Volless Edgars

Lidojoša brigāde

Edgars Volless

Lidojoša brigāde

1. nodaļa Li Džozefa viesi

Starp kanālu un Temzu pletās purvains līcis. Tā krastā pacēlās savāda koka ēka uz pāliem. Slūžas kanāla galā nošķīra pieglumējušo līci no pārējiem ūdeņiem. Māja uz pāliem atstāja grūtsirdīgu iespaidu — likās, ka tā laika gaitā nosēžas, aizvien vairāk grimdama purvā. Kādreiz māja bijusi balti krāsota, taču, ilgus gadus neremontēta, kļuvusi netīri pelēka. Ēka pilnībā harmonētu ar apvidu, ja vienā pusē tai blakus neatrastos milzīgas noliktavas, bet otrā — kaut kādas darbnīcas.

"Lēdijā Stērsā", kā šo necilo būvi dēvēja, dzīvoja Lī Džozefs. Paisuma laikā ūdens sniedzās līdz viqa guļamistabai.

Sen aizgājuši pagātnē tie laiki, kad savādā māja bija ieguvusi savu ne mazāk savādo nosaukumu. Kādreiz šī drūmā un tuksnesīgā vieta bija viens no visbrīnišķīgākajiem stūrīšiem, kādi atrodami Temzas krastos. Te pletās zaļi lauki un pļavas. Tagad ieliņās, kas veda uz līci, stāvēja neizskatīgi nameli, kuros mājoja nabagi. Caurām dienām skanēja bērnu balsis. Tomēr šo trūcīgo apvidu turpināja dēvēt tāpat kā agrāk — "Pļavu vieta".

Li Džozefam bija paradums sēdēt pie loga un vērot kustību uz upes. Izliecies pa logu, viņš tīksminājās par Temzu un milzīgajiem holandiešu tvaikoņiem, kas izgāja atklātā jūrā.

Policija Li Džozefam lika mieru, lai gan zināja, ka viņš ir kontrabandists un zagtu lietu uzpircējs. Bet pierādījumu nebija, un policija neloloja ilūzijas, ka kratīšanai viņa mājā varētu būt kādi rezultāti.

Kaimiņi Li Džozefu uzskatīja par bagātu cilvēku, bet viņi bija pārliecināti arī par to, ka viņš ir izdzīvojis prātu.

Lī Džozefam bija īpatnējs paradums bezgala ilgi sarunāties ar neredzamiem draugiem. Šis dīvainais cilvēks ar lielo, nodzeltējušo un apmatojumu zaudējušo seju, ejot pa ielu, sarunājās pats ar sevi. Viņš gāja palēkdamies, rokas mētājot un kaut ko skali spriežot, laiku pa laikam draudīgi iesmiedamies.

Parasti Lī runāja kādā kaimiņiem nesaprotamā valodā. Kaimiņi domāja, ka viņš runā vāciski, patiesībā viņš runāja krieviski. Lī spēja redzēt cilvēkus, kas sen jau bija atstājuši šo pasauli, viņš ar tiem tērzēja, un viņi tam stāstīja brīnišķīgas lietas par nezināmām pasaulēm.

Lī Džozefs staigāja pa savu istabu. To apgaismoja trīs sveces, taču tās nespēja kliedēt tumsu pārāk augstajā telpā, un trūcīgais apgaismojums piešķīra istabai drūmu noskaņu, mezdams uz sienām rēgainas ēnas. Kādreiz tīkamās un gaiši krāsotās sienas bija zaudējušas savu agrāko izskatu, jumts jau sen prasījās pēc remonta, un lietus laikā gar sienām tecēja ūdens straumītes. Lī dzīvoja mazā istabiņā, kas nepārsniedza prāvāka skapja izmērus, taču šim kambarim bija sava priekšrocība — tā bija vienīgā telpa, kas atradās nevis virs ūdens, bet uz sauszemes.

Lielā istaba kalpoja Lī gan par kantori, gan ēdamistabu, gan noliktavu.

Holandiešu, vācu un franču matroži mazās laiviņās piebrauca pie Lī mājas, veikli izspraukdamies starp pāliem, un piestāja pie vecajām kāpnēm, kas veda augšā uz istabu. Pēc tam Lī nokāpa pie viņiem, un sākās tirgošanās. Lī no viņiem iegādājās visdažādākās preces un priekšmetus, kuru ieguve bija tīta noslēpumā.

Mājas apakšā bija tumšs, pat dienā pāli un sijas nelāva tur ielauzties saules gaismai. Li apmeklētāji pie viņa drīkstēja ierasties tikai noteiktās stundās. Bēguma laikā ūdens kritās, un tad zem LI mājas pletās dūņains, burbuļiem klāts muklājs, kas nemitīgi viļņojās, it kā līča dibenā slēptos kāds pūķis, kurš, miegā nemierīgi grozīdamies, satrauc ūdens virsmu.

Pie kāpnītēm bija pietauvota motorlaiva, ar kuru Li, kaut arī bija cienījamā vecumā, visai izveicīgi ceļoja pa upi. Šie braucieni notika neregulāri. Tieši tajā vakarā, kurā sākas mūsu stāsts, viņš pārdomāja, vai nederētu atkal doties izbraukumā. Vakara laikā viņš divas reizes atritināja paklāju, zem kura atradās lūka, kas veda uz kāpnēm. Skaļi runājot un stenot, viņš nokāpa laivā un iemeta tajā kaut kādu vīstokli. Bēguma laikā laiva bija apgāzusies uz sāniem. Pabeidzis gatavošanās darbus, vecais atkal sāka runāties ar saviem neredzamajiem ciemiņiem.

Viņš tērgāja bez mitas, jokojās, labpatikā berzēja rokas, smējās par to negaidītajām atbildēm. Visu dienu tie bija čukstējuši viņam ausīs tādus šausmu stāstus, ka jebkurš cits cilvēks būtu no bailēm pārakmeņojies. Bet šoreiz Lī nebija noskaņots ticēt to pļāpāšanai.

Spalgas zvaniņa skaņas lika viņam nodrebēt. Zaglīgiem soļiem Lī lavījās pa kāpnēm uz mazajām durtiņām.

—    Kas tur ir? — viņš jautāja. Izdzirdējis čukstam atbildi, Lī pagrieza atslēgu un atvēra durvis.

—     Tu esi atnācis vai nu daudz par vēlu, vai ari daudz par agru, — Li teica, vērsdamies pie sava apmeklētāja, un viņa balss bija sēcoša un pieklusināta. Lī angliski runāja ar tikko jaušamu akcentu.

Aizslēdzis aiz sava ciemiņa durvis, vecais kopā ar viņu kāpa augšā.

—     Man nav noteikta laika, — Lī turpināja. — Kad sākas paisums, man jādara savs darbs. Bet bēguma stundās es atpūšos. Un tad es varu runāties ar saviem mīļajiem, mazajiem draudziņiem, cik tik dvēselei tik.

Un vecais raidīja gaisa skūpstu tumšajam un tukšajam kaktam.

Marks Makhills viņu dusmīgi uzrunāja: • — Izbeidz savu nejēdzīgo pļāpāšanu par gariem! Viņa māsa jau šovakar būs šeit.

—     Viņa māsa?

—     Ronija Pērmena māsa ir atbraukusi no Parīzes.

Li izbrīnījies paskatījās uz savu viesi, bet atturējās izprašņāt.

Makhilla izskatā bija kaut kas tāds, kas nelāva būt atklātam ar viņu. Marks bija liela auguma, platiem pleciem, mežonīgi straujajās un valdonīgajās kustībās bija jaušams savāds skaistums. Makhilla neskaitāmie padotie no viņa bijās, bet ne tik daudz rupjības un cietsirdības, cik viņa zilo acu saltā mirdzuma dēj.

Makhills pārlika pusizsmēķēto cigāru otrā mutes kaktiņā, šķērsoja istabu un devās uz Lī gulamtelpu. Domīgi viņš lūkojās ūdenī.

—     Pēc pusstundas sāksies paisums, — viņš pats sev teica. .

Lī Džozefs nenolaida no viņa acu. Milzis pastiepa roku un

paņēma no gultas vijoli.

—              Redzams, tu atkal caurām dienām esi čīgājis savu vijoli! — viņš teica. — Kas tad ir — vai atkal bija policija?

Atbildes vietā vecais žīds papurināja galvu.

—              Vai tad viņi tev vairs neko nav jautājuši par Roniju? Bet meitene gribēs no tevis visu uzzināt. Es gribēju viņu turēt tālāk no šejienes, bet tu jau zini — man neizdevās. Vai tu atceries, kas tev viņai jāsaka?

Bridi klusējis, Lī Džozefs domīgi pamāja ar galvu.

—              Policisti viņu nogalināja. Tie pieķēra viņu, kad viņš laivā veda savu preci. Tie pajautāja viņam: "Kur tu to ņēmi?" — un pēc tam iesita viņam pa galvu. Un viņš iekrita ūdenī.

—               Jā, tā būs labi, — Marks teica un ieklausījās apkārtējos trokšņos. — Tīzers airējas šurp. Un meitene arī ir ar viņu. Ved viņus augšā!

Lī klusinām nokāpa pa kāpnēm. Drīz viņš atkal parādījās, rādot kādam ceļu. Viņam sekoja Tīzers — nemierīgs, nervozs cilvēks, kas nemitīgi smējās, rādīdams savus garos zobus. Tīzera

pieri vienmēr klāja sviedri, arī melnais katliņš un melnais kaklauts nedarīja viņu pievilcīgāku.

Tizers Annu Pērmenu bija sagaidījis stacijā, bet meitene jau no pirmā acu uzmetiena izjuta pret viņu nepatiku un neuzticību.

Tīzera mūžīgais smaids viņai likās nepatīkams un aizvainojošs. Anna lēni kāpa pa kāpnēm, aplūkodama nemīlīgo telpu, uz kuru bija atvesta. Dažas sekundes viņas skatiens pakavējās pie Marka, kas pēkšņi jutās neērti.

Anna bija skaista, slaida meitene. Viņas mati atkarībā no apgaismojuma bija tumši zeltaini vai ugunīgi, tie bija atsukāti atpakaļ un atsedza baltu, augstu pieri, padarot meiteni nedaudz vecmodīgu.

Viņa turējās loti taisni, nepieliecot augumu, un šķita, ka tādējādi Anna izrāda savu nepiederibu pie apkārtējiem. Nebija viegli viņai tuvoties. Vīrieši Annu uzskatīja par aukstu un nepieejamu, runāja, ka viņa nesaprotot jokus, bet tāds iespaids radās tikai tāpēc, ka viņa uz asprātībām neatbildēja ar smaidu.

Reizēm Annas lielās, pelēkās acis skatījās auksti un stingri, un tikai viņas brālis Ronijs Pērmens zināja, cik šīs acis reizēm spēj būt glāstošas un maigas. Bet Ronijs bija miris, un nu pasaulē vairs nebija neviena cilvēka, kas būtu pelnījis Annas maigo un mīlošo skatienu.

Viņa bija loti vīrišķīga un apveltīta ar lielu gribasspēku. Tāda bija Anna Pērmena! Markam līdz šim nebija gadījies ar viņu tikties, un Annas izskats viņu pilnīgi satrieca.

Anna pasniedza Markam savu salto plaukstu, un viņš to paspieda. Kādu mirkli Marks to paturēja savā rokā, bet tad atkal palaida vaļā. Viņš nezināja, kā iesākt sarunu.

