Volless Edgars

Kūstoša svece

Edgars Volless

Kūstoša svece

I

Dzelzceļa katastrofas dēļ vilciens, kas atiet no Viktorijas piestātnes Londonā pulksten 4 un 15 minūtes, sasniedza mazo Besiontrekijas piestātni tikai vēlā vakara, kad pēdējais autobuss, kas brauca uz Litltrekijas ciemu, jau bija prom.

Ja jūs kādu pusstundu uzgaidītu, mister Leksman, — kāds dzelzceļnieks uzrunāja pasažieri, — es varētu izsaukt no ciema Braidžu ar viņa vāģi.

— Nē, lai paliek.

Nodevis ierēdnim savu somu, ceļinieks līdz kaklam aizpogāja garo lietusmēteli un izgāja no stacijas ēkas. Līdz ciemam bija divas jūdzes, un lietus, kas gaza bez pārtraukuma, nesolīja vēlajam gājējam neko patīkamu. Lielceļu klāja lipīgu dubļu kārta, kas vēl vairāk apgrūtināja iešanu. Tomēr Džons Leksmans priecājās par gaidāmo gājienu. Sis ceļš taču bija pilns patīkamu atmiņu, kas saistījās ar rakstnieka Džona I.eksmana dzīvi. Seit bija dzimuši tēli un risinājies darbības pavediens viņa pirmajam darbam «Tilberijas noslēpums», kas drīz kļuva par vispopulārāko kriminālromānu. Šis divas jūdzes bija viņa slavas un labklājības pamatakmens.

Kas par to, ka pasaule zobojās par viņa dēku romāniem? Lasītāju un cienītāju skaits pieauga ar katru dienu.

Džona Leksmana domas pievērsās aizvadītās dienas notikumiem. Viņam bija izdevies noslēgt divus darījumus. Tad vēl satikt savu veco draugu, Skotlendjarda uzlecošo zvaigzni T. H. Meredisu.

Tomēr, kad Džons Leksmans uzkāpa pakalnā, aiz kura atradās viņa nams, patikamas atmiņas nomainīja nepatīkamas. Viņam ienāca prātā šīsdienas asa saruna ar sasodīto grieķi, un, kad rakstnieks caur segto lieveni nokļuva mazajā vestibilā, šīs domas arvienu vēl nedeva mieru. Tumšajā vestibilā Džons Leksmans apstājās, lai noliktu samirkušo lietusmēteli. Greisa droši vien atradās sava istabā, lai uzpostos vakariņām. Kādēļ gan viņš lai to traucētu?

Darbistabā pārnācēju apsveica jautri sprēgājošs kamīns.

Leksmans piegāja pie kamīna un, domīgi sūkdams pīpi, nekustīgu skatu lūkojas liesmās. Slaidais, druknais augums un platie pleci liecināja, ka viņš daudz nodarbojas ar sportu, un piešķīra tam vieglatlēta izskatu. Visa Džona Leksmana āriene atgādināja tipisku angli, kādus tūkstošiem var sastapt armijas karakuģu komandās un visattalākajās kolonijās.

Ienāca Greisa Leksmana — skaista, stalta sieviete. Džons pagājās tai pretim un maigi noskpūstīja.

— Es nemaz nezināju, Džon, ka tu jau esi atpakaļ. Šodien sevišķi priecājos, ka tik agri pārbrauci. Mums ir viesis.

Džons pārsteigts viņu uzlūkoja.

— Viesis? Kas gan šādā laikā varētu mūs apmeklēt?

— Misters Kara, — sieviete atbildēja.

— Kara? Vai viņš jau sen kopš šeit?

— Kopš pulkstens četriem. — Bija skaidri dzirdams, ka šis apmeklējums tai sagādāja maz prieka.

— Nesaprotu, Greisa, — Džons viņu ķircināja, — kas gan tev iebilstams pret tik simpātisku cilvēku?

— Tici — man ir iemesls, — Greisa nopietni apgalvoja.

Leksmans paraustīja plecus.

— Nerunāsim vairs par to, — viņš teica. — Šodien es priecājos par šo apmeklējumu. Kur tad viņš palicis?

— Sēž salonā.

Ar šo vārdu apzīmēja telpu, kas jau kopš seniem laikiem bija kalpojusi viesu pieņemšanai. Tā izdvesa mieru un mājību, kas tik vajadzīgi garīgi nodarbinātam cilvēkam. Vairākas augstas bronzas vāzes ar svaigām vijolītēm, rozēm un citām puķēm pildīja salonu ar savu smaržu. Namatēvam ienākot, viesis piecēlās un panācās tam dažus soļus pretim. Kara bija cilvēks, kuru varēja saukt par skaistu kā Apolons. Viņš bija pusgalvas tiesu garāks par Leksmanu, bet kustībās veikls un graciozs.

— Es meklēju jūs Londonā, mister Leksman, — viesis sacīja.

— Lai varētu sastapties, mani nenobiedēja pat tālais ceļš un sliktais laiks.

Pat ne vismazākā skaņa nenodeva viņa grieķisko izcelšanos. Angļu universitātē pavadītie jaunības gadi bija izdzēsuši katru akcentu. Savas zināšanas Kara bija smēlies Anglijā, jo nevienu no savas dzimtenes, Albānijas, skolām viņš nebija atzinis par sev piemērotu.

Abi vīrieši cieši paspieda viens otram roku.

— Jūs taču paliksiet uz vakariņām, Kara?

Jaunais grieķis smaidīdams pievērsās namamātei, kas klusēdama tika vērojusi šo ainu. Viņas seja liecināja, ka tā nav sajūsmināta par šo uzaicinājumu.

— Es priecāšos, — viņa piebilda. — Laiks ir nepatīkams, un tuvumā jums grūti nāktos sadabūt vakariņas. Nāktos ciest izsalkumu līdz pat Londonai. Tikai vai tas, ko varu piedāvāt, jūs apmierinās?

— Neesmu izlepis, — viesis mierināja. Saruna novirzījās uz jautājumu, kas visvairāk interesēja namatēvu.

— Varbūt jutīsities glaimots, ja atzīšos, ka esmu izlasījis visus jūsu darbus? — Kara smaidīdams teica.

— Varu tikai nožēlot, — Leksmans atbildēja.

— Kādēļ? Es tiešam nesaprotu. Jusu personā pasaule zaudējusi ģeniālu likumu pārkāpēju.

— Tas gan laikam domāts kā glaims?

Viesis iesmējās.

— Atvainojiet, ja mans kompliments iznācis mazliet divdomīgs. Es runāju tikai par jūsu romānu varoņiem. Cik bieži esmu maldījies, cenzdamies uzminēt atrisinājumu. Mani vienmēr kaitina, ja, izlasījis pusi grāmatas, arvien vēl nevaru uzminēt beigas. Tomēr jāsaka, ka visbiežāk man izdodas uztvert jūsu nodomu jau pēc ceturtās vai piektās nodaļas izlasīšanas.

Rakstnieks uzmeta pa pusei dusmīgu, pa pusei maigu skatu.

— Ar saviem vārdiem jūs izraujat no mana kroņa viskrāšņāko spalvu, jo līdz šim biju pārliecināts, ka manis sasietie mezgli lasītājam paliek neatrisināmi līdz pat pēdējai lappusei.

— Ar vidusmēra lasītāju tas tā varētu būt. Bet neaizmirstiet, ka mani tik viegli neizdosies apvest ap stūri.

— Tādā gadījumā jums derētu iepazīties ar manu draugu, — namatēvs pieceldamies sacīja.

— Kādu? — Kara izbrīnā atkārtoja.

— Merediss — cilvēks ar visattīstītāko garu, kādu vien man gadījies sastapt. Mēs esam draugi jau kopš studiju laikiem. Tagad viņš ir Skotlendjarda kriminālnodaļas direktora palīgs.

Grieķa acīs uz mirkli iekvēlojās liesmiņa, kas skaidri liecināja par viņa interesi. Varbūt abi turpinātu šo sarunu, ja namamāte neaicinātu pie galda.

Vakariņas pagāja diezgan garlaicīgi. Greisa nesaprata, kādēļ viņu nomāc dīvaina vientulības sajūta un nelaimes jausma.

— Kungi laikam dzers kalēju darbistabā? Es lūdzu mani atvainot. Man vēl jāpārrunā daži saimniecības jautājumi, — beidzot viņa sacīja.

Pamājusi viesim ar galvu un garāmejot noglāstījusi vīram matus, Greisa izgāja. Kara vērīgi nolūkojās viņai pakaļ. Leksmans piecēlās.

— Es gribētu pārrunāt ar jums kādu lietu, — viņš teica.

Abi kungi iegāja darbistabā un apsēdās ērtajos krēslos.

— Kādēļ jums šajā istabā nav elektrības? — grieķis jautāja.

Man labāk patīk strādāt lampas gaismā, — Leksmans atbildēja, labodams korektūras sleju.

— Pret lampas gaismu ari man nav iebildumu, — Kara piezīmēja, — bet sveces nemierīgo, trīcošo liesmu es ienīstu.

Ko tad nabaga sveces jums nodarījušas? — Leksmans jauta ja.

Ļaujiet sevi piesiet pie krēsla, zem kura palikta muciņa ar šaujamo pulveri. Iedomājieties degošu sveci, ko jūsu ienaidnieks iespraudis pulverī.. .

Leksmans pārsteigts redzēja, ka viesa pieri pārklāj raupjai sviedru lāses.

Visai patīkami tas nevar būt, — viņš piezīmēja tāpat vien.

Kara noslaucīja pieri zīda lakatiņā. Viņa roka trīcēja.

— Tas bija briesmīgi! — viņš atteica.

Kur tad jums gadījās šads nepatīkams piedzīvojums?

— Tas bija pirms gadiem. Manā dzimtenē Albānijā. Nekad mūžā to neaizmirsīšu.

Neielaizdamies sīkumos, Kara strauji pavērsa sarunu uz citām lietām. Piegājis pie grāmatplaukta, viņš sāka to aplūkot. Beidzot paņēma rokās kādu biezu sējumu.

— Mežonīgā Brazīlija. Džordžs Geserkols. Vai jūs pazīstat šo rakstnieku?

Džons izklaidīgi pamāja ar galvu.

Esmu viņu saticis. Tas ir kluss, sevī noslēdzies zinātnieks.

Grieķis domīgi lūkojās grāmata, automātiski to šķirstīdams.

Iepazīšanas ar viņu man vēl stāv priekšā, — viņš beidzot sacīja. — Neraugoties uz to, šis cilvēks drīzumā manā uzdevumā dosies jaunā ceļojumā.

— Jūsu uzdevumā? — Džons pārsteigts atkārtoja.

— Ja. Pirms kāda laika viņš apceļoja Patagoniju. Savā grāmatā «Dienvidamerikas kalnu sistēma» Geserkols minējis, ka Pa-tagonija vajagot būt lieliem zelta krājumiem. Es interesējos par to un aizrakstīju viņam. Mēs vienojāmies, un šajās dienās viņš uz mana rēķina dodas jaunā ceļojumā uz turieni.

— Pie velna! Tas taču nemaz nav jūsu… — Leksmans pārtrauca sevi, negribēdams kļūt nepieklājīgs.

— Nav manā dabā? Taisnība, es nemēdzu akli uzticēties ļaudīm. Tomēr šoreiz atkāpjos no sava principa. No viņa vēstulēm secināju, ka man darīšana ar neikdienišķu cilvēku. Pirms ceļojuma uzsākšanas es gan uzaicināju viņu pusdienās, bet atbildes vieta saņēmu telegrammu ar paziņojumu par izbraukšanu.

Leksmans saprotoši pamāja ar galvu.

— Es apskaužu Geserkolu. Cik ilgi viņš paliks prom no Anglijas?

— Trīs gadus, — grieķis atbildēja, turpinādams aplūkot grāmatplauktus.

— Labi rakstniekiem, kas var ceļot! — Džons nopūtās. — Viņi daudz laimīgāki par mums, kam pie rakstāmgalda nākas izdomāt savas grāmatas.

— Bet jūsu personīgā dzīve, ikdiena? — grieķis vaicāja. — Vai tad jums nav tas, kas cilvēku spēj darīt laimīgu — brīnišķīga jauna sieva?

Leksmans spēji pagrieza galvu, jo balss, kādā tika uzdots jautājums, skanēja aizdomīgi.

Kara pasmaidīja.

— Neuzskatiet manus vārdus par nepieklājību. Vai gan es pats nekāroju pēc jūsu tagadējās kundzes rokas? Tas taču jums nav noslēpums? Kad man beidzot bija jāatsakas no cerībām iegūt Greisti, manas jūtas pret jums, protams, nevarēja būt visai draudzīgas. — Viņš no jauna sāka staigāt pa istabu turp un atpakaļ.

Es esmu moderns grieķis, un nevis filozofs, ka senie helēņi. Līdz šim dzīve man sniegusi visu, ko esmu vēlējies. Varbūt tādēļ manas prasības reizēm kļūst pārmērīgas.

— Jā, es zinu, ka jūs esat laimīgs cilvēks.

Kara brītiņu klusēja, tad pievērsās citam tematam.

— Kas jums sanāca ar Vasalaro?

Leksmans piecēlās un, piegājis pie kamīna, bridi klusēdams lūkojas liesmās. Atbildi nesagaidījis, viesis turpināja:

— Vai tad es jūs nebrīdināju no šī cilvēka? Vai neieteicu jums būt uzmanīgam ar maniem tautiešiem?

— Bet viņš taču apsolīja man pilnīgu pretimnākšanu, — Leks-mans aizstāvējās. — Viņš apgalvoja, ka parāda atmaksa nekādā ziņā nesagādāšot man nepatikšanas.

— Tā dara visi augļotāji. Ielaižoties darīšanās ar šiem ļaudīm jau iepriekš jābūt gatavam uz viltīgu krāpšanu. Jau pašā sākumā jūs, griezdamies pie Vasalaro, nevis pie manis … Es taču varu jums izlīdzēt ar jebkuru summu.

— Šo iemeslu jūs pats sapratīsit, jo nupat to pieminējāt.

— Cik jūs esat parādā Vasalaro? — Kara jautāja, aplūkodams savus nagus.

Divi tūkstoši piecsimt mārciņu, — Leksmans atbildēja.

— Pašlaik nevaru nomaksāt pat divdesmito daļu no šīs summas.

— Domājat, ka Vasalaro gaidīs?

Džons šaubīdamies paraustīja plecus.

— Vai zināt, ka šis cilvēks piedraudēja mani nogalināt, ja laikā neatmaksāšu naudu?

Grieķis pasmaidīja. Leksmans vēl vairāk satraucās.

— Man šie draudi nebūt neliekas tik smieklīgi. Ar pūlēm savaldījos. lai to blēdi neizmestu pa logu.

— Man sanāca smiekli, ka Vasalaro varētu kādu nogalināt. Tas taču ir vislielākais gļēvulis, kādu man gadījies redzēt. Nesaprotu, kas gan viņu pamudinājis tik skarbi jums uzkliegt?

— Viņš apgalvo, ka to spiežot kāda trešā persona. Šķita, ka vīrs no tiesas noraizējies savas naudas dēļ.

Kara smaidīdams apstajās namatēva priekšā. .

— Jūs velti uztraucaties. Viņš ir gļēvs. Viņš var draudēt, bet parādiet tam revolveri, un viņš … Vai jums ir mājās kāds ierocis?

— Ir gan — bet jūs taču nedomājat, ka man vajadzētu to izlietot tamlīdzīgos nolūkos?

— Ar vilkiem dzīvojot, jāprot kā vilkam kaukt, — Kara atbildēja. — Ja jums darīšana ar grieķu nelieti, tad gribot negribot jāķeras pie līdzekļiem, kādus lieto viņš pats. Vienīgi tā jus liksiet ar to galā. Pabāžiet tam īsta brīdī pistoli zem deguna, un rezultātu nebūs ilgi jāgaida. Kur ir jusu ierocis?

Leksmans piegāja pie rakstāmgalda un izņēma no atvilktnes brauniņu.

— Te ir mans arsenāls, — viņš smiedamies teica. — Kāds nezināms cienītājs pagājušos Ziemsvētkos to atsūtīja. Es gan ne reizes vēl neesmu izšāvis.

— Dīvaina Ziemsvētku dāvana, — grieķis piezīmēja, vērīgi aplūkodams ieroci.

— Nezināmais dāvinātājs gan laikam domājis, ka es pavadu savas dienas veselā ieroču noliktavā.

— Vai jūs protat ar to apieties? — Kara jautāja.

— Nekad neesmu ar tādām lietām rīkojies, — Leksmans atbildēja. — Tik daudz gan zinu, ka šeit jāicliek patronas un, lai kādu nošautu, jānospiež šo atsperīti. Bet tā kā man nav patronu — acīmredzot dāvinātājs piemirsis tas pievienot — līdz šim nav bijusi izdevība izmēģināt roku.

Sajā acumirklī pie durvīm kāds pieklauvēja.

— Tas būs pasts, — Leksmans piezīmēja.

Kalpone ienesa un pasniedza vienu vienīgu vēstuli. Uzmetis skatienu adresei, Leksmans sarauca pieri.

— No Vasalaro, •— rakstnieks konstatēja.

Kara paņēma aploksni.

— Kāds nejēdzīgs rokraksts! — viņš teica, atdodams vēstuli Džonam.

Leksmans atplēsa aploksni un izņēma no tās dzeltenu vēstuļu papīru. Paziņojums nebija garš. Tas skanēja:

«Man šovakar katrā ziņā jarunā ar jums. Satiksimies krustojumā starp Bestontrekiju un Istburnas lielceļu. Būšu tur vienpa-

dsmitos, un, ja jums dzīvība dārga, tad atnesiet vismaz daļu no naudas.»

Vēstuli bija parakstījis Vasalaro.

— Vai šis cilvēks tiešām palicis traks? — viņš uztraukts iesaucās. — Jā, es aiziešu uz šo satikšanos un nolasīšu viņam tādu pamācību, kādas tas nekad vēl nav dzirdējisl

Leksmans pasniedza vēstuli grieķim, kurš, to izlasījis, atdeva atpakaļ, īs&gt; piebilzdams:

— Paņemiet revolveri.

Džons ielūkojās pulkstenī.

— Vēl stunda laika. Līdz turienei divdesmit minūšu gājiens, bet sākšu posties.

— Un jūs tiešām klausīsit šim uzaicinājumam? — Kara pārsteigts jautāja.

— Protams! Vai gan lai gaidu, kamēr viņš ierodas šeit un sarīko skandālu manas sievas klātbūtnē? Tas nelietis ir spējīgs uz visu.

— Vai tad jums ir ko maksāt?

Džons neatbildēja. Mājās bija desmit mārciņas, jn rīt bija paredzams saņemt vēl trīsdesmit. Domās nogrimis, viņš nopietni vērās nupat saņemtajā vēstulē. Papīrs bija rupjš, gandrīz kā dzēšlapa, un burti vietām izplūduši. Neaprakstītās lapas Vasalaro acīmredzot bija iebāzis aploksnē aiz pārskatīšanās.

— So vēstuli es rūpīgi uzglabāšu, — Leksmans sacīja.

— Pareizi darīsiet. Vasalaro laikam nemaz nezin, ka draudu vēstules dažreiz var kļūt par visai nepatīkamu ieroci to saņēmēja rokās.

Istabas kaktā stāvēja naudas skapis, kuru Leksmans atslēdza. Ielicis vēstuli vienā no tērauda kastēm, viņš to atkal aizcirta.

Brīdi vēlāk Kara saka atvadīties.

— Es labprāt jūs pavadītu, bet man ir steidzamas darīšanas pilsētā. Neaizmirstiet manu padomu. Paņemiet līdzi revolveri. Ja Vasalaro kļūst nekaunīgs, pabāziet to viņam zem deguna. Patronu nemaz nevajag.

Greisa piecēlās no klavierēm, kad Kara ienāca atvadīties. Ar acīmredzamu piespiešanos viņa nomurmināja dažas pieklājības frāzes.

Džons izgāja no istabas, pateicis viesim:

— Es likšu jūsu šoferim piebraukt automašīnu.

Istabā brīdi valdīja klusums, kuru beidzot pārtrauca Kara:

— Es redzu, ka mans apmeklējums jums nav visai patīkams, misis Leksman.

Sāda vaļsirdība Greisu samulsināja. Viņa nosarka.

— Es vienmēr priecājos redzēt vīra draugus.

Kara viegli palocījās.

— Patīkami dzirdēt, ka jūs vismaz atzīstat mani par sava vīra draugu. Tad, it ka kaut ko atcerējies, piebilda: — Es taču gribēju paņemt līdzi vienu no jūsu vīra grāmatām. Vai viņš man to aizdos?

— Es jums atnesīšu.

— Lūdzu nepūlieties. Es zinu, kur grāmata atrodas, un pats paņemšu.

Nenogaidījis atļaujas, viņš izgāja, un īsu brītiņu vēlāk atgriezās ar kādu grāmatu.

— Mani ļoti interesē šis darbs, — viņš sacīja. Sajā acumirklī salonā ienāca Džons, un Kara pievērsās tam: — Vai drīkstu paņemt šo Meksikas ceļojuma aprakstu? Jau rīt pat atdošu.

Laulātie draugi palika stāvam nama durvīs, līdz auto uguntiņa nozuda līkumā. Tad viņi atgriežas istabā.

— Kas tev kaiš, dārgais? — Greisa jautāja vīram. — Tu izskaties tik nobēdājies.

Džons atbildēja ar mēmu smaidu.

— Vai tev rūpes sagādā nauda? — viņa jautāja.

Džons gribēja izstāstīt visu, tomēr pārvarēja šo vēlēšanos. Katrā ziņā Greisa pūlētos atrunāt no tikšanās.

— Man vēlreiz jāiet atpakaļ uz staciju, jo ar pēdējo vilcienu pienāks dažas romāna korektūras. Šovakar tev laikam bija garlaicīgi, — viņš piebilda, lai vērstu sarunu uz citu pusi. — Arī Kara bija klusāks, nekā citkārt.

— Viņš nemaz nav pārvērties, — sieviete piezīmēja.

— Vēl šodien nesaprotu, kā gan tu varēji izvēlēties mani, šī skaistā un bagāta grieķa vietā?

— Man laimējās iepazīties ar «skaisto un bagāto grieķi» no tās puses, kas iznīcina jebkuru vēlēšanos nodibināt tuvākas attiecības. Ak, Džon, man bail no šī cilvēka!

— Tu baidies no viņa? Kas tev nāk prātā?

Kur bija meklējams šo baiļu cēlonis? To Greisa savam vīram nepaskaidroja.

Pirms daudziem gadiem viņa kopā ar tēvu, ievērojamu senlietu pētnieku, bija apceļojusi Balkānu valstis. Salonikos iepazinusies ar Reiningtonu Karu. Stāstīja, ka viņa māte bijusi ievērojama amerikāniete, ko albāņu laupītāji sagūstījuši un pārdevuši vienam no daudzajiem virsaišiem, kas to vēlāk apprecējis. Izglītību Re-mingtons Kara bija baudījis Oksfordas universitātē un no tēva mantojis milzīgu bagātību. Albānijā viņu sauca — melnais čigāns, lai gan Kara bija gaišmatis ar ļoti gaišu ādas krāsu. Sis grieķis neprātīgi iemīlējās Greisā. Sākumā meitene tikai smējās par viņa mīlu, bet drīz tai smiekli vairs nenāca. Kara negribēja atkāpties no sava nodoma. Beidzot viņa skarbi un kategoriski atteica. Kad dažas dienas vēlāk Greisa vakarā atgriezās mājup, viņas automašīnu apturēja vairāki vīrieši, kuru izturēšanās atgādināja laupītājus. Kad meitene gribēja kliegt, uzbrucēji aizbāza tai muti ar stipri smaržojošu lakatu un izrāva uz ielas, kur lā zaudēja samaņu. Kad laupītāji jau grasījās ievilkt nevarīgo meiteni savā mašīnā, notikuma vietai garām gāja daži ang|u matroži, kas Greisu atbrīvoja. Meitene nešaubījās, ka aizvešanas mēģinājumu sarīkojis Kara. Par notikušo viņa līdz šim vēl nebija stāstījusi vīram. Dažus mēnešus pēc kāzām viņa bija lasījusi avīzē, ka grieķu kolonijas vadonis Londonā nopircis lielu namu. Drīz Greisa ar šausmām novēroja, ka Kara bija pratis iepazīties un pat iedraudzēties ar Džonu. Par laimi, viņš roti apmeklēja Leksmanu namu, tomēr draudzība uztrauca sievieti.

Bez ceturkšņa vienpadsmitos Džons piecēlās un uzvilka mēteli. Tad iegāja darbistabā un paņēma no rakstāmgalda atvilktnes revolveri.

— Es drīz būšu atpakaj, dārgā, — viņš sacīja, noskūpstīdams sievu. Tad, revolveri kabatā paslēpis, izgāja nakts tumsā.

* * *

Ērti atlaidies sava greznā auto sēdeklī, Kara klusu svilpoja moderna grāvēja melodiju. Lietus arvien vēl turpināja gāzt, un tikai ar pūlēm caur logu varēja saskatīt apkārtni. Viņa ceļamērķis bija Laives piestātne, kur to jau gaidīja neliela auguma vīrietis, satinies līdz ausīm lietumsmētelī.

Karu ieraugot, viņš iztrūkās no savām pārdomām un paklausīgi sekoja tam arā, tumsā. Svešais nebija anglis. Par to liecināja iedzeltenā sejas krasa un kalsnie vaibsti. Iekritušos vaigus sedza nekārtīgi noaugusi bārda.

— Vai manas pavēles izpildījāt? — Kara skarbi jautāja.

— Tieši tā, efendij, — svešais atbildēja tikpat skaidrā arābu valodā, kadā jautājums bija uzdots.

— Jusu revolveris?

Svešais pamāja ar galvu un zīmīgi uzsita sev pa sānu kabatu.

— Pielādēts?

— Ko gan iesāktu ar ncpielādētu?

— Jūs nedrīkstat to cilvēku nedz nonāvēt, nedz ievainot! Vispār jūs nedrīkstat uz viņu šaut. Tikai parādiet tam ieroci. Lai nebūtu pārpratumu, labāk izlādējiet revolveri.

Svešais paklausīja.

— Es izpildīšu ļūsu pavēles, efendij, — viņš teica. — Bet…

— Nekādu «bet»! — Kara pārtrauca. — Jums ne par ko nav jārūpējas. Es būšu tuvumā.

— Bet ja nu viņš tomēr šauj? — svešais nedroši iesmējās.

— Tas nenotiks, — Kara mierināja. — Viņa revolveris tāpat būs nepielādēts. Bet tagad ejiet!

Svešais pamāja ar galvu.

2

T. H. Meredisa dienesta telpas atradās Vaitliollā, iepretim tirdzniecības ministrijai. Būvējot Skotlendjarda ēku, nebija paredzēts dažādu nodaļu straujais pieaugums, tāpēc vairākām nozarēm tur pietrūka telpu. So nelaimīgo starpā iekļuva ari policijas prezidija, tā dēvētā «pretlikumīgā nodaļa». Dažādi un dīvaini bija šīs nodaļas vadītāja dienesta pienākumi. Ja kādam veikalniekam gadījās nozaudēt sava naudas skapja atslēgas, tad vajadzēja tikai piezvanīt pa telefonu T.H. un tas acumirklī atrada speciālistu, kas uzlauza zagļu drošo seifu. Ja Anglijā ieklīda kāda persona, pret kuru bija aizdomas visādos noziegumos, bet trūka pierādījumu — T. H. to apcietināja, ne acu nepamirkšķinājis. Auto tad nelaimīgo nogādāja uz kuģa, kur to neizlaida no acīm līdz pat brīdim, kamēr nevēlamais subjekts nebija izkāpis malā, kādā Anglijai citkārt ļoti draudzīgā valstī.

Ieraugot T.H. pirmo reizi, viņu varēja noturēt par jaunekli. Tikai tuvāk aplūkojot kalsno, enerģisko seju ar dzidri zilajām, inteliģentajām acīm, redzēja rieviņas. Plānās lūpas liecināja par nelokāmo raksturu. Ievērības cienīga bija viņa gleznainā valoda. Daudzi no izteicieniem nebija atrodami nevienā pasaules vārdnīcā.

Sajā mirklī, kad mēs ar to iepazīstamies, viņš sēž pie sava rakstāmgalda. Iepretim policijas inspektors Manzess, kura stāvoklis nav visai apskaužams. Priekšnieka nosodošie skati liek tam nemierīgi grozīties krēslā.