—    Vai Tīzers paspēja jums visu izstāstīt? — beidzot Marks pēc ilgākas klusēšanas pajautāja.

Viņa nopietni pamāja ar galvu.

—     Pirms divām nedēļām es avīzēs izlasīju paziņojumu. Es

Parīzē strādāju skolā un lasu arī angļu avīzes. Bet es nezināju, — viņa saminstinājās, — ka Ronijs šeit dzīvoja ar izdomātu vārdu.

Meitene runāja vienmērīgā, bezkaislīgā tonī, it kā risinātos parasta saruna augstākajā sabiedrībā.

—     Es varēju jums to paziņot agrāk, — Marks teica, — bet man likās, ka biis labāk, ja notikums jau būs aiz muguras.

Marka balsī skanēja tāda līdzjūtība, ka misters Tīzers, kas nemierīgi pētīja telpu, beidzot pievērsa uzmanību savam līdzdalībniekam.

Marks brīnišķīgi spēlēja savu lomu!

—    Es atrados loti smagā, divdomīgā situācijā, — Marks turpināja. — Redziet, Ronijs pārkāpa likumu, un es arī pārkāpu…

—     Jā. Es zinu, ka Ronijs nebija… — meitene atkal saminstinājās. — Visu dzīvi viņu vajāja neveiksmes. Nabaga zēns! Kur viņu atrada?

Marks ar pirkstu norādīja uz dūņaino līci.

—     Mis Pērmena, es būšu ar jums pilnīgi atklāts. Jūsu nelaimīgais brālis un es — mēs bijām kontrabandisti. Es zinu, ka tā nav godīgu cilvēku cienīga nodarbošanās, un negribu taisnoties par savu rīcību. Jums es izstāstīšu visu. Policisti bija nolēmuši mūs iemānīt slazdā. Tie domāja, ka Ronijs nav uzticams vīrs. Es nejauši dabūju zināt, ka tie izteikuši viņam dažādus priekšlikumus. Policisti cerēja, ka viņš nodos bandu. Tas izklausās mazliet pārspīlēti, bet tā tik tiešām bija.

Anna pārmaiņus pētīja Marku un Tīzeru. Vecais žīds pa to laiku bija paspējis pazust savā gulamistabiņā.

—    Misters Tīzers man teica, ka Roniju esot nogalinājuši policisti. Tas izklausās neiespējami.

Marks paraustīja plecus.

—     Londonas policijai nekas nav neiespējams, — viņš sausi piebilda. — Es neuzdrošinos apgalvot, ka policistiem bija nodoms viņu nogalināt, bet apstākli izveidojās tādi, ka viņu nogalināja. Policisti Roniju pārsteidza tieši tajā brīdī, kad viņš ar kontrabandu atgriezās no kuģa. Ronijs brauca ar laivu, un tie viņu panāca. Pēc tam viņš acīmredzot iekrita ūdeni, varbūt policisti paši iemeta viņu ūdeni, redzēdami, ka ievainojums ir nāvīgs.

—     Vai to izdarīja inspektors Bredlijs? — meitene uzstājīgi jautāja.

—    Jā. Tā to policistu sauc. Viņš jau sen neieredzēja Roniju. Bredlijs ir viens no pašiem veiklākajiem vīriem Skotlendjardā, kamēr lielākā daļa policistu ir tikai pašpārliecināti analfabēti.

Negaidīti no telpas, kura atradās aiz aizkariem, sāka plūst maigas un skumjas vijoles skaņas. Marks strauji pagriezās, bet Anna ar rokas mājienu viņu aizturēja, lūdzot saglabāt klusumu.

Saldā, melanholiskā Tosti "Pēdējās dziesmas" melodija piepildīja istabu.

—    Kas tur spēlē? — viņa čukstus jautāja.

Marks nepacietīgi paraustīja plecus.

—    Ak, tur spēlē tas žīds — Lī Džozefs. Man gribējās, lai jūs aprunātos ar viņu.

—     Lī Džozefs! Viņš taču bija klāt, kad policija nogalināja Roniju!

Pēkšņi sarunā iejaucās Tīzers.

—    No attāluma, — viņš satraukti piebilda. — Visu viņš, protams, saskatīt nevarēja. Es jau jums to teicu. Mūsu dārgais draugs tikai redzēja, kā policija cīnās ar mūsu nelaiķa biedru…

Marka saltais skatiens lika viņam atkal apklust.

—     Lieliski, Tīzer! Pasaki Lī Džozefam, lai viņš atnāk šurp.

Vijole apklusa, un Lī Džozefs, augstu uzrāvis plecus, tuvojās

savas mājas viesiem. No pinkaino uzacu apakšas viņš aši palūkojās uz Annu un pēc tam paberzēja rokas, it kā vēlēdamies tās nomazgāt. Visa viņa būtne bija tik dīvaina, ka Anna atkāpās.

—    Tā ir mis Pērmena, Ronija māsa, — Marks iepazīstināja.

Lī sejai pārlaidās smaids.

—    Es tikko runāju ar viņu.

Anna izbiedēta paskatījās uz Lī.

—     Kā? Jūs runājāt ar viņu?

—    Neklausieties viņa pļāpāšanā! — Marka balss šoreiz skanēja asi un gandrīz pavēloši. — Viņš ir mazliet… — Un viņš daudznozīmīgi norādīja uz pieri. — Viņam rādās gari un visādas citādas ērmības.

—     Es redzu daudz, — Lī Džozefs atkārtoja, un viņa acis iepletās. — Daudz savāda. To, ko neviena acs neredz, tikai manējā — Lī Džozefa.

Un atkal viņa seja sašķobījās smaidā. Likās, ka Lī skatienu piesaista kāda neredzama figūra, kas stāv viņa priekšā.

—   Ā, tā esi tu! — viņš laipni sacīja. — Es zināju, ka tu atnāksi.

Pēc tam Lī pastiepa roku, it kā grasītos noglāstīt kāda neredzama bērna galvu. Labsirdīgi iesmiedamies, viņš teica:

—    Kopš tās reizes, kad noslīki kanālā, tu esi kļuvusi brīnumjauka meitene! Tu izskaties tik laimīga… •

—    Tagad, Džozef, aizveries! — Marks viņu rupji pārtrauca. — Tu pārbiedēsi mis Pērmenu ar savu nesaprātīgo pļāpāšanu.

—    Nē, es nemaz nebaidos, — Anna iebilda.

Lī Džozefs pagriezās un, vēl joprojām smejoties, iegāja savā guļamistabā.

—    Vai ar viņu tā bieži gadās? — Anna apvaicājās.

—    Viņš tāds ir vienmēr, — Marks pasteidzās atbildēt. — Bet citādi viņš ir gluži saprātīgs cilvēks. Džozef, nāc šurp! Es taču tev teicu, lai tu pastāsti mis Pērmenai visu, ko redzēji.

Lī Džozefs lēniem soliem atgriezās pie viņiem un apstājās mazliet atstatus no Annas, rokas viņš bija salicis uz krūtīm kā lūgdamies.

—     Es pastāstīšu jums visu, ko redzu. — Viņa balss skanēja mierīgi un vienaldzīgi, it kā mehāniski. — Ronijs brauc laivā. Viņš atgriežas no kuģa, tad parādās motorlaiva ar policistiem. Tie Roniju panāk. Es redzu, kā viņi cīnās. Pēc tam es dzirdu šļakstus «— ūdenī iekrīt ķermenis… Pēc tam atskan balss, tā ir Bredlija balss: 'Tas ir darīts! Neuzdrošinieties pieminēt notikušo!"

To sakot, Li nenolaida acis no meitenes, un Anna pamanīja, ka vina skatienā kaut kas slēpjas — likās, vecais vīrs gaida, ka meitene neticēs viņa stāstam.

—    Vai jūs tiešām to visu redzējāt? — meitene uzstājīgi jautāja.

Atbildes vietā vecais pamāja ar galvu.

Anna spēji pagriezās pret Marku.

—   Tādā gadījumā pasakiet — kāpēc jūs neiesniedzāt par šiem cilvēkiem sūdzību? Kāpēc lieta tika ierosināta tikai "pret vienu vai vairākiem slepkavām, kuru personība nav noskaidrota"? Vai arī šajā zemē policija var darīt visu, kas ienāk prātā, un neatbildēt par savu rīcību? Vai tiešām policisti var nesodīti izdarīt noziegumus?

Pirmo reizi visā šajā laikā meitene izrādīja satraukumu, un viņas balss iedrebējās, jautājot:

—     Tātad viņa slepkavu sauc Bredlijs, vai ne? Šo vārdu es nekad neaizmirsīšu!… — Viņas skatiens atkal sastapās ar Li skatienu. Vecais aizvēra acis, viņa rokas joprojām bija sakrustotas uz krūtīm, viņš viegli šūpojās. — Kāpēc jūs neierosinājāt lietu pret policiju?

Marks pasmaidīja.

—    Kāpēc? Mis Pērmena, jums jāsaprot, ka ne tikai pie mums, bet arī citās zemēs policijai ir savi likumi. Par to, kas notiek Ņujorkā, varētu rakstīt romānus…

—     Es nemaz negribu zināt, kas tur notiek! — Anna viņu pārtrauca. — Pasakiet man tikai vienu — vai šim vecajam vīram var uzticēties? — Un viņa paskatījās uz Lī Džozefu.

—     Bez šaubām, — Marks izteiksmīgi sacīja.

—   Jūs varat viņam pilnīgi uzticēties, — izmantodams gadījumu, sarunā atkal iejaucās Tizers. — Uzdrošinos apgalvot, ka viņš ir reti godprātīgs un taisnīgs virs.

—    Sakiet — ko tad Ronijs patiesībā darīja? — Anna jautāja. — Viņš man par jums bieži stāstīja, tāpēc jūs mierīgi varat man teikt visu. Es jau sen nojautu, ka jūs… nodarbojaties ar kaut ko nelikumīgu. Varbūt mana morālā nostāja nav pietiekami stingra, bet jāatzīst, ka pašlaik tas mani tik loti neuztrauc kā agrāk. Sakiet — vai mans brālis jums bija tuvs? Vai jūs tiešām izjūtat šo zaudējumu?

Makhills neatbildēja uzreiz. Viņš vispirms apsvēra, kas šajā jautājumā slēpjas.

—     Jā. Viņš bija gandrīz neaizstājams, — Marks pēc brīža atbildēja. — Ronijs bija cilvēks, kas varēja doties uz jebkuru vietu, neradot ne mazākās aizdomas. Viņš lieliski vadīja mašīnu, bet tam kopš kāda laika mūsu acis ir sevišķa nozīme. Lieta tāda, ka policija ir nodibinājusi "Lidojošo brigādi" — vienību uzbrukumiem. To komandē Bredlijs. Viņš mums ir bīstamāks par jebkuru citu. Ronijs parasti brauca pēc kontrabandas, reizēm viņš ari izdalīja preci, katrā gadījumā… viņš vienmēr varēja aizvietot mani, un es varēju viņam uzticēties pilnībā. Bet kāpēc jūs to gribat zināt?

—    Tā. Es loti gribētu no jums uzzināt, kāds tas Bredlijs īstenībā ir.

Pirms Makhills paspēja atbildēt, viņiem aiz muguras atskanēja klusināti smiekli.