— Bet, T.II., — viņš pūlās aizstāvēties, — ko gan es citu lai būtu iesācis? Vairāk nekā taču nebija iespējams izdibināt.

Arī no saviem apakšniekiem Alerediss prasīja, lai tie uzrunā viņu ar monogrammas burtiem.

— Nebija iespējams izdibināt! — T.H. ironiski novilka. — Aitas galva jūs esat! Nekad man neizdosies izveidot no jums īstu krimi-nālpolicistu! — Sī apsūdzība bija jo uzjautrinošāka tādēļ, ka Manzess tikpat labi, kā T.H. zināja, ka Merediss vēl īsās biksītēs berzēja skolas solu, kad Manzess jau valkāja likuma sarga uniformu.

— īstam kriminālierēdniin, — T.H. sāpīgā balsī turpināja, — jā-būt viltīgam un gudram kā čūskai. Vai jūs tāds esat? Nē, jūs apvienojat sevī lieldienas jēra nevainību ar Pestīšanas armijas sludinātāja pļāpību. Jūs labi noderētu skaļruņa vietā!

Tik bargs spriedums nabaga inspektoram aizrāva elpu. Sajā acumirklī atvērās durvis un kabinetā ienāca pats prezidents. Tas bija vecs, sirms kungs ar nogurušu seju. Viņa salti zilās acis no kuplo uzacu apakšas pētoši uzlūkoja abus ierēdņus. Atskaitot Т.Н. visiem prezidija Iocek|iem pret «veco» bija nedziedināms respekts.

— Nu? — viņš apsveica direktora palīgu. — Ko varat ziņot par Remingtonu Karu?

Manzess uzmeta savam priekšniekam lūdzošu skatienu.

— Visai maz, — Merediss atteica. — Es uzdevu šo lietu Man-zesam …

— …kurš, protams, neko nav izdarījis? — šefs viņu pārtrauca, uzmezdams inspektoram iznīcinošu skatienu.

— Viņš izdibinājis visu, kas vien bija iespējams, — Т.Н. pasteidzās aizstāvēt savu ierēdni. — Mēs neesam burvji, kas var informāciju grābt no gaisa. Vajadzīga pārcilvēcīga gudrība, lai kaut ko izlobītu no tām drusciņām, kādas mums ir.

Sers Džordžs Hertlijs neapmierināti nomurmināja. Tomēr Т.Н. neļāva sevi samulsināt.

— Arī es nebutu izdarījis vairāk par Manzesn. Mums taču vismaz jāzina, ap ko lieta grozās.

Prezidents apsēdās un izstiepa kājas.

— Kā jūs saprotat, šis Remingtons Kara mani interesē. Viņam jābūt bezdievīgi bagātam, par ko liecina arī nams Kedogenskvērā. Kas viņš ir? Ko meklē Londonā? Turklāt viņš ik uz so]a nolād šejienes klimatu, zemi un ļaudis. Kaut kur Balkānos viņam noteikti ir milzīgi īpašumi. Tam jābūt lieliskam jātniekam, labam šāvējam un ļoti spējīgam pilotam.

Т.Н. pamāja inspektoram, kas pasteidzās nozust. Kad durvis aiz viņa bija aizvērušās, Т.Н. pievērsās seram Džordžam:

— Tagad jūs varat man atklāti pateikt, kādēļ tik ļoti interesējaties par Karu.

Prezidents īgni pasmaidīja.

— Es interesējos par tiem, kuri var interesēt manu priekšniecību. Kara tik krasi atšķiras no citiem, ka es degu nepacietība ievākt par viņu sīkākas ziņas. Bez tam esmu saņēmis lūgumu iekārtot tiešu telefona vadu starp viņa dzīvokli un Skotlendjardu. Viņš to motivē ar to, ka tam ik brīdi draudot dzīvības briesmas, jo daži tautieši esot zvērējuši atriebties.

Т.H. atturīgi pasmaidīja.

— Tas viss man jau zināms, ser Džordž, — viņš mierīgi piezīmēja, — ar tik trūcīgām ziņām nepietiek, lai varētu tēlot pārsteigumu.

— Es neveltītu šai lietai tik daudz uzmanības, ja atmiņa nebūtu nesenā šaudīšanās. Arī tur galvenie aktieri bija maķedonieši.

Man nekas nav pretim, ka viņi cits cilu apšauj, bet lai dara to savā dzimtenē, nevis Londonā.

— Jums taisnība. Par laimi varu sniegt jums dažas ziiias par Karu. Pirmkārt, savu namu Kedogcnskverā tas licis pilnīgi pārbūvēt. Otrkārt, viņa guļamistaba atgādina bankas naudas glabā-tuvi vai mazu cietoksni.

— Kur jūs to ņēmāt?

— Vispirms ļaujiet turpināt. Guļamistabas sienas, grīda un griesti ir izlieti no dzelzbetona. Telpai ir tikai vienas durvis, kas ved uz koridoru. Viens logs, kuram no ārpuses nevar piekļūt. Turklāt telpa iekārtota tā, ka sekmīgi var izturēt ilgāku aplenkumu.

— Kas jums vēl zināms? — prezidents jautāja.

— Istabas iekārta vienkārša, bet dārga. Galveno vērību pelna kamīns, mākslinieciski izgriezta gulta un tērauda skapis sienā. Uz ielas stāvošais policists caur logu var novērot seifu.

— Vai jums šķiet, ka tur …

— Pagaidām vēl neko nezinu. Atskaitot nupat minētās dīvainības. Cik saprotu, tad Kara nodomājis pavadīt Londonā tikai trīs mēnešus gadā, bet pārējo laiku savā dzimtenē. Viņš ir ļoti bagāts, tam nav nekādu radu, un viņa vienīgā vēlēšanās ir valdīt pār citiem.

— Tad es pareģoju, ka viņš beigs savu mūžu pie karātavām, — prezidents pieceldamies sacīja.

— Tur es jums nevaru piekrist, ser Džordž. Sī nelaime piemeklē vienīgi nabagos.

— Tādā gadījumā šīs briesmas draud jums, — priekšnieks smaidīdams atbildēja. — Man stāstīja, ka jūs nekad neciešat no naudas pārpilnības.

Sarunu pārtrauca telefona zvans. T.H. noņēma klausuli.

— Tālsaruna, — viņš aizturēja prezidentu, kas gribēja atstāt istabu. — Uzgaidiet acumirkli. Varbūt kaut kas interesants.

Klausulē atskanēja tāla, klusa balss:

— Vai tur misters Merediss?

— Es pats!

— Seit Lcksmans. Džons Leksmans.

— Pie velna! Es nemaz nepazinu tavu balsi! — T.H. norūca.

— Kas noticis? Vai netieci galā ar savu romānu?

Bet Leksmans, kā likās, nemaz nebija noskaņots uz jokiem.

— Gribēju lūgt, lai tūliņ ierodies Litltrekijā. Es nupat nošāvu cilvēku.

Merediss bija tik pārsteigts, ka brīdi nespēja pateikt ne vārda.

— Dieva deļ! — viņš beidzot iesaucās. — Kāds gan tu esi idiots!

3

Džons Lcksmans bāls un negulējis sēdēja uz dīvāna. Pie rakstāmgalda Т.Н. pierakstīja namatēva liecību.

— Vasalaro rakstīto vēstuli tu taču saglabāji? — Т.Н. apjautājās.

Kad Leksmans apstiprinoši pamāja ar galvu, Merediss turpināja:

— Par to es priecājos. Vēstulē aiztaupīs nepatikšanas. Bet nu stāsti tālāk, kā tu iekūlies šajā ķezā.

— Atvadījies no Grcisas, devos uz cicmu. Lietus vēl arvien lija, tā kā ceļā nesatiku nevienas dzīvas dvēseles. Apmēram piecas minūtes pirms noteikta laika sasniedzu norunāto vietu. Ko gan citu man atlika darīt, kā vienīgi paklausīt grieķa uzaicinājumam?

— Vai Vasalaro jau gadīja? — Т.Н. jautāja.

— Jā. Man ierodoties, viņš tūliņ pienāca klāt un sāka nikni lamāties. Es mēģināju to nomierināt, bet velti. Viņš izrāva revolveri un vicināja to man deguna galā. Turklāt visu laiku draudēja. Sajā acumirklī atcerējos Karas padomu.

— Karas? — Т.Н. pārsteigts atkārtoja.

— Ak tā, aizmirsu, ka tu viņu nepazīsti. Tas ir kāds paziņa, kas iepazīstināja ar Vasalaro. Viņš ir grieķis un, kā liekas, ļoti bagāts.

— Tā, tā. Lūdzu turpini.

— Man nāca smiekli, redzot satracināto grieķi. Kara bija diezgan precīzi aprakstījis ši cilvēka raksturu, un es nolēmu to pārbaudīt. Izņēmis no kabatas revolveri, es pavērsu tā stobru pret grieķa krūtīm, turēdams pirkstu uz atsperes. Tomēr draudiem nebija cerēto panākumu. Vasalaro kļuva uzmācīgāks, un pašam nemanot, es nospiedu atsperi. Vari iedomāties manas šausmas, kad cits pēc cita atskanēja četri šāvieni. Grieķis saļima. Nometis ieroci, es noliecos pār nelaimīgo. Lodes bija ieurbušās viņam krūtīs, skardamas arī sirdi…

Viņš apklusa, šausmās nodrebēdams. Greisa maigi apvija rokas ap vīra kaklu un čukstēja mierinošus vārdus. Beidzot Džons atguva pašsavaldīšanos.

— Pārliecinājies, ka Vasalaro miris, es devos uz ciemu, lai paziņotu policijai un ataicinātu paligus.

Т.Н. piecēlās.

— Ienāciet, — viņš teica ārpusē stāvošajam policistam.

— Vai jūs savācāt visu, kas tika atrasts notikuma vietas tuvumā?

— Jā, ser. Es atradu platmali un spieķi.

— Un revolveris?

— Par revolveri man nekas nav zināms, — policists atbildēja, pārsteigts uzlūkodams savu priekšnieku. — Izņemot mistera Leks-maņa revolveri, nozieguma vietā neredzēju nevienu citu ieroci. So revolveri misters Leksmans jau pats atzina par savu. — Viņš izņēma no kabatas ieroci un nolika to uz galda.

— Ejiet un vēlreiz rūpīgi pārmeklējiet notikuma vietu. Izmaksāšu vienu mārciņu tam, kas atradis revolveri. Sevišķu uzmanību pievērsiet 1 ielcc|a grāvjiem notikuma vietas tuvumā, jo tur visvairāk cerību ieroci atrast.

Policists palocījās un atstāja istabu.

— Ārkārtīgi sarežģīts gadījums, — T.H. sacīja, no jauna apsēzdamies pie rakstāmgalda. — Visvairāk mani pārsteidz Vasa-laro paņēmiens atprasīt parādu ar revolveri rokā. Kādēļ viņš neieradās šurp, kur tam būtu daudz lielākas cerības uz panākumiem? Kādēļ viņš rakstīja draudu vēstuli? Kur tā īsti ir? Es gribētu redzēt.

Leksmans piecēlās un piegāja pie naudas skapja. Pieskaroties skapja durvīm, viņa sejā pēkšņi parādījās pārsteigums.

— Kas tev notika, Džon?

— Skapja durvis ir neparasti siltas, — Leksmans atbildēja.

— Atslēdz, — Merediss nepacietīgi teica.

Džons paklausīja. Bet brīdī, kad durvis atvērās, no skapja izšāvās liesma, kas tūliņ nodzisa.

— Neaiztiec neko! — T.H. iesaucās.

Uzmanīgi izņēmis tērauda kasti, kurā bija atradusies vēstule, viņš piegāja pie loga. Kastītes dibenā bija palikusi vienīgi baltu pelnu čupiņa.

— Neko nesaprotu, — T.H. ierunājās pēc brīža. Līdz ar vēstules iznīcināšanu viņa draugs bija nokļuvis nāves briesmās.

— Vasalaro vēstule rakstīta uz speciāla papīra. Tas bijis piesātināts ar kādu ķīmisku vielu. Degšana sākusies pirms tam, kad tu novietoji vēstuli skapī, Džon. Ja vakar būtu paturējis rokās mazliet ilgāk, tā sadegtu tavu acu priekšā. Kur palika aploksne?

— Kara to iesvieda kamīnā un sadedzināja, — Leksmans atbildēja.

— Atliek viena vienīga cerība. Vasalaro revolveris.

Pusstundu vēlāk arī šo cerību iznīcināja ciema policists, kas

atgriezās ar ziņojumu, ka, neraugoties uz rūpīgo meklēšanu, nogalinātā revolveris nekur nav atrodams. Divdesmit četras stundas vēlāk rakstnieks Džons Leksmans tika ievietots Laives cietumā. Viņu vainoja grieķu augļotāja Vasalaro slepkavībā ar iepriekšēju nodomu. Par šādu noziegumu varēja būt tikai viens sods — karātavas.

* * *

Merediss steidzami izsauca Manzesu.

— Es uzaicināju jūs tādēļ, — T.H. viņu apsveica, — ka neraugoties uz visiem piedzīvojumiem, tomēr ceru, — jums ir mazliet vairāk smadzeņu, nekā citiem manas nodaļas darbiniekiem. Pierādījumi pret Džonu Leksmanu ir ārkārtīgi smagi. Viņš aizņēmies no Vasalaro naudu. Pateicoties parādzīmei, kas atrasta nogalinātā kabatā, Leksmanam grūti nāktos šo faktu noliegt. Nesaprotu, kādēļ grieķis ņēmis šo dokumentu līdzi. Katrā ziņā skaidrs, ka zvērinātie nenoticēs mana drauga apgalvojumiem. Notiesāšana ir tikpat ka nenovēršama. Ir tikai viens veids, kā glābt Džonu — atrast Vasalaro ieroci. Mēs nedrīkstam zaudēt laiku, ja gribam to izdarīt.

Pirms aiziešanas Т.Н. vēlreiz uzmeklēja Grcisu. Tumšās ēnas ap jaunās sievietes acīm skaidri liecināja par bezmiega nakti, tomēr viņa bija mierīga un aukstasinīga.

— Kamēr jūs vel esat šeit, mister Meredis, es vēlētos kaut ko pastāstīt, — viņa teica, pievērdama salona durvis.

— Vai par grieķi Karu?

— Kā jūs to zināt?

— Es nojaušu.

— Misters Remingtons Kara reiz lūdza manu roku. Kopš tā laika vienmēr esmu baidījusies no viņa. — Un viņa izstāstīja par iepazīšanos ar Karu Solonikos, bandītu uzbrukumu tirgus laukumā un savas aizdomas.

— Vai jūsu virs to zina? — Т.Н. jautāja.

— Tagad es pati nožēloju, ka neizstāstīju viņam visu, — sieviete sūdzējās, izmisumā lauzīdama rokas.

— Vai misters Kara kādreiz runājis ar jums par Džona parādiem?

— Nekad.

— Kā jūsu vīrs iepazinās ar Vasalaro?

— Savu medus mēnesi mēs pavadījām Bahakombā, kur salikām Karu. Viņš dzīvoja tajā paša viesnīcā. Turpat bija apmeties arī Vasalaro, ar kuru Kara mūs iepazīstināja. Esmu pārliecināta, ka viss jau iepriekš bija norunāts. Pārējais risinājās it kā pats no sevis. — Viņa uzmeta vīra draugam lūdzošu skatienu.

— Nedomāju, ka būtu nozīme to atkārtot tiesā. Vienīgais, ko panāktu, tas, ka sagādātu Džonam vēl vairāk rūpju. Es darīšu visu iespējamo, lai glābtu jūsu vīru.

Manzess sagaidīja savu priekšnieku, un mirkli vēlāk viņu auto jau devās uz notikuma vietu, kur bija salasījies prāvs ziņkārīgo pūlis. Apkārtne jau bija rūpīgi pārmeklēta. Vienā pusē ceļmalas krūmi izcirsti, lai ierīkotu vārtus lopu dzīšanai uz tuvējām ganībām. Arī abās pusēs vārtiem krūmi vielām bija izgāzti, bet robus mēģināts aizpildīt ar dzeloņdrāti. Tomēr, drāti noliecot, žogam viegli varēja pārkļūt pāri.

Sai lielceļa daļai Т.Н. veltīja galveno vērību. Pēkšņi Manzess R noliecās un kaut ko pacēla no zemes. Tā bija patronas čaulīte. Atzīmējis tās atrašanas vietu, Т.Н. sāka ar spieķa galu rakņāt zemi ap to.

— Šķiet, ka mēs velti tērējam laiku, — viņš beidzot sacīja, tad domīgi turpināja, — Iedomāsimies, Manzcs, ka te piedalījušās trīs personas. Leksmans, Vasalaro un kāds svešinieks. Nepazīstamais liecinieks, ka redzams, interesējies par to, kas notiks starp abām personām. Protams, viņš gribējis būt klāt arī sarunas laikā. Un kādēļ gan lai nebūtu izmantojis šos krūmus, aiz kuriem paslēpies varēja visu redzēt un dzirdēt?

— To pašu viņš būtu panācis, stāvēdams arī citā vietā, — Manzess iebilda.

— Saprotams, ka manis norādītā vieta lieciniekam bija vis-mazāk piemērota. Tomēr gandrīz droši var apgalvot, ka netālu no šejienes žogā ir vārti, pa kuriem svešais ienācis. Vārtu tuvumā viņš nometis savu cigāru.

— Cigāru? — inspektors pārsteigts atkārtoja.

— Jā.

— To viņš varēja nomest uz ceļa, — Manzess iebilda.

— Nerunājāt muļķības, — Т.Н. norāja palīgu.

Kopā ar pavadoni viņš devās gar žogu, līdz nonāca pie vārtiem, kurus bija pieminējis. Metrus divdesmit no ieejas Т.Н. atrada to, ko bija meklējis — līdz pusei izsmēķētu cigāru. Tas bija samircis lietū, uu Merediss to rūpīgi aplūkoja.

— Cik es zinu no cigāriem, tad šim vajaga būt ļoti dārgam.

Pēdas, ko inspektors meklēja, lietus jau sen bija izdzēsis. Beidzot pūles tomēr vainagojās panākumiem — mīkstajā zemē viņš ieraudzīja vieglus, tomēr skaidrus auto riepu nospiedumus.

— Šeit vāģis ticis apgriezts. Saja vieta mašīna gaidījusi pasažiera atgriešanos. Vai redzat eļļas pilienus? — Viņš noliecās un sāka pētīt zemi. — Šos sērkociņus šoferis izlietojis, gaidot kungu. Viens, divi, trīs, četri, pieci, seši. Ja pieņemam, ka vienai cigaretei patērēti divi sērkociņi, tad iznāk — šoferis šajā vietā izsmēķējis pavisam trīs cigaretes. Labā laikā cigarete deg divdesmit minūtes, bet vējainā — tikai astoņas. Tātad mašīna šeit nostāvējusi vismaz divdesmit četras minūtes. Ko jūs par to domājat, Manzes?

— Bet varbūt tā bijusi cita mašīna?

— Ikviens, kam gadījies atrasties šajā apvidū, mani interesē, — Т.Н. atbildēja.

Abi ierēdņi pārmeklēja visu ceļu, tomēr vairāk neko neatrada.

— Tūliņ pēc ierašanās pilsētā apcietiniet Karas šoferi, — Т.Н. pavēlēja.

— Ar ko pamatot apcietināšanu?

— Gan jau kaut ko izdomāsiet. Tomēr šķiet, ka šis gājiens izrādīsies lieks, jo šofera kungs jau būs aizceļojis uz kontinentu.

Pareģojums piepildījās. Kad T.H. krēslā atgriezās, viņu jau gaidīja Manzesa telegramma:

«Šoferis Gūls, kādreizējais viesmīlis Angļu klubā Konstantino-polē, šorīt agri aizceļojis uz Austrumiem, kur pēkšņi saslimusi māte.»

— Tā? Nabaga māmiņa! — T.H. ironiski norūca.

Inspektors vēl sēdēja Leksmaņa darbistabā, kad durvis atvērās un kalpone pieteica misteru Remingtonu Karu.

4

Merediss rūpīgi salocīja telegrammu un iebāza kabatā, tad apsveica ienācēju ar vieglu palocīšanos.

— Jiis jau būsiet dzirdējis manu vardu, — Kara uzsaka sarunu. — Es esmu Leksmaņa draugs.

— Jā, man stāstīja, — T.H. atbildēja.

Grieķis uz mirkli samulsa. Bet tūliņ atkal atguva aukstasinību.

— Mani ļoti skumdina drauga nelaime. Visvairāk nospiež apziņa, ka es biju tas, kas iepazīstināja ar nelaimīgo augļotāju.

— Jūsu vieta neļautu sev šīm domām laupīt mieru. Reti gadās, ka noziedznieks noslepkavo pilnīgi nepazīstamu cilvēku.

Kara atkal samulsa.

— Kad jūs pēdējo reizi redzējāt misteru Vasalaro? — T.H. vienaldzīgi apjautājās.

Kara domīgi sarauca uzacis.

— Pirms kadas nedēļas.

— Padomājiet vēl mazliet, mister Kara. Varbūt esat vēl kādu reizi tikušies?

— Diemžēl… — grieķis iesāka.

— Lai paliek! Tas nav tik svarīgi. — Atļaujiet tikai vēl vienu jautājumu — jūs taču bijāt klāt, kad pienāca Vasalaro vēstule? Kalpone, kas vēstuli ienesusi, to apliecināja.

— Jā, — Kara atzinās. — Es biju istabā, kad Džons saņēma vēstuli.

— Tā bija rakstīta uz brūna papīra, vai ne? Biezā aploksnē.

Grieķis atkal mirkli vilcinājās, tad sacīja:

— Papīra krāsu neatceros, arī sūtījuma biezumu neievēroju, jo tas mani neinteresēja.

— Es domāju gluži pretēji, — T.H. atbildēja. — Pats taču sadedzinājāt aploksni.

— Neatceros, ka būtu to darījis, — Kara atteica.

— Bet kad Džons Leksmans nolasīja vēstuli…

— Par kādu vēstuli jūs runājat? — grieķis viņu pārtrauca.

— Par draudu vēstuli, — T.H. pacietīgi paskaidroja. — Viņš

nolasīja to jums priekšā. Tāpat jūs zināt, ka to rakstīja Vasalaro. Džons apgalvo, ka jūsu klātbūtnē to ieslēdzis sava naudas skapī.

Kara noraidoši pakratīja ar galvu.

— Man šķiet — Džons maldās. Es atceros, ka misters Lcks-mans manā klātbūtnē saņēma kādu vēstuli, bet nav ne mazākās jausmas par tas saturu.

— Tātad jus varat apzvērēt, ka neesat to turējis rokās un Džons jums to nav lasījis? — Inspektora balss skanēja neparasti skarbi. — Tāpat jūs nezināt, vai vēstulē, kuru Leksmans saņēma jūsu klātbūtnē, bijuši draudi vai ne?

— Protams, es to varu apzvērēt, — Kara mierīgi atbildēja.

— Vai varat apzvērēt ari to, ka pēdējās nedēļas laikā neesat Vasalaro redzējis?

— Bez šaubām, — grieķis pasmaidīja.

— Tātad ari aizpagājušajā nakti neesat viņu redzējis? — Jūs nebijāt kopā ar Vasalaro, nesatikāt viņu Laives piestātnē? Vai pec šķiršanās jus turpinājāt ceļu uz Londonu, vai ari atgriezāties.

Grieķis nobālēja. Tomēr neviens vaibsts neliecināja, ka jautājumi bulu tam nepatīkami. Merediss bez žēlastības turpināja:

— Vai apzvēriet arī to, ka Vasalaro noslepkavošanas naktī neesat bijis notikuma vielas tuvumā? Ka no savas paslēptuves aiz ceļmalas krūmiem neesat novērojis visu, kas norisinājās Leksmaņa un Vasalaro starpā?

— To es varu apzvērēt un arī apzvērēšu. — Grieķa balss skanēja mazliet nedroši.

— Vai varat pateikt, kad ieradāties Londonā?

— Protams. Es pārbraucu starp pulkstens desmitiem un vienpadsmitiem, — Kara atbildēja.

T.H. iesmējās.

— Tātad pusvienos jūs nebraucāt caur Griklfordu un neņēmāt tur benzīnu, ko?

Kara strauji piecēlās.

— Jūs gan esat gudrs cilvēks, mister Meredis!

Ar iekšēju gandarījumu viņš redzēja, ka sitiens trāpījis.

— Es domāju, ka man jāiet, — bija viss, ko Kara varēja atbildēt. — Ierados šeit, lai tikai apliecinātu Greisas kundzei savu draudzību, un nebiju paredzējis, ka nāksies tikties ar kaut kādu policistu.

— Mister Kara, — T.H. zobojās, pieceldamies un aizdedzinādams cigāru, — es pareģoju, ka jums dzīvē vēl bieži nāksies sastapties ar policistiem …

— Ko jūs ar to gribat leikt?

— Taisni to, ko jūs sadzirdējāt.

Viņš jautri pamirkšķināja.

— Man trūkst divu pierādījumu, mīļais draugs, lai konstatētu

Džona Leksmaņa nevainību — pirmais no tiem ir vēstule, kura sadedzināta … To taču jūs jau zināt?

— Jā, to es zinu.

Т.H. noliecās pār galdu un cieši ielūkojās grieķim acīs.

— Kā jūs to zināt? — viņš jautāja.

— Man kāds stāstīja. Tikai neatceros kurš.

— Jūs melojat. Atskaitot Greisu un mani, par vēstules sadegšanu nevienam nekas nav zināms.

— Bet, mīļais draugs, — Kara smaidīdams atbildēja, vilkdams rokās cimdus, jūs taču pats man pirmīt jautājāt, vai es neesot to vēstuli sadedzinājis.

— Tobrīd es runāju par aploksni, — Т.П. mierīgi aizrādīja.

— Un kāds ir otrais no jums nepieciešamajiem pierādījumiem? — grieķis gribēja zināt.

— Revolveris!

— Leksmaņa?

— Tas mums jau ir. Mēs meklējam Vasalaro ieroci. To, ar kuru viņš draudēja Leksmanim.

— Tur gan es jums nevarēšu palīdzēt.

Kara devās uz durvīm. Т.Н. viņam sekoja.

— Kā, jums jauns šoferis, mister Kara?

Grieķis, ar pūlēm dusmas valdīdams, ātri iekāpa automašīnā.

5

Apmēram pusgadu pēc aprakstītajiem notikumiem Т.П. sēdēja pie sava rakstāmgalda, uz kura bija izklāta Su-seksas apgabala ģenerālštāba karte. Ar zīmuli apbruņojies, viņš rūpīgi izstudēja ik upīti un strautiņu. No šī darba iztraucēja policijas prezidenta ienākšana.

— Ko tad jūs tur darāt? — sers Džordžs pārsteigts jautāja, sasveicinādamies ar savu padoto.

— Mācos dzimtenes ģeogrāfiju, — Т.П. vīzdegunīgi atbildēja.

— Bet tas taču diezgan vecs eksemplārs, ko jūs tur studējat, — prezidents piezīmēja.

— Jā, izdota 1876. gadā. Bet taisni šāda veca karte man vajadzīga. Jokus pie malas, ser Džordž. Jaunajās kartēs trūkst daudzu mazāko upīšu, turpretim šajā es ceru atrast to strautiņu, kuru velti esmu izmeklējies.

— Tātad jūs arvienu vēl neesat atteicies no savām cerībām Leksmaņa lietā?

— Kamēr vien dzīvošu, tas nenotiks.

— Nu, Leksmanam šī lieta beidzās samērā laimīgi. Viņš taču dabūja tikai piecpadsmit gadus.

— Jā, piecpadsmit gadus, — Т.Н. domīgi atkārtoja.

Sers Džordžs bridi klusēja.

— Vai taisnība, ko man stāstīja par jtisu izlīgšanu ar Karu?

Merediss nomurmināja kaut ko nesaprotamu.

— Vai zināt, ka šis draugs un ienaidnieks jau izmēģinājis visus līdzek|us, lai izpostītu jūsu karjeru?

— Es to nojautu, — Т.Н. vienaldzīgi atbildēja. — Galu galā arī es taču pielieku visas pulēs, lai nogādātu Karu pie karātavām. Kādēļ gan lai viņš nedarītu tāpat?

— Jūs esat neciešams, rupjš āpsis, — prezidents labsirdīgi pasmaidīja.

Kad priekšnieks bija izgājis, Т.Н. no jauna ķērās pie pārtraukta darba. Smaids atplaiksnīja viņa lūpās, atceroties notikumus, kas bija to pamudinājuši salīgt mieru ar Karu. Ne velti viņš apgalvoja, ka šī grieķa galvenā rakstura īpašība ir godkāre. Neraugoties uz visiem Meredisa apvainojumiem, Kara laipni sniedza roku savam ienaidniekam, kolīdz tas atvainojās par saviem skarbajiem vārdiem. Kopš šīs šķietamās miera salīgšanas Kara arvienu bija izturējies pret Meredisu ar nepārspējamu laipnību, draudzību. Merediss bija palīdzējis Greisai iekārtoties nelielā dzīvoklītī Londonā. Sakarā ar prāvu lasītāju skaits bija ārkārtīgi pieaudzis, un prāvie honorāri, ko Greisa saņēma no izdevējiem, deva tai iespēju dzīvot bez materiālām rūpēm.

— Piecpadsmit gadi! — Т.Н. klusi atkārtoja, no jauna noliekdamies pār karti.

Jau no paša sākuma Džona Leksmana stāvoklis bija ārkārtīgi apdraudēts. Atskaitot Meredisu un Greisu, neviens neticēja apgalvojumiem, kurus tas nevarēja pierādīt. Kāds laipni noskaņots ministrs tomēr bija apsolījis izgādāt apžēlošanu, ja Т.Н. izdotos atrast Vasalaro revolveri, ar kuru tas draudējis savam parādniekam. Bija pārmeklēti visi ūdeņi notikuma vietas tuvumā, bet panākumu nebija. Beidzot arī Merediss uzskatīja, ka nepieciešami ārkārtēji soļi. Karas prombūtnē viņa dzīvoklī ierādās montieris, kas bija pratis iegūt tādu uzticību, ka to nekavējoties ielaida guļamistabā. Otrā dienā atgriezies, Kara bija atradis savu naudas skapi uzlauztu un tā saturu izvandītu. Tomēr paņemts nekas nebija, jo visu vērtīgāko Kara glabāja bankas seifā …

Merediss patreiz slaucīja rokas, kad priekšistabā izdzirda sava palīga Manzesa balsi. Mirkli vēlāk satrauktais inspektors ienāca kabinetā.

— Nu, kur tad šoreiz deg? — Т.Н. viņu apsveica.

— Mēs toreiz aizmirsām pārmeklēt Vasalaro dzīvokli! — Man-zess aizelsies iesaucās. — To es tikai nupat iedomājos, braucot omnibusā.

— Vai tad jūs neatceraties, ka ines pārmeklējām Vasalaro dzīvokli?

— Nē, scr, — inspektors tiepās. — Grieķa dzīvoklis atrodas Džeimsstrītā.

— Ko jūs muldat! V'iņš dzīvoja «Adelfijā».

— Bet viņam bija vel otrs dzīvoklis, — Manzess beidzot atklāja savas kārtis.

— Kas jums sastāstījis lādas pasakas?

— Omnibusā man līdzās sēdēja divi kungi. Pēkšņi es izdzirdu, ka viens no tiem pieminēja Vasalaro vārdu. Viņš stāstīja otram, ka Vasalaro dzīvojis viņa namā un atstājis tur dažas lietas, ar kurām tas nezinot, ko iesākt.

— Un jūs?

— Es uzaicināju to uz iecirkni, kur viņš izstāstīja man visu, ko vien zināja. Acīmredzot mūsu draugam bijuši divi dzIvok|i.

Т.Н. zīmīgi pasmaidīja, bet inspektors noraidoši pakratīja ar galvu.

— Nē, tā nav, kā jūs domājat, — viņš teica. — Vasalaro bijis precējies, bet sieva to atstājusi jau pirms vairākiem mēnešiem. Saimnieks saka, ka tas pārgulējis savā dzīvoklī tikai divas vai trīs naktis nedēļā.

Desmit minūtes vēlāk abi ierēdņi ieradās mirušā grieķa dzīvokli. Nama īpašnieks paskaidroja, ka gandrīz visa dzīvokļa iekārtā pieder viņam, atskaitot dažas lietas. Grieķa mantās ietilpa skārda šķirsts, neliels rakstāmgalds, grāmatu plaukts, daži apģērba un veļas gabali. Rakstāmgalds bija noslēgts, bet skārda šķirsts vaļa. Nekā interesanta tur nebija. Savukārt rakstāmgaldu uzlau/.t nācās grūti. Tā atvilktnēs atradās rēķinu grāmatas, vecas vēstules un daži papīri, kas ar laiku sakrājušies.

Т.Н. lasīja vēstuli pēc vēstules, neatrazdams tajās neko tādu, kam būtu sakars ar Leksmana lietu. Viņš jau gribēja pārtraukt meklēšanu, kad pēkšņi ieraudzīja plānu skārda kastīti, kas bija paslēpta atvilktnes stūrī. Kastīti atverot, Merediss atrada tajā mazu, staniolā ievīstītu sainīti.

— Pie velna! — viņš pārsteigts iesaucās. Ievērojot atraduma milzu vērtību, šis uztraukums bija pilnīgi saprotams.

6

Mazajā pagalma Dartmuras cietuma direktora nama priekšā stāvēja kads kauna tērpā ieģērbts cilvēks. Viņa mati bija īsi apcirpti un bārdas rugāji sedza iekritušos vaigus. Rokas uz muguras sakrustojis, viņš gaidīja pavēli par darba norīkojumu šai dienai.

Džons Leksinans, cietumnieks A.O. 43, vērās zilajās debesīs, kas bija redzamas virs augstās mūra sienas. Ko jaunu nesīs šī diena? Ko gan jaunu tā var atnest? Cik daudz garu gadu vēl

priekšā! Viņa pasaule, viņa cerības un ilgas tagad bija vienīgi Dartmuras akmens lauztuves, kur tam vajadzēja pavadīt savas dienas. Pa šo laiku viņš bija ieguvis jaunas atziņas. Interese koncentrējās uz jautājumiem — kas šodien būs pusdienās, ko dos vakariņās, kādu grāmatu svētdien laimēsies dabūt cietuma bibliotēkā?

— Pagrieziet seju pret sienu! — kāda rupja balss pavēlēja. Leksmans paklausīja. Aiz muguras atskanēja akmeņlauztuvju komandas soļi un ķēžu žvadzēšana. Cik bieži viņš jau bija dzirdējis šo baigo mūziku!

Pārdomas iztraucēja sarga balss:

— Nr. 43, pa labi, inarš!

Apbruņotais ierēdnis sekoja. Ceļš veda caur cietuma dzelzs vārtiem, tad pa labi uz ciemu, cauri tam un ārā uz lielceļa. Seit uzraugu vajadzībām bija noīrētas dažas mājiņas, un to remontēšanai bija nozīmēts A.O. 43. Pirmais nams vēl nebija apdzīvots. Kāds tapsētājs otra sarga pavadībā jau gaidīja uz sava biedra, krāsotāja ierašanos. Agrāk atnākušais ierēdnis atvadījās no Leks-mana sarga, atstājot abus arestantus viņa uzraudzībā. Apcietinātie jau kādu stundu bija klusēdami strādājuši, kad sargs beidzot atstāja tos vienus un pats nokāpa leja. Drīz viņa soļi atskanēja dārzā. Pārliecinājies, ka nekādas briesmas nedraud, tapsētajs uzsāka sarunu.

— Par ko tevi tiesāja? — viņš ieinteresēts jautāja.

Leksmans pasmaidīja. Cik viņam nācies stāstīt saviem nelaimes biedriem par noziegumu, kura dēļ atradās cietumā, to acīs vienmēr bija vērojis pamirdzam dziļu cienību.

— Par slepkavību.

— ()! Un cik tev uzvēla?

— Piecpadsmit.

— Tas nozīmē, ka, labi uzvedoties, tev jānosēž vienpadsmit un trīs ceturtdaļas gada. Vai esi jau kādreiz sēdējis?

— Nē.

— Es biju vēl gluži jauns, kad pirmo reizi nokļuvu cietumā, — tapsētājs lepni sacīja. — Nākamajā nedēļā beidzas mans tagadējais termiņš.

Leksmans uzmeta viņam skaudības pilnu skatu. Vai šis cilvēks saprata, kāda laime to sagaidīja?

— Ko tad tu izēdi? — viņš apjautājās.

— Krāpšana. Vairāk nekā divpadsmit tūkstoši mārciņu jau atradās drošā vietā, bet tad liktens pagrieza man muguru. Leksmans pamāja ar galvu. Pēdējā laikā viņa ieskati par tiesībām un taisnību bija pilnīgi pārvērtušies. Tapsētājs nemaz nepūlējās slēpt savus nākotnes plānus.

— Otru reizi tas man vairs negadīsies. Jau pirms apciclināša-nas man bija padomā kāda smalka lieta, kuru tagad gribu paveikt. Esmu atradis ari palīgu.

— Ta?

Cietumnieks, kuru ieslodzījums, acīmredzot, nebūt nebija labojis, pamāja ar roku uz to pusi, kur atradās cietums.

— Lerijs Grīns. Pēc trim nedē|ām arī viņš nāks ārā. Mēs jau esam vienojušies. Ja lieta ies, drīz būsim Dienvidamerikā.

Kāpnēs atskanēja soļi. Tur atgriezās uzraugs. Abi apcietinātie pārtrauca sarunu.

— Nr. 43, nāciet leja! — atskanēja sarga balss.

Leksmans klusēdams savāca savus darba rīkus un nokāpa lejā. Sargs lika sekot. Viņi izgaja cauri dārzam uz ceļa, kur ierēdnis uzmanīgi palūkojās visapkart. Ceļa likuma paceļas biezs putekļu mākonis, ko sacēla kāda automašīna, kas strauji tuvojās.

— Atri metiet prom savu krasu podul — Pavadonis uztrauktā balsi pavēlēja. — Es iešu atpakaļ namā, bet jūs palieciet šeit. Līdzko auto apstajas leciet taja.

— Mans Dievs! — Leksmans iesaucās. — Ko tas nozīmē?

— Nejautājiet, bet dariet, — uzraugs nepacietīgi nošņāca.

Kā sapnī viņš nolika zemē savus darba rīkus un izgāja pa vārtiem, kuru priekšā apstājās automašīna. Ar vienu lēcienu Leksmans atradās tajā un tūliņ paslēpās, uzvilkdams sev virsū segu, ko atrada uz grīdas. Taja paša acumirklī mašīna, uzņemdama ātrumu, traucas projām pa ceļu.

Tomēr drīz automašīna apstājās.

— Izkāpjiet! — uzsauca kāda skarba balss.

Leksmans palūkojās apkārt. Tālumā pacēlās cietuma torņi. Kolīdz bēglis bija izkāpis, mašīna apgriezās un milzīga ātrumā aizjoņoja pa šoseju.

Pārsteigts un samulsis Leksmans stāvēja pļavas vidū, līdz pēkšņi kāda balss lika tam satrūkties:

— Nāciet šurp!

Apmēram piecdesmit metrus tālāk pļavā stāvēja liela, balta lidmašīna. Līdzās tai stāvēja kāds ādas tērpā ģērbies vīrietis. Leksmans skriešus tam tuvojās, bet tad pēkšņi palika stāvam kā pārakmeņoj ies:

— Kara?! — viņš iesaucās, un cilvēks ādas tērpā smaidīdams pamāja ar galvu.

* * *

— Ko jūs šeit darat? Itas nozīmē? Ko jūs gribat no manis? — Leksmans stomījās.

— Pārāk daudz jautājumu reizē, Leksman. Atbildēšu vispirms uz pēdējo — es ierados jūs izglābt!

— Izglābt? Mani? Kādēļ? Jūs taču zināt… Viens vienīgs vārds būtu aiztaupījis šis ciešanas.

— Es tiešām biju aizmirsis, ka jūs tovakar saņēmāt no Vasa-laro vēstuli. Vai gan varēju nodot viltus zvērestu, glābdams jūs? Bet nu es gribu izlabot nolikušo un darīt jūsu un jūsu kundzes labā visu, kas manos spēkos.

— Mana sieva? Ko jus par viņu zināt?

— Viņa jūs gaida, — grieķis strupi atbildēja.

Sajā acumirklī no cietuma puses atskanēja vairāki trauksmes šāvieni.

— Jūsu bēgšana pamanīta, Leksman, — Kara turpināja.

— Mēs nedrīkstam ilgāk kavēties. Nāciet!

Viņš norādīja uz lidmašīnas durvīm.

— Sī ir visjaunākā tipa mašīna.

Ar griezīgu svilpšanu propellers sāka griezties, un aparāts ātri devās uz priekšu pa nelīdzeno zemi. Tad tas viegli pacēlās gaisā, strauji tuvodamies jūrai. Motora troksnis neļāva abiem lidotājiem sarunāties. Laiku pa laikam Kara ielūkojās kompasā, mainīdams lidojuma virzienu. Zeme jau sen bija izzudusi skatam, un lejā virmoja vienīgi bezgalīgais ūdens spogulis. Nu Kara ar labo roku izvilka no kabatas piezīmju bloku ar zīmuli un, uzrakstījis dažus vārdus, pasniedza lapu Leksmanim.

«Gadījumam, ja neprotat peldēt — zem sēdekļa atradīsiet glab-šanas jostu».

Leksmans pamāja ar galvu. Rietumos bija kļuvis redzams mazs, balts plankumiņš, kam lidmašīna tuvojās. Drīzumā Džons saskatīja garu un šauru tvaika jahtu, kuru grieķis, ka likās, bija izvēlējies par savu ceļa mērķi. Aparāts slīdēja arvienu zemāk un zemāk, līdz beidzot nosēdās jūra netālu no jahtas, no kuras lika nolaista laiva.

Brīdi vēlāk abi bēgļi jau stāvēja uz jahtas klāja, no kurienes Kara novēroja sava baltā putna nogrimšanu.

— Tur noslīkst tūkstots pieci simti mārciņu. Ja ieskaita vēl tos divus tūkstošus, ar ko es piekukuļoju uzraugu, tad iznāks glīta summiņa. Bet man nekā nav žēl, ja vien varu jums palīdzēt.

7

Pulkstens vienos pēc pusnakts Т.Н. ar prieka tin laimes pārpilnu sirdi atstāja iekšlietu ministriju. Viņš steidzās atpakaļ uz savu biroju, kur Manzess to sagaidīja, iegrimis vakara avīzes lasīšanā.

— Nabaga draugs! — Merediss laimē starodams viņu sveicināja. — Vai ilgi gaidījāt? Toties es nesu patīkamu ziņu — rit brauksim uz Devonširu.

Viņš izņēma no kabatas kādu dokumentu, kura iegūšanai nebija taupījis pūļu. Tad viņš ar neparastu nopietnību turpināja:

— Revolvera atrašana bija no jusu puses īsts meistardarbs, Manzes. — Varēja redzēt, ka ši uzslava bija domāta no sirds. Inspektors no prieka pietvīka, jo Т.Н. bija iemīļots savu darbinieku vidū, un cildinājumam gandrīz ik reizes sekoja paaugsti-nājums. Paklausīdams inspektora padomam, Т.Н. bija pārmeklējis visu Laives lielceļu un tuvējos ūdeņus, līdz beidzot kādā strautiņā arī atradis meklēto ieroci, kura spalā iegravētais vārds neapšaubāmi pierādīja, ka tas patiešām piederējis Vasalaro.

Leksmana apžēlošanai ministrs būtu apmierinājies ar šo atradumu, bet Т.Н. varēja sniegt ari citus pierādījumus. Vasalaro dzīvoklī viņš atrada prāvu krājumu speciāla papīra, kas bija līdzīgs tam, ko saņēma Leksmans. Bez tam Т.Н. bija atradis Vasalaro rakstītās draudu vēstules teksta uzmetumu, kuru vietām bija pārlabojusi un papildinājusi kāda sveša roka.

Ministrs un policijas prezidents tika pilnīgi pārliecinājušies par nevainīgi notiesātā rakstnieka apžēlošanas nepieciešamību.

Merediss palūkojās pulkstenī.

— Šovakar gan laikam jau būs par vēlu apciemot Leksmana kundzi, — viņš teica.

— Šādai prieka vēstij ikviens laiks ir piemērots, — Manzess piezīmēja.

— Tad ejam.

Tomēr viņus gaidīja vilšanās. Šveicars zināja teikt, ka dāma esot aizceļojusi, solīdamās pavadīt nedēļas nogali uz laukiem. Viņa paņēmusi līdzi divas ceļasomas un aizejot izskatījusies ļoti uztraukta.

— Tas man nepatīk, — Т.П. neapmierināts piezīmēja. — Vai gan kāds būtu dabūjis zināt par mūsu atradumu?

— Diezin vai, — Manzess atbildēja. — Ja vien …

— Ja vien? — Т.П. uztraukts atkārtoja. — Sakiet, kas jums uz sirds, Manzes?

— Ja vien Vasalaro saimnieks nav kādam izpļāpājis? Viņš taču zin, ka mēs pārmeklējām mirušā īrnieka dzīvokli, un …

— To mēs tūliņ uzzināsim, — Merediss viņu pārtrauca.

Taksometrs abus aizveda uz Vasalaro dzīvokli. No miega uzmodinātais saimnieks sākumā bija ļoti saīdzis, bet pazinis apmeklētājus kļuva laipns un pakalpīgs.

— Jūs taču man neaizliedzāt par šo lietu runāt, — viņš izmisis sūdzējās. — IJ11 es tikai vienam vienīgam par to ieminējos. Tajā dienā, kad jūs pārmeklējāt dzīvokli, pie manis ieradās kāds smalks kungs …

— Kāds viņš izskatījās? — Т.П. nepacietīgi jautāja.

Nama saimnieks aprakstīja apmeklētāja ārieni.

— Kara! — Т.П. iesaucās un tūliņ pavēlēja šoferim. — IJz Kedogenskveru! Atri!

Bet ari tur šveicars paziņoja, ka misters Kara aizce|ojis.

— Tā, nu mēs esam iedzīvojušies pliķī, — Merediss sūdzējās, sēdēdams līdzās inspektoram, kad viņi brauca atpakaļ uz biroju.

— Ielūkojieties vilcienu sarakstā. Kad šorīt atiet pirmais vilciens uz Tenistoku? Telegrafējiet turp, lai Džordža viesnīca atsuta uz staciju automašīnu.

Neraugoties uz jauko laiku, brauciens ar rīta vilcienu bija drūms. Т.Н. nespēja atbrīvoties no sajūtas, ka gala viņus sagaida kāds nepatīkams pārsteigums. Braucot pa Dartas krasiч, Manzess pēkšņi vērsa sava priekšnieka uzmanību uz horizontu. Pret debesīm skaidri iezīmējās balts aeroplāns, kas attālinājās. Mirkli vēlāk abus atbraucējus apturēja kāds līdz zobiem apbruņojies cietuma kalpotajs.

— Kas noticis? — Т.Н. apjautajās.

— Kāds cietumnieks aizbēdzis, — sargs atbildēja.

— Aizbēdzis? Ar lidmašīnu?

— Nezinu, ser.

Auio apstājās cietuma durvju priekšā.

— Piedodiet manu uztraukumu, kungi, — atvainojās direktors. — Viens no cietumniekiem aizbēdzis.

— Ļoti žēl, jo vairāk tāpēc, ka es tūliņ aizvedīšu vēl vienu.

Т.Н. izņēma no kabatas apžēlošanas rakstu un iedeva lo direktoram.

— Šeit ir atbrīvošanas pavēle par Džonu Leksmanu.

Direktors uzmeta skatu dokumentam.

— Tikai vakarvakarā parakstīts? — tas konstatēja, tad, atviegloti nopūzdamies piebilda: — Paldies Dievam! Leksmans ir taisni tas, kurš mums izbēdzis!

8

Bija pagājuši divi gadi kopš Leksinana bēgšanas, kad Merediss kādu rītu izlasīja «Morning Postā» rakstu, kas to ieinteresēja. Tas bija ziņojums par svinībām, kas sarīkotas par godu Londonas grieķu kolonijas vadītājam misteram Remingtonam Karam. Kopš Leksmana bēgšanas Merediss vēl ne reizes nebija grieķi redzējis. Arī Greisa bija pazudusi bez pēdām.

Toreiz, kad Kara pirms diviem gadiem noslēpumainā kārtā aizceļoja no Londonas tieši tajā pašā dienā, kad pazuda arī Džons Leksmans ar sievu, Meredisu bija pārņēmušas šaubas, vai tā gan varētu būt nejauša sagadīšanās. Neraugoties uz vairākkārtējiem uzaicinājumiem visos Eiropas laikrakstos, Leksmans neatsaucās, un Merediss saprata šīs klusēšanas iemeslu.

Tieslietu ministrijā lauzīja galvu, vai Džons Leksmans, neraugoties uz jau parakstīto apžēlošanas rakstu, ar savu bēgšanu nav izdarījis pārkāpumu. Bet šis jautājums nebūt neuztrauca Т.Н. Bēgšanas apstākļi tika rupīgi izmeklēti. Vainīgais cietumsargs, ar kaunu padzīts no dienesta, pēc tam tas atvēra alus tirgotavu, kaut arī senāk tam nekādu līdzekļu nebija.

Bet kas gan organizēja Leksmana bēgšanu? Greisa vai Kara? Pēdējā vainu pierādīt nebija iespējams. Т.Н. bija jāatzīst sevi par uzvarētu.

Kavēdamies atmiņās, Т.Н. domīgi šķirstīja avīzi. Pēkšņi uzmanību saistīja kāds raksts ar virsrakstu: «Metālu bagātība Ugunszemē». Tajā autors attēloja savus piedzīvojumus un novērojumus Patagonijā. Plašais ziņojums bija parakstīts ar burtiem G.G. Merediss interesējās par visu, kas gadījās ceļā, tāpēc ari tagad domas pievērsās šī autora personībai. Viņš atsauca atmiņā visu pazīstamo ce|otāju vārdus, tomēr neviens no tiem nesaskanēja ar raksta autora iniciāļiem. Jo vairāk Т.Н. domāja, jo nervozāku darīja paša aizmāršība. Beidzot policists piegāja pie telefona uti izsauca «Posta» šefdirektoru.

— Mēs neminām to rakstnieku vārdus, kas vēlas palikt nezināmi, — redaktors atturīgi sacīja. — Ja grieztos pie manis kā pie privātpersonas, es varbūt pateiktu, ka šie divi G. ir Džordžs Ge-serkols.

— Džordžs Geserkols? — Т.Н. pārsteigts atkārtoja. — Kāds es gan esmu ēzelis!

Noskaidrojis šo mazo mīklu, viņš izdzēsa to no savas atmiņas. Taisni šorīt tam bija pilnas rokas darba, savedot kārtībā Džona Leksmana lietas. Aiz draudzības viņš bija uzņēmies šo pienākumu. Leksmana sensacionālā prāva un notiesāšana bija palielinājušas viņa grāmatu tirāžu četrkārtīgi. Turklāt bija nomirusi kāda Leksmana kundzes krustmāte, novēlēdama tai visu prāvo mantojumu. Šorīt aizgādņu tiesas priekšsēdētājs apmeklēja Meredisu, lai pārbaudītu lietvedību.

— Vel vienu gadu es pārvaldīšu Leksmanu īpašumus. — Т.Н. tam paskaidroja. — Ja ari vēl tad abi pazudušie nebūs atradušies, es nodošu mantu tiesai.

— Vai tad jūs arvien vēl cerat saņemt no Leksmana kādas ziņas? — tiesnesis jautāja.

— Ka viņš vēl dzīvs, par to es nekad neesmu šaubījies. Kad būs pienācis īstais laiks, mēs viņu atkal redzēsim.

Nekas nespēja laupīt Meredisam ticību, ka draugs kādreiz atkal atradīsies. Tāpat viņš nešaubījās, ka arī Kara, neraugoties uz savu viltību, tomēr kādu dienu lauzis kaklu. Kopš kāda laika par grieķi jau bija izplatītas dīvainas baumas. Stāstīja, ka grieķa mērķi sniedzoties daudz lalak par sabiedrībā ievērojamas privātpersonas lomu.

Karas galvenā kaisle bija nepiepildāma varas kare — to Me-rediss zināja. Milzīgā bagātība, neierobežotā enerģija — tas viss kalpoja vienam vienīgam mērķim: varai.

Meredisa rakstāmgalda atvilktnē gulēja neliela, ādas vākos iesieta burtnīca, kuru tas pats dēvēja par «dēku hroniku». Seit bija sakopotas visneticamākās ziņas par dažu labu augsti stāvošu personu. Arī par Karu tur bija daudz faktu. Kara finansēja kāda iespaidīga valstsvīra ģimeni un piederīgos. Viņš turēja kādu spēļu klubu, kura patstāvīgo apmeklētāju skaitā bija arī tieslietu ministra sieva. Tieslietu ministrs bija iespaidīga persona. Kaut arī tā ienākumi nepārsniedza trīs tūkstošus mārciņu gadā. Pateicoties savām piemērošanās spējām, viņš jau ceturtajā kabinetā bija par ministru, kaut šo kabinetu programmas izrādījās tieši pretējas viena otrai. Viņš bija kā karogs, kas vienmēr plivinās līdzi vējam. Lēdija Bertolomeja, šī daudzpusīgā vīra laulātā draudzene, veselības uzlabošanas nolūkā bija aizceļojusi uz San Remo. T.H. piederēja pie tiem ļaudīm, kas tikai tad tic stāstītam, ja paši savām acīm var pārliecināties par tā patiesību. Saņēmis ziņu par ministra sievas pēkšņo aizceļošanu, viņš sāka meklēt cēloņus.

T.H. domīgi šķirstīja savu burtnīciņu, lauzīdams galvu par iemesliem, kas piespieduši lēdiju Bertolomeju alstal Londonu pašā sezonas vidu un doties uz Itāliju. Līdz šim nekas nebija dzirdēts par viņas nervu slimību. Vai tiešām viņu bija piemeklējis nervu sabrukums, vai arī tā bija populārā diplomātu slimība, kurai vienmēr seko slimnieka atsaukšana? T.H. lika paaicināt Manzesu.

— Vai jūs tiešām redzējāt lēdiju Bertolomeju aizbraucam?

Inspektors atbildēja apstiprinoši.

— Vai viņa aizceļoja viena?

— Jā, to pavadīja tikai kalpone. Mani pārsteidza viņas slimīgais izskats.

— Belinda-Mērija gan laikam negāja viņu pavadīt?

Inspektors, kā likās, nesaprata.

— Kas? Belinda-Mērija? A, jūs domājat viņas meitu? Nē, viņas tur nebija. Cik zinu, tad viņa studē Francijā.

T.H. klusu iesvilpās un aizvēra sarkano grāmatiņu.

— Mani šī dāma interesēja tikai tādēļ, ka Kara tai pievērsa sevišķu uzmanību. Kas gan tas par veiklu puisi, Manzes! — viņš piebilda, jūsmodams par grieķi.

Inspektors atrūca kaut ko nesaprotamu.

— Par Karas kriminālajām īpašībām es nedodu ne tik, cik melns aiz naga. Kādēļ gan šis grieķis lai nodarbotos ar noziegu-iniem? Viņam ir viss, ko cilvēks var vēloties, un pat vel vairāk. Viņš ir viens no populārākajiem ārzemniekiem Londonā, skaists vīrietis un tik bagāts, ka to nekas nespiež nodarboties ar tumšam lietām.

Mcrediss nicīgu skatu uzlūkoja savu apakšnieku.

— Jūs esat akls, — inspektors secināja. — Vai tad jūs vel nezināt, ka lieli noziegumi nekad netiek izdarīti aiz materiāliem aprēķiniem? Cilvēks, kas aplaupa kasi, lai uzdāvinātu savai līgavai dārgu kaklarotu, nedara to mantkāres dēļ, bet vienīgi vēlēda-damies pacelt savu vērtību izredzētās acīs. Kads apdrošināja savu sievu im noslīcināja mazgājamā vannā, kas šķila vismazāk bīstami. Kādēļ viņš to darīja? Tādēļ, ka vienīgi caur krāpšanu un slepkavību varēja cerēt iegut līdzekļus, lai paturētu savu stāvokli sabiedrībā, ko tas ar tik lielām pūlēm bija iekarojis. Cēlonis — godkāre. Lielais finansists, kas vilto dokumentus, nedara to peļņas nolūkā, bet gan gribēdams pierādīt publikai un paziņām savu veikalniecisko ģēniju.

Manzess ieklepojās.

— Un cilvēks, kas noslepkavo savu sievu — vai arī to mudina godkāre?

T.H. viņu līdzjūtīgi uzlūkoja.