Durvīs stāvēja kāds svešinieks. Annai nebija ne jausmas, cik ilgi viņš jau šeit atrodas, bet noteikti vismaz pāris minūtes, jo stāvēja, nevērīgi atspiedies pret stenderi. Kaut ari vakars nebija silts, viņš bija bez mēteļa, filca cepure nostumta līdz acīm. Svešinieks bija gara auguma un lūkojās laipni. Šajā brīdī viņa acis kavējās pie Annas, un tajās bija jaušama interese, kas mijās ar apbrīnu.

—    Es nebrīnīšos, ja man bus tā laime runāt ar mis Pērmenu, — viņš teica, paceldams cepuri.— Mark, vai jums nevajadzētu mani stādīt priekšā?

—    Mani sauc Makhills,— Marks asi atbildēja;

—     Kāds jaunums! Vai tad jūs tā nesauc visu mūžu?

Svešinieka seja sadrūma, kad viņš tuvojās Annai, — likās, viņš pārdzīvo neviltotas bēdas. Meitene instinktīvi sajuta, kas ir šis cilvēks, un uzmeta viņam ledainu skatienu.

—     Man ļoti žēl, mis Pērmena, ka jums nācās pārciest tādas bēdas. Un man loti gribētos uzzināt, kurš īstenībā nogalināja jūsu brāli.

Inspektors Bredlijs iekoda lūpā un uzmanīgi paskatījās uz Marku.

—     Es darīju visu, lai turētu jusu brāli tālāk no sliktas vides.

Viņš apklusa, it kā atbildi gaidīdams, bet, redzot, ka Anna

turpina klusēt, sāka pētīt telpu.

—    Kur pazudis mūsu muzikālais gaišreģis? — viņš pajautāja. — Ei, LI Džozef, jums taču šodien ir viesi!

Li Džozefs tuvojās runātājam. Viņa seja bija saspringta. Marks paspēja pamanīt, ka vecais uzmet slepenpolicistam zibenīgu skatienu, bet Bredlija sejā nepakustējās ne vaibsts.

—      Es esmu pārsteigts, ka jūs esat atvesta šeit, — Bredlijs turpināja. Lai gan vārdi bija domāti Annai, viņa acis bija pievērstas nervozajam Tīzeram, kurš nezināja, kur sprukt no pētošā skatiena.

—     Es ceru, ka viņi jums nesastāstlja pasakas, ka jūsu brāli nogalināja policija. Domāju, ka jūs esat pietiekami gudra, lai viņiem neticētu. Jusu brāli nogalināja uz sauszemes un pēc tam iemeta upē.

Anna sakoda zobus, un pēc viņas naidīgās sejas izteiksmes Bredlijs noprata, ka nav meiteni pārliecinājis.

—    Vai jums kaut kas vajadzīgs? — Marks rupji iejaucās sarunā.

Inspektors Bredlijs izbrīnīts sarauca uzacis un ironiski sacīja:

—    Lūdzu mani atvainot! Es nezināju, ka jūs esat pārņēmis Lī Džozefa dzīvoklīti un kļuvis šeit par saimnieku. Starp citu, šonakt no desmitiem līdz diviem es būšu Skotlendjardā.

Makhilla mugurai pārskrēja drebuli. Kam adresēti šie vārdi? Noteikti ne viņam. Maz ticams, ka tie domāti Annai vai Tīzeram.

Kāpēc Bredlijs nāca šurp? Un vai viņš būtu šeit rādījies, ja zinātu, ka satiks mis Permenu? Tātad Bredlijs vēlējās aprunāties ar Li Džozefu, un aizrādījums, ka šonakt viņš būs Skotlendjardā, acīmredzot bija domāts Li Džozefam!

Bredlijs devās uz izeju. Durvis viņš pagriezās pret palicējiem un atvadām pamāja ar roku.

—     Es būtu ļoti priecīgs par iespēju parunāties ar jums, mis Pērmena, — viņš teica. — Varbūt drīkstu jūs apmeklēt viesnīcā?

Anna neko neatbildēja, bet viņas acīs atspoguļojās naids un pretīgums. Inspektors Bredlijs pārāk labi pazina cilvēkus, lai to nepamanītu.

Marks nikni uzbruka Tīzeram:

—    Tas esi tu… tu atstāji durvis neaizslēgtas! — Viņš ar pūlēm valdīja dusmas. — Kāp lejā un parūpējies, lai vismaz tagad tās būtu aizslēgtas! Un tu paliksi lejā, kamēr es tevi pasaukšu!

Marks pavadīja Tīzeru līdz durvīm un tūlīt tās aizcirta, atstādams viņu tumsā taustāmies pa kāpnēm. Atgriezies pie Annas, Marks dzirdēja viņas jautājumu:

—    Vai tas bija Bredlijs?

—     Jā, — viņš sadrumis atbildēja. — Viens no Skotlendjarda viltīgākajiem suņiem. Ko jūs par viņu domājat?

Anna nolaida skatienu un aizdomājās.

—     Kas… kas jūsu organizācijā ieņems Ronija vietu?

Marks paraustīja plecus.

—    Viegli prasīt, kas ieņems. Tādu cilvēku kā Ronijs tik viegli neatradīsi!

—     Es varētu būt viņa vietā, — meitene noteikti sacīja.

Marks pārsteigts paskatījās viņā.

—    Jūs?

—    Jā, es. Es vadu mašīnu tikpat labi kā Ronijs.

Meitenes lēmums bija tik negaidīts, ka Marks uz brīdi zaudēja

savaldīšanos. Viņš bija domājis, ka Ronija māsa būs vāja, bezpalī-, dzlga meitene, kurai vajadzīgs atbalsts un aizstāvība. Marks bija licis atvest viņu šurp tikai tāpēc, lai pārliecinātu Ronija vienīgo radinieci, ka jaunekli nogalinājusi policija.

Makhilla galvā jau dzima tūkstoš iespēju.

—     Jūs… jūs gribat mums pievienoties? — Un Marks svinīgi pastiepa viņai abas rokas. — Dārgais bērns, es par to pat nebiju iedomājies!

Par atbildi viņa stingri noteica:

—     Sauciet mani par Annu — tas ir mans vārds. Mums būs pavisam lietišķas attiecības.

Makhills bez ierunām paklausīja.

2 nodaļa Vecā gaišreģa nāve

Lī Džozefa mājā nebija tetefona. Lī Džozefs bija taupīgs cilvēks, kas centās izvairīties no liekiem tēriņiem. Vakarā pēc viesu aiziešanas viņš sēdēja pie apaļā galda, atspiedies pret rupji darināta, cieta krēsla atzveltni; uz galda viņa priekšā stāvēja lampa un piecas sīki aprakstītas papīra lapas. Vēstule bija gandrīz uzrakstīta, kaut tas negāja viegli. Viņš nolēma pabeigt vēstuli, nemanāmi nolavīties lejā un uzdot vienam no kaimiņiem, lai to nogādā inspektoram Bredlijam. Lī Džozefs pastiepa roku, paņēma pirmo pa rokai pagadījušos lapu un pārlasīja:

…Makhills zināja, ka Ronijs uztur ar jums sakarus. Kad Ronijs dzēra, uz viņu nevarēja paļauties, bet pēdējā laikā Ronijs nepārtraukti dzēra. Reiz viņš sastrīdējās ar Makhillu un piedraudēja, ka izstāsies no spēles. Viņš man to pastāstīja, un es teicu, ka arī labprāt izstātos un atgrieztos Mēmelē, savā dzimtenē, kur dzīvo mani mazdēli un mazmeitiņas. Es domāju, ka Makhillam kaut kā izdevās par to uzošņāt, tāpēc ka tajā vakarā viņš atnāca šurp, sekodams Ronijam no pašas

Londonas. Ronijs bija piedzēries. Ap pusvienpadsmitiem ieradās Makhills un Tizers. Viņi sastrīdējās, un Ronijs teica, ka viņš negrib būt iejaukts slepkavībā. Viņš teica, ka Makhills vainojams Ziemeļu bankas aplaupīšanā, kad tika nogalināts viens no sargiem. Pēc tam Ronijs sāka lielīties, ka viņam pietiek tikai pakustināt pirkstu, lai visi atrastos aiz restēm. Ja viņš tā nebūtu teicis, manis vairs nebūtu starp dzīvajiem, bet šie vārdi novirzīja no manis Makhilla aizdomas. Kad Ronijs izrunāja šos vārdus, viņš stāvēja pie galda ar portvīna glāzi rokā. Viņš nepaspēja pielikt glāzi pie lūpām, kad Makhills ar kasteti iesita viņam pa galvu. Ronijs nokrita bez dzīvības. Es nezinu, kur viņi Roniju iemeta ūdeni, bet pēc pusstundas viņi atgriezās un man pateica, ka Ronijs esot atguvies un aizgājis mājās. Pēc tam Makhills piedraudēja, ka nositis mani, ja es par notikušo izpļāpāšos. Tad viņš man neteica, ka vajadzēs melot art Ronija māsai. Tikai vēlāk, kad Makhills atveda meiteni šurp, viņš man teica, ka…

Lī nolika lapiņu uz galda — jāuzraksta vēl pavisam nedaudz. Dažos vārdos viņš pabeidza vēstuli un, pārlocījis lapu, ielika aploksnē. To darot, viņš turpināja sarunāties pats ar sevi:

—    Redzi, balodīt, man tas ir jāizdara — ja es to neizdarīšu, viņi atnāks man pakaļ, uzmetis cilpu kaklā un es miršu.

Li pieliecās, lai noglāstītu vienu no neredzamajiem radījumiem, kas drūzmējās ap viņu.

—    Tā, tā… Nē, tad labāk lai mirst tas ļaunais Makhills! Būtu ļoti skumji, ja jaunā, skaistā sieviete, kas bija šeit atnākusi, kļūtu viņa draudzene.

Lī ieklausījās — nožvadzēja durvju slēdzene. Viņš steidzīgi noslēpa vēstuli kabatā. Uz kāpnēm bija dzirdami Marka Makhilla soļi. Lī pārāk labi tos pazina, lai sajauktu ar kāda cita cilvēka soļiem.

Makhillu pavadīja Tīzers — to LI Džozefs zināja, pirms viņi atvēra durvis un ienāca viņa istabā.

Marks piegāja pie galda, paskatījās uz tintnīcu un papīra lapām.

—    Tu rakstīji vēstuli? Vai tu to ari nosūtīji?

Vecais pašūpoja galvu.

—    Draugs, — Tīzera balss satraukumā drebēja, — tu varbūt esi iecerējis kaut ko nelabu? Ātri pasaki Makhillam, ka viņa aizdomas ir nepamatotas!… Pasaki viņam!…

—    Nav ko teikt priekšā, kas viņam jāsaka, — Marks Tizeru pārtrauca. — Dod šurp vēstuli! — viņš pieprasīja. — Tu nevarēji paspēt to nosūtīt — tinte vēl stāv uz galda.

Pirms Lī Džozefs attapās, ko atbildēt, Marks uzbruka viņam un pārplēsa svārkus. No iekškabatas rēgojās balta aploksne, un Marks to izvilka ārā.

—     Redz kā?! Tu rakstīji Bredlijam? .Tā jau es domāju! — Marks teica un ātri pārskatīja vēstules saturu. —Tu gribēji mūs nodot? Ak tā? Ak tāpēc Bredlijs te ieradās! Tāpēc viņš teica, ka no desmitiem līdz diviem būs Skotlendjardā! Velns parāvis, šī vēstule tik drīz nenonāks viņa rokās!

Lī Džozefs nekustējās no vietas. Vecais vīrs stāvēja pie durvīm, viņa rokas atdusējās uz krūtīm, un viņš klusēja. Li zināja, ka neizbēgs savam liktenim. Varbūt viņš dzirdēja garu balsis, kas palīdzēja saglabāt drosmi. Negaidīti Lī Džozefs iesmējās.

Viņu skatieni krustojās, un Li Džozefs Marka acis izlasīja spriedumu sev.

—    Mīļais Mark, mani tu nevari nogalināt, — viņš teica. — Es varu nomirt, bet es atkal atgriezīšos pie tevis… Mazie gariņi…

Un, pēkšņi atrāvis lūku, vecais metās lejā pa trepēm. Marks izrāva no kabatas revolveri. Klusinātājs aizķērās aiz bikšu kabatas un to pārplēsa, bet Marks tam nepievērsa uzmanību.

Atskanēja divi īsi šāvieni — viens pēc otra. Otrais bija skaļāks. Lodes trāpīja Lī Džozefam mugurā. Nošlakstēja ūdens — Lī Džozefs ievēlās līcī.

—    Nolaid lūku! — Marks nokomandēja. Viņš bija nobālējis un šo pavēli izteica ar grūtībām.

Tīzers nedrošiem soliem devās pie lūkas un izpildīja pavēli.

—    Tagad pārsedz paklāju!

Marks piegāja pie loga, atvēra slēģus un nopētīja apkārtni. Nakts bija tumša, smidzināja sīks lietutiņš, un bija sācies paisums.

Tīzers atspiedās pret krēslu un smagi elpoja kā cilvēks pēc grūta darba.

—   Viss kārtībā, — Marks teica. — Tagad iesim! Un neaizmirsti to, ko šodien redzēji!

Tlzeram zobs uz zoba nestāvēja, tomēr viņš sekoja savam briesmīgajam pavēlniekam. Viņi tuvojās durvīm un gribēja atstāt māju, kad ārpusē atskanēja skaļš klauvējiens. Tīzers ar grūtībām apspieda izmisuma saucienu. Klauvējiens atkārtojās.

—    Atveriet durvis!

Makhills steidzīgi atgriezās istabā, nodzēsa gaismu un paskatījās pa logu. Pie mājas viņš ieraudzīja divas automašīnas. Tajā mirklī piebrauca trešā, un, pirms vēl tā apstājās, izlēca seši stalti un veikli viri, kas metās uz Li Džozefa māju.

Uz mirkli ielas laterna tos izrāva no tumsas, un vienā no atbraucējiem Marks pazina tik nīsto seju.

—    Bredlijs! — viņš izgrūda caur zobiem. — "Lidojošā brigāde"! Māja ir aplenkta!

3. nodaļa Bredlijs draud

Marks aizvēra logu un no jauna uzdedza gaismu. Viņš ātri pārlaida istabai skatienu, aiztaisīja tintes pudeli un pastūma malā. Pēc tam viņš norādīja uz durvīm.

—     Kāp lejā un ielaid viņus!

Atkal pie durvīm atskanēja klauvēšana — šoreiz skaļāka un uzstājīgāka.

—    Novilcini kādu minūti!— Marks pēkšņi iesaucās, steidzīgi mezdamies pie lūkas. Viņš norāva paklāju, pacēla vāku un ar kabatas lukturi pūlējās izgaismot melno caurumu, bet lejā pletās tikai drūms ūdens klajš. Atcerējies par savu revolveri, Marks to iemeta ūdeni un, izdzirdis noplunkšķam, atkal aiztaisīja lūku un pārklāja ar paklāju.

—    Tagad vari ielaist! — viņš strupi izrīkoja savu padoto.

Pirmais mājā ienāca Bredlijs. Viens no policistiem, kas viņam

sekoja, turēja rokā revolveri.

—     Pārmeklēt! — Bredlijs pavēlēja.

Marks pacēla rokas, negaidīdams pavēli.

—     Kur jūsu revolveris? — izmeklētājs gribēja zināt, pārmeklēdams Makhilla kabatas.

—     Es to nenēsāju līdzi, — Marks salti noskaldīja. — Varbūt jums labpatiktos man paskaidrot ■— ko nozīmē šī komēdija? — viņš vērsās pie Bredlija.

—     Kur ir Li Džozefs?

Marks paraustīja plecus.

—     Es ari to vēlētos zināt. Es vēl nesen ar viņu draudzīgi sarunājos. Pēc tam viņš aizgāja, teikdams, ka viņam jāsatiek kāds paziņa. Viņš solīja pēc desmit minūtēm atgriezties.

—    Tā. Tātad jūs sakāt, ka viņš gribēja satikties ar paziņu, — izmeklētājs atkārtoja. — Vai Li jums neteica, ka grib viņam apjautāties par savu sunīti?

Bredlijs ierāva nāsīs gaisu un sarauca pieri.

—     Te ož pēc pulvera! Tas liekas aizdomīgi. Jūs laikam šeit trenējāties šaušanā! Vai tā ir, Tīzer?

Tīzers kļuva balts kā krīts. Bet Bredlijs viņu tādu redzēja ne jau pirmo reizi. Tīzers bija nelabojams gļēvulis, un viņa uztraukumam varēja būt dažādi iemesli. Varbūt viņu nobiedējusi policijas parādīšanās?

Bredlijs iegāja mazajā kambarīti un domīgi paskatījās uz vijoli.

—     Savu instrumentu viņš ir atstājis te, — inspektors teica, bet pēc tam piemetināja: — Jā, pasakiet beidzot — kur atrodas LI Džozefs?

Marks pietvīka, un viņa acis dega neslēptā naidā.

—    Ja jūs gribat zināt, kāpēc esmu šurp atnācis, tad es jums pateikšu. Mēs ar Tīzeru vēlamies kaut kā palīdzēt cilvēkiem, kurus jūs vajājat un kurus jūsu rīcība noved trūkumā…

Bredlijs pasmaidīja.

—     Zinu, zinu. Nepūlieties turpināt! Man ir ziņas, ka jūsu tā saucamā nakts patversme bezpajumtniekiem nav nekas cits kā tikšanās vieta noziedzniekiem, kas varētu būt jums noderīgi. Tā ir ģeniāla ideja! Esmu dzirdējis, ka jūs, Tīzer, tur sakot spožus sprediķus!

Par atbildi Tīzers vārgi pasmaidīja, jo viņš vēl nebija atguvis spēju runāt.

Bredlijs turpināja:

—     Es ceru, ka jūs man necentīsieties iestāstīt, ka gribējāt iesaistīt Lī Džozefu grēcinieku glābšanas darbā.

Tajā mirkli viens no policistiem steidzīgi pasauca Bredliju. Viņš izgāja priekšnamā un izrīkoja:

—     Labi. Pasakiet mis Pērmenai, ka viņa var nākt augšā!

Anna Pērmena lēni ienāca istabā un pārlaida skatienu klātesošajiem.

—     Kur misters Lī Džozefs? — viņa jautāja.

—     Tieši to es mēģināju noskaidrot īsi pirms jūsu atnākšanas, — inspektors laipni atbildēja.

Nepievērsdama viņam uzmanību, meitene atkārtoja jautājumu.

—     Es nezinu, — Marks teica. — Pirms dažām minūtēm viņš bija šeit. Viņš nez kāpēc izgāja un līdz šim brīdim vēl nav atgriezies.

Negaidīti Anna sajuta, ka kāds viņu saņem aiz rokas.

Pagriezusies viņa ieraudzīja, ka tas ir inspektors Bredlijs.

—     Mis Pērmena, varbūt jūs būtu tik laipna un paskaidrotu man — kas jūs piespieda ierasties šeit tik vēlā stundā? Es nejautāju dīkas ziņkāres pēc, to liek mans dienesta pienākums.

Meitenes sejas izteiksme būtu atbaidījusi vairumu vīriešu, bet misters Bredlijs nebija bailīgs un no sava mērķa neatkāpās.

—    Es atnācu šurp tāpēc, ka misters Lī Džozefs uzrakstīja, lai es atnāku, — viņa nočukstēja.

—     Es lūdzu jūs parādīt man to vēstuli!

Tīzers sastinga ar atplestu muti, pat Marks Makhills apjuka.

Anna Pērmena, ilgi nevilcinādamās, atvēra savu somiņu un izņēma no tās papīra lapiņu. Bredlijs izlasīja steidzīgi uzmestās rindas:

"Man vajag jūs satikt pulksten vienpadsmitos. Tas ir loti nepieciešami."

—     Kur jūs likāt aploksni? — Bredlijs noprasīja.

—     Es to izmetu, — meitene atbildēja, smagi elpodama. Bet Bredlijs zināja, ka viņas satraukumu nerada bailes.

—    Liekas, ka vēstule jums nogādāta tieši rokās. Lī grasījās to sūtīt pa pastu. Viņš gribēja jūs sastapt rītvakar, es arī biju sarunājis ar viņu rītvakar tikties, — Marks iejaucās.

Bredlijs vērīgi nopētīja Makhillu, bet pēdējais izturēja viņa skatienu.

—    Varbūt jums labpatiktos man paskaidrot, ko tas viss nozīmē? — Anna jautāja. Meitene tikai ar grūtībām saglabāja mieru, bet pamazām atgriezās viņas parastā savaldība.

—    Ko tas nozīmē? — Bredlijs vēsi pārjautāja. — Šeit atrodas "Lidojošā brigāde", pareizāk sakot, tās dala. Es šeit ierados, lai uzņemtos Lī Džozefa apsargāšanu, pirms ar viņu kaut kas notiek. Lī gatavojās šodien uzrakstīt man vēstuli, un es domāju, ka viņš to sūtīs ar to pašu cilvēku, kurš jums nogādāja šo zīmīti. Es neizpaudīšu dienesta noslēpumus, ja pateikšu, ka loti raizējos par Lī Džozefu un gribēju veco, nelaimīgo vīru aizstāvēt, pirms viņu piemeklē tāds pats liktenis kā jūsu brāli.

Meitenes lūpas iedrebējās, bet viņa apspieda savu satraukumu.

—    Vai jūs gribējāt teikt, ka ņemsiet Lī savā aizsardzībā, pirms policija viņu nogalina? — viņa nočukstēja. — Tā aizgāja bojā mans brālis, un tādas beigas gaidīja ari Li Džozefu. Vai to jūs gribējāt teikt? Kad jūs paņēmāt mani aiz rokas, es uzreiz sajutu, cik jūs esat rupjš un cietsirdīgs cilvēks!

—     Kas jums teica, ka jūsu brāli nogalināju es? — Bredlijs mierīgi jautāja.

—     Lī Džozefs.

Tādu atbildi Bredlijs nebija gaidījis.

—   Tas ir tik neiespējami, ka kaut ko tādu es vēl nekad nebiju dzirdējis! — viņš lēni sacīja un, apspiedis izbrīnu, turpināja lietišķā ierēdņa toni: — Loti iespējams, ka man šodien vēl būs nepieciešams satikt jūs, Makhill un Tīzer. Pagaidām varat doties uz mājām! Ar jums, mis Pērmena, es runāšu rit. Bet tagad es jūs nogādāšu uz viesnīcu.