— Tas nelietis, kas paceļ roku pret savu sievu, mans mīļais draugs, dara to tādēļ, ka viņa neizrāda tam pienācīgu uzmanību. Sī pati īpatnība ir par iemeslu tam, ka Kara, kas uzaudzis angļu garā, kļuvis par noziedznieku un tāds ari paliks.

Inspektors piecēlās un uzvilka mēteli.

— Hs viņu tūliņ apmeklēšu, jo kāda balss mani mudina uz šo sarunu. Varbūt viņš tomēr kādreiz pats iekrīt.

Karas nams atradās Kedogenskvērā. Gkas āriene bija ieturēta īsti angliskā stila un neatšķīrās no apkārtējiem bagātnieku namiem. Iepriekšējais īpašnieks bija kāds lords Henrijs Grelhems, kas ieguva apskaužamu gardēža un vīnu pazinēja slavu. Tāpēc namā galvenā vērība bija pievērsta pagrabtelpu plašumam. Tur glabājās vīna krājumi, un vienīgi par tiem lords bija rūpējies, atstādams arhitektam brīvas rokas augšējo stāvu sadalījumā. Sīs divstāvu pagrabtelpas savā laika bija visas Londonas sarunu un ziņkāres iemesls. Pēc lorda nāves viņa testamenta izpildītājiem bija palaimējies atrast namam pircēju bagātā grieķa personā. Tomēr stāstīja, ka jaunais īpašnieks, kas bija pazīstams kā atturībnieks, licis pagrabus noslēgt un pārbūvēt.

Meredisam durvis atvēra elegants sulainis.

— Man šķiet, ka misters Kara ir aizņemts, ser, — viņš atbildēja uz apmeklētāja jautājumu.

— Tomēr nododiet viņam manu karti.

Sulainis palocīdamies paņēma karti un aizsteidzās, bet mirkli vēlāk atkal atgriezās.

— Lūdzu, ser, — viņš uzaicināja, iedams apmeklētājam pa priekšu.

Augšā, kāpņu galā, bija koridors, no kura četras durvis veda tikpat daudzās istabās. Kad sulainis jau grasījās atvērt vienas no durvīm, T.H. viņu atturēja.

— Vai mēs neesam pazīstami?

Sulainis pasmaidīja.

— Ļoti iespējams, ser. Es ilgu laiku biju par viesmīli Konsti-tūcionelklubā.

T.H. pamāja ar galvu.

— Laikam tādēļ jūs man šķietat tik redzēts.

Merediss iegāja plašā, eleganti mēbelētā istabā, kur tomēr trūka mājības. Kara piecēlās un smaidīdams nāca pretim.

— Kāds necerēts prieks! — viņš iesaucās.

Grieķa āriene gandrīz nemaz nebija pārvērtusies. Katrā ziņā skaidrs bija tas, ka lielie panākumi sabiedrībā nebija padarījuši to lepnāku.

— Jūs varat iet, miss Holland, — viņš uzrunāja kādu jaunu dāmu, kas ar stenogrammu bloku rokā stāvēja pie rakstāmgalda.

«Var redzēt, ka visā pilsētā pazīstamais grieķu Adoniss prot ar gaumi izvēlēties savas sekretāres», T.H. pie sevis nodomāja.

— Kāds ir visdīvainākais meitenes priekšvārds, ko Jūs sava mūžā esat dzirdējis, mister Meredis? — Kara smaidīdams jautāja savam viesim. — Es jautaju tādēļ, ka mēs ar miss Hollandu nupat smējāmies par kādu vēstuli, ko parakstījusi Medža Gumera.

— Visdīvainākais priekšvārds? — T.H. domīgi atteica. — Nu, vistrakākais, kādu esmu dzirdējis, ir Belinda-Mērija.

— Sis vārds šķiet dzirdēts, — Kara piezīmēja.

T.H. uzlūkoja jauno meiteni, bet viņa atbildēja tam ar bezgala saltu skatu. Graciozi pamājusi ar galvu, miss Hollanda izsteidzās no istabas.

— Atvainojiet, ka jūs neiepazīstināju, — grieķis teica. — SI dāma ir mana sekretāre, miss Hollanda. Glīta, vai ne?

— Neapstrīdami, — T.H. apliecināja.

Namatēvs piedāvāja viesim cigaretes.

— Jūs gan esat neuzticīgs cilvēks! — grieķis smaidīdams pievērsās viesim.

— Es? Kā tā?

— Varu apzvērēt, ka interesējaties par maniem kalpotājiem. Un tā kā esmu pārliecināts, ka jūs neliksieties miera, pirms nebūsiet izdibinājis visu, tad …

T.H. pacēla roku un, mulsi smaidīdams, pārtrauca grieķi.

— Dieva dēļ! — viņš iesaucās. — Esiet taču man žēlīgs! Es atzīstos, ka esmu mazliet ziņkārs, tomēr nc tik ļoti, lai iejauktos jūsu mājturības darīšanās. Reiz gan man diemžēl nācās painteresēties par kadu jūsu šoferi, bet…

Karas seja apmācās, bet tikai uz mirkli.

— Jus domājat Braunu? — viņš vienaldzīgi ieminējās.

— Vai tas nebija Lēmans? — Merediss ironiski atjautāja.

— Bet lai paliek. Īstais vārds taču bija Poropulo — vai nav tiesa?

— Ā, to? Jūs taču zināt, ka es viņu jau sen atlaidu.

— Bet laikam taču ar pensiju, ko? Vismaz esmu dzirdējis tā runājam, — Т.Н. teica.

— Esmu radis izturēties cilvēcīgi pret saviem vecajiem, uzticamajiem kalpotājiem. — Tad viņš strauji mainīja tematu. — Kam lai pateicos par godu jūs redzēt?

Т.П. aizsmēķēja piedāvāto cigareti.

— Es nāku izlūgties no jums kādu laipnību.

— Nespēju iedomāties, kas varētu sagādāt man lielāku prieku.

— Es jau no dabas esmu mazliet bikls, — Т.Н. pārtrauca Karas komplimentus. — Šodien atnācu tādēļ, ka jūs taču esat pazīstams ar Dievu un visu pasauli… Starp cilu, cik ilgi jums jau ir ši sekretāre?

Grieķis domīgi palūkojās griestos.

— Četrus… nē, trīs mēneši. Viņu man atsūtīja kāda tirdzniecības skola. Mazliet atturīga, bet daudz izglītotāka, nekā mēdz būt šis kategorijas darbinieces. Viņa nevainojami runā un raksta arī grieķiski.

— Tad tā ir īsta pērle?

— Viņa dzīvo Merilebonrouda 86, ne ar vienu nesatiekas, vakarus visbiežāk pavada mājās, ir ļoti tikumīga un pret vīriešiem mazliet vēsa.

Т.Н. uzmeta grieķim vērīgu skatu.

— Kādēļ tik izsmeļoša informācija? — viņš jautāja.

— Lai jums nebūtu jāpūlās pašam, to visu izdibinot, — grieķis paskaidroja.

— Jums ir gudra galva, mister Kara.

— Tomēr ne tik gudra, lai varētu uzminēt, kādēļ jūs šodien esat mani apmeklējis.

— To es tūliņ pateikšu. Jūs taču pazīstat visu Londonu, vai nav tiesa? Ari lēdiju Bertolomeju?

— To es pazīstu ļoti labi, — Kara piekrita.

— Varbūt jūs zināt, — Т.Н. turpināja savu draudzīgo pratināšanu, — kāpēc viņa tieši tagad, pašā sezonas vidū, pametusi visu un aizbraukusi uz Sanremo?

— Sis jautājums mani smieklīgi aizkustina, — Kara iesmējās.

— Vai domājat, ka ministra kundze uzticējusi man sava ceļojuma nolūku?

— Tomēr, — T.H. piezīmēja, arvienu vēl domīgi aplūkodams savu cigareti, — jus taču esat pietiekoši draudzīgās attiecībās, lai tieši jūsu rokās atrastos viņas parādzīme.

— Parādzīme?

Nevarēja būt šaubu, ka Meredisa piezīme Karu nepatīkami pārsteigusi. T.1I. bulli varējis iecirst sev pliķi aiz dusmām par muļķību, ko nupat izdarījis ar savu no gaisa grābto viszināšanu. Prieks, kas iemirdzējās grieķa acīs, bija pārāk skaidrs, lai to pār-praslu.

— Lietodams apzīmējumu «parādzīme», es, protams, nedomāju to burtiski, — viņš mēģināja atkāpties.

Kara neatbildēja. Atvēris kādu no rakstāmgalda atvilktnēm, viņš izņēma mazu, dīvainu atslēdziņu un sniedza to savam viesim.

— Lūdzu, te ir mana seifa atslēga. Atļauju jums atslēgt manu naudas skapi uu rūpīgi to pārmeklēt. Meklējiet, cik vēlaties — jūs neatradīsiet nevienas parādzīmes.

— Pat sapin man nav nācis prāta turēt jūs par augļotāju, mister Kara.

Kara vel arvienu turēja atslēdziņu izstieptajā jokā.

— Jūs sagādāsiet man prieku, — viņš neatkāpās no sava priekšlikuma. — Nojaušu, ka jus lēdijas Berlolomejas pēkšņo saslimšanu un aizceļošanu saistāt ar manu personu. Lūdzu, pārliecinoties pats, ka es nebūt neesmu tāds asinssūcējs, par kādu inani turat.

Arī Merediss jau gribēja pieklājīgi atteikties, bet tad pēkšņi pārdomāja. Viegli palocījies, viņš paņēma atslēgu un to vērīgi aplūkoja.

— Es ar prieku izmantošu jūsu laipno atļauju.

Atbildes vieta namatēvs atvēra durvis.

— Atļaujiet parādīt jums ceļu, — viņš sacīja.

Abi izgāja koridorā, no turienes kādā citā istabā. Tā bija plaša, vāji apgaismota telpa. Vienīgais logs aizspraišļots resniem tērauda stieņiem. Neraugoties uz ārā valdošo siltumu, kamīnā kurējās uguns, kas izplatīja istabā smacējošu karstumu.

— Tā ir viena no manām dīvainībām, — grieķis atvainojās, norādīdams uz kamīnu.

Līdzās gultai siena bija redzamas seifa zaļās durvis.

— Lūdzu! — namatēvs ironiski uzaicināja savu viesi. — Nododu jusu rīcībā visus noslēpumus.

— Bīstos, — T.II. vēsi atbildēja, — ka velti izšķiedīšu pūles.

— Šīm domām varu tikai pievienoties.

— Acīmredzot jūs esat mani pārpratis, mister Kara, — T.H. turpināja, neievērodams grieķa ironisko piezīmi. Es tikai gribēju teikt, ka jūsu iedotā atslēga man maz ko līdzēs.

— Tomēr izmēģiniet laimi, — grieķis uzstāja.

— Jūsu seifs, kā redzu, ir Magnusa firmas fabrikāts, kurpretim šī atslēga ir no Suba sistēmas skapja.

Kara izskatijas visai pārsteigts.

— Mans Dievs, cik izklaidīgs es esmu! Tagad atceros — sava jaunā seifa atslēgu es pirms ārzemju ceļojuma nodevu bankā. Pēc pārbraukšanas man vēl nav bijis laika to saņemt atpakaļ. Atvainojiet. Es tūliņ aizsūtīšu sulaini pēc atslēgas.

— Nepūlaties, — Т.Н. godbijīgi atbildēja, izņemdams no kabatas plakanu adas etviju ar dīvaini izveidotiem tērauda instrumentiem. Vāka iekšpusē atradās neliels koka rokturis. Izņēmis to, Т.Н. saka ieskrūvēt taja vienu no tērauda rīkiem. Kara pārsteigts vēroja.

— Ko jus ar to domājat iesākt? — viņš jautāja, kļūdams mazliet nemierīgs.

— Tūliņ redzēsiet.

Uzmanīgi iebāzis mazo instrumentu atslēgas caurumā, inspektors sāka to grozīt no vienas puses uz otru, līdz atslēga klusu noklikšķēja, un durvis atvērās.

— īstenība ļoti vienkārši, vai nav tiesa?

Sajā acumirklī grieķa seja pēkšņi pārvērtās. Ar vienu lēcienu tas bija pie skapja durvīm.

— Man šķiet, ka nu jus esat aizgājis par tālu, — viņš šņāca.

— Ja vēlaties pārmeklēt manu seifu, tad vispirms uzrādiet likumīgu pilnvaru.

Т.П. paraustīja plecus, rūpīgi noglabādams tērauda instrumentu etvijā.

— Jūs taču pats mani uzaicinājāt to darīt, — viņš aukstasinīgi atteica. — Es zināju, ka tā ir tikai izlikšanās.

Grieķa jau la gaiša seja kļuvusi nāves bala. Viņa zobi alņir-dzās kā saniknotam zvēram.

— Jus! .. Jūs! . . — viņš šņāca.

— Rokas augšā! — Т.П. pavēloši u/.sauca. — Atri, citādi…

Grieķis pacēla rokas, jo viesa revolvera stobrs jau vērsās pret

tā krūtīm.

Labajā rokā turēdams revolveri, Merediss ar kreiso aptaustīja grieķa kabatas, meklēdams ieročus. Sānu kabatā viņš atrada tērauda cilindru. Meredisam par lielu pārsteigumu, tas nebija revolveris, bet gan kāds nepazīstams, elektriskai kabatas laternai līdzīgs priekšmets. Parastās spuldzītes vietā cilindram vienā galā atradās smalks sietiņš. Т.П. jau gribēja nospiest cilindra sānos pierīkoto atsperi, kad grieķa izbaiļu kliedziens viņu atturēja.

— Dieva dēļ, — Kara iesaucās, — nomērķējiet uz mani! Neaizskariet atsperi!

Pavērsis cilindra stobru pret grīdu, Т.Н. nospieda atsperi. Atskanēja šņākšana un grīdu pārklāja kāds bezkrāsains šķidrums.

Tikai daži pilieni skāra dārgo grīdsegu, bet šīs vietas tūliņ sāka kūpēt. Istabu piepildīja asa, nepatīkama smaka.

Т.Н. cieši ielūkojās grieķim acīs.

— Vara vitriols, vai ne? — viņš jautāja. — Jūs tiešām esat apbrīnojams, mī|ais mister Kara.

Grieķis tikai pamazam atguva pašsavaldīšanos. — Kā jūs zināt, mani vajā nāvīgi ienaidnieki, tādēj jānēsā līdzi ierocis. Mister Meredis, es zvēru, ka neesmu gribējis lietot šo ieroci pret jums. Lūdzu piedodiet man joku ar seifu.

— Par to jums nav jālauza galva, — Т.Н. viņu mierināja.

9

— Nedomāju, ka šajā lietā es būtu izrādījies par nelgu. Nē, — viņš piebilda, kad Kara izstiepa roku, lai saņemtu atpakaļ savu ieroci. — Ļoti nožēloju, ka jūsu nevainīgo paijiņu nevaru atdot. To es ziedošu kriminālmuzejam.

«Ļoti godātais mister Meredis!

Jūs zināt, cik ļoti es cienu Jūs, jo esat viens no tiem, kuru darbiba cilvēces labā pelna neierobežotu atzinību. Ļaujiet man cerēt, ka nepatīkamais starpgadījums jo drīzi izdzisis no mūsu almiņas, un dodiet iespēju visā drīzumā izteikt Jums mutiski manu nožēlu un atvainošanos. Vai drikstu ielūgt Jūs pusdienās vienā no nākamās nedēļas dienām? Jums būs izdevība iepazīties ar kādu reti interesantu cilvēku, jo Džordžs Ge-serkols nupat atgriezies no sava ceļojuma. Šorīt saņēmu viņa paziņojumu. ka tam laimējies ļoti svarīgs atradums. Hs zinu, ka Jus esat pietiekoši augstsirdīgs, lai aizmirstu manu nepiedodamo izturēšanos. Nelieciet šai sadursmei kļūt par iemeslu mūsu līdzšinējo draudzīgo attiecību izbeigšanai. Atļaujiet manam draugam Geser-kolam, kuram nav ne vismazākās nojautas par mūsu nesaskaņām, bez viņa paša ziņas kļūt par mūsu samierinātāju.

Pieņemiet manus visdziļākās cieņas apliecinājumus.

Remingtons Ķara.»

Grieķis lēnām salocīja nupat uzrakstīto vēstuli un ielika aploksnē. Tad piezvanīja, un istabā ienāca jaunā sekretāre.

— Lūdzu miss Holland, — Kara sacīja, — parūpējieties par šīs vēstules nogādāšanu adresātam.

Meitene paņēma vēstuli un palika stāvam, gaidot turpmākos rīkojumus. Kara piecēlās un sāka staigāt pa istabu.

— Vai pazīstat misteru T.H. Meredisu? — viņš jautāja.

— Esmu par viņu dzirdējusi, — meitene atbildēja.

— Dīvains cilvēks. — Vienīgais, pret kuru mans labākais ierocis izrādījies bezspēcīgs.

— Un kāds tad ir jūsu labākais ierocis?

— Bailes!

Meitene klusēja.

— Ievainojiet kādu cilvēku miesīgi — un viņa brūce agrāk vai vēlāk sadzīs. Noperiet viņu — ar laiku tas aizmirsīs pārciestās sāpes un pazemojumu. Bet iedvešat viņam bailes, piepildāt viņu ar tuvojošās nelaimes priekšnojautu, pārliecināt, ka to sagaida kaut kas briesmīgs, un viņš gulēs jums pie kājām. Bailes valda pār cilvēku kā despots, tās ir šausmīgākas par visām mocībām.

Meitene domīgi rotaļājās ar vēstuli, ko turēja rokā.

— Vai jūs vienmēr lietojat šo ieroci?

— Jā, — Kara boz vilcināšanās atbildēja. Tad strauji mainīja sarunas tematu. — Man šķiet, ka turpmāk jums bieži nāksies sastapties ar misteru Mcrcdisu. Droši vien viņš pieliks visas pnlcs, lai izvilinātu Kādas ziņas par mani un manu dzīvi. Domāju, man nevajadzēs jums sevišķi uzsvērt…

— Es nekad nerunāšu par tamlīdzīgām lietām ar kādu Ircšo.

— Līdz šim es maksāju jums trīs mārciņas nedēļā. Turpmāk saņemsiet piecas.

— Pateicos, — meitene atbildēja. — Tā kā mana patreizējā alga ir pietiekoša, tad pagaidām lūdzu atturēties no paaugstināšanas.

Viņa izgāja no istabas, atstādama grieķi pārsteigtu un aizkaitinātu. Ikvienu, kas iedrošinājās atteikties no Karas piedāvājumiem, tas uzskatīja par savu ienaidnieku. Viņš piezvanīja sulainim.

— Fišer. — Es gaidu apmeklētāju — misteru Gcserkolu. Ja viņš ierodas manas prombūtnes laikā — jūs pazīsiet to, jo viņam viena roka ir mākslīga. Saņemiet to sevišķi godbijīgi. Aizturiet līdz manai pārnākšanai. Es tagad iziešu un būšu atpakaļ ap pusseptiņiem.

— Klausos, ser.

Sulainis pavadīja kungu līdz automašīnai un satina tam kājas kažoka segā. Kad vāģis bija aizripojis, viņš atgriezās namā. No šī brīža tā uzvedība kļuva aizdomīga. Pret kunga rakstāmgalda uzpošanu, protams, nebūtū ko iebilst, bet… Fišers steigā pārmeklēja visas atvilktnes, ielūkojās papīros… Beidzot viņš uzduras čeku grāmatiņai, no kuras pasakņa bija redzams, ka iepriekšējā dienā izņemts no bankas skaidrā naudā seši tūkstoši mārciņu. Sis fakts, kā likās, ļoti ieinteresēja to. Nolicis čeku grāmatiņu atpakaļ, viņš izgaja bibliotēkā, kur miss Mollanda nodarbojās ar vēstuļu pārrakstīšanu. Fišers iemeta kamīnā vēl dažas malkas pagales un pazemīgi apjautājās, vai miss Hollandai nav kāda vēlēšanās. Saņēmis noraidošu atbildi, viņš no jauna devās meklēt priekšmetu, kas šķita to sevišķi interesējam. Šoreiz meklēšana turpinājās kunga guļamistabā. I'išers rūpīgi pārbaudīja mazā rakstāmgalda saturu, bet, kā likās, palika neapmierināts. Virs grieķa gultas pie sienas atradās telefona aparāts, kuru aplūkojot sulaiņa lūpas savilkās nicīgā smīnā. Tas savienoja Karas guļamistabu ar Skotlendjardu.

— Jocīgs puisis! — Fišers nokritizēja savu kungu.

Viņš izgāja no istabas. Uz kāpnēm to satika kalpone, kas ziņoja:

— Lejā ir kāds kungs, mister Fišer. Viņš vēlas runāt ar misteru Karu.

I'išers paņēma vizītkarti. Misters Džordžs Geserkols, Pētnieku biedrības loceklis.

— Es pats pieņemšu šo kungu, — viņš ar majestātisku cieņu paskaidroja.

Misters Geserkols bija vīrs, kura āriene pievērsa tam līdzcilvēku uzmanību. Apdilis mētelis ;:r ieaustiem gaišiem četrstūriem apsedza tikpat uzkrītošu uzvalku. Jauno, spožo cilindru tas valkāja pakausī atstumtu. Nekopta, iesirma vaigu bārda sedza saulē iedegušo soju. Geserkols šķita esam ārkārtīgi nervozs, jo sarunājās pats ar sevi, pavadīdams vārdus enerģiskām rokas kustībām. Sad un tad viņš uzmeta naida pilnu skatu namatēva ģīmetnei, kas greznoja sienu. Acenes viņš valkāja pašā degungalā, un divas milzīgi biezas grāmatas, ko 1as turēja rokā, papildināja komisko izskatu.

— Surp! Paņemiet tās! — misters Geserkols uzsauca, norādīdams uz biezajām grāmatām padusē.

Fišers pasteidzās izpildīt pavēli, klusībā brīnīdamies, kādēļ apmeklētājs pats nepasniedz viņam grāmatas. Bet nejauši pieskāries pētnieka rokai, pārsteigts ievēroja, ka tā ir protēze.

— Kur tad smalkais misters Kara?

— Viņš drīz pārnāks, — Fišers padevīgi atbildēja.

— Tātad viņa nav? Pie velna, kā šis cilvēks iedrošinās šajā laikā iziet? Viņš zināja, ka es nākšu. Vai tad viņam visus šos trīs gadus nepietika laika skraidīt apkārt, cik vien patīk?

— Misters Kara jūs gaidīja, bet viņu izsauca steidzamās darīšanās. Viņš lika jums pateikt, ka taisni pulkstens sešos būs atpakaļ.

— Lai velns viņu parauj! — misters Geserkols plosījās. — Vai tad es esmu kalps, lai gaidītu, kamēr tam labpatiks pārrasties? Pasakiet misteram Karam, ka es šeit biju.

— Bet lūdzu, ser… es … es — sulainis stomījās.

— Manas grāmatas šurp! Ātrāk!

Ar veselo roku viņš veikli pabāza biezos sējumus zem protēzes.

— Lūdzu, mister Geserkol, uzgaidiet, — Fišers lūdzās.

— Lai velns parauj! Ko tad lai cs šeit gaidu? — niknais apmeklētājs rēca. — Pasakiet savam kungam, ka nu cs nākšu tad, kad pašam iepatiksies.

Viņš izskrēja no vestibila, ar troksni aizcirzdams durvis. Nabaga Fišers atgriežas bibliotēkā, kur miss Ilollanda saiņoja grāmatas.

— Bīstos, ka nupat būšu nokļuvis velna virtuve, — sulainis sāka sūdzēt savas bēdas.

— Kas tad noticis, Fišer?

— Misters Kara gaidīja kādu misteru Geserkolu un stingri pieteica man aizturēt šo kungu līdz viņa pārnākšanai.

— Nu, un?

Apmeklētājs nupat aizgāja.

— Misters Kara dusmosies, bet ar varu jtis taču nevarējāt viesi aizturēt. Kādēļ nepasaucāt mani?

— Misters Geserkols neļāva man to izdarīt, — Fišers atbildēja, neviļus pasmaidīdams. Nākamā reizē es katrā ziņā sutīšu viņu pie jums, miss Holland.

Meitene iesmējās.

— Seit ir kāda svarīga vēstule, kura steidzami jānogādā adresātam, sekretāre sacīja.

— Vai pasaukt ekspresi?

— Šķiet, ka misters Kara vēlas, lai to nogādātu kāds pilnīgi uzticams cilvēks. Būs labāk, ja pats to izdarīsiet.

Fišeram jau vairākkārt nācās izpildīt tamlīdzīgus uzdevumus.

— Ls tūliņ aiznesīšu, — viņš teica.

Sis uzdevums bija kā debesu dāvana, jo viņš jau sen lauzīja galvu, pūlēdamies izdomāt iemeslu, lai tiktu uz pilsētu. Izlasījis uz vēstules T.ll. Meredisa vārdu, viņš nepamirkšķināja ne acu.

Miss Ilollanda palika pie sava rakstāmgalda un, likās, pārlū-koja vēstules, ko pēcpusdienā bija uzrakstījusi. Izdzirdusi noklaudzam ārdurvis, viņa piecēlās un piegāja pie loga. Paslēpusies aiz priekškara, viņa novēroja Fišeru, līdz tas pazuda no redzesloka. Tad ari viņa atstāja darbistabu un iegāja virtuvē, kas atradās pirmajā stāvā. Viņa bieži apmeklēja šo telpu, lai bridi patērzētu ar. ķēkšu.

— Prieks jūs redzēt, miss Holland, — kalpone smaidīdama sacīja.

— Jā, varu iedomāties, ka dažreiz jūs šeit jūtaties vientuļa.

— Vientuļa, miss? Tas nav īstais apzīmējums. Reizēm man drebuļi skrien pār muguru. Sis durvis, — viņa norādīja uz smagam ozolkoka durvīm, — vienmēr iedveš man šausmas. Tas ir mistera Karas vīnu pagrabs, un neviens cilvēks, izņemot viņu, nav spēris tur kāju. Esmu ievērojusi, ka manā prombūtnē misters Kara reizumis apmeklē šis telpas.

— Jā, — jaunā meitene apstiprināja, — kungs tur glabā savus dokumentus. To viņš pats man teica.

— Hm, — ķēkša norūca. — Es vēlētos, kaut viņš labāk liktu aizmūrēt šīs durvis.

Miss Hollanda iesmējās.

— Es gribēju lūgt, lai jūs atnesat man pastmarkas.

Vecā sieviete labprāt izpildīja laipnās sekretāres lūgumu. Kamēr viņa uzlika cepuri un uzģērba mēteli, jaunā meitene no jauna uzkāpa augšstāvā un, nostājusies pie loga, nolūkojās ķēkšas aiziešanā. Viena palikusi, sekretāre izņēma no savas somiņas nelielu atslēdziņu un iegāja grieķa guļamistabā. Tur viņa devās tieši pie seifa, kura durvis jau pēc mirkļa atvērās. Meitene rūpīgi pārbaudīja skapja saturu, tornēr nebija mierā ar redzēto. Beidzot viņa atvēra pašu augšējo atvilktni. Tā bija pilna dažādām rotaslietu lādītēm. Trīcošām rokām sekretāre tās vienu pēc otras izņēma, līdz beidzot atrada to, ko meklēja. Tā bija četrstūraina koka kastīte. Ar klusu prieka saucienu viņa to atvēra.

— Beidzot!

Bet šajā acumirklī dzelžaina roka satvēra viņas elkoni. Kad meitene izbailēs pagrieza galvu, viņas skats sastapās ar Re-mingtona Karas velnišķi smaidošajām acīm.

10

Pārsteigtā meitene, pieķērusies seifa durvīm, cieši uzlūkoja grieķi.

— Vai drīkstu atņemt jums šo mazo kastīti? — Kara vislaipnākā balsī jautāja, izraudams to viņai no rokam un nolikdams atpakaļ skapī, kuru atkal rūpīgi aizslēdza.

— Kā liekas, mati būs jāiegādā jauns naudas skapis, — viņš aukstasinīgi piezīmēja, aplūkodams meitenes atslēgu.

Neatlaizdams gūsteknes elkoni, viņš ievilka to bibliotēkā. Tikai tur tā atguva pašsavaldīšanos.

— Pašlaik man ir vairākas izejas, — Kara domīgi teica.

— Pirmkārt, es varētu pasaukt policiju, kolīdz kāds no kalpotājiem būs pārnācis. Otrkārt, es pats varētu uzņemties jūsu sodīšanu.

— Kas attiecas uz mani, — meitene droši atbildēja, — tad es lūgtu izvēlēties pirmo.