—    Man nav nepieciešami jūsu pakalpojumi — mani pavadīs Makhills.

—    Jūs nāksiet ar mani! — inspektors stingri sacīja. — Es gribu apzināties, ka vismaz vienu vakaru esmu jūs izsargājis no nelabvēlīgas ietekmes.

—    Bredlij, ko tas viss nozīmē? — iesaucās aizkaitinātais Makhills. — Ko jūs no manis gribat? Man jau ir līdz kaklam jūsu mājieni un norādījumi uz mani! Varbūt jūs būtu tik laipns un man atbildētu?

Atbildes vietā Bredlijs vērsās pie viena no saviem cilvēkiem:

—     Pavadiet mis Pērmenu lejā un iesēdiniet manā mašīnā!

Anna palūkojās uz viņu un pēc tam, it kā būtu pieņēmusi

kādu lēmumu, sekoja policistam un nokāpa lejā.

Kad viņi aizgāja, Bredlijs uzrunāja Makhillu:

—    Tagad es jums pateikšu, kādas man ir pretenzijas pret jums. Pēdējā laikā mūsu valstī neiedomājami audzis noziegumu skaits. Pirmo reizi mūsu kriminālistikas vēsturē parādās bandīti, kas apbruņojušies ar šaujamieročiem un nekautrējas ar tiem rīkoties. Tā tas ir, un jūs to nevarat noliegt. Pagājušajā nedēļā Okslejroudā viņi nošāva vienu policistu. Tā pati banda, kad to pieķēra mēģinājumā aplaupīt juvelieri Aislingtonu, atklāja uguni un apšaudoties atkāpās. Ziniet, tas liekas gluži neticami. Anglijas noziedzīgajai pasaulei nepiemita paradums staigāt ar šaujamieročiem, bet nu ir radusies jauna paaudze — noziedznieki, kurus nekas neattur. Lūk, kāpēc jūs manī radāt sašutumu!

—    Vai jūs gribat vainot mani, ka es apmācu jauno noziedznieku paaudzi šaušanā? — Marks nekaunīgi jautāja.

Bredlijs lēnām pamāja ar galvu.

—    Tas nav gluži tā, bet jūs darāt velnišķīgas lietas, kas spiež jūsu cilvēkus akli pakļauties. Katrs, kas kaut nedaudz ir informēts par amerikāņu noziedzīgo pasauli, saprot, kas pašlaik notiek Anglijā. Jūs esat atklājis jaunu paņēmienu, kā piegādāt šejienes bandītiem narkotikas, bet piesargieties! Ja es jūs pieķeršu, jums nāksies sēdēt aiz restēm vismaz divdesmit gadus! — Pēc tam, pagājis tuvāk Makhillam, viņš piemetināja: — Un atcerieties: es vēl neesmu noskaidrojis, kā jūs esat ieplānojis izmantot mis Pērmenu, bet es jūs uzmanīšu kā kaķis peli! Ja jūs pret viņu uzsāksiet kaut ko nelabu, es atradīšu iespēju, kā padarīt jūs nekaitīgu uz visiem laikiem, pat ja man pret jums nebūtu pietiekamu pierādījumu.

—    Jūs, liekas, domājat, ka jums izdosies sagatavot kādu noziegumu un iemānīt mani slazdā?

—    Jūs uzminējāt! — inspektors Bredlijs izsmējīgi atbildēja.

4. nodaļa Anna iestājas bandā

Celā uz pilsētu Bredlijs tik prasmīgi iztaujāja Annu, ka meitene pat nepaspēja apjaust, kāds viņa jautājumiem mērķis. Viņi pabrauca garām daudzām autostāvvietām, tad inspektors atvadījās no Annas. Krustojumā pie Vestminsteras tilta viņš paskaidroja šoferim, uz kurieni meiteni aizvest.

Nākamajā rītā inspektors Bredlijs apmeklēja mis Pērmenu viesnīcā. Bredlijs jau iepriekš bija pieteicis savu apciemojumu, tāpēc viņa parādīšanās Annu nepārsteidza. Meitenes skatiens nebija draudzīgs, un Annas acis Bredlijs varēja izlasīt nepārvaramu riebumu pret viņu pašu un viņa profesiju.

—    Mēs vēl arvien neesam atraduši Lī Džozefu, — viņš pavēstīja, — bet es ceru, ka mums izdosies veco vīru atrast pat tādā gadījumā, ja viņu nolēmuši novākt. Lī Džozefam bija motorlaiva, kas parasti stāvēja pie viņa mājokļa, bet šoreiz ostas policija laivu atrada upē, un tā bija tukša.

Annas acis vēl arvien lūkojās auksti. Citos apstākļos meitenei Bredlijs būtu licies skaists: viņam bija domīga, apgarota seja un izteiksmīgas acis. Mazliet pārsteidza viņa ieradums skatīties uz cilvēkiem caur puspievērtiem plakstiem. Bredlijs bieži smaidīja, bet, runājot par nabaga ļaudīm no Li Džozefa rajona, viņa lūpas sāpīgi savilkās.

Bredlijs bija stalts un spēcīgs vīrietis, viņa rokas izskatījās rūpīgi koptas. Šobrīd viņš tās bija atbalstījis pret galdu, jo meitene nepiedāvāja apsēsties.

Annas naids pret Bredliju pieauga jo vairāk, kad viņa bija novērtējusi jaunā vīrieša pievilcību. Meitene nepateica pat pāris, vārdu. Bet tagad beidzot atļāvās tādu piebildi, kas iedarbojās kā bumbas sprādziens.

—    Jūs gluži veltīgi cenšaties izdomāt kaut kādas teorijas, — Anna mierīgi teica. — Acīmredzot Lī Džozefu, tāpat kā Roniju, nogalinājusi policija.

Meitenes apgalvojums bija tik negaidīts un nepamatots, ka Bredlijs zaudēja runas spēju un vairs nesaprata, ko viņai atbildēt.

—     Viņu apdullināja un nosita tāpēc, ka viņš negribēja jums teikt to, ko jūs centāties no viņa izdibināt, — meitene mierīgi turpināja. — Kādēļ lai Lī Džozefam ietu secen šāds liktenis, ja jau viņš bija liecinieks tam, kā nogalināja Roniju?

Bredlijs uzmanīgi paskatījās meitenē.

—    Vai jūs zināt, ar ko jūsu brālis nodarbojās un kāda veida draudzība saistīja viņu un Lī Džozefu? — viņš pajautāja.

Uz to Anna neko neatbildēja.

—     Es loti labprāt jums palīdzētu, — Bredlijs teica, atspiezdamies pret galdu ar elkoņiem, un viņa balss skanēja maigi un apņēmīgi. —Cik man zināms, jūs strādājat par skolotāju kādā no Parīzes skolām. Es ceru, ka visi šie šausmīgie notikumi izgaisīs no jūsu atmiņas, kad jūs turp atgriezīsieties. Es biju labvēlīgi noskaņots pret jūsu brāli, savā ziņā mēs pat bijām draugi. Un es biju viens no pēdējiem, kas pirms nāves ar viņu runāja..

Bredlijs pamanīja, ka Anna neviļus sakniebj lūpas un pašūpo galvu.

—    Kāda gan policijai būtu vajadzība viņu nogalināt? Un kādēļ lāi es būtu viņa slepkava? Es darīju visu iespējamo, lai Ronijam palīdzētu. Es līdz pēdējam sīkumam zinu viņa pagātni, un es labāk par citiem zinu, cik viņš bija nenosvērts.

Anna strauji piecēlās no savas vietas.

—     Es uzskatu, ka ar to mūsu sarunu varētu beigt. Vai es braukšu uz Parīzi vai ne, tā ir mana darīšana. Es zinu — jūs neieredzējāt Roniju un jūs viņu nogalinājāt! Visi Lī Džozefa kaimiņi ir par to pārliecināti. Es nevaru apgalvot, ka jūs Roniju nogalinājāt ar iepriekšēju nodomu, bet viņš krita no jūsu rokas.

Bredlijs nesaprašanā noplātīja rokas.

—   Es ceru, ka mēs aprunāsimies tad, kad jūsu pirmais satraukums būs pierimis.

—    Es nevēlos jūs redzēt! — Annai izspruka. — Es neieredzu jūs un jums līdzīgos! Jūs protat skaisti runāt, laipni izturēties, un tajā pašā laikā jūs esat tik cietsirdīgs un zemisks! Visi policisti ir meli, jūs visi barojaties no citu nelaimes, jūs gūstat spēku pazemoto laužu bēdās un trūkumā, jūs tos padarāt nelaimīgus uz visu mūžu. Tas ir viss, ko es atzīstu par nepieciešamu jums pateikt.

Bredlijs gribēja kaut ko iebilst, bet tad nolēma, ka saprātīgāk būs klusēt. Pieklājīgi atvadījies, viņš meiteni atstāja vienu.

Kad inspektors aizgāja, Anna nožēloja, ka bijusi tik asa, bet tūlīt norāja sevi, ka ļāvusies mirkļa vājumam: šis cilvēks taču bija nogalinājis viņas brāli!

Viņa nebija vienīgā, kas ticēja, ka Roniju nogalinājis Bredlijs. Apkārtējie iedzīvotāji, visi tie ļautiņi, kas mājoja "Lēdijas Stērsas" tuvumā, bija par to pārliecināti. Viņi zināja, ka Ronijs bieži apciemoja Lī Džozefu. Reiz policija ielauzās veča mājās vienos naktī, turklāt viens no kaimiņiem bija dzirdējis, ka Bredlijs saka:

"Es gribu izdabūt no tā puiša patiesību, lai ko tas maksātu. Kaut ādu novilkšu pār acīm!"

Harijs, kuram bija iesauka Kauslis, jo viņš bija apdullinājis divus policistus un par to ieslodzīts cietumā, redzēja, kā policijas mašīnas piebrauca pie Lī Džozefa mājas, un dzirdēja Bredlija vārdus.

"Varat man ticēt," Harijs teica kaimiņiem, "viņi puisi noķēra un noslānīja ar savām rungām. Kad viņi ieraudzīja, ka ir to nosituši, tad vienkārši iemeta ūdenī. Es tos policistu paņēmienus zinu. Viņi to pašu gribēja izdarīt ar mani."

Neviens, ari policija, nedomāja, ka Roniju būtu varējis nogalināt vecais Li. Mēģinājumi atrast Li beidzās ar to, ka policija atzina: Li Džozefs ir pazudis. Tajā nakti jūrā bija izgājis liels holandiešu tvaikonis, un tika izteikta versija, ka Lī uz tā būs atradis sev patvērumu.

Lī Džozefa māja tika aizslēgta. Vecais vīrs bija uzdevis bankai maksāt iri par māju, un tāpēc teorētiski viņš joprojām palika tās rentnieks.

Stundu pēc tam, kad Bredlijs bija aizgājis, apciemot Annu ieradās Makhills. Lai gan Marks nezināja, ko policists meitenei pastāstījis, viņš labi zināja, ka Anna ir loti pievilcīga un var kļūt . par vērtīgu bandas dalībnieci.

— Es negribu no jums neko slēpt, mis Pērmena. Es taču jums stāstīju, ka nu jau vairākus gadus pelnu sev iztiku ar kontrabandu.