— Sī vēlēšanās man nepatīk. Neesmu visai liels policijas draugs…

Viņu pārtrauca klauvēšana pie durvīm. Atgriezies Kara smaidīdams nolika uz galda dažas pastmarkas.

— Kā jau sacīju, policija man neder, tādēļ es labāk rīkošos pats pēc savas metodes. Šoreiz atsakos no policijas iejaukšanās, jo, to pieminot, šķita jūs nejūtam izbaiļu. Varbūt jūs pat esat tās dienestā.

Meitene vēroja viņu. Neviens vaibsts sejā neliecināja, ka tā baiļotos. Tomēr sirds krūtīs sita kā kalēja veseris. Trīs mēnešus viņa lieliski tēloja savu lomu. Bet nu nervu saspīlējums lika sevi manīt. Vairāk par raizēm pašas likteņa deļ nomāca apziņa, ka nu vairs nav cerību sasniegt savu mērķi.

— Ja es liktu jūs apcietināt, — Kara pēc brītiņa atsāka, — tad avīzes minētu jūsu vārdu, jūsu ģīmetne greznotu svētdienas laikrakstus.

— No tā es nebīstos, — viņa vēsi atbildēja.

— Tā jau domāju, — Kara piezīmēja. Pēkšņi viņš ar kaķa veiklību pagriezās pret jauno meiteni un apskāva lo. Pirms vēl viņa paguva attapties, viņš to noskūpstīja uz lūpām.

— Ja vēlaties, lai to atkārtoju, jums tikai jāpaver mute, — viņš aizsmakušā balsī piedraudēja.

— Tūdaļ laidiet mani vaļā! — pārbiedētā meitene iesaucās.

— Vai nu jūs beidzot baidaties no manis? Kliedziet vien, lai varu vēlreiz noskūpstīt!

— Lūdzu, laidiet mani vaļa! — viņa lūdzās.

Kara smaidīdams atbrīvoja trīcošo meiteni, kas nemaņā atslīga krēslā.

— Pastāstiet man, kas jūs pamudināja uz šo darbu, — grieķis pavēlēja. — Kādēļ jūs iezagāties šeit? Man nebija ne mazāko aizdomu. Bet jus visu laiku esat mani izspiegojusi.

Meitene zināja, ka pēc dažām minūtēm pārnāks Fišers. Tikpat labi viņa zināja, ka Kara neapstāsies nekādas neģēlības priekšā, lai atriebtos. Tas bija cilvēks bez jūtām.

— Jums nav iemesla baiditics, — viņš zobojās, kad tā neviļus parāvās atpakaļ. — Gribot negribot jums būs jādara viss, ko es prasīšu. Nāciet man līdzi!

Satvēris pie rokas, viņš izveda meiteni no istabas. Gūstekne nerunāja ne vārda. Viņa cerēja, ka tai vēl izdosies aizbēgt. Tomēr ši cerība drīz izgaisa, jo Karas pirksti turēja elkoni kā knaiblēs. Kad viņš pagriezās uz virtuves pusi, meitene bailēs iesaucās:

— Kurp jūs mani vedat?

— Tur, kur jūs vairs nevarēsiet kaitēt, — viņš īsi atbildēja.

— Nodošu jūs policijai, bet kamēr la ieradīsies, jums nāksies pasēdēt pagrabā.

Aiz smagajām durvīm, kas veda no virtuves, atradās vēl otras, kuru aizšaujamo Kara atbīdīja. Abas durvis bija apsistas ar tēraudu. Vairāk nekā meitene nepaguva ievērot, jo Kara iebīdīja viņu tumšajā telpā un ieslēdza gaismu.

— Tumsā jums būtu pārāk baigi, — viņš piezīmēja. Meitene gribēja kliegt, bet grieķa roka brutāli aizspieda muti.

— Esmu jau diezgan bieži jūs brīdinājis! — viņš šņāca.

Meitene nemaņā sabruka pie zemes.

* * *

Kad viņa atkal atvēra acis, tā gulēja kādā gullā. Kara bija aizgājis. Pagrabs, kur viņa atradās, bija tīrs un sauss, sienas izsistas balti mirdzošām plāksnēm. Divas elektriskās spuldzes apgaismoja galdu, krēslu un mazgājamo galdiņu. Telpa atgādināja cietuma kameru, un šī laikam nebija pirmā reize, kad ta tika izlietota līdzīgam nolūkam. Kādas durvis sānu sienā negaidot izrādījās vaļā. Meklējot rokas somiņā pec kāda ieroča, viņa atrada papīra dzirkles, kuru rokturi aptina ar kabatas lakatiņu. Nu meitene bija apbruņota gadījumam, ja grieķis iedrošinātos to atkal apvainot.

Vai nebija dzirdēts, ka zem šī pagraba atrodas vēl otrs? Varbūt bija iespēja aizbēgt. Droši vien abi stāvi savienoti savā starpā. Nezaudējot laiku, gūstekne sāka meklēt eju. Pacēlusi grīdsegu, meitene atrada lūku, kas bija tik smaga, ka gūstekne tikai ar pūlēm to pacēla. Parādījās koka kāpnes, kas veda pagrabā. Gūstekne devās pa šauro gaismas spraugu, kas atklājās tās priekšā. Nokļuvusi kādā eleganti iekārtotā telpā, viņa noprata, kur atrodas. Liela, mīksta sega klāja istabas grīdu. Ērti krēsli, rakstāmgalds ar ādas sēdekli un grāmatu plaukts skaidri liecināja par šīs telpas noslēpumu. Ta bija vieta, kur Kara kārtoja un uzglabāja savu slepeno korespondenci. Līdzās meitene atrada kādu mazāku telpu, kas bija apgādāta ar visām jaunlaiku mazgājamo istabu ērtībām.

Miss Ilollanda devās tālāk uz to pusi, no kurienes nāca gaisma. Pēkšņi kāja pret kaut ko atsitās. Kad viņa noliecās, tad sataustīja tērauda stiepli, kuras viens gals bija iestiprināts grīda.

Līdz nāvei nobiedēta, meitene steidzās atpakaļ Karas darbistabā. Pirms vēl tā bija sasniegusi šo telpu, viņa izdzirda aiz sevis dobju rūkoņu. Vicinādamās meitene pagriežas uz to pusi, no kurienes nāca dīvainā skaņa. Sausinās ieplestām acīm viņa vēroja ainu, kas atklājās skatam.

— Lielais Dievs! — nobālušās lūpas čukstēja. — Kas gan būtu ticējis, ka mūsdienu Londonā var notikt šādas lietas?!

11

Inspektoram Manzesam Skotlendjardā bija savs kabinets, kas drīzāk atgādināja caurstaigājamu istabu, jo darbabiedri uzturējās taja, kad un cik ilgi tiem patika.

Tās dienas pēcpusdienā, kad miss Mollanda piedzīvoja nepatīkamo dēku, kāds detektīvs ievilka Manzesa kabinetā gaudojošu kalponi. Raudādama un nesakarīgi murminādama, viņa stāvēja inspektora priekšā, kuru šāds jūtu uzplūdums nemaz neaizkustināja.

— Jūs esat lēdijas Bertolomcjas kalpone?

— Jā, inspektora kungs, — sarkanacainā Donna elsoja.

— Un jūs noķēra, kad gribējāt nočiept savai kundzei zelta rokassprādzi?

Meitene pamāja ar galvu un sāka stāstīt:

— Jā, scr. Bet rokassprādze bija tikpat kā mana, jo es jau divus mēnešus neesmu saņēmusi no lēdijas algu. Tam nolādētam ārzemniekam viņa var grūst tūkstošus, bet man naudas nav. Ja sers Viljams to zinātu! Caurām dienām viņa spēlē kārtis. Un kur palika tabakas kārbiņa? Ja viņš to zinātu! Bet gan es panākšu savu — viņa samaksās … Un tad …

Manzess pasauca detektīvu, kas kalponi bija atvedis.

— Nogādājat viņu atpakaļ kamerā.

Trīs minūtes vēlāk inspektors ieradās pie sava priekšnieka ar ziņojumu par nupat notikušo sarunu.

— 3ī lieta šķiet svarīga, — šefs piezīmēja. — Atvediet viņu šurp.

Brīdi vēlāk kalpone jau stāvēja Mercdisa kabinetā.

— Atnesiet tasi tējas, — gudrais Т.Н. pavēlēja. — Ja tu pateiksi man taisnību un pastāstīsi, kas ta par naudu, ko lēdija Ber-toloineja devusi Karam …

— Divi tūkstoši mārciņu, scr, — apcietinātā pasteidzās atbildēt. — Tas notika divās atsevišķās reizēs, un cik es zinu …

— Nu tad stāsti visu pēc kārtas, • Т.Н. drošināja.

No kalpones stāsta atklājās, ka lēdija Bcrtolomeja pazaudējusi kārtīs daudz naudas, kuru aizņēmusies no Karas. Rezultātā ieķīlājusi tam zelta šņaucamās tabakas kārbiņu, ko sers Viljams mantojis no sava tēva — ievērojama ārsta, kam šo kārbiņu iedāvinājis kāds no Krievijas cariem. Attiecībā uz aizdoto summu, apcietinātā nebija visai droša, tomēr noteikti zināja, ka tās kundze jau atdevusi Karam divus tūkstošus mārciņu, bet ķīlu vēl nav dabūjusi atpakaļ. Tālāk kalpone stastija par scēnu, kas norisinājusies sakarā ar šo lietu tūliņ pēc Belindas-Mērijas, lēdijas Bertolomcjas meitas, atgriešanās.

— Kur patreiz atrodas miss Bcrtolomeja? — Т.Н. jautāja.

Ari uz šo jautājumu kalpone nezināja atbildi. Viņa domāja, ka jaunkundze aizbraukusi atpakaļ uz Franciju. Uzzinājusi par tabakas kārbiņas ieķīlāšanu un Karas izturēšanos prot māti, viņa aizskrējusi pie sava ārsta un lūgusi to sūtīt lēdiju Bertoloineju atpūtas ceļojumā.

— Liekas šī miss Belinda-Mērija ir ļoti enerģiska persona, — Merediss piezīmēja. — Vai viņa apmeklēja arī misteru Karu?

— O, nē, — kalpone atbildēja, — miss Belinda-Mērija vispār neieredz ārzemniekus. Viņa ir īsta dāma.

Nolasījis kalponei sprediķi un izmaksājis no savas kabatas algu par trim mēnešiem, inspektors to atlaida, piekodinādams tūliņ pazust no Londonas. Kad meitene bija aizgājusi, Т.П. vēl ilgi sēdēja pie rakstāmgalda, pārdomādams dzirdēto.

— Man gribētos piezvanīt Karam, — viņš domīgi teica.

— Tad dariet to, — inspektors atbildēja.

Viņš jau sniedza roku pēc aparāta, bet tad apdomājas. — Nē, labāk tomēr rit apmeklēšu viņu, kaut neticu, ka viņš būs visai atklāts attiecībā uz lēdiju Bcrtoloineju. Leksmaņa lietā viņš bija mēms kā austere.

— Vai jūs arvienu vēl neesat atteicies no cerības kādreiz redzēt Leksmanu? — Manzess jautāja.

Pirms Merediss paguva atbildēt, pie durvīm pieklauvēja. Kāds policists ienesa un pasniedza Т.Н. Mercdisam adresētu vēstuli. IJz aploksnes bija rakstīts: «Ļoti steidzama. Nodot personīgi.» Bez sevišķas intereses Т.Н. atplēsa aploksni un izņēma no tās dažas ar roku aprakstītas papīra lapiņas. Inspektors redzēja, cik ļoti pārvērtās šefa seja jau pie pirmajiem teikumiem. Kad vēstule bija izlasīta līdz galam, viņš pārsteigts iesaucās:

— Svētais Bimbam! Džons Leksmans!

Vēstules saturs bija sekojošs:

«Miļais Т. II.

Nešaubos, ka šis sūtījums sagādās Tev pārsteigumu, jo Tu Udz šim droši vien turēji mani par mirušu. Sis rindiņas rakstu Cering-krosas viesnīcā, kur tomēr nepalikšu. Savu adresi paziņošu vēlāk. Mans ceļojums mājup bija ļoti vētrains, ar ko ari izskaidrojama rokraksta neskaidrība un vēstulēs nesakanba. Zinu, ka ari Tev būs smags sitiens, ziņa par manas mīlas sievas nāvi. Viņa nomira pirms pusgada ārzemēs. Tu sapratīsi, cik sāpīgs man šis temats, tamdēļ negribu par to vairāk rakstīt.

Patreiz man pie Tevis kāds lūgums — šķiet — mana toreizēja bēgšanu no Darlmūras ir sodāms nodarījums, kādēļ esmu nodomājis pats pieteikties policijā. Tu vienmēr esi cildinoši atsaucies par savu palīgu, inspektoru Manzesu, un, ja vien Tev nav iebildumu, tad es labprāt gribētu šovakar, pulkstens10un15minūtēs pie viņa pieteikties.

Zinti, ka sods nevar būt pārak smags, jo apžēlošana, kā vēlāk dabūju dzirdēt, bijusi parakstīta jau bēgšanas priekšvakarā.

Ja mums gadītos sastapties, tad negaidi, lūdzu, no manis sīku ziņojumu par pēdējo gadu pārdzīvojumiem, jo tic ir pārāk smagi, tāpēc labāk velētos pavisam izdzēst tos no atmiņas.

Vai Tu bieži satiec Karu?

Lūdzu, paziņo Manzesam par manu apmeklējumu. Lai viņš gaida mani starp pulkstens desmitiem un pusvienpadsmitiem.

Ar vissirsnigākiem sveicieniem,

palieku Tavs

Džons Leksmans.»

Merediss divas reizes izlasīja vēstuli, un, kad beidzot pavērās Manzesā, acis mitri mirdzēja.

— Nabaga sieviete! Acīmredzot Džons grib izvairīties no visa, kas varētu mani novest pretrunā ar paša pienākumu. Tomēr arī es sagaidīšu viņu šeit.

— Ko lai daru? — Manzess jautāja.

— Tas ir pavisam vienkārši, — T.H. paskaidroja. — Es vēl šodien runāšu ar ministru, lai pilnīga apžēlošana būtu gatava, kad Leksmans ieradīsies. Ministrs jau sen apsolīja man šo dokumentu. — Domīgs Merediss devās atpakaļ uz Vaithollu. Februāra vakars bija auksts un nepatīkams. Tuvojoties ēkai, T.H. vērīgi palūkojās uz nama durvīm, kur kāds šķita to gaidām. Tā bija vienkārši ģērbusies, bet katrā ziņā uzticību pelnoša veca dāma.

— Jūs laikam vēlaties tikt iekšā?

— Es meklēju misteru Meredisu, — nepazīstamā atbildēja.

T.H. atslēdza durvis un ieveda apmeklētāju darbistabā. Uzdedzis gaismu, viņš uzmanīgi aplūkoja svešo un nosprieda: «Droši vien profesionāla istabu izīrētāja. Mazliet augstprātīga, bet citādi krietna un labsirdīga.»

— Piedodiet par traucējumu, ser, — apmeklētāja iesāka.

— Kādā lietā jūs nākat pie manis?

— Var jau būt, mister Meredis, ka manu vēlo apmeklējumu pasaule var nosodīt, bet…

Beidzot apmeklētāja atrada noklīdušo sarunas pavedienu.

— Lieta tāda — pie manis vairākus mēnešus dzīvo kāda ļoli cienījama jauna dāma. Ticiet man, es zinu, ko runāju.

— Saprotu. Kā jūs teicāt, kur jūs dzīvojat?

— Merilebonroudā 85-a, — vecā dāma atbildēja.

Meredisā uzreizi pamodās interese.

— Tā? Un kas ir ar to jauno dāmu?

— Viņa strādā par sekretāri pie kāda mistera Karas…

— Vai esat saņēmusi no viņas kādas ziņas?

Apmeklētāja pieliecās tuvāk Т.Н. un noslēpumainā balsī turpināja:

•— Sī jaunā dāma nesen teica — ja viņa kādu vakaru pulk-stens astoņos vēl nav pārnākusi, lai es tūliņ ejot pie mistera Т.Н. Mered'isa, Vaithollā, un sakot, ka Belinda-Mērija …

Merediss pietrūkās kājās.

Kā zibens, viņu pēkšņi apgaismoja patiesība — grieķa sekretārei bez šaubām bija savi, personīgi mērķi. Karas īpašumā bija kaut kas tāds, kas spiedis meiteni izvēlēties šo ceļu.

Saimniece turpināja stāstu, bet Т.Н. vairs neklausījās. Atziņa, ka Belinda-Mērija atzinusi par savu aizstāvi tieši viņu, lika citkārt tik aukstasinīgā Meredisa sirdij straujāk sist. Viņš piegāja pie telefona un piezvanīja Manzesam. Nodevis tam dažas pavēles, no jauna pievērsās pārsteigtai viešņai.

— Uzgaidiet mani tepat. Es tūliņ izmeklēšu šo lietu.

Kara bija mājās, bet jau gulēja. Tomēr tūliņ pieņēma vēlo apmeklētāju, neizkāpdams no gultas. Telpa, kā vienmēr, bija pārkurinātā.

— Kāds patīkams pārsteigums! — viņš apsveica Т.П.

Bet apmeklētājs nebija noskaņots ikdienišķām sarunām.

— Miss Ilollanda? — grieķis nesaprašanā atkārtoja. — Kur gan citur tā varētu būt, kā mājās, vai teātrī, kino …

— Mājās viņas nav, un man ir pamats domāt, ka viņa atrodas šeit.

— Kāpēc šāda neuzticība? — Kara pastiepa roku un piezvanīja. Ienāca Fišers ar kafijas paplāti.

— Fišer, — grieķis vērsās pie sulaiņa, — misters Merediss jautā pēc miss Ilollandas. Pasakiet taču, kur tā dāma patreiz varētu atrasties.

— Cik man zināms, miss Ilollanda aizgajusi jau ap pussešiem, — kalpotājs atbildēja. — Īsi pirms pieciem es saņēmu no viņas kādu uzdevumu. Kad pārnācu, viņas mētelis un cepure jau bija pazuduši no garderobes.

— Tatad jūs pats neredzējāt viņu aizejam? — Merediss jautāja.

— Nē, ser. Misters Kara mums aizliedzis interesēties par miss Ilollandas darīšanām.

Kara piekrītoši pamāja ar galvu.

— Viņa droši vien jau būs mājās, — tas piezīmēja. — Man īstenībā vajadzētu sargāt savas kalpotājas no jums, — viņš, viltīgi mirkšķinādams, piebilda.

Т.Н. neatlika nokas cils, kā atbildēt tādā pašā lonī. Ar bargumu šeit nekas nebija panākams, un nama pārmeklēšanai trūka atļaujas. Viņš atgriezās savā kabinetā un atlaida pārbiedēto istabas īpašnieci.

— Ja miss Ilollanda vēl nav pārnākusi, piezvaniet man. Viens palicis, viņš palūkojās pulksteni.

— Bez ceturkšņa astoņi! Drīzi jāsāk gaidīt Leksmani.

12

-Triumfa sajūta, kas bija pārņēmusi Karu pēc Meredisa apmeklējuma, drīz izzuda. Šovakar pagātnes rēgi bija piecēlušies no kapiem un draudēja izpostīt prieku par uzvaru, ko tas nupat bija guvis pār Т.Н.? Vai tā bija pēkšņi pamodusies sirdsapziņa? Kara pasmaidīja. Vai viņu mocīja sirdsapziņa toreiz, kad viņš pavadīja uz ešafotu albāņu vadoni, kuram tas bija laupījis pašu dārgāko? Nē — protams, nē!

Grieķa pārdomas pārtrauca ārdurvju zvans. Vai Merediss tiešām atgriezies? Kara piecēlās un, klusu pavēris durvis, klausījās. Ne, tas nebija Merediss. Grieķis dzirdēja kādu skarbu balsi. Kāpnēs atskanēja soļi, un Kara pasteidzās aizvērt durvis. Ārpusē klauvēja, un tūliņ aiz tām atskanēja Fišera balss:

— Atnācis misters Geserkols, ser, un vēlas ar jums runāt.

— Pētnieks! — Kara, atviegloti smaidīdams, atslēdza durvis.

— Vediet viņu augšā.

— Es jau ziņoju misteram Geserkolam, ka jūs esat guļamistabā, — Fišers paskaidroja, — un viņš lādējās par to visšausmīgākajiem vārdiem.

Kara iesmējās.

— Sūtiet vien viņu augšā. Kad Geserkols būs aizgājis, jūs šonakt vairs nebūsiet man vajadzīgs. Līdz ritam esat brīvs.

Šis rīkojums Fišeram nāca kā saukts, jo viņam bija dažas darīšanas, ko tas šajā laikā varēja nokārtot.

— Līdz pulkstens vienpadsmitiem tomēr palieciet namā, lai varētu izpildīt mistera Geserkola varbūtējās prasības, — Kara turpināja. — Pirms aiziešanas uznesiet man glāzi piena un dažas sviestmaizes, nolieciet to ārpusē pie manas guļamistabas durvīm.

— Kā pavēlat, ser.

Vestibilā viņš piegāja pie gaidošā Geserkola.

— Misters Kara jūs lūdz.

— Tātad viņš tomēr aplaimo mani? Mani, kas Iris gadus strādājis viņa netīros darbus? Kāda labvēlība!

— Jā, ser, — bija vienīgais, ko Fišers varēja atbildēt uz šo žults izplūdumu.

Šoreiz Geserkolam nebija padusē grāmatu, un viņa kreisā roka nedzīvi nokarājās gar sāniem. — Fišers pavēra guļamistabas durvis un pieteica viesi. Kara panācās apmeklētājam pretim un smaidīdams to apsveica. Fišers aizvēra durvis un nosteidzās lejā, kur tam pirms aiziešanas šis tas vēl bija jāpaveic. Desmit minūtes

vēlāk viņš dzirdēja, kā atvērās durvis. Stāvēdams uz sliekšņa, Ge-serkols sarunājās ar Karu:

— Man pietiek jūsu Ugunszeines! — Fišers dzirdēja pētnieku sakām. Tad, acīmredzot atbildot uz Karas vārdiem, tas turpināja:

— Protams. Kurp vien gribat, tikai ne uz Patagoniju!

Fišers bija pārsteigts par nupat vēl tik rupjā viesa laipnību un steidzās tam pretim. Kāpjot augšup, viņš vel dzirdēja apmeklētāja piezīmi Karam:

— Ceru, ka jūsu čeks vismaz būs segts!

— Kaut velns parautu visus grieķus! — viņš sagaidīja Fišeru, brīdinoši paceldams veselo roku.

13

-Sers Džons Hlertlijs un viņa tuvākais palīgs. Me rediss sojoja pa policijas prezidija koridoriem, dodamies uz inspektora Manzesa kabinetu.

— Leksmans priecāsies ar jums iepazīties, ser Džordž, — Т.Н. sacīja.

Prezidents norūca kaut ko nesaprotamu, tad skaļi piebilda:

— Tādēļ es saņemu algu, lai interesētos par šādām lietām. Vēl vakar runāju par to ar Bertolomeju, un neticu, ka viņam draudētu kāds sods. Viņa apžēlošana man jau apsolīta.

— Tātad mums pat nevajadzēs to apcietināt?

Prezidents tikai pakratīja ar galvu.

Iestājās klusuma brīdis, ko pārtrauca Meredisa jautājums:

— Vai Bertolomejs kaut ko minēja par Belindu-Mēriju?

— Kas, ja drīkstu jautāt, ir šī Belinda-Mčrija?

— Tā ir Bertolomeja meita.

— Ak, tā! — prezidents izlikās, ka tikai tagad dabūjis to zināt. — Liekas — tā vēl arvien atrodas kādā pansijā Francijā.

Viņi iegāja Manzesa birojā, kur inspektors sēdēja pie galda un cītigi rakstīja. Brītiņu vēlāk visi trīs kungi bija nogrimuši sarunā, un tikai pēc laika no jauna atcerējās savas tikšanās iemeslu.

— Leksmana nav, — sers Džordžs ieminējās.

— Kā liekas, tur jau viņš nāk! — Т.Н. iesaucās, izdzirdis pa koridoru tuvojamies pazīstamus, noteiktus soļus. Viņš pietrūkās kājās un steidzās draugam pretim.

— Kā es priecājos, tevi atkal redzot!

Leksmans mirkli neatbildēja, tad klusā balsī sacīja:

— Ļoti nožēloju, Т.Н., ka sagādāju tev nepatikšanas.

Džons Leksmans šajos divos prombūtnes gados bija pārvērties. Seja kļuvusi vecāka un acis dziļāk iekritušas dobumos. Viņš bija ģērbies vakara uzvalkā. No deniņiem līdz mutei stiepās dziļa, tikko aizdzijusi rēta.

— Man jāalvainojas, ka ierodos viesību uzvalkā, — Leksmans sacīja, nolikdams mēteli uz krēsla atzveltnes. — Man bija tik garlaicīgi, ka nolēmu dažas stundas pavadīt teātrī.

Viņa nopietnajā sejā nebija ne vēsts no smaida.

— Es atnācu, lai nodotu sevi policijas rīcībā.

— Vai esi runājis ar Karu? — T.H. jautāja.

— Nē, un neilgojos pēc viņa.

— Nemaz neraizējaties savas bēgšanas dēļ, — sers Džordžs ieminējās. — Bet sakiet — jūs taču aizbēgat lidmašīnā?

Leksmans pamāja ar galvu.

— Vai kāds jums palīdzēja?

Atkal mēms apstiprinājums. Tad viņš teica:

— Piedodiet, ka neizsakos tuvāk. Protams, jums ir tiesības prasīt atbildi, bet kamēr jūs to nedarāt, es klusēšu.

Prezidents domīgi sacīja:

— Labi, pārvilksim tam svītru. Pats svarīgākais taču, ka drīz dabūsim lasīt atkal kādu jaunu, burvīgu grāmatu.

— Pagaidām esmu ļoti tālu no domām par rakstniecību.

Klusumu pēkšņi pārtrauca skaļš telefona zvans.

— Ko tas nozūmē? — Manzess pārsteigts iesaucās. — Tas taču Karas tiešais telefons!

— Hallo! Hallo!

Nekādas atbildes. Tikai dūkoņa liecināja, ka savienojums ar Karas dzīvokli turpinās.

— Kā liekas, tur kaut kas nav kārtībā.

— Pamēģiniet vēlreiz, — T.H. ieteica.

— Tā kā tas uz mani neattiecas, es vēlētos iet, — Leksmans sacīja, uzvilkdams mēteli.

— Lūdzu, pienāciet rit, — prezidents teica, sniegdams roku.

— Kur tu esi uzcēlis savu telti? — T.H. apjautājās draugam.

— Maidlendā …

— Es tevi rīt no rīta apmeklēšu. Jocīgi, ka šis noslēpumainais telefona zvans atskan tagad, kad tu esi pie mums.

Leksmans brīdi klusēja, tad piezīmēja:

— Ja grieķim kaut kas noliktu, es par to pilnīgi neuztrauktos — vari man ticēt.

— Kā liekas, viņš daudz tev darījis pāri?

— Jā gan. Lai viņš trīskārt nolādēts!

Prezidenta vāģī Merediss ar kādu detektīvu devās uz Kedo-genskveru. Fišers tūliņ atvēra durvis. Ieraudzījis apmeklētājus, tas šķila mazliet pārsteigts.

— Nē, — viņš atbildēja uz Meredisa jautājumu, — misters Kara nav mani saucis. Viņš laikam jau guļ.

T.H. uzkāpa augšā un devās uz grieķa guļamistabu. Nesaņēmis atbildi uz klauvējieniem, viņš pievērsās sulainim:

— Piezvaniet uz Skotlendjardu un sakiet, lai tūliņ atsūta šurp ļaudis ar instrumentiem durvju uzlaušanai..

— Atslēgas uzlaušana maz Ildzes, ser, — pārbiedētais Fišers paskaidroja. — Cik zinu, tad misters Kara mēdz aizšaut durvis ar aizsargbultu.

— Par to nebiju iedomājies, — Merediss atzinās. — Tad sakiet, lai paņem līdzi arī tērauda zāģi. Mums nāksies durvis izzāģēt.

Gaidot palīgus, Merediss parmekleja pārējās telpas, kas atradās lajā pašā stāvā. Pūles bija veltas. Tikai kadā pieliekama viņš atrada lielu čemodānu. Tā kā tobrīd bija ieradušies atslēdznieki, tad T.H. nepievērsa šim atradumam vērību. Stundas ceturkšņa laikā tērauda zāģis bija savu darbu paveicis. Durvīs tika izzāģēts robs, pa kuru Merediss varēja ielūkoties istabā. Kad stieni noņēma, durvis atvērās. T.H. pirmais iegāja guļamistabā. Sastindzis, asinīm notraipītā naktstērpā, Karas nedzīvais ķermenis pa pusei nokarājās pāri gultas malai. Brīdi uzlukojis mironi, kura sejā vēl bija sastindzis mulss smaids, Merediss novērsās no šausmīgas ainas. Viņa skats krita uz dīvaini saliektu sveces galu, kas gulēja istabas vidu uz dārgās grīdsegas.

14

Pārmeklējot pagulti, Manzess atrada tur vēl otru, mazliet vairāk saliektu sveci. Uz galda līdzas grieķa gultai stāvēja telefona aparāts. Klausule bija norauta un karājās lejup. Līdzās aparātam atradās divas grāmatas un vēstuļu atgriežamais nazis. Lai nesabojātu varbūtējos pirkstu nospiedumus, Merediss uzvilka cimdus. Tomēr ši piesardzība izrādījās lieka, jo uz svecēm nebija atrodamas nekādas pēdas. Pārliecinājies, ka loga aizbīdnis nav aizskarts, inspektors atvēra logu. Šajā acumirklī no pagraba stāva atskanēja skarba zvanīšana.

— Trauksmes signāls, — Merediss konstatēja. — Apklusiniet to, Fišer, — viņš griezās pie sulaiņa, kas mēmās šausmās vēroja notiekošo.

Fišers paklausīja. Kolīdz tas bija izgājis no istabas, T.H. uzdeva kādam detektīvam neizlaist viņu no acīm. Zvans apklusa. Fišers palika vestibilā. Šeit viņš nejauši pamanīja baltu aploksni, kas gulēja galda vidū, kaut pats noteikti zināja, ka pirmīt tās tur vēl nebija. Paņēmis vēstuli, sulainis izbrīnā redzēja, ka ta adresēta viņam. Kopš Gcserkola aiziešanas neviens nebija vestibilā ienācis. Kur gadījusies vēstule? Ar tuvas nelaimes nojautu Fišers atplēsa aploksni un izņēma no tās papīra lapiņu. Izlasījis tas saturu, viņš pēkšņi nobala. Pametis visapkārt ātru skalu, saplēsa vēstuli un iemeta to kamīnā. Šajā acumirklī Manzess aizsauca delektivīt, kam bija uzdota sulaiņa novērošana. Fišers izmantoja šo gadījumu. Bez mēteļa un platmales viņš uzmanīgi izzagās pa durvīm un bridi vēlāk jau bija nozudis tumsā. Dažas minūtes pec viņa aizbēgšanas ieradās policijas ārsts. Tomēr arī viņš nevarēja pilnīgi noteikt slepkavības laiku.

— Telefons, jūs sakāt, zvanīja pulksten 10 un 25 minūtēs? Jādomā, ka taisni tajā brīdī ari notikusi slepkavība. Ar labo roku slepkava dūris savam upurim nazi krūtīs, ar kreiso žņaudzis rīkli, lai tas nevarētu kliegt.

Ķēkšas nopratināšana apstiprināja Fišera izteicienus, ka tas gandrīz visu vakaru pavadījis pie viņas virtuvē. Kad Merediss gribēja nopratināt sulaini, tas bija pazudis.

— Dodiet rīkojumu uzmeklēt, — T.1I. pavēlēja. — Fs gan neticu, ka viņam būtu kas kopējs ar šo lielu, tomēr jāuopralina. Ko jūs atradat Karas kabatās, Manzcs?

Inspektors norādīja uz galdu, kur bija sakrauti atrastie priekšmeti. Tas galvenokārt bija atslēgas.

Merediss redzēja ari to, kuru Kara viņreiz uzdeva par sava seifa atslēgu.

— Man šķiet, — ķekša atcerējās, — ka tā ir vīnpagraba atslēga.

— To es biju piemirsis, — T.H. sacīja. — Varbūt tur arī meklējams atrisinājums miss Hollandas noslēpumainajai pazušanai? — viņš domīgi piebilda.

Vēl arvien nebija ziņu par meitenes atgriešanos. Šīvakara jucekli T.H. to pavisam bija piemirsis, un nu pārmeta sev, ka nebija attaisnojis viņas uzticību. Nezaudēdams laika, viņš nokāpa pagrabā un apstājās smago durvju priekšā, kas bez pūlēm atvērās ar grieķa kabatā atrasto atslēgu. Otrās durvis bija tikai aizbultētas. Merediss pārlaida ziņkāru skatu šķietami tukšai pagraba telpai. Pārsteigts viņš redzēja, ka tajā dega vairākas spuldzes. Tad viņš ieraudzīja kādu dīvainu priekšmetu. Uz galda gulēja ar mazu kabatas lakatiņu aptītas dzirkles, kuru asmeņi un arī lakatiņš bija asiņaini. Nobālis T.H. lūkojas lakatiņa stūrī iešūtajā monogrammā. B.M.B. Pārliecinājies, ka neviens nenovēro, viņš atri iebāza atradumu kabatā un atgriezās virtuvē, kur to gaidīja Man-zess un ķēkša.

— Jūs teicāt, ka zem ši pagraba esot vēl otrs? — viņš jautāja.

— Jā, ser. Kad misters Kara nopirka namu, viņš lika ieeju aizmūrēt.

— Tādā gadījumā meklēšana atkrīt.

Merediss bija pārsteigts pats par sevi. Kā gan viņš, augsts policijas ierēdnis, spēja iznīcināt pēdas, kas varēja novest pie slepkavības atklāšanas? Bet tad viņam iekrita prātā citas domas. Ka Belinda-Mērija varēja iekļūt grieķa guļamistabā un pēc taru no tās atkal izkļūt? Un kādēļ viņa būtu atgriezusies pagrabā, lai atstātu tur tik smagu vainas pierādījumu? Sīs šaubas nedeva mieru, un tāpēc inspektors vēlreiz iztaujāja ķēkšu.

— Nē, ser, es neko neesmu dzirdējusi un visu vakaru neizgāju no virtuves.

— Lūdzu, uzgaidiet mani šeit, — T.II. sacīja un atkal nokāpa pagrabā. Kas gan tur noticis? Kur otra izeja no šīs cietumam līdzīgās telpas? Atradis lūku, viņš nokāpa apakšēja pagrabā. Kādam nolūkam Kara bija ierīkojis šeit tik greznas telpas? Merediss pārmeklēja vienu istabu pēc otras, līdz beidzot nokļuva spēcīgas spuldzes apgaismotā telpā. Tieši zem spuldzes stāvēja gulta, kas vēl nesen bija lietota, jo segas un palagi bija nevērīgi sajaukti. Tomēr nekur nebija ati'odams šīs telpas iemītnieks. Kadā sienas dobumā stāvēja elektrisks pavards, virs kura ierīkots ventilators. Skapī bija sakrauti groziņi ar pārtiku. Uz grīdas saskatāmas svaigas asiņu pēdas. Sekojot tām, Т.Н. nonāca pie kāpnēm, kas veda augšējā pagrabā. Seit pēdas izgaisa. Viss liecināja, ka pa grīdu ticis vilkts kāds smags, asiņojošs ķermenis. Kur tas bija palicis? Mazgājamās telpas tuvumā Т.Н. no jauna uzdūrās asiņu pēdām. Sekodams tām, Merediss atrada milzīgu doga ķermeni. Domīgi svilpodams, Т.Н. pēc šī atraduma no jauna uzkāpa augšā virtuvē. Kādēļ meitene nodūrusi suni? Vai viņa bija arī Karas slepkava?

15

-Noguris un izvārdzis Merediss no rīta devās ar ziņo jumu pie sera Džordža.

— Kā Geserkols, tā ari Fišers pazuduši, — T.II. teica prezidentam. Par pirmo zināms vienīgi tas, ka

viņš ievietojis «Postā» rakstu, par kuru jau stāstīju. Tomēr arī redakcija neviens nav viņu redzējis. Viens no piestātnē dežurējošiem detektīviem izteicās, ka vakar ar ātrvilcienu aizbraucis kāds kungs, kura āriene sakrīt ar Geserkola aprakstu. Tā ir vienīgā kaut cik ticamā ziņa.

— Vai Karas sekretāri jau nopratinājāt? — sers Džordžs domīgi jautāja.

Tas bija jautājums, no kā T.H. visu laiku baidījies.

— Nē, ser Džordž. Arī viņa nozudusi.

— Vai jums ir kadas ziņas par Karas iepriekšējo dzīvi?

— Diezgan maz, — T.H. atbildēja, — un ari tās pašas nav glaimojošas. Kā liekas, tad pēdējā gadā revolūcijas Albānijā notikušas ar viņa līdzdalību. Viņš nav taupījis zeltu sava mērķa sasniegšanai — Albānijas troņa iegūšana. Kā tas viņam izdevies nezinu. Mēs atradām seifā daudz naudas un slepenu vēs-1 uļu, kuras nodevām ārlietu ministrijai atšifrēšanai. Par saturu es vēl neko nezinu, tomēr nešaubos, ka tas izrādīsies interesants.

Meredisa garastāvokli nevarēja saukt par pacilātu, kad tas uzmeklēja Leksmanu.

— Nāc uz lenču, — Т.Н. aicināja. — Jaunākie notikumi tev laikam jau zināmi?

— Ja tu runā par Karas noslepkavošanu, tad — jā, — Leks-mans atbildēja. — Dīvaini! Vēl vakar vakarā mēs runājām par viņu… Es priecātos, Т.П., ja tev nebūtu nekādas daļas gar šo gadījumu.

— Tu esi pārāk jūtīgs, — Т.Н. atbildēja. — Labāk izsūdzi man savas bēdas. Es labprāt palīdzēšu tev, cik vien manos spēkos. Vai tu kaut ko zini par grieķa noslepkavošanas apstākļiem?

Leksmans rūpju pilnu skatu lūkojās tālumā.

— Tu zini, ka es darīšu visu, — viņš beidzot sacīja. — Bet šajā ziņā nevaru palīdzēt. Es ienīdu Karu … Pat tagad, pēc viņa nāves, naids nav mazinājies. Kara bija visnelietīgākais radījums, kāds vien pasaulē redzēts. Viņa īstā vieta būtu visdziļākā elles dibenā.

Nekad vēl Т.Н. nebija redzējis tādu naidu. Viņš klusēja, ļaudams draugam nomierināties.

— Atvaino, Т.Н., — Leksmans pēc brīža ierunājās. — Kādreiz tu dzirdēsi visu, ko šis cilvēks man darījis, bet tagad runāsim par ko citu. Tikai vienu varu pateikt, lai tu saprastu mana naida cēloni — Kara bija tas, kas nomocīja manu sievu līdz nāvei.

Merediss klusēja. Beidzot viņš jautāja:

— Vai tu pazīsti Geserkolu, Džon?

Leksmans pamāja ar galvu.

— Jā, es pazīstu viņu. Jocīgs cilvēks!

— Viņa atrašana patreiz ir mans mērķis.

— Kādēļ?

— Viņš pēdējais redzējis Karu.

— Vai tev ir aizdomas …

— Nē, — Т.Н. atbildēja. — Viņš nevar būt slepkava, jo tas rīkojies abām rokām, bet Gcserkolam ir tikai viena. Es gribētu zināt, par ko viņš runājis ar grieķi, un vai tas bijis viens guļamistabā. Interesanti, kādu ceļu tu būtu norādījis savam varonim, lai tas varētu izkļūt no istabas un aizbultēt durvis?

— Slepenas durvis un kāpnes ir pārāk banāli., — Leksmans atbildēja. — Iedomājies tikai, ko gan teiktu arhitekts, ja es lūgtu uzcelt manu namu ar divkāršām sienām un slepenām telpām.

Merediss klusēja, un Leksmans turpināja:

— Atliek padomāt, vai bultu nevar atvilkt no ārpuses ar stipra magnēta palīdzību …

— Ari par to esmu domājis, — Т.Н. viņu pārtrauca. — Bet

bulta ierīkota tā, ka to var atbīdīt tikai pēc tam, kad nospiež podziņu. Mēģini atrast kādu citu izskaidrojumu, Džon.

— Kāds neprāts — lauzīt galvu, lai tu varētu atrast Karas slepkavu! Tas cilvēks ir pelnījis, ka viņu nenoķer. Vai tev pašam ir teorija, kā slepkava varētu būt aizgājis?

— Nevienas, — Merediss atbildēja.

— Vai slepkavības ieroci atradi?

T.H. pakratīja ar galvu.

— Vai tad istabā neko citu neatrada, kas varētu uzvedināt uz pēdām?

— Es atradu divas sveces, — Merediss paskaidroja. — Viena no tām atradās istabas vidū, bet otra zem gultas. Pirmā no tam bija parasta ziemassvētku svecīte ar nodrāztu apakšgalu, tā sagriezta, ka atgādināja skrūvi.

— Savītās sveces noslēpums! — Leksmans domīgi nomurmināja. — Vai tas nebūtu lielisks virsraksts kriminālromānam? Es zinu, cik ļoti Kara neieredzēja sveces.

— Viņš neieredzēja sveces? — Merediss pārsteigts jautāja.

— Eiropas dienvidaustrumos atrodas tikai nedaudziem pazīstama zeme — Albānija. Gar kalnu stāvajām nogāzēm tur izkaisītas kailas, nabadzīgais sādžiņas. Cik salta un skarba pati šī zeme, tik salti un skarbi arī tās iedzīvotāji. Kopš paaudžu paaudzēm tur atzīst tikai vienu tiesu un vienu taisnību — acs pret aci, zobs pret zobu. Sieva, kas pārkāpusi laulību, tiek nomētāta akmeņiem, zaglim izdur acis, viltīgu liecinieku padara mēmu, izraujot tam mēli. Laiku pa laikam kalnos tiek sūtīti žandarmi, kas mēģina ievest rakstītos likumus, tomēr pūlēm nav panākumu. Sajā zemē svecei piemīt svarīga loma. Turienes svece ir vienkāršs, aunu taukos iemērcēts audekla gabals. Tas ir izplatītākais mocību un spīdzināšanas līdzeklis. Degošas sveces sasprauž lavas rokas pirkstu starpā un otrā pusē piesien dēlīti, kas neļauj roku pakustināt. Svece deg, un liesmiņa arvien vairāk tuvojas rokai. Albāņu būdā uz grīdas izkaisa šaujamo pulveri un piesien cilvēku krēslam, pie kam basās kājas balstās pret eļļā samērcētām ēveļu skaidām. Degošais pulveris pamazām tuvojas skaidām. Tad skaidas uzliesmo un kājas sāk degt… Degošu sveci noliek uz kāda cilvēka kaili noskūtas galvas un ļauj izdegt līdz ādai… Tie ir tikai daži no spīdzināšanas paņēmieniem, kas izplatīti Albānijā. Kara pazina tos un baidījās…

— Tādas šausmas taču nav iespējamas! — T.H. iesaucās.

Leksmans smējās.

Sarunu pārtrauca viesmīlis, kas pasniedza Meredisam vēstuli. T.H. atplēsa to un izlasīja:

«Mīļais mister Meredis!

Atbildot uz justi pieprasījumu, paziņoju, ka mana meita atrodas Londona. To es dabāju zināt tikai šorīt. Mana banka paziņoja, ka meita izņēmusi no privatkonta prāvāku summu. Kur viņa palikusi, ko darījusi ar šo naudu, — nav zināms. Jūs sapratīsiet, ka esmu joti norūpējies un būšu priecīgs, ja sniegsiet man par viņu kādas ziņas.

Viljams Bertolomejs.»

*  *

Pagāja nedēļa. Nedz Gcserkols, nedz Fišers nebija atrodami. Izmeklēšana draudēja ievilkties. No Leksmana Merediss bija saņēmis vēstuli, kurā tas paziņoja par savu nodomu atstāt Londonu, lai pārceltos uz Ameriku, jo dzīve tēvija kļuvusi nepanesama.

Merediss bija nolēmis beidzot pasteidzināt lietas izmeklēšanu. Bet tā ka šim nolūkam nacas pielietot dažus ne visai likumīgus paņēmienus, tad viņam bija jāpanāk ministra un prezidenta piekrišana. Viņš ieradās un ziņoja par saviem nodomiem.

— Labi, — sers Viljams Bertolomejs atbildēja. — Kas attiecas uz meitu, tad man ir ziņas. Nesaprotu tikai, ko viņa grib panākt ar savu noslēpumainību.

— Vai jūs vismaz nevarētu parādīt man vēstuli jeb telegrammu, ko esat saņēmis?

— Diemžēl arī tas nav iespējams. Es aizrakstīju sievai un lūdzu to atgriezties Londonā. Šie mūžīgie uztraukumi padara mani galīgi slimu.

— Tātad arī jūsu meitas adresi es nevaru uzzināt? — Merediss nepiekāpās.

•— Es pats to nezinu.

Pēcpusdienā Т.П. deva savam sekretāram rīkojumu savākt visu pēdējās dienās iznākušo laikrakstu sludinājumus. Otrā rītā viņš atrada uz sava rakstāmgalda veselu kaudzi sludinājumu, kurus rūpīgi sāka pārlasīt. Jau pēc maza brītiņa viņš bija atradis to, ko meklēja:

«B.M. Tu mani mulsini. Ļoti neapdomīgi. Mātei nolemto vīslokliti saņēmu un noliku viņas istabā. Kadeļ tu prasi, lai nedēļas beigās izbraucu un atvaļinu ari kalpotājus? Izpildīju arī šo tavu vēlēšanos, bet prasu paskaidrojumus. Lieta jau aizgājusi par tālu. Tēvs.»

— Beidzot varēs ķerties pie darba! — Т.П. norūca, izlasījis sludinājumu.

16

-Aр pulkstens vienpadsmitiem vakarā 17. februārī pie ļ sera Viljama Berlolomeja nama apstājās taksometrs, un no tā izkāpa jauna dāma. Atslēgusi durvis, jaunā meitene iegāja namā. Lēnām miss Belinda-Mērija Bcr-tolomeja uzkāpa pa kāpnēm, jau iepriekš apmierināti smaidīdama par savu plānu. Tikai vienas vienīgas šaubas — vai mātes garderobes durvis nebūs aizslēgtas? Viņa zināja, ka tēvs tādās lietās bija paviršs, un arī vecā sulaiņa Džeka izklaidība ļāva cerēt, ka tas būs piemirsis durvis aizslēgi. Jaunā meitene atviegloti uzelpoja, kad mātes istabas durvis bez pūlēm atvērās. Logu aizkari bija nolaisti, tā kā arī no ara neviens nevarēja ielūkoties. Uz rakstāmgalda gulēja dažas vēstules, kam Belinda-Mērija nepievērsa uzmanību. Tomēr mazā vīstokiīša, ko jaunava meklēja, tur nebija. Viņa stāvēja pie rakstāmgalda un domīgi kožļaja lupas.

— Paldies Dievam! — Mērija pēkšņi iesaucās, jo ieraudzīja meklēto uz kamīna malas. Nepacietīgi viņa norāva iesaiņojumu, un acis priekā iemirdzējās, kad ieraudzīja sarkano etviju. Ar atvieglotu nopūtu viņa nolika kārbiņu uz rakstāmgalda.

— Paldies visiem labajiem gariem!

— Un ari man! — kāda balss piebilda.

Meitene satrūkās.

— Misters Merediss!

Т.Н. iznāca no tumsas, kur lidz šim bija slēpies.

— Kā jūs zinājāt, ka es nākšu šurp? — meitene pārsteigta jautāja.

— Sis tīkls nav tik smalki austs… — Т.Н. smiedamies citēja,

Viņa pasmaidīja, bet tūliņ atkal kļuva nopietna.

— Kas jūs sūtīja? Vai misters Kara?

— Jūs jautājat, kas mani sūtījis?

— Viņš man piedraudēja ar apcietināšanu. Bet no policijas man nav tik bail, kā no Karas. Jūs droši vien jau zināt, kādēļ es pieņēmu sekretāres vietu? Tikai lai atdabūtu savas mātes īpašumu. — Viņa norādīja uz kārbiņu. — Kara pieķēra mani, kad gribēju to nozagt, un ieslodzīja pagrabā.

— Nu, un?

— Vairāk nekas! — miss Bcrtolomeja attrauca. — Ko jūs nu domājat ar mani darīt?

— Es vēlētos uzdot jums dažus jautājumus, — Т.Н. atbildēja.

— Vai pēc aizbēgšanas par Karu esat kaut ko dzirdējusi?

— Sis cilvēks man neinteresē, — viņa sacīja. — Kas man daļas gar viņu?

— Viņš ir noslepkavots. Tajā pašā vakarā, kad jūs pazudāt no Kedogenskvēra.

Cieši viņai acīs lūkodamies, Т.П. izņēma no kabatas kādu vīs-toklīti un sāka to izsaiņot. Meitene vēroja inspektora kustības ar pieaugošu interesi. Beidzot priekšmets gulēja uz galda. Tās bija dzirkles ar asiņainiem asmeņiem, un kabatas lakatiņš notraipīts asinīm. Meitene iztrūkusies soli atkāpās.

— Kur jūs ņēmāt manas dzirkles? — viņa pārsteigta jautāja.

Jūs taču nedomājat, ka es?…

— Nē! — viņš smaidīdams noraidīja mēmo jautājumu, kas bija lasāms meitenes acis. — Nedomāju, ka jūs varētu būt vainīga Karas nāvē. Tomēr, ja kāds cits būtu atradis šo rīku… — Viņš paraustīja plecus.

— Es… es nodūru suni! — viņa stomījās. — Vēl tagad nesaprotu, kur ņēmu drosmi to izdarīt. Tas metās man virsu, un es dūru ar vienīgo ieroci, kāds man bija — ar šīm pašām dzirklēm.

— Apmēram tā arī iedomājos, — Merediss piezīmēja. — Beigto suni es atradu. Bet kāpēc vairs nesatiku jūs pagraba?

Viņa pēkšņi sāka smieties.

— Tagad es visu saprotu! Tātad tas bijāt jūs, kuru dzirdēju slēdzam durvis! Protams, domāju, ka Kara nāk mani meklēt. Tādēļ ar līkumu devos atpakaļ pie durvīm un, atradusi tās vaļā, izskrēju virtuvē, bet no turienes caur pagalmu uz ielas, kur paņēmu taksometru. Vairāk neko nevaru pastāstīt.

— Tā? Un tas būtu viss?

— Jā. Ko jūs nu domājat ar mani darīt? — viņa jautāja.

Merediss lūkojās griestos.

— īstenībā man vajadzētu jūs apcietināt, — viņš beidzot sacīja. — Tomēr es šoreiz to nedarīšu. Tikai vienu gan vēlētos zināt — ko Jūs satikāt otrā pagrabā, kur atradās gulta?

— Gulta? Otrā pagrabā? — meitene atkārtāja, it kā nesaprastu, par ko viņš runā. Bet tad atcerējās: — Ak tā, tur taču es gulēju.

Pamazām viņa atguva pašpaļāvību. Bez tam… šis cilvēks tai patika.

— Varbūt tomēr būtu labāk, ja jūs mani apcietinātu, — viņa ķircināja.

— Neesat varde! — viņš skarbi atcirta.

— Jūs… Sī nav pirmā reize, kad tik necienīgi izsāloties par mani. Vai atceraties savu nepieklājīgo atsauksmi par maniem priekšvārdiem?

— Tā nebija nekāda atsauksme, — T.H. dedzīgi aizstāvējās.

— Es tikai izteicu izbrīnu.

— Par dīvainiem jūs viņus tomēr nosaucāt, — meitene tiepās.

— Bet tas taču vēl nenozīmē, ka es uzskatītu tos par smieklīgiem. Pret dīvainām lietām tomēr var sajust arī cieņu.

— Jūs gan esat smalks kavalieris! — viņa rājās. — Tas laikam ir kompliments.

— Jūs visu pagriežat otrādi. Protams, man nav nācis ne prātā atzīt jūsu vārdu par neglītu. Taisni otrādi — uzskatu, ka Belinda-Anna …

— Mani tā nemaz nesauc! — viņa to partrauca. — Belinda-Mērija.

— Tas izklausās tik skaisti, tik dai|i, tik burvīgi!

— Jūs esat blēdis!

Nu arī viņa pamanīja smaidu tā acīs.

Tad, lai pierādītu, ka inspektora domas to nemaz neinteresē, meitene turpināja: — Šos vārdus es esmu dabūjusi no savas krustmātes, tātad neko nespēju tur mainīt.

— Salīdzinot ar mani, jūs esat laimīga. Es savus vārdus dabūju no sava tēva suņa.

— Tā? Kā tad īsti jūs sauc? Ko nozīmē burti T.H.?

— Tomass Hsaveriuss.

Viņas smiekli skaļi atbalsojās klusajās telpās.

— Atvainojiet, mister Meredis, — meitene sacīja, arvien vēl cīnīdamās ar smiekliem. — Tomiņš Ilsaveriņš? Cik mīļi tas skan!

Viņš smaidīdams lūkojās meitenē.

— Draugi dēvē mani vienkārši par Tomu. Arī jūs varat mani tā saukt.

— Diemžēl mdn vēl nav gods būt jūsu draugam, tādēļ jāatsakās no šīs laipnības, — viņa atcirta. — Bet nu man jāiet. Ja vēlaties apcietināt, tad pasteidzieties.

— Varat iet, bet es jūs pavadīšu līdz mājām.

— Nē! To es aizliedzu!

Viņas balss skanēja tik enerģiski, ka bija velti pretoties.

Lai mazinātu skarbumu, meitene sniedza tam roku.

— Bet līdz automašīnai es jūs tomēr pavadīšu, — Merediss tiepās.

— Lai varētu noklausīties, kādu adresi nosaucu šoferim? Cik briesmīgi jūtas cilvēks, ko dedzina policista ziņkāre!

Viņš uzmeta tai māksloti bargu skatienu.

— Tātad jūs man neuzticaties?

— Nē, nemaz, — viņa bezbailīgi atbildēja.

— Tur jums daļēji taisnība. Tomēr šoreiz apsolu, ka neklausīšos, ko teiksiet šoferim.

— Un arī nemēģināsiet sekot?

— Apsolu. Bet ar vienu noteikumu.

— Es nepakļaujos noteikumiem!

— Jokus pie malas. Es tikai gribu, lai jūs paziņotu man, ja būšu kādreiz vajadzīgs. Tiešām, Belinda-Mērija, to jums jāapsola.

— Mani sauc miss Bertolomeja, — viņa aizrādīja.

— Kad esmu vajadzīgs, ievietojiet «Mornings Postā» sludinājumu, un es tūliņ steigšos pie jums.

Viņa mirkli vilcinājās, bet tad sniedza tam roku.

— Labi. Es apsolu.

— Paldies, Belinda-Mērija, — Т.П. atbildēja. — Un neaizmirstiet mūsu norunu — ievietojiet sludinājumu «Morning Postā», nozaudēto mantu nodalījumā. Virsraksts: «Mīļais Tom!»

17

== Tomass Hsaveriuss Merediss bija cilvēks ar reti gaišu prātu un, neraugoties uz savu jaunību, skaitījās ļoti ® " gudrs un piedzīvojis ierēdnis. Namu Kedogcnskverā policija vēl nebija atstājusi. Merediss bieži ieradās slepkavības istaba, lai tur uz vietas rekonstruētu nozieguma gaitu.

Trīs reizes viņš Mazesa pavadībā apmeklēja Kedogenskveru un ikreizes bija atgriezies manāmi nemierīgāks. Leksmans savu Ņujorkas ceļojumu bija atlicis uz dažam nedēļām un pavadīja šo laiku uz laukiem. Kādu dienu pēc atgriešanās Londonā viņš satika Т.Н.

— Sis gadījums sagādā man lielas galvassāpes, — Merediss atzinās. — Vienīgais mierinājums, ka neesmu vienīgais, kam tā klājas. De Meno šis lietas deļ ieradies šurp no Parīzes, jo ta viņu |oti interesē. Ņujorkas kriminālpolicijas šefs O’Grcdijs tūliņ par-trauca atvaļinājumu, lai izmēģinātu laimi. Teoriju dučiem, bet izskaidrojuma neviena. Geserkols arvien vēl pazudis bez pēdām, un mums pat nav izdevies atrast aizbēgušo sulaini. Kaut velns visu parautu!

— Bet tas taču nevar būt tik grūti, — Leksmans piezīmēja, noklausījies drauga sūdzībās.