Ronijs jau no paša sākuma bija mans līdzdalībnieks. Es nevienam tā nevarēju uzticēties kā Ronijam. Tīzers ir liels žūpa, un tādēļ viņam nevar uzticēties. Es negribu izlikties par svētuli, bet jūs zināt, cik likums ir netaisns. Vajag tikai kādam apdraudēt bagātnieku mantu, un viņu uz ilgu laiku paslēps aiz restēm, kamēr nelietis, kas līdz nāvei piekāvis savu sievu, tiks vaļā ar vieglu sodu. Tādu iesēdinās cietumā uz pāris mēnešiem, bet, ja viņš nozags pāris šiliņu vai atvieglos kāda smagi piebāzto maku par pāris mārciņām, tad no brīvības var atvadīties uz ilgu laiku.

Annai, kuru dziļi bija skārusi un ievainojusi brāļa traģiskā bojāeja, šie vārdi nāca kā atklājums. Nu viņa visu redzēja pavisam jaunā gaismā. Tas, ko viņas brālis darīja, vairs nelikās noziegums. Tieši otrādi — tam, ko Ronijs darīja, piemita sava romantika un tātad pievilcība.

Marks uzmanīgi vēroja Annu un saprata, ka panācis vajadzīgo efektu. Viņas acis iedegās, likās, ka teiktais viņu stipri ieinteresējis.

Ir daudz preču, kas apliktas ar augstu ievedmuitas nodokli, piemēram, par katru garšvielu unci jāmaksā nodoklis trīsarpus šiliņu. Marks un Ronijs pamanījās katru nedēlu ievest vairāk nekā desmit tūkstošus unču garšvielu. Par tādu lielu partiju viņi nopelnīja apmēram tūkstoš mārciņu. Taču viņi ieveda arī citas preces un nodarbojās ar blakuslietām. Anna juta, ka viņai nav iebildumu pret šāda veida darbošanos un kontrabanda vairs neliekas tāds pārkāpums kā agrāk. Nevienam citam, izņemot valdību, tā taču nekā slikta nenodarīja! Bet nabagiem tā pat nāca par labu, jo, pateicoties kontrabandai, bija iespējams nopirkt daudz ko tādu, kas līdz šim viņiem nebija pieejams.

Marks veikli izmantoja Annas noskaņojumu.

— Pats par sevi saprotams, es nemaz negribu, lai nabaga Ronija nāve kaut kā ietekmētu jūsu lēmumu. Ja jūs kādu iemeslu dēl esat pārdomājusi, tad es jūs…

Bet Anna viņu pārtrauca un strauji papurināja galvu. Meitenes acis bija apņēmība, kad viņa paziņoja, ka Bredlijs vienkārši pūlējies viņu aizsūtīt uz Parīzi.

—     Bet es savu lēmumu neesmu mainījusi.

—     Bredlijs noteikti centīsies jums iegalvot, ka mēs nodarbojamies ar loti bīstamām lietām, ka mēs kontrabandas ceļā ievedām narkotiskās vielas. Viņš visur un vienmēr cenšas mūs nomelnot. Taču es nekad ar tādām lietām nenodarbotos, drīzāk pats sev rīkli pārgrieztu!

Anna ticēja Makhillam.

—    Kāda tam nozīme, ko Bredlijs saka? — viņa nicīgi jautāja.

Un tā šajā dienā Anna Pērmena tika uzņemta Makhilla organizācijā. Savādi bija tas, ka viņa aizmirsa Lī Džozefa noslēpumaino pazušanu. Bet Bredlijs neaizmirsa, viņš turpināja savus meklējumus. Policija katru dienu pārbaudīja līča dūņaino dibenu, cenšoties atrast Lī Džozefa līķi, tā cilvēka līķi, kurš vēl nesen mierīgi dzīvoja šajā noplukušajā ēkā un ielīksmoja sevi ar vijoles spēli.

5. nodaļa Anna strādā

Pagāja gandrīz gads. Reiz pavasara vakarā…

Tālumā atskanēja lidmašīnas rūkoņa. Anna Pērmena, kura gaidot bija atspiedusies pret mazu, elegantu mašīnu, aizvēra grāmatu un pakāpās uz kāpšļa. Meitene paskatījās pulkstenī — bez ceturkšņa astoņi. Lidotājs bija precīzs līdz sekundei.

Anna izņēma no mašīnas savu binokli, iznāca no krūmiem, kas no svešinieku acīm slēpa viņas automobili, un uzmanīgi vēroja debesis. Drīz viņa pamanīja lidaparātu, kas gatavojās nosēsties. Motors bija izslēgts, un mašīna bez trokšņa tuvojās zemei.

Anna piesteidzās pie sava automobiļa, iesēdās tajā un parāva kādu sviru. Mašīnas jumts sastāvēja no sīkām plāksnītēm, kādas redzamas logu slēģos; svira šīs plāksnītes iekustināja, likdama tām apgriezties ap savu asi. Plāksnīšu iekšpuse bija slīpēta, un tās izveidoja savdabīgu spoguli, kas apžilbinoši iemirdzējās pēdējos rietošās saules staros. Anna trīs reizes izkustināja sviru, un trīs reizes automašīnas jumts pārvērtās par spoguli. Pēc tam viņa atkal parāva sviru, pagriežot jumta spogulpusi pret debesīm, izkāpa no automašīnas un sāka novērot aeroplāna manevrus.

Pilots uztvēra viņas signālus, jo atbildēja ar gaismas zibsni un uzņēma kursu uz vietu, kur meitene atradās. Atkal bija dzirdama motora dūkšana, jo lidotājs no jauna to bija iedarbinājis.

Iespējami pietuvojies zemei, viņš nometa vīstokli. Atvērās mazs zīda izpletnis, kas palēnināja kravas krišanas ātrumu. Tomēr koka kaste smagi atsitās pret zemi. Pēc tam aeroplāns atkal pacēlās debesīs.

Anna negaidīja, kamēr lidmašīna pazudīs skatienam. Viņa nekavējoties metās pie nomestā saiņa, pacēla to un kopā ar izpletni paslēpa zem savas mašīnas sēdekļa. Sainis nebija pārāk smags: Makhills nelika Annai piepūlēties, viņai bija darīšana tikai ar nelieliem saiņiem, ko izmeta no aeroplāniem.

Sāka krēslot, un Anna piesardzīgi devās ceļā. Pēc visa spriežot, apkārtnē bija daudz atpūtnieku, kas izmantoja brīnišķīgo dienu pastaigām brīvā dabā; droši vien kāds no viņiem bija redzējis aeroplānu, bet diez vai kāds pamanīja, ka no aeroplāna tika nomesta paka. Anna ar nolūku bija izvēlējusies vientulīgu, no ziņkārīgiem skatieniem labi apslēptu vietu.

Pēc nogurdinoša brauciena pa draņķīgu ceļu viņai beidzot izdevās nokļūt līdz šosejai. Anna stūrēja uz ziemeļiem un, uzņemot lielu ātrumu, drāzās uz Londonu. Viņas mašīnai bija spēcīgs motors, daudz spēcīgāks, nekā varēja iedomāties, uz to skatoties. Makhills bija inženieris, un šī mašīna, kas spēja attīstīt ātrumu simt trīsdesmit kilometru stundā, bija viņa projektēta.

Annai Pērmenai loti patika braukt ar maksimālo ātrumu. Viņai sagādāja baudu turēt stūri un skatīties, kā spidometrs tuvojas svītrai. Kad tālumā parādījās Hemersmitas Brodvejas ugunis, Anna nedaudz samazināja ātrumu. Šeit bija dzīvāka kustība, un viņai vajadzēja pielikt visās pūles, lai izlīkumotu starp pretī un blakus braucošajām mašīnām. Anna veltīgi centās iespraukties starp lielu kravas mašīnu un autobusu — vienā no krustojumiem ceļš izrādījās aizsprostots, un viņai nācās apstādināt mašīnu. Paskatījusies pa labi, Anna ar izbailēm pamanīja, ka viņas mašīnu kāds novēro. Gastronomijas veikala spožās lampas spilgti apgaismoja ielu, un nebija iespējams aizlavīties, noslēpties no šī pētošā un ciešā skatiena.

Bredlijs stāvēja viņam raksturīgajā pozā — rokas sabāzis dziļi kabatās, bet galvu un plecus nedaudz paliecis uz priekšu. Kaut arī Bredlija seju aizēnoja cepure, varēja manīt, ka viņš ir pazinis Annu. Meitene novērsās, bet Bredlijs tuvojās viņai un uzlika roku uz mašīnas durvju roktura.

—    Vai jūs bijāt izbraukumā, mis Pērmena? — viņš apjautājās.

Anna Bredliju neieredzēja ar katru šūniņu; meitene neieredzēja viņa runas manieri, neieredzēja viņa izskatu, viņa profesiju. Pēc pirmās tikšanās viņiem vēl vairākas reizes nācās sastapties, un Anna vēl aizvien inspektoru ienīda, jo bija pārliecināta, ka viņš ir vainīgs brāļa nāvē. Bet izvēlēto lomu viņa spēlēja labi. Anna uzskatīja par vajadzīgu atvainoties par izteiktajiem pārmetumiem un aizvainojumiem, un Bredlijs pat iedomāties nevarēja, cik loti viņa to ienīst.

—    A, misters Bredlijs! Bet es jūs pat nepamanīju!

—     Mani reti pamana, ja izjūt nepieciešamību nezin kāpēc novērsties un skatīties uz citu pusi, — viņš laipni atteica.

Annai likās, ka inspektors ar skatienu izložņā mašīnu.

—     Vai jūs esat viena? — laipni smaidīdams, viņš vaicāja. — Tas ir lieliski! Ja man atļauts izteikties par sevi — man arī patīk vientulība. Varbūt šajā ziņā mums ir līdzīgas gaumes.

Anna pamanīja satiksmes regulētāju signalizējam, ka ceļš ir brīvs.

—    Varbūt jūs dodaties uz Meidstonas pusi? — viņš jautāja. — Man patīk ietaupīt uz autobusu rēķina. Tādēļ daži pat domā, ka es esmu skots.

Anna vilcinājās atbildēt. Meitenei kļuva slikti, tikai iedomājoties, ka Bredlijs sēdēs blakus. Bet Marks pieprasīja, lai viņa pret Bredliju būtu laipna.

—    Lūdzu, sēdieties mašīnā! Es jūs aizvedīšu.

Bredlijs negaidīja atkārtotu ielūgumu un apsēdās viņai blakus. Inspektora paradums par visu izteikties ironiski Annai šķita neciešams. Meitenes naidu vēl vairoja doma, ka sirds dziļumos Bredlijs viņu izsmej. Neapšaubāmi, ka inspektors bija informēts, kāda ir viņas nozīme Makhilla organizācijā, un tomēr tas Bredlijā neizraisīja sašutumu, bet drīzāk uzjautrināja. Tēvišķīgā labvēlība, kas skanēja viņa vārdos, bija neizturama.

Tāpēc Anna sakoda zobus un piedeva gāzi.

—    Kā klājas Makhillam? — Bredlijs pieklājīgi, pat godbijīgi apjautājās.

—    Par to, kā viņam klājas, es neko daudz nezinu, — Anna atbildēja. — Mēs tiekamies loti reti.

—   Protams, — inspektors pusbalsī piekrita. — Dzīvojot vienā mājā, parasti iznāk reti tikties. Kā klājas tajā bezpajumtnieku patversmē, kuru viņš uztur? Šo cilvēku nāktos saukt par cilvēces labdari. Ja es nebūtu izmeklētājs, es gribētu būt bagāts baņķieris, lai varētu ziedot savu naudu Makhilla labdarības mērķiem.

Annai nebija ne mazākās vēlēšanās turpināt sarunu, bet Bredliju tas nemaz nemulsināja.

—    Vai jūs, mis Pērmena, nevēlētos šovakar aiziet uz teātri?

—    Nē.

Inspektoru nesatrauca arī viņas asā atbilde.

—    Varbūt jūs piekristu kopā ar mani paēst pusdienas?

Anna atcerējās, ka Makhills teica — šovakar viņa, iespējams, būs tam vajadzīga. Un tad Anna pamanīja, ka Bredlijs atkal loti uzmanīgi pēta viņas mašīnu. Pēc tam inspektors apklusa un vairs nerunāja, līdz automobilis apstājās viņa norādītajā vietā.

—      Esmu jums loti pateicīgs par jūsu laipnību, — Bredlijs atvadoties sacīja. Viņš labprāt būtu pateicis vēl pāris vārdu, bet Anna, negaidīdama ne mirkli, iedarbināja mašīnu un pazuda skatienam.

Marka dienestā bija mehāniķis un reizē šoferis — klibs vīrs, kurš dzīvoja virs garāžas. Šoreiz viņš Annu sagaidīja jau pie vārtiem.

—    Labvakar, mis! Šovakar jūs atgriežaties vēlāk nekā parasti.

Anna viņam uzsmaidīja. Šo šoferi Marks bija sameklējis savā

patversmē.

—     Viss kārtībā, Menford! Man bija pasažieris, kura dēl es nevarēju braukt pilnā ātrumā.

Tajā mirklī garāžai garām pabrauca taksometrs, kas pagriezās uz Kevendiša laukumu. Anna pamanīja, ka taksometrs apstājas un no tā izkāpj kāds kungs. Pasažieris nostājās uz ietves, un Anna, piegājusi tuvāk, uzmeta viņam ašu skatienu.

Vai viņa to nebija redzējusi jau agrāk? Annai šis cilvēks likās pazīstams. Bet viņš neteica ne vārda un nepakustējās. Anna uzkāpa pa trepēm un, vēlreiz atskatījusies, redzēja, ka cilvēks joprojām atrodas turpat. Meitenei šķita, ka vīrietis nenovērš acis no viņas.

Anna zināja, ka Marks šajā laikā būs mājās. Priekšnamā dega gaisma, un tā bija redzama no ielas. Anna atvēra durvis un iegāja dzīvoklī. Marks sēdēja pie kamīna un lasīja vakara laikrakstu.

Meitene ne vienreiz vien pārbaudīja Marka attieksmi pret sevi, un nebija gadījies, ka viņš neattaisnotu uzticību. Makhills izturējās pret vjņu biedriski un kā brālis.

Viņš laipni sasveicinājās.

—        Esat atgriezusies! Tātad viss kārtībā! Loti labi, ka jūs sagai

dījāt lidotāju. Tas ir veikls zēns. Kādreiz viņš bija viens no franču armijas' labākajiem pilotiem.

Anna noņēma cepurīti un pie spoguļa sakārtoja matus.

—     Es braucu pa Hemersmitu līdz Meidstonai, un man bija pasažieris — inspektors Bredlijs.

Marks izbrīnījies atrāvās no avīzes.

—    Bredlijs? Kas viņam no jums vajadzīgs? Varbūt viņš gribēja pārmeklēt mašīnu? Kur jūs noslēpāt kravu?

Anna pasmaidīja par to, cik ātri viņš uzdeva jautājumus, negaidot atbildi. Ievērojis meitenes jautrību, Marks sajuta atvieglojumu.

—     Inspektors mani palūdza aizvest viņu. Un es nevarēju atteikt. Viņš apjautājās par jūsu pašsajūtu.

Marks piemiedza acis.

—     Interesants puisis! — viņš smaidīdams piebilda, bet tomēr jutās nelāgi.

Anna atkal atgriezās pie spoguļa un sāka kārtot matus. No savas vietas Marks spoguļa atspīdumā varēja redzēt viņas maigo seju, skaidrās, pelēkās acis, jaukās, sārtās lūpas un zeltainos matus.

Anna pasmaidīja.

—    Katru reizi, kad skatos spogulī, es domāju par to, ka mani mati ir pārāk uzkrītoši un var mani nodot. Man liekas, ka būs labāk, ja es tos pārkrāsošu melnus.

Marks neko neatbildēja, un uz kādu mirkli telpā iestājās klusums.

Pēc brīža Anna teica:

33

—     Reizēm man ir vajadzīgs kāda atbalsts, lai es varētu kaut ko izlemt. Šodien es pret Bredliju nejutu to, ko parasti, viņam tuvojoties. Vajadzētu taču būt, ka man viņa klātbūtne ir pilnīgi neciešama, tomēr tā nebija. Grūti uzturēt sevī vecas antipātijas. Es visu ceļu sev atgādināju, ka man blakus sēž cilvēks, kas nogalināja Roniju. Un tajā pašā laikā es šaubījos, vai tiešām to izdarījis viņš. Varbūt Ronija nāvē vainojams kāds cits no policijas? Kaut vai tas atbaidošais Saimons?

2 — Ta|»li

—     Ne, Ronijs ir tieši uz Bredlija sirdsapziņas. Un viņš vainojams arī vecā Lī nāve. — Marks lēnām piecēlās no savas vietas un sāka staigāt pa istabu. — Man nepatīk atcerēties Ronija nāvi, bet mēneša laikā jūs to pieminat jau otro reizi. Precīzi nevienam nav zināms, kā tas notika.

Makhills apstājās pie rakstāmgalda, atvēra vienu, atvilktni, izņēma aploksni un tās saturu izbēra uz galda. Pēc tam papīru kaudzē sameklēja avīzes izgriezumu un gāja ar to pie kamīna, kur bija gaišāks.

—    Man liekas, ka neesmu jūs vēl iepazīstinājis ar šo materiālu. Tas ir izgriezums no "Dienvidaustrumu Vēstneša".

"Pagājušajā trešdienā uz rīta pusi "Lidojošā brigāde" inspektora Bredlija vadībā apciemoja "Lēdiju Stērsu". Šajā vecajā, pussabrukušajā namā dzīvo Eliass Džozefs, holandiešu vai krievu ebrejs. Jādomā, ka "Lidojošās brigādes" vizīti bija rosinājušas muitas ierēdņu ziņas. Pastāv pieņēmums, ka Eliasa Džozefa mājā glabājas kontrabanda. Policisti mājā nevienu nesastapa, bet istabā bija tāda nekārtība, ka likās — pirms policijas ierašanās tur notikusi cīņa. Pie loga un uz palodzes atrada asins pēdas. Tādas pašas asinis atrada arī krastā. Policija rūpīgi pārmeklēja krastu un atrada līķi, kurā pazina Ronaldu Pērmenu no Brukstrītas Nu 904. Ārsta apskate liecināja, ka nāve iestājusies no sitiena ar trulu priekšmetu. Skotlendjarda rīcībā ir dati, kas ļauj cerēt, ka nozieguma vaininieki tiks atklāti. Policija ludz visus garāžu īpašniekus paziņot par aizdomīgām personām, kas tajā naktī izmantojušas automašīnas. Pēc nozieguma izdarīšanas pamanīta mašīna,. kas nozuda Medounleinas virzienā."

—     Šī avīze atkārto policijas versiju, — Marks teica, — un tā atšķiras no manējās. Lī Džozefa dzīvoklī tiešām apgrozījās kontrabandisti. Ar viņa palīdzību mēs vairākas reizes veicām lielas operācijas, un starpnieks vienmēr bija Ronijs. Vecajam jūsu brālis patika. Tajā vakarā es Roniju nosūtīju uz franču tvaikoni, lai

ievadītu sarunas par liela tabakas daudzuma ievešanu. Ir noskaidrots, ka policija to bija uzošņājusi un gaidīja viņu uz upes.

—     Bet kas notika ar Lī Džozefu? — bridi klusējusi, Anna pajautāja.

Marks pašūpoja galvu.

—    Dievs vien to zina. Acīmredzot viņš nobijās un aizbēga no Anglijas. Viņam bija lietišķas attiecības ar daudziem holandiešu un vācu kuģu kapteiņiem, un viņam nebija grūti ar laivu nokļūt lidz kuģim. Bet, runājot par Roniju, es vēl varu piebilst, ka policija viņu panāca un notika cīņa, kuras laikā jūsu brālim ar rungu iegāza pa galvu stiprāk, nekā to bija gribējuši. Un, lai to noslēptu, viņu iemeta ūdenī. Bet tas, ko raksta par kādu tur svešinieku, kas aizbraucis automobilī, ir pasakas. Mēs taujājām, bet neviens nekādu automobili nebija redzējis.

—    Vai jūs nemēģinājāt atrast Lī Džozefu? — meitene jautāja.

Uz mirkli Marks saminstinājās.

—    Jā, es aizsūtīju cilvēkus uz Holandi un Lietuvu, un viņiem izdevās noskaidrot, ka Lī Džozefs esot miris. Viņš nomiris Utrehtā. Bet par to zinām tikai mēs.

Annas acīs Marks pamanīja dīvainu mirdzumu, un brīdi viņam likās, ka meitene zaudējusi ticību viņa vārdiem. Vai tiešām Anna būtu uzzinājusi, kas patiesībā notika "Lēdijā Stērsā"?

—     Kā LI Džozefs izskatījās? Vai jūs nevarētu man pateikt, kā viņš bija ģērbies? — satrauktā meitene jautāja.

—    Bet jūs taču viņu redzējāt! Vai tiešām jums tas ir aizmirsies? Lī bija apmēram sešdesmit gadu, viņš bija gara auguma, nedaudz sakumpis ejot; cauru gadu viņš ģērbās vienās un tajās pašās drēbēs — cieši aizpogāti gari svārki un ar kažokādu oderēts mētelis. Bet kāpēc jūs to vaicājat?

Anna skatījās Markā plati ieplestām acīm.

—    Es viņu redzēju pirms stundas ceturkšņa. Viņš te stāvēja — mājas priekšā!

Marka Makhilla seja pēkšņi kļuva pelecīga, un tajā bija lasamas šausmas.

6. nodaļa Lī Džozefa ēnā

ŠI ziņa Makhillu padarīja mēmu. Bet viņš pārvarēja satraukumu un piespieda sevi pārtraukt klusumu.

—     Kā? Jūs redzējāt LI Džozefu? — viņš vēlreiz pārjautāja. — Jūs taču negribat sacīt, ka tas vecais žīds atrodas šeit, pie Kevendiša laukuma? Jums rādās halucinācijas! — Un viņš sakustējās, it kā grasltos nopurināt kādu smagumu. — Kur viņš bija, kad jūs viņu redzējāt?

Anna pastāstīja, ka redzējusi, kā Lī apstājas uz ietves blakus viņas automašīnai.

Marks metās pie balkona, atvēra durvis un paskatījās uz ielu.

—     Kur? Kur jūs viņu redzējāt?

Anna piegāja viņam klāt un parādīja vietu, kur bija satikusi veco vīru.

—    Tur. Viņš stāvēja uz tā stūra.

Bet ne veča, ne automobiļa vairs nebija.