— Kādēļ šis Geserkols slēpjas? — Merediss jautāja. — Viņam nav iemesla to darīt. Fišers pats dzirdējis, kā pētnieks vēl durvis atvadījies no Karas, pieminējis ari kādu čeku, ko tas no grieķa saņēmis. Tomēr līdz šīm laikam šāds čeks nekur nav uzrādīts. Tātad Geserkols aizceļoja, pat neizņēmis naudu. Izlasi šo avīzes izgriezumu, un tu sapratīsi, ka es uz visiem laikiem esmu zaudējis cerību šo noslēpumu atrisināt.

Leksmans paņēma izgriezumu un izlasīja:

«Pēc ziņu ievākšanas no «Cyprus» komandas, mums beidzot iespējams sniegt sīkāku informāciju par «City of Argentine» traģēdiju. «Cyprus» uzņēmis nedaudzos pasažierus, kas izglābušies kuģim avarējot. Tvaikonis vētrā pazaudējis vienu skrūvi un ticis nests uz dienvidiem. Uz Antarktīdas robežas tas 23. decembrī sadūries ar kādu klejojošu lcduskalnu, un nogrimis, pagūstot nolaist tikai vienu glābšanas laivu, kuras pasažierus uzņēmis «Cyprus». Pārējos kuģa ļaudis un pasažierus jāuzskata par bojā gājušiem.»

Sim ziņojumam sekoja neizglābto pasažieru un jūrnieku saraksts, kurā bija Geserkola vārds.

— Ja tas tiesa, tad taču Geserkols tovakar nevarēja atrasties Londonā, — Lcksmans aizrādīja.

— Varbūt viņš braucis pavisam ar citu kuģi, — T.H. atteica.

— Es jau telegrafēju, tomēr līdz šim nekādu ziņu neesmu saņēmis. Tas laikam tādēļ, ka Geserkols bija savādnieks, kas vienmēr vairījās no citiem ļaudīm. Viņš dažreiz ar nolūku pasūtīja vietu kādā kuģī, bet pats pcc tam brauca ar pavisam citu. Varbūt arī šoreiz viņš nemaz nav bijis uz «City of Argentine».

— Cik es pazīstu Geserkolu, tad viņš pat mušai nespētu nodarīt pāri, — Lcksmans atbildēja. — Viņš pat neēda gaļu.

Otrā dienā Merediss ieradās pie ministra, sagaidīdams rājienu par Karas slepkavības nesekmīgo izmeklēšanu. Tomēr saruna noritēja gluži patīkami.

— Es aicināju jūs, lai dzirdētu ziņojumu Karas lietā, — ministrs iesāka. — Pie viņa atrastā korespondence pa daļai jau atšifrēta.

Ministrs mirkli klusēja, tad turpināja:

— Protams, tas, ko es tagad jums teikšu, nedrīkst atstāt iespaidu uz jūsu centību, mister Meredis. Tomēr man jāsaka, ka slepkava šajā gadījumā var cerēt uz vislielāko pretimnākšanu.

— Par to es nekad neesmu šaubījies, — T.H. piezīmēja.

— Man nekad vēl nav nācies sastapt tik nekrietnu cilvēku, kāds bijis šis Kara, — ministrs turpināja. — īsts sadists, kas mīlējis nežēlību pašas nežēlības dēļ. Ja šie papīri būtu nākuši mums rokās pirms viņa nāves, būtu iemesls to pakārt daudzo slepkavību dēļ, ko tas savā mūžā pastrādājis, turklāt viena no tām izdarīta tepat Anglijā.

Merediss uzmeta ministram jautājošu skatu.

— Vai atceraties viņa šoferi? — tas turpināja. — Pēc Vasa-Iaro noslepkavošanas tas it kā aizbēga uz Grieķiju.

Merediss pamāja ar galvu.

— Tā bija Karas izdomāta pasaciņa. Pārmeklējiet Karas bijušo dzīvokli Portsmutstrītā, un jūs atradīsiet tur nelaimīgā šofera līķi. Bet tas ir tikai viens no Karas daudzajiem upuriem. Albānijā viņa pastrādātās slepkavības nevar saskaitīt pat uz abu roku pirkstiem.

Veselu stundu pēc šīs sarunas T.H. pavadīja lasīdams atšifrētās vēstules un, mājup ejot, viņu kratīja drebuļi, domājot par tiem šausmu darbiem, ko šis grieķis pastrādājis. Mājās Merediss ielūkojās laikrakstos. Bez cerībām viņš iemeta skatu arī sludinājumu daļā. Pēkšņi satrūkās, jo acīs iekrita īss sludinājums:

«Tom H. Steidzami. Merblārč, astoņos.»

Viņš ielūkojās pulkstenī. Bija palikušas piecas minūtes. Steigā noskrējis lejā un ielecis taksometrā, Т.П. lika trakā ātrumā braukt uz norādīto vietu. Jau notālēm viņš saskatīja tur gaidošo meiteni, kas ar vieglu kustību uzaicināja sekot. Beisveterrodā viņš to panāca.

— Ja nemaldos, man seko, — meitene čukstēja. — Lūdzu, pasauciet kadu auto.

Kad mašīna bija sasniegusi Finsbirija parku, viņa beidzot sāka izkratīt sirdi.

— Man ir nepatikšanas, mister Mcrcdis, un cs nezinu, pie kā lai griežos.

— Varbūt jums vajadzīga nauda?

— Nē, tās man pašai ir diezgan. Izlasiet šo vēstuli, un jūs sapratīsit, kas mani nomāc.

Viņa izņēma no rokas somiņas papīra lapiņu.

«Es gan nezinu, kas jūs esat, bet jūs meklē policija. Es jūs nenodos cien. jkdz. bet man dikti vajag trīsdesmit mārciņ un ja jūs to naudu man iedos es vairāk pie jums nenāks. Cien. jkdz. noliekat to naudu āra pusē uz logu kur jūs guļat un tur es to atradīšu! Ja ne tad pati saprotat, man nepatīk draudēt, bet es neko nevar jo man vajag naudu.

Jūsu Draugs.»

— Kad to saņēmāt? — Merediss jautāja.

— Sorit. Un tūliņ ievietoju sludinājumu, jo zināju, ka jūs man palīdzēsiet.

Sāda uzticība pildīja Т.Н. ar prieku.

— Tur nevajadzēs daudz pūļu, lai palīdzētu jums izkļūt no šī slazda. Tikai nu gan jums jāpasaka, kur dzīvojat, lai gadījumā, ja izspiedējs ierastos pēc naudas, varu …

— Savu adresi cs tomēr nedrīkstu teikt, — viņa atbildēja.

— Es protu ciemt jūsu palīdzību, bet savu adresi pagaidām tiešām nevaru jums teikt. Man ir svarīgs iemesls. Es nerūpējos par sevi, bet gan par kādu citu, kura dzīvība atkarīga no manas klusēšanas.

— Ak, tā, — Merediss īsi piezīmēja. — IJ11 kā sauc to laimīgo, kas bauda jūsu labvēlību?

— Ari to nevaru sacīt.

Viņš vairs nejautāja. Klusumu pārtrauca viņa:

— Tas nav tā, kā jūs esat iedomājies.

Merediss uzmeta tai starojošu skatu.

— Par precēšanos nevar būt ne runas, — viņa sacīja, nemaz neiedomādamās, ka pavadonis par to nemaz nav ieminējies.

— Par to es nekad neesmu šaubījies.

— Nē, to jūs esat gan darījis.

— Lai tas pagaidām paliek, — inspektors sacīja, cieši apņemdamies pie pirmās izdevības atgriezties pie šī temata. — Kā lai es tagad jums palīdzu?

— Man vajadzīgs padoms. Vai jūs ieteiktu nolikt naudu tajā vietā, kur izspiedējs prasa?

— Protams, nē. Nākotnē jūs vairs netiktu no tā puiša vajā. Nesaprotu, kādēļ negribat atgriezties mājās? Pret jums nav ne vismazāko aizdomu.

— Pagaidām tas nav iespējams. Vispirms man jāpaveic kāds steidzamāks darbs.

— Bet kādēļ jūs negribat pateikt savu adresi?

— Ja tūliņ nepaliksieties mierā, es izkāpšu! — viņa piedraudēja.

— Pie velna, kā tad lai es jums palīdzu?

Viņš atgāzās sēdeklī, apņemies jaut tai pašai izteikt priekšlikumus. Ilgi gaidīt nenācās.

— Man liekas, jūs smejaties par mani, — viņa to apsūdzēja.

— Kā jums nāk prātā šādas domas?

— Vienkārši tādēļ, ka nupat arī es pati izmantoju šeit valdošo tumsu, lai parādītu jums mēli, — viņa atzinās, un šoferis brīnījās par smieklu dārdiem, kas pārskanēja motora rūkoņu.

* * *

Tajā pašā naktī ap pulkstens divpadsmitiem garā mētelī ģērbies vīrietis uzmanīgi zagās caur kada priekšpilsētas nama dārzu. Taustīdamies gar sētas mūri, viņš beidzot nokļuva līdz vienam no pirmā stāva logiem. Ievingrinātie pirksti slīdēja pār palodzi, kur tie sataustīja mazu papīra vīstoklīti. Tikpat uzmanīgi viņš atgriezās uz ielas, kur biedrs to gaidīja zem kādas laternas.

— Vai izspļāva? — gaidītājs uztraukts jautāja.

— Vīstoklītis bija. Kas tajā iekšā — vēl nezinu, — atnākušais norūca.

Viņš atplēsa aploksni un izlasīja uzrakstīto.

— Viņa vēl neesot varējusi naudu sagādāt. Uzaicina mani atnākt rit pulkstens sešos Oksford un Redžentstrītu stūrī.

— Un kā viņa domā tevi pazīt?

— Pēc salocītas avīzes, kas jātur rokā.

— Tas ir slazds.

No dārza iznākušais cilvēks nicīgi iesmējās.

— To nu gan viņa neiedrošināsies. Galvoju, ka vismaz pāris simtu mārciņu es noplēsīšu.

Otrā dienā pulkstens sešos cilvēks tumšajā mētelī stāvēja Oksfordas un Redžentstrītu stūrī. Rokā viņam bija avīze. īsi pēc pulkstens sešiem viņš ieraudzīja nākam meiteni. Tomēr tā neapstājās un nenodeva viņam gaidīto naudu, bet gan, salti smaidīdama, pagāja garām. Cilvēks ar avīzi gribēja sekot, kad pēkšņi kāds cieši satvēra tā elkoni.

— Man taču gods runāt ar misteru Fišeru? — pieklājīga balss jautāja.

Uzrunātais domīgi atskatījās, tad nopūzdamies sacīja:

— Noķerts!

Dažas minūtes vēlāk apcietinātais jau stāvēja Meredisa priekšā, kas to draudzīgi apsveica:

— Nu, mans mīļais Fišer, kā jums labi klājas?

Karas bijušais sulainis pazemīgi smaidīja.

— Jūs jokojat, mister Meredis. Tātad tā jaunā dāma mani tomēr nodevusi?

— Nē, — Т.Н. atbildēja, — to jūs pats izdarījāt. Jūs varat sagrozīt rokrakstu cik gribat, varat ielaist vai cik kļūdu, bet tomēr… Ja jūs turpmāk kādreiz rakstāt vēstules, tad neaizmirstiet uzvilkt cimdus, vai vismaz nomazgāt rokas.

— Nomazgāt rokas? — Fišcrs atkārtoja.

— Jā, jo citādi jūsu pirkstu nospiedumi ir pārāk skaidri.

— Par ko tad īsti es esmu apcietināts? — Fišers nevainīgi jautāja.

— Par to, ka jūs neklausījāt policijas uzaicinājumam pieteikties. Jūs taču atrodaties policijas uzraudzībā, un jums jāzin savi pienākumi. Bez tam …

— Tad jau nemaz nav tik ļauni, — Fišcrs atviegloti nopūtās.

— Par to es nedabtišu vairāk kā gadu. Vai piesiesiet man arī šo lietu? — Viņš pamāja uz vēstuli, kas gulēja Mcredisam priekšā uz galda.

— Pagaidām nē, — Т.П. viņu nomierināja. — Bet tagad pastāstiet, kas jums zināms par sava bijušā kunga noslepkavošanu?

— Pilnīgi nekas, ser. Es visu vakaru nosēdēju virtuvē…

— Atskaitot stundas ceturksni, — Merediss viņu pārtrauca.

— Ja, bet tad es izgāju uz ielas, kur man bija norunāta satikšanas ar kādu draugu.

— Laikam ar to pašu, kas piedalījās arī šaja izspiešanas mēģinājuma, ko?

— Jā, ser. Mums bija padomā kāda prāvāka lieta. Ja apsolat, ka tikšu cauri ar veselu ādu, es visu izstāstīšu.

— Un kurš tad būtu bijis upuris? — Merediss jautāja.

— Misters Kara, ser.

— Nu, šaujiet vaļā!

Fišera stāsts nebija garš. Cietumā viņš iepazinies ar savu nākamo biedru, un abi norunājuši apzagt Karu, cerēdami gūt bagātu laupījumu. Tad neparedzēts gadījums izjaucis plānu. Т.Н.

vienaldzīgi noklausījās šajā ikdienišķajā stāslā. Tikai, kad Fišers sāka runai par slepkavības vakara notikumiem, tas kļuva uzmanīgs.

— Un tad atnāca misters Geserkols, — Fišers turpināja savu stāstu. — Tā kā misters Kara jau iepriekš bija devis rīkojumu, es tūliņ uzvedu apmeklētāju augšā. Pats atgriezos lejā, kur visu laiku uzturējos vestibilā. Dzirdēdams misteru Geserkolu durvis atvadamies no kunga, es gāju pretī, lai pavadītu to līdz izejai.

— Vai dzirdējāt ari sava kunga balsi? — T.H. apjautājās.

— Man liekas gan, — Fišers atbildēja. — Katrā ziņā misters Geserkols nonāca lejā lieliskā garastāvokli.

— Apmeklētājs bija vecs vai jauns?

— Vecs, ser. Pusmūža — varbūt kādus četrdesmit četrus gadus…

— Vai jums kaut kas sevišķi dūrās acīs?

— Nē, nekas… Tomēr… viņam bija viena mākslīga roka.

— Kreisā, vai labā?

— Kreisā.

— Vai jūs to noteikti zināt?

— Varu apzvērēt, ka kreisās rokas vietā bija protēze.

— Labi. Turpiniet.

— Misters Geserkols nokāpa lejā un aizgāja. Pēc tam neesmu to vairs redzējis. Kad jūs pēc slepkavības atklāšanas nosūtijāt mani lejā, es ieraudzīju uz galda vēstuli, kuras vēl neilgi pirms tam tur noteikti nebija. Ta bija adresēta man.

Viņš mirkli klusēja, tad turpināja:

— Satrūkos, jo nespēju saprast, kā vēstule tur nokļuvusi. Es to atplēsu un trīcēdams izlasīju nedaudzos vārdus.

— Un kā tie skanēja?

— Savu mūžu tos neaizmirsīšu, ser. Uzrunas vietā «A.C. 274».

— Vai zināt, ko šis šifrs nozīmē?

— Jā, ser. Tas bija mans cietumnieka numurs Dartmurā.

— Nu, un vēstules saturs?

— Taisies, ka pazūdi, cik ātri vien vari!

Varēja redzēt, ka šos vārdus atkārtojot Fišeram vēl tagad drebuļi skrēja pār muguru. Tad viņš turpināja.

— Nevarēju iedomāties, kas vēstuli nolicis. Katrā ziņā kāds bija mani pazinis. Es steidzos izgaist. Nejauši satiku mistera Karas sekretāri miss llollandu. Es vēl nezināju, ka viņas īstais vārds ir Bertolomeja, — un sekoju tai līdz dzīvoklim. Tas bija tovakar, kad arī jūs tur bijāt.

Merediss juta, ka nosarkst.

— Vai jums būtu vēl kas sakāms? — viņš jautāja, lai slēptu mulsumu.

— Nē, ser.

— Es gribēju jums vel kaut ko jautāt, — meitene sacīja, otrā rīta satikdama Meredisu Grīnparkā.

— Ja jūs gribat zināt, vai esmu jums sekojis, lai atklātu, kur dzīvojat — tad atļaujiet man neatbildēt uz šo jautājumu.

Bridi viņi klusēdami soļoja līdzās.

— Jūsu tēvs atkal ir Londonā, — T.H. atsāka. — Viņš ļoti vēlas jūs redzēt.

— Ceru, ka nebūsiet izpļāpājis viņam!

— Pats par sevi saprotams, ka es to darīju. Es saaicināju visus Londonas žurnālistus un sīki izstāstīju par jums.

— Jums tiešām ir visas kristīgo mocekļu īpašības, — Bclinda-Mērija ironiski pasmaidīja.

— Manis dēļ varat nomest mani, nabaga tārpu, pilēm par barību, — viņš drūmi atteica.

— Jūs esat eņģelis! Kā gan jums trūkst? Jums taču ir viss, ko cilvēks var vēlēties, un tomēr jūs esat tik slikta garastāvoklī.

— Hā, liā! — atbildes vietā viņš iesmējās.

— Vai tad man nav taisnība? Jums ir labi atalgota vieta, sieva un bērni, ko mīlat…

Viņš palika stāvam kā pārakmeņojies.

— Ko es mīlu?

— Sievu un bērnus. Jūs taču esat precējies, vai nav tiesa?

— Mājas dzīvi jūs aprakstījāt diezgan precīzi, tikai attiecībā uz bērnu skaitu maldijaties, — AAcrcdiss sacīja, un neviens vaibsts viņa sejā nepakustējās.

— Tātad man tomēr taisnība — jūs esat precējies?

— Vai tad jūs to vēl nezinājāt?

Viņa ar grūtībām apspieda elsas.

— Neesmu interesējusies par jūsu ģimenes stāvokli, jo man par to nav nekādās daļas. Ceru, ka esat laimīgs.

— Pilnīgi, — viņš mierināts atbildēja. — Apmeklējat taču mani kādu svētdienas pēcpusdienu.

Merediss uzmeta meitenei slepenu skatu. Viņš varēja apzvērēt, ka redzēja tas acīs asaras.

— Vai jūs dusmojaties uz mani?

— Nebūt. Par ko gan?

— Jūs taču neticat tām blēņām, ko nupat samuldēju?

— Neesmu par to domājusi, jo man pilnīgi vienalga, vai jūs esat precējies vai ne. Jūs bijāt labs pret mani.

— Vai jūs esat precējusies? — T.H. jautāja.

Viņa uzmeta tam pārsteigumā sastingušu skatu.

— Protams. Ja mans tagadējais vīrs nomirs, jūs būsiet jau ceturtais.

Nakamā acumirklī viņai bija pilnas rokas darba, atgaiņājoties no apskāvieniem. Neraugoties uz kāda veca dārza sarga aizrādījumiem un kāda zēna piezīmēm, viņš skūpstīja meiteni atkal un atkal.

* * *

— Bclinda-Mērija, mana mīļotā, — T.H. atvadījās no savas līgavas, — tagad tu taču atstāsi savu dzīvokli un atgriezīsies Portlendas laukumā. Jā, es zinu, tūlīt tu vēl nevari to darīt, jo tev ir kāds, par kuru rūpējies! Es pat varu iedomāties, kas tas ir.

— Kas tad?

— Tava māte.

— Mans Dievs, Tom, — tu taču pats nedomā, ka es turētu pie sevis māti.

— Tad tu esi nepateicīgs bērns.

18

Т.H. pievērsās uz galda guļošajiem dokumentiem un sāka tos lasīt. Šo darbu viņš pārtrauca tikai tad, kad pie durvīm atskanēja klauvēšana un istabā ienāca viņa līgava.

— Es labprāt gribētu tev kaut ko pastāstīt, Tom, bet nedrīkstu, — viņa iesāka.

— Un tas ir tava apmeklējuma iemesls? — Т.Н. jautāja.

— Tiešām, Tom, tas ir kaut kas jauks, un tu par to priecātos.

— Es pakāršos aiz ziņkāres, — viņš piedraudēja.

— Nesmejies. Degu nepacietībā tev to pateikt, bet… Tu droši vien priecātos. Ja tu zinātu to, ko es zinu, tu no pārsteiguma dabūtu sirdstrieku.

— Nu, uu kas tad tev sakāms?

— Nekas.

— Bet kādēļ iesāki par to runāt?

— Tikai tādēļ, lai tu redzētu, ka jūs, vīrieši, tomēr nezināt visu.

— Mans Dievs! — Merediss ievaidējās. — Merij, tu esi brīnumbērns!

— Par ko tu domāji, kad ienācu? — viņa pēc brītiņa jautāja.

— Par Džonu Leksmanu. Es tev stāstīju par viņu, atceries? Viņš aizceļo uz Ameriku, bet pirms tam nodomājis noturēt kādu priekšlasījumu.

— Priekšlasījumu? Par ko tad?

— Viņa izvēlētais temats ir tas, kas mani dara domīgu.

— Nāc, iesim pusdienā, — līgava to pārtrauca. — Ēdot varēsim turpināt sarunu.

19

Neviens neticēs, bet Londonas grāvju tīrītājs bija par iemeslu tam, kāpēc Britānijas konsuls Duracā kādu rītu nedabūja kārtīgi izgulēties. Un tomēr tas tā bija. Lai izpildītu to, ko valdība no viņa prasīja, konsulam nācās celties jau agrā rītā un ievākt ziņas visā valstī, neskaitāmos tirgos, jo Albānijā bija simtiem cilvēku, kuri saucās Huseins. Uztraukuma cēlonis bija kāds grāvju tīrītājs, kas Londonā patreiz sēdēja savā dzīvokli un, tēju dzerdams, teica sievai:

— Nebrīnies, ja kādu dienu mani uzaicinās liesā par liecinieku.

— Augstais Dievs, Džo! — sieva bailēs iesaucās. — Kas tad noticis?

Dūmu mutuļus pūzdams, strādnieks sāka stāstīt, kā pagājušā nakti tīrījis noteku Viktorijasstrītā, un ko tur atradis.

* * *

Tajā pašā laikā T.H. savā kabinetā nepacietīgi gaidīja atbildes telegrammu no Albānijas. Beidzot, vēlā naktī, tā pienāca:

«Huseins, ievērojams tirgotājs, pirms dažām dienām aizceļojis uz Itāliju. Turpmākais ceļa mērķis Parīze, kur atrodams Rue de l’Opera, firmā Teokrits. Vicekonsulāts Duracā.»

Pusstundu vēlāk Mcrediss jau runāja pa telefonu ar Skotlendjarda pārstāvi Parīzē. Pulkstens astoņos vakarā T.H. kabinetā ieradās Parīzes policijas aģents ar ziņojumu.

— Ievediet šo kungu, — Mcrediss sacīja.

Istabā ienāca gadus piecdesmit vecs, slaids cilvēks, kas bija ģērbies frakā.

— Vai runājāt franciski? — T.H. jautāja.

Svešinieks pamāja ar galvu.

— Ceru, ka mans Parīzes aģents jau būs paziņojis jums, kāda iemesla dēļ esmu ataicinājis, — Mcrediss turpiāja. — Man vajadzīgas dažas ziņas, lai noskaidrotu kādu Londonā pastrādātu noziegumu. Jums ir garantēta pilnīga neaizskaramība. Liecība, lai kāda tā arī nebūtu, nekādā gadījumā nevar jums kaitēt.

— Vienmēr esmu labi sapraties ar angļiem un amerikāņiem. Tādēļ priecāšos, ja varēšu jums pakalpot.

Merediss piecēlās un paņēma no grāmatu plaukta mazu vīstok-līti. Nenolaizdams acis no turka sejas, viņš lēnām atraisīja iesaiņojumu. Rokā iemirdzējās nazis, kura garais, šaurais astnenis bija norūsējis un pārklāts ar brūniem traipiem.

— Ja nemaldos, tas ir jūsu īpašums, Husein.

Turks vērīgi aplūkoja nazi, tad pasniedza to atpakaļ Merc-disam.

— Tas ir mans nazis, — viņš teica.

T.H. pasmaidīja.

— Jūs taču zināt, ka tajā iegravēts jūsu vārds?

Turks piekrizdams palocījās. Svešinieks neizrādīja ne mazāko pārsteigumu.

— Ar šo nazi, — T.H. turpināja, — Londonā pastrādāta slepkavība.

— Mūsu likteņus nosaka Dievs. Es zinu, ka lielpilsētās bieži notiek tamlīdzīgi noziegumi.

— Bet … tas taču ir jūsu duncis! — T.H. atgādināja.

— Tomēr mana roka, cfendij, nozieguma izdarīšanas laikā bija kopā ar mani Duracā, — Iluseins atbildēja. — Tātad liktenis tomēr beidzot piemeklējis «melno čigānu»!

— Melno čigānu? — T.H. pārsteigts atkārtoja.

— Grieķi, kas saucās par Karu, — turks paskaidroja. — Tas bija ļauns cilvēks.

— I&lt;ā jūs zināt, ka nogalināts Kara? — viņš iesaucās.

Bet Huseins nebija samulsināms.

— Vai tad avīzes par to nerakstīja?

— Jums taisnība. — Es nezināju, ka jūs lasat angļu laikrakstus, Husein efendij.

— Neesmu neko lasījis, — turks vēsi paskaidroja. — Tikai nupat, ieraugot šo nazi, sapratu, — Kara ir saņēmis savu algu.

— Nazis tika atrasts kādā novadgrāvī, acīmredzot slepkava pats to tur iemetis. Ja jau jūs atzīstat, efendij, ka līdz šim neko neesat dzirdējis par Karas nāvi, tad jums jāatceras, kam iedevāt šo nazi.

Turks pacēla rokas.

— Viens no gudrākajiem izteicieniem Korānā skan: «Ļaundarim jākrīt no labā rokas, nāvi viņam būs saņemt no mieru mīloša šķēpa». Visā mūžā es neesmu izdarījis neko tādu, no kā man būtu jākaunās. Stāv rakstīts: «Ierocis ir kara kalps, bet kalps klusē, kad to iztaujā par viņa kunga darbiem». Sis ierocis bija tā vīra kalps, kas nogalināja Karu. Bet tas ir gudrs kalps un tādēļ klusēs.

T.H. iesmējās, apzinādamies savu bezspēcību.

— Es biju cerējis… baidījies, — viņš tikko sadzirdami piebilda, — ka jūs sniegsiet man vajadzīgās ziņas. Es nevaru un negribu jūs piespiest, efendij.

Pēc tam inspektors devās satikties ar Belindu-Mēriju.

— Kur Leksmans noturēs savu priekšlasījumu? — Viņa jautāja, sasveicinājusies ar līgavaini.

— Nezinu. Mani vairāk interesē temats.

Meitene uzmeta tam jautājošu skatu.

— Priekšlasījums domāts Remingtona Karas noslepkavošanas apcerei un noslēpuma atrisināšanai. Leksmans ir vienīgais, kas to varbūt spēj. Kaut savus romānus tas raksta no zila gaisa, tomēr no viņa būtu varējis iznākt nepārspējams kriminālists. Priekšlasījums būs slēgts. Aicināti vienīgi civilizēto zemju policiju prezidenti. Ņujorkas policijas priekšnieks O’Gredijs jau ieradies. Krievi sūta savu gudrāko galvu. Leksmans grib nevien aprakstīt notikuma gaitu, bet uzrādīt arī slepkavu … nosaukt tā vārdu.

Belinda-Mērija, kas klusēdama bija klausījusies, tagad strauji satvēra līgavaiņa roku.

— Tev jāpanāk, lai Leksmans notur lekciju manā namā. Tom, tev tas jāizdara!

— Portlendas laukumā?

— Nē, man ir pašai savs nams, kuru esmu noīrējusi.

— Kādē|?

— Nejautā, dārgais.

Merediss nopietni ielūkojās meitenei acīs.

— Es tūliņ pat rakstīšu Džonam, — viņš apsolīja.

Saņēmis vēstuli, Leksmans piezvanīja.

— Man gan labāk būtu patikusi kāda vieta ārpus Londonas, — viņš teica, — tomēr esmu ļoti pateicīgs miss Bertolomejai un ar prieku pieņemu viņas laipno piedāvājumu. Lūdzu, uzaicini ari viņu. Apsolu, ka mans priekšlasījums nebūs garlaicīgs.

Tādējādi Belinda-Mērija guva iespēju noklausīties vissensacionālākās slepkavības atrisinājumā.