—    Tas viss ir neprāts! Mans Dievs, kā jūs mani nobiedējāt! Tagad es saprotu, kas jūs maldinājis. Tur, uz stūra, dzīvo kāds titulēts krievs. Kņazs vai kaut kas tamlīdzīgs… Pie viņa pastāvīgi nāk ciemos visādi bārdaiņi…

Anna nekad nebija redzējusi Marku tik satrauktu.

—    Vecais žīds ir miris! — viņš iekliedzās. — Es skaidri zinu, ka viņš nav dzīvs! Kāpēc tad…

Tajā mirklī atvērās durvis, un istabā ienāca melni tērpies Tīzers. Viņš acīm redzami bija ļoti labā garastāvoklī.

—        Augstais Dievs! — Tīzers ienākot sacīja. — Vai tiešām es jūs tā sabiedēju? Lūdzu piedošanu! Turpmāk pieklauvēšu, pirms vēršu vaļā durvis. Vai esmu atnācis nelaikā?

Viņa balss skanēja bezrūpīgi.

—      Patiešām, mīļais draugs, tu neizskaties vesels, — Tlzers uzrunāja Marku. — Mis Anna, vai jums neliekas, ka viņš slikti izskatās? Varbūt man tikai tā šķiet, jo esmu pieradis apgrozīties tādu laužu sabiedrībā, kas spīd un laistās no veselīguma. Piemēram, vecais Zēdemans — tas puisis ir vesels kā vērsis!

Tlzers iesmējās. Viņš piegāja pie skapja un izņēma no tā glāzi un pudeli. Tlzers iedzēra viskiju, un viņa acis labsajūtā iespldējās.

Marks pārtrauca viņa nerimtīgo pļāpāšanu:

—    Anna domā, ka viņa šovakar satikusi Lī Džozefu.

Misters Tīzers nervozi noskurinājās.

—     Mans Dievs! Mis Anna, tas taču ir pilnīgi neiespējami! — viņš teica. — Lī DžozefsL. Lieciet mirušajiem mieru!

Tīzera roka sāka drebēt, un viņam nācās nolikt glāzi uz galda. Uz Tīzera pieres izspiedās sviedru lāses, un no jautrības ■Vairs nekas nebija palicis pāri. Šī ziņa viņu pilnīgi izsita no sliedēm.

—     Li Džozefs… Mark, vai tu atceries tos mūžīgos nostāstus par gariem, ar kuriem viņš vienā laidā sarunājās? Man jau toreiz bija bail no Lī. Bet tagad viņš pats pastaigājas gara veidolā! Tās nav nekādas priecīgās ziņas. — Un, čerkstoši smejoties, viņš izdzēra otru viskija glāzi.

—     Cik mums zināms, Lī Džozefs ir miris, — Marks sacīja, cenzdamies sevi nomierināt.

Tlzers paskatījās uz Makhillu.

—    Vai tu esi par to pārliecināts? Jo labāk! Bet vai tu atceries, kādas velnišķības viņš vienmēr stāstīja? Tas man krita uz nerviem. — Un viņš skatījās neko neredzošām acīm sev priekšā, it kā tur stāvētu kāda no vecā vīra vīzijām. Viņš bija tā pārbijies, ka nespēja apjēgt, ka pārējie dzird viņa vārdus. — Tas bija šausmīgi! Otrreiz es to negribētu piedzīvot! Mark, atceries, kā viņš tur stāvēja un teica, ka atkal pie mums atgriezīsies! Un turklāt vēl smaidīja…

Zibenīgi Marks metās pie viņa, saķēra aiz rokas un spēcīgi sapurināja.

—      Pietiek muldēt! Vācies prom! Vai tiešām tu neredzi, ka veltīgi uztrauc Annu?

—     Man loti žēl, — Tīzers murmināja. — Es tiešām sašluku, turklāt dāmas klātbūtnē.

Marks neuzkrītoši deva Annai zīmi, bet tas izrādījās lieki. Negaidot norādījumus, viņa pastiepa roku pēc cepurītes un somiņas un aizgāja.

—    Lī Džozefs… Lī Džozefs… — līdz viņai atplūda Tīzera balss. — Bet cilvēki taču neceļas augšā no miroņiem!… Mark, tu taču pavisam noteikti zini, ka viņš ir miris, vai ne?… Desmit solu attālumā taču…

Anna nopriecājās, kad durvis aiz viņas aizcirtās un Tīzera vaimanas aprāvās. Tīzers nebija patīkams kompanjons. Viņš mūžīgi piedzērās un tad sarunāja visādus briesmīgus un nesaprotamus murgus. Anna atzina par labāku ar Tīzeru neredzēties un izvairīties no jebkurām sarunām ar viņu.

Anna šķērsoja kāpņu laukumiņu un devās uz savu dzīvoklīti. Apkalpotāja uzklāja vakariņu galdu ar vairākiem aukstajiem ēdieniem. Bet Annai nebija apetītes, un tāpēc viņa vispirms iegāja vannas istabā, lai palīstu zem dušas.

Kopš Ronija nāves bija pagājis vairāk nekā gads, un Anna veltīgi centās sevī atjaunot naidu pret it kā laipno policistu. Meitenei gribējās viņu ienīst tikpat dedzīgi kā toreiz. Anna gribēja alkt pēc atriebības un tās vārdā uzturēt pazīšanos ar Bredliju. Šo domu viņai bija iedvesis Marks. Anna izgrieza no avīzes Bredlija fotogrāfiju un ievietoja rāmīti blakus brāļa portretam. Ronijs bija skaists, viņa sejas pareizie vaibsti un skaidrās, bezrūpīgās acis izstaroja jaunību. Bet blakus viņam atradās Bredlijs ar skarbu, cinisku seju un nelaipnu skatienu. Anna izvirzīja mērķi iemīlināt sevi šo cilvēku. Arī šī doma viņas galvā radās Marka iespaidā. Bet tāds uzdevums bija mokošs, tāpēc ka domās viņa nemitīgi atgriezās pie sava mirušā brāļa. Pamazām Anna piespieda sevi, uzturoties Bredlija sabiedrībā, neizrādīt savas patiesās jūtas.

Bredlijam vina patika — to Anna pamanīja jau pirmajā vinu pazīšanās dienā. Likās, ka inspektors ir ieinteresējies par viņas likteni un jūt līdzi bēdās.

— Jūsu brālis bija nonācis sliktā sabiedrībā, — reiz viņš Annai teica. — Es Roniju vēroju un redzēju, kā viņš grimst aizvien zemāk un zemāk. Es darīju visu, lai viņu izglābtu. Ja Ronijs kaut pussolīti būtu nācis pretī manām pūlēm, es būtu pratis viņu izvilkt.

Pārģērbjoties Anna nolika rāmīti ar abām fotogrāfijām uz tualetes galdiņa. Meitenes sejā bija rūpes. Vai viņa tiešām bija tik veikla, tiekoties ar Bredliju? Līdz šim visi viņas pūliņi iekarot inspektora uzticību bija veltīgi. Bredlijs joprojām izturējās pret viņu uzmanīgi, bet īpašu uzticēšanos neizrādīja. Marks pēc Annas tikšanās ar inspektoru vienmēr izjautāja, ko Bredlijs sacījis, un meitene nāca pie atziņas, ka neko jaunu par inspektora darbību viņai nav izdevies noskaidrot.

Bredlija vecāki bija visai vienkārši ļaudis. Viņa māte bija strādnieka meita, bet tēvs — ratnieks un aizrāvās ar mājputnu audzēšanu. Necilās ģimenes dēl Bredlijam bērnībā nācās izbaudīt nicīgus skatienus. Savu dzīvi viņš uzsāka kā stalla puisis, nomainīja virkni profesiju, kamēr nonāca policijas dienestā. Bredlija smagā dzīves pieredze bija devusi viņam daudzveidīgas zināšanas.

Naktīs Bredlijs aizrautīgi un neatlaidīgi mācījās. Pēc nakts apgaitas viņš iekala franču darbības vārdus, papildināja savas zināšanas tiesību un likumdošanas jautājumos.

Tad sākās karš. Divdesmit divu gadu vecumā Bredlijs izpelnījās seržanta uzšuves, divdesmit četros bija kapteinis. No Mezopotāmijas viņš atgriezās ar arābu valodas zināšanām. Ja vien Bredlijs būtu vēlējies, viņš varēja ieņemt augstu posteni Bagdādē, bet atzina par labāku atgriezties Londonas policijas dienestā.

Anna pabeidza vakariņot un ielēja sev kafiju. Bet, pirms viņa paspēja pielikt tasi pie mutes, atskanēja telefona zvans.

Zvanīja Makhills.

—      Es nezinu, kas noticis ar Tīzeru, — viņš teica. — Viņš laikam stipri pārpūlējies. Iespējams, ka darbs bezpajumtnieku patversmē nav palicis bez sekām. Es ceru, ka viņš jūs pārāk nesatrauca?!

Dzirdot, ka viņa iesmejas, Marks jutās vieglāk.

—     Es jau biju paspējusi to aizmirst, — Anna teica, — lai gan Tlzera sabiedrība man nepatīk. Es vispār neciešu dzērājus.

Visas telefona sarunas laikā Marks pat nepieminēja Li Džozefu.

Bezpajumtnieku paversme bija Marka vājība. Kurš cits gan tērētu savus līdzekļus, kaut ari ne visai likumīgi iegūtus, lai atvieglotu dzīvi saviem mazāk veiksmīgajiem noziedzīgās pasaules brāļiem! Vairāk iedziļinoties šajā idejā, nācās secināt, ka tajā slēpjas pretrunas. Marks bija atpircis kādu vecu namu, kurā pirms tam bijusi viesnīca, kuru policija pavēlējusi slēgt. Makhills izremontēja šo pussagruvušo namu un atļāva tajā apmesties bezpajumtniekiem, kas tikko iznākuši no cietuma. Sabiedrības pabiras, kurus citur atraidīja, šeit par niecīgu samaksu atrada sev pajumti un ēdienu. Lai gan par šo māju Markam katru dienu nācās izdot diezgan ievērojamas summas, viņš tomēr atzina to par vajadzīgu.

Šādu Marka rīcību Anna loti augstu vērtēja un pat piedāvājās reizi nedēlā palīdzēt labdarības darbos, bet viņš par to negribēja pat dzirdēt.

—    Es nevēlos, ka jūsu vārds tiktu saistīts ar manējo, — Marks teica. — Var gadīties, ka kādreiz policija mani arestēs, un es negribu, lai jūs tur būtu iejaukta.

Šie vārdi liecināja par Makhilla augstsirdību un vairoja Annā simpātijas pret viņu.

—        Atnāciet pie manis! Jūs šeit padzersiet savu kafiju, un man tiks tas prieks ar jums papļāpāt, — Marks ierosināja, izdzirdis, ka viņa pašlaik nav īpaši aizņemta.

Anna nolika telefona klausuli un devās pie Marka, kurš viņu sagaidīja uz sava dzīvokļa sliekšņa.

—     Tas Tlzers klust arvien neciešamāks! Normāls cilvēks pie tāda alkohola daudzuma jau sen gulētu kapā. Man nāksies meklēt citu pārvaldnieku.

—     Man viņš vienmēr ir licies nesimpātisks.

—     Es loti priecājos, Anna, ka jūs esat ar mani vienisprātis. Pēc jūsu aiziešanas man iznāca krietni noņemties ar viņu. Tagad Tīzeram uznākusi vajāšanas mānija