20

Istaba, kur vajadzēja notikt priekšlasījumam, bija tik plaša, ka tajā varēja novietoties slavenie viesi no visām pasaules malām. Patreiz viņi sēdēja pie kamīna un sarunājās. Belindai-Mērijai ienākot, kungi piecēlās. Sajā acumirklī ieradās arī Leksmans. Viņš izskatijas novārdzis, tomēr jautri sveica sapulcējušos. Tad viņš nolika sev priekšā dažas sīki aprakstītas papīra lapas.

21

— Jūs zināt, godātās dāmas un kungi, ka esmu daudzu kriminālromānu autors. Pēc maniem ieskatiem, šie romāni tikai tādēļ atraduši publikas piekrišanu, ka tajos iztirzātie, fiktīvie kriminālie gadījumi aprakstīti loģiskā, saprotamā veidā, atrisinājums paliek noslēpums līdz pašām grāmatas beigām. Vairākkārt nācies dzirdēt atzinumu, ka es protot dzīvi iejusties savos varoņos, loģiskā kārtā izsekojot viņu pārdzīvojumus un gaitas. Sis apstāklis vedina mani mēģināt rekonstruēt un attēlot arī tā cilvēka rīcību un domu gaitu, kas noslepkavojis grieķi Remingtonu Karu. Lielākā daļa klātesošo zina, kāds cilvēks

bijis Kam. Tāpēc liktenis to sodījis pelnīti. Viņš bija visīstākais egoists, kas klausīja tikai savām dziņām — visa dzīve tam bija veltīta trakojošām asiņu kaislībām.

Tad runātājs pieminēja Vasalaro nonāvēšanas apstākļus.

— Tagad es zinu, kādēļ un par ko šim augļotājam bija jāmirst. Ziemassvētkos kāds nezināms cienītājs man atsūtīja dāvanai revolveri. Šis nepazīstamais bija Kara, kas jau trīs mēnešus iepriekš bija izdomājis atbrīvoties no viņam nevēlamā Vasalaro. Ja toreiz, briesmīgā notikuma vakarā, es būtu ieroci ieslēdzis vietā, kur neviens nevar tam piekļūt, — viss Karas plāns izjuktu. Kā zināms, draudu vēstuli saņēmu brīdī, kad Kara viesojās pie manis. Turklāt tas bija viņš, kas pierunāja mani izlietot nepielādēto revolveri augļotāja iebiedēšanai. Kamēr cs izgāju sameklēt grieķa šoferi, Kara atgriezās manā darbistabā, kur pielādēja ieroci. Viņš paļāvās uz to, ka neiedomāšos revolveri vēlreiz pārbaudīt. Kas tonakt notika, jums ir zināms.

Tālāk viņš pieminēja savu arestu, nopratināšanu, tiesas sēdi un spriedumu. Attēloja dzīvi Dartmurā. Tad nonāca līdz bēgšanas rītam.

— Kara pirmais dabūja zināt par manu apžēlošanu. Tomēr viņa atriebības kāre vēl nebija remdināta, jo es varēju par savu saukt to, pēc kā tas tik ļoti liecās — Greisu. Pa to laiku, kamēr smaku Dartmūrā, viņš bija izdomājis izsmalcinātu sistēmu manas sievas dvēseliskai spīdzināšanai.

Rakstnieks partrauca stāstu, lai pievērstos T.H. Mercdisam.

— Tu nezini, draugs, ka mēnesi pēc manas notiesāšanas pie Greisas ieradās kāds cilvēks, kas teicies nupat izlaists no Dart-mūras, kur esot bijis kopā ar mani un redzējis, kādu iespaidu uz mani atstajot dzīve cietumā. Es esot kļuvis slims un gandrīz ārprātīgs. Vārdu sakot, tika darīts viss. Karas nodoms bija — atriebties manai sievai, satriekt un nomocīt viņu. Dabūjis zināt par manis apžēlošanu, viņš tūliņ izdomāja jaunu plānu. Sī plāna īstenošanai tam atlika vairs tikai divas dienas. Caur saviem aģentiem Kara atrada cietumsargu, kas ļāvās uzpirkties. Grieķis nopirka jaunu lidmašīnu un, būdams lielisks lidotājs, noteiktā laikā pats ar to devās uz Devonširu, kur nolaidās tuksnešainā klajumā. Kā notika mana bēgšana — jūs zināt. Tādēļ turpināšu savu stāstu no tā brīža, kad uzkāpu uz Karas jahtas klāja. Nokļuvis tur, es tūliņ jautāju pēc savas sievas. Vēlāk ieradās kāds kalpotājs, kas aizveda mani salonā, kur Greisa jau gaidīja. Sākumā viņa bija izturējusies pret Karas plānu ar neuzticību, tomēr beidzot ļāvusies sevi pārliecināt. Tomēr viņa bija atteikusies kāpt jahtā, iekams es nebūšu tur ieradies. Tikai, kad redzējusi mūs atlidojam, tā sēdusies Karas motorlaivā, lai steigtos pie. manis. Kā bērni, mēs priecājāmies par savu atkalredzēšanos. Beidzot mūsu jahta laimīgi sasniedza Duracas ostu. Lai Britānijas konsuls mūs nepazītu, mēs ar Grcisu, klausot Karas padomam, pārģērbāmies par turkiem. Karas īpašums atrodas kādu divdesmit kilometru no Duracas. Turp ved slikti ceļi, pa mežonīgu, tuksnešainu apgabalu. Pils atrodas augsta, stāvā klintī, kas paceļas virs jūras. Stratēģiskais stāvoklis ļoti izdevīgs, jo uz pili voda tikai divas, viegli aizstāvamas takas. Skipetārieši, citkārt asinskāri un nežēlīgi ļaudis, bija savam kungam uzticami. Viņa aģenti laiku pn laikam noorganizēja sacelšanos, kas šiem ļaudīm ir tikpat nepieciešamas, kā dienišķā maize. Mauru stilā celtais nams bija iekārtots grezni un ērti — plašas, vēsas istabas, pagalmi ar strūklakām, dārzi ar ēnainām lapenēm. Neskaitāmi kalpotāji gaidīja vismazāko kunga mājienu, lai tūliņ steigtos izpildīt viņa vēlēšanos. Kara pats ieveda mūs savā darbistabā. Tā bija plaša telpa. Seit man jāatzīmē, ka ceļojuma laikā Kara izturējās pret Greisu un mani visaugstākā mērā laipni, ne reizes nemēģinādams kļūt uzmācīgs. Kolīdz bijām iegājuši darbistabā, viņš draudzīgi teica: — Varbūt vēlaties aplūkot savas istabas? Es piekritu. Ienāca kāds albāņu kalpotājs, īsts milzis. Kara pateica tam dažus vārdus. — Mans kalpotājs jūs pavadīs, mister Leksman. — Es sekoju albānim. Bet tiklīdz durvis aizvērās, man uzbruka četri vīri, nogāza gar zemi un acumirklī sasēja. Tikai tad es sāku nojaust patiesību, un manī pamodās bažas par Greisu, viņas turpmāko likteni. Es saņēmu visus spēkus un mēģināju atbrīvoties, bet biju spiests padoties pārspēkam. Albāņi iznesa mani cauri kādai ejai, atvēra durvis un iemeta pilnīgi tukšā telpā. Pusstundu vēlāk tie paši kalpi atkal ienāca pie manis. Šoreiz viņus pavadīja kāds virs, vārdā Salvolio. Tas runāja angliski un pavēlēja_ izturēties mierīgi. Tad viņi ieveda mani atpakaļ Karas darbistabā. Viņš sēdēja atzveltnes krēslā un omulīgi smēķēja cigareti. Viņam iepretim, arvien vēl turcietes tērpā, stāvēja Greisa. Ar prieku redzēju, ka viņa nebija saistīta. Grieķis uzrunāja mani savā ienīstajā, saltajā balsī:

— Jūs šeit atrodaties manā varā, bet man jums kaut kas jāizstāsta, kas sagādās zināmu vilšanos. — Viņš pateica man par manu apžēlošanu. — Ievērojot pūles, — viņš ņirdzīgi turpināja,

— ko man maksāja jūsu atvešana šurp, neņemiet ļaunā, ka jūtas pret jums nav visai draudzīgas. Jums jāzina, ka visam, ko esmu darījis, ir tikai viens vienīgs mērķis — padarīt jums un jūsu sievai dzīvi tik neciešamu, cik vien tas iespējams. Redzu — domājat, ka esmu nolēmis pievienot jūsu sievu savam harēmam. Maldāties! Kara nekad neņem to, kas citam palicis pāri. Mana atriebība vērsīsies nevien pret jums, bet arī pret jūsu sievu, un tā izpaudīsies tā, ka pat jūsu trakākā fantāzija to nespēj iedomāties.

Es neatbildēju. Kara uzrunāja Greisu:

— Šķiet, jūs mīlat savu vīru. Tagad jums būs laba izdevība pierādīt to. Ko jūs teiksiet, kad viņš tiks sists un pazemots tā, ka vienīgi lops spētu to izturēt? Ne jums, ne viņam nekad vairs nenāksies izbaudīt mieru un dzīves prieku. No šī mirk]a sākot, jūs abi esat vergi.

— Viņš sasita plaukstas. Pēc šī notikuma es redzēju Greisu vēl tikai vienīgu reizi. Mani ieveda kādā klintī izcirstā pagrabā. Tur pieķēdēja un atstāja vienu. Reizi dienā sargs atnesa gabalu kazas gaļas un trauku ar ūdeni. Ik nedēļas mani apmeklēja Kara, atnesdams līdz saliekamu soliņu. Aizsmēķējis cigareti, viņš, brīdi klusēdams, vērās manī, tad sāka stāstīt… Mans Dievs, ko visu man tur nebija jādzird! Kā viņš mani mocīja ar saviem vārdiem! Cik gleznaini viņš aprakstīja visas šausmas, kadas nācās pārciest Greisai! Es zaudēju prātu no niknuma. Vairākkārt metos tam virsū, bet ķēde atrāva atpakaļ. Reiz viņš bija paņēmis līdzi kādu kalpu un lika tam mani pērt, tomēr tas viņu neapmierināja. Es klusēdams pacietu sitienus. Turpmāk viņš vairs nemēģināja to atkārtot. Kara redzēja, ka ar fiziskām ciešanām mani nespēj sāpināt. Tādēļ nosprieda ķerties pie citiem līdzekļiem. Greisa tika iesēdinātā laivā un vesta jūrā. Pa cietuma logu es varēju to novērot. Tur mana sieva tika pērta ar to pašu pātagu. Visbargākā ziemā mani ik dienas veda mežā un lika lasīt žagarus kurināšanai. Tas netika darīts tādēļ, ka trūktu malkas. Karam šķita — mans pagrabs neesot pietiekami auksts. Toziem Karu vairs neredzēju. Viņš laikam bija aizceļojis uz Angliju. Kad atgriezās, tas bija kļuvis līdzīgs niknam zvēram. Nu tas nāca ik dienas. Visbiežāk pēcpusdienās. Tad, kādu nakti pamodies, redzēju viņu stāvam pie manas gultas ar aizdegtu laternu rokā.

— Diemžēl man jums jāsaka, Leksman, — viņš teica, — esmu maldījies attiecībā uz jūsu sievu. Viņa ir tuvu nāvei.

Es neatbildēju.

— Liku atvest no Duracas ārstu, — viņš turpināja, — jo nevēlējos, lai tā tik drīz izspruktu no maniem nagiem. Šodien viņa vismaz trīs reizes prasīja pēc jums.

— Kara, — sacīju, — ko gan mana sieva jums nodarījusi, ka jūs viņu tik necilvēcīgi mocat?

— Ko viņa man nodarījusi? Viņa pazemoja mani manis paša priekšā. Līdz tam neviena sieviete vēl nebija mani atraidījusi. Viņa panāca to, ka es sāku šaubīties pats par sevi. Es varētu kļūt par šīs zemes karali! — viņš iesaucās. — Vai zināt, ko tas nozīmē? Tikai tad cs atgūšu zaudēto enerģiju, kad bušu novedis to līdz ārprātam, kad būšu saplosījis miesu un saminis dvēseli.

— Viņš aizgāja. Dažas dienas pēc apmeklējuma tas atsūtīja ziņu par Greisas nāvi.

Leksmans piecēlās no sava krēsla. Galvu nodūris, viņš sāka staigāt šurpu turpu.

— Kopš lā mirkļa cs dzīvoju ar vienu vienīgu mērķi — atriebi! Sodīt Remingtonu Karu — tas bija kļuvis manas dzīves mērķis. Manas dāmas un kungi! Es esmu sasniedzis šo mērķi. Es nogalināju Karu!

Dūrēs sažņaugtām rokām Leksmans sita sev pa krūtīm.

— Es biju las, kas viņu sodīja! Es tovakar nonāvēju Karu!

22

Iestājās baiga klusuma pilnas minūtes. Beidzot Leks-mans atsāka runāt:

***** — Kā jau minēju, par cietumsargu Kara bija iecēlis Salvolio. Tas bija no Itālijas cietuma izbēdzis noziedznieks — vislielākais neģēlis pasaulē. Manu acu priekšā reiz viņš nodūra citu kalpotāju, kas bija atnesis man vairāk maizes, nekā pienācās. Pēc Karas aizceļošanas Salvolio šķita, ka pienācis laiks izpriecāties pēc sirds patikšanas. Gandrīz ik dienas viņš ieaicināja pie sevis Duracas meitenes, un orģijām nebija gala. Vienvakar svētki turpinājās ilgāk nekā citkārt. Jau ausa rīts, kad atvērās smagās durvis. Tas bija Salvolio, kas nāca mani aplūkot. Viņš bija galīgi piedzēries. Viņu pavadīja kāda dejotāja, kurai las, acīmredzot, bija nodomājis izrādīt savu varu. Meitene sākumā baidījās, gribēja aizbēgt. Salvolio tikai ar pūlēm atturēja. Viņš ievilka to manā kamerā un, izvilcis nazi, nostājās draudošā pozā. Pēkšņi viņš ar savu apkalto zābaku iespēra man pa vēderu. Es paliku stāvam, neizrādīdams dusmas, jo zināju, ka Salvolio tikai gaida manu pretošanos, lai varētu iegrūzt dunci krūtīs. Pēkšņi es ieraudzīju durvīs vēl kādu cilvēku, kas pārsteigts vēroja notiekošo. Tas bija kāds turks ar sirmu bārdu. Ar vienu lēcienu las atradās līdzās meitenei, kas, to ieraugot, šausmās iekliedzās. Ne vārda neteikdams, vecais turks pavēloši norādīja uz durvīm. Kā nopērts suns, meitene izslīdēja laukā. Pa to laiku Salvolio turpināja izgāzt pār mani savas dusmas. Pēkšņi tas pagrieza galvu un ieraudzīja turku. Abi uzsāka cīņu. Turks bija galvas tiesu garāks par manu cietumsargu un arī stiprāks. Salvolio mēģināja aizstāvēties, bet jau nākamā acumirklī saļima pie zemes. No krūtīm tam šļācās asinis. Turks mierīgi noslaucīja savu nazi svārku stūrī.

— Kas jūs esat? — viņš jautāja man turciski, tad franciski.

— īsos vārdos izstāstīju savu bēdu stāstu. Viņš pienāca tuvāk un vērīgi aplūkoja važas. Tad, ar apbrīnojamu spēku izrāva tas no mūra.

— Apvijiet galu ap gurniem, efendij, — viņš mani pamācīja, pasniegdams pistoli. — Varbūt šis ierocis noderēs ceļā uz Duracu.

—Viņš izveda mani no cietuma, jo pats es biju kļuvis tik nespēcīgs, ka nevarēju nostāvēt kājās. Jūrmalā satikām meiteni, kas mūs gaidīja.

— Mana meita radīs mums ccļu, — vecais turks sacīja.

— Pats es šo apvidu nepazīstu.

— Negribu nogurdināt jūs ar saviem piedzīvojumiem. Vēl tajā pašā dienā sasniedzām Duracu. Turks aizveda mani uz savu namu un lika kādam kalpotājam atbrīvot kāju no važām. Manu glābēju, ka es dabūju zināt, sauca Huseins. Vēl to pašu nakti mēs devāmies kalnos, kur dzīvoja efendija brālis, jo nevarējām paredzēt, kādas sekas būs Salvolio nogalināšanai. Nekad neaizmirsīšu trīs turpmākos mēnešus. Pasaulē inan nav bijis labāka drauga par Huseinu. Viņš sagādāja man līdzekļus, lai varētu atstāt Albāniju, paziņoja, ka patreiz Kara atrodas Anglijā, uzdāvināja nazi, ar kuru bija nodūris Salvolio. No Albanijas es devos uz Mailendu. Viesnīcā, kur apstājos, bija saslimis kads ang|u ceļotājs. Uzskatīju par savu pienākumu palīdzēt tautietim. Jau pirmajā apmeklējuma pārliecinājos, ka man darīšana ar nāves kandidātu. Slimais likās kaut kur redzēts. Tas bija Džordžs Geserkols, ievērojamais ceļotājs un pētnieks. Viņš nomira 17. janvārī. Es ieguvu Gescr-kola dokumentus un saku pārdomāt atriebības plānu. Sajā laikā man bija ataugusi bārda un nezinātājs it viegli varēja noturēt mani par Geserkolu. Lai ari Kara sagatavotos, ka pētnieks atgriežas, iesūtīju «Post» redakcijai kādu zinātniska satura rakstu, kuram materiālus atradu Britānijas muzejā. Kad raksts bija iespiests, uzmeklēju sev piemērotu dzīvokli. Iegādājies attiecīgas drēbes un pierīkojis sev mākslīgo roku, beidzot nolēmu īstenot savu nodomu. Karas dzīvokļa tuvuma gaidīju, kamēr viņš aizgaja, pēc kam piezvanīju. Jau pašā sākumā mani šķita gaidām neveiksme, jo durvis atvēra sulainis, kurā tūliņ sazīmēju to pašu cietumnieku, ar ko kopā bēgšanas rītā biju strādājis Dartmuras ierēdņa namā. Tomēr es tik veikli biju pārvērtis ārieni, ka šis cilvēks mani nepazina. Nosolījies atnākt citreiz, atgriezos dzīvoklī. Tumsai iestājoties, es no jauna sāku novērot grieķa namu. Pēc pulkstens desmitiem es piezvanīju. Fišers ielaida un paziņoja, ka kungs licis ievest guļamistabā. Man jau iepriekš viss bija sagatavots, lai dabūtu pie malas ari sulaini. Kabatā atradās vēstulīte, kurā anonīmi brīdināju, ka zinu 1.1 pagātni, un ieteicu bez kavēšanas pazust. Garāmejot, nemanot nometu to vestibilā uz galda. Svārku kabatā man bija divas sveces, kuras es turēju cieši piespiestas ķermenim. Kara piecēlās no gultas un ar izstieptu roku nāca man pretī.

— Beidzot, mister Geserkol! — viņš sveica mani medainā balsī.

— Viss, ko es un mana sieva bijām pārcietuši šī nezvēra dēļ, izdzēsa katru līdzjūtības dzirkstelīti. Nokratīju protēzi un iesviedu Karu gultā.

— Kara, — es čukstēja tam ausī, — sagatavojies mirt! Tava nāve gan nebūs tik mocoša, kā tā, kuru sagādāji manai sievai, bet jāmirst tev tomēr ir! Neviens nezinās, kas tevi nonāvējis, Kara.

Es to izdaru bez bailēm no soda. Tad izvilku nazi un dūru. Man šķiet, viņš bija uz vietas beigts. Es atstāju viņu turpat, bet pats steidzu pabeigt iesako darbu. Izņēmis no kabatas sveces, apmierināts konstatēju, ka tās ķermeņa siltumā kļuvušas «iluži mīkstas.

Uz galda līdzās telefona aparātam gulēja papīra griežamais nazis. Tā vienu galu uzmanīgi pabāzu zem klausules, otru atbalstīju pret sveci, ko noliku uz galda. Tam naža galam, zem kura bija svece, smaguma dēļ uzliku virsū divas grāmatas. Es zināju, ka svece istabas karstumā paliks vēl mīkstāka. Savukārt grāmatu svars to salieks, nazis noraus no aparāta klausāmo stobriņu. Otro sveci es tikpat rūpīgi iespiedu starp durvju aizbīdņa podziņu un bultu. Tad atvēru durvis uri vēlreiz Geserkola tonī atvadījos no Karas, pūlēdamies uzminēt, cik ilgs laiks paies, kamēr svece sakusīs un atbrīvos aizbīdņa podziņu, lai atspere automātiski aiz* cirstu bultu. Uz kāpnēm atskanēja Fišera soļi. Tātad vēstuli viņš

vēl nebija atradis. Lai galīgi nodrošinātu sev alibi, es vestibilā vēl bridi pakavējos sarunā ar sulaini, līdz augšā atskanēja klikšķis, kas liecināja, ka Karas guļamistabas durvis no iekšpuses aizbultējušās. Izgājis uz ielas, paņēmu pirmo taksometru. Atgriezies dzīvoklī ātri pārģērbos vakara uzvalkā, nodzinu bārdu, pēc tam tūliņ steidzos uz Skotlendjardu. Tā bija nejaušība, ka otrā svece sabruka zem grāmatu svara un norāva telefona klausuli brīdī, kad atrados inspektora Manzesa kabinetā. Es pat nezināju,

no kurienes zvans nāk, līdz misters Manzess nebija to pateicis.

Tas arī viss. Dariet ar mani, ko gribat. Kara bija slepkava un nelietis, kas tūkstoškārt pelnījis nāvi. Es tikai izpildīju savu pienākumu. Biju nodomājis aizceļot uz Ameriku, bet jo tuvāk nāca aizbraukšanas diena, jo ciešāk mani šeit saistīja atmiņas par tiem laimes brīžiem, ko esmu pavadījis kopā ar manu mīļoto Greisu, un …

Asaru'pilnām acīm viņš atkrita krēslā.

— Es esmu beidzis, — rakstnieks klusā balsī izdvesa.

— Nē, vēl ne!

Kā lodes ķerts, T.H. pagriezās uz to pusi, no kurienes atskanēja Belindas-,Merijas sauciens. Pavērsusies pret Leksmanu, jauna meitene turpināja:

Vēl daudz, ko jūs nezināt, mister Leksman. — Tad viņa pievērsās klausītājiem: — Leksmans stāstīja tikai to, ko pats piedzīvoja. Bet arī viņu Kar i ir piekrāpis.

— Ko tas nozīmē?

Atbildes vietā Belinda-Mērija piecēlās un devās uz durvīm.

Atgriežoties lai sekoja jauna, slaida, apburoši skaista sieviete.

— Svētais gars, stāvi inan klāt! — Aiercdiss iesaucās. — Lai velns mani parauj, ja tā nav Greisa Leksmana!

23

Viesi piecēlās, atstādami laimīgo laulalo pāri vienu savos priekos. Belinda-Mērija nespēja vien atbildēt uz visu klātesošo jautājumiem.

— Protams, Greisa Lcksmana nebija mirusi, — viņa jau neskaitāmo reizi atbildēja uz vienu un to pašu jautājumu.

— Kara tika melojis. Tāpat viņš stāstījis Greisai, ka tas vīrs esot miris. Grieķis atveda lo atpakaļ uz Angliju, un Londonā viņš ieslodzīja pagrabā, kur es to arī atradu.

— Jūs atradāt viņu pagrabā? — prezidents pārsteigts jautāja.

Belinda-Mērija pamāja ar galvu.

— Jā, Greisti un suni. Ar šīm pašām rokām, — viņa lepni piebilda, — es nodūru to sātanu.

— Un… kopš tā laika Greisa dzīvoja pie jums? — T.H. jau-tāja, — tādēļ jūs negribējāt teikt savu adresi?

Meitene pamāja ar galvu.

— Neaizmirstiet, ka viņa bija ļoti slima, kad to atradu. Es jau no paša sākuma zināju, kas nogalinājis grieķi. Tādēļ Lcksmana deļ nedrīkstēju atklāt savu noslēpumu.

— Bet kas notiks ar Lcksmanu? — sers Džordžs pirmais pārtrauca klusumu. — Ko jūs domājat par viņa atzīšanos, T.H.? Vai īstenība saskan ar jūsu teoriju?

— Lieliski! — Mcrediss apliecināja. — Es uzreiz sapratu, ka Karu varējis nogalināt vienīgi tas cilvēks, kuru Fišers pie viņa ielaidis. Tāpat cs zināju, ka slepkavam vienīgi tik daudz kopēja ar Gescrkolu, kā mākslīgā roka.

— Zināms, T.H., — sers Džordžs zobojās. — No baznīcas nākot cilvēks vienmēr gudrāks, nekā turp ejot!

Mcrediss iesmējās.

— Geserkolam labā roka bija cietusi, turpretim cilvēkam, kas par Gescrkolu uzdevās — kreisa!

— Ak, tā, — prezidents novilka, tad pievērsās saviem ārzemju kolēģiem. — Mums ātri jānoskaidro, ko darīt ar Leksmanu. Ko jūs domājat šajā lietā, Kārno? — tas jautāja francūzim.

— Es darītu visu iespējamo, lai panāktu šī cilvēka apžēlošanu. Viņš pat pelnījis, ka tam izmaksā pensiju.

— Un jūs, Zavorskij? — sers Džordžs pievērsās krievam.

— Leksmans pastāstīja mums ļoti aizkustinošu stāstu, — viņš teica. — Pcc manām domām, nododot viņu tiesai, jūs panāktu tikai skandālu.

Sers Džordžs saprotoši pamāja ar galvu.

— Arī cs neslēpšu, ka mēs ar lielu interesi sekojam visam, kas notiek Albānijā, — itālis piebilda. — Hs esmu pārliecināts, ka Ivara saņēmis tikai to, ko pelnījis. Katra ziņā iebilstu pret Leks-mana sodīšanu.

— Vediet viņu šurp!

Leksmans ar sievu ienāca rokās saķērušies, un viņu sejās mirdzēja tāda laime, it kā tiem nebūtu nekādu raižu nākotnes dēļ.

Sers Džordžs ieklepojās.

— Mister Leksman, — viņš sacīja, — mēs visi pateicamies par jauko stāstu, kas dara godu jūsu rakstnieka talantam. Jūsu teorija, ciktāl tā attiecas uz Karas noslepkavošanu, droši vien atbilst īstenībai. Jūs, — viņš turpināja, uzsvērdams ikvienu vārdu,

— lieliski pratāt iedzīvoties Karas slepkavas stāvoklī. Jūs nevien sniedzāt mums ticamu darbības attēlojumu, bet uzrādījāt arī varbūtējos cēloņus, kas vainīgo pamudinājuši uz šo soli. — Redzēdams, ka Leksmans izbrīnā grasās to pārtraukt, viņš apklusināja rakstnieku ar nepacietīgu žestu. — Jūs, kā saka, uzvilkāt sev slepkavas ādu, lai dziļāk iejustos cēloņos, kas viņu izaicinājuši uz šo noziegumu. Jūs runājāt tik gleznaini, ka gandrīz varēja ticēt, it ka nepazīstamais atrastos mūsu vidū. Par šo lieliski izdevušos personifikāciju cs visu klātesošo vārdā izsaku jums sirsnīgāko pateicību.

Sers Džordžs strauji novērsās no Leksmana un ielūkojās pulkstenī.

— Man jāsteidzas, — viņš piezīmēja. Tad sirsnīgi sniedza roku pārsteigtajam rakstniekam.

— Daudz laimes. Lai Dievs jums piešķir saulainas laimes dienas.

— Varat būt pārliecināts, ser Džon, — Leksmans atbildēja,

— ja kādreiz tiešām ari tiktu sarakstīts romāns «Kara Rumbo», tad tā autors nebūšu es.

CIENĪJAMIE LASĪTĀJI!

Daļa no līdzekļiem, ko saņemsim par izdevumiem, kurus laidī klaja asociācija «Kriminālvēstnesis», tiks izmantota, lai palīdzētu tām tiesībsargāšanas iestāžu darbinieku ģimenēm, kam apgādnieki gājuši bojā, aizturot likumpārkāpējus, kā ari lai veicinātu cīņu pret noziedzību un izmaksātu paaugstinātas stipendijas Latvijas Republikas Policijas Akadēmijas klausītājiem.

Edgars Volless «KŪSTOŠĀ SVECE»

Literārais redaktors Aivars Kļavis. Atbildīgais par izdevumu Arnolds Eļkins.

Pasfit. Nr. 792-R. Metiens 24 ООП eks. I.icence Nr. 0G10. Iespiesta lipogi fifija «Rota», 220011 Rīgā, Blaumaņa iela 38/40.

Content

Volless Edgars Kūstoša svece

I

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

CIENĪJAMIE LASĪTĀJI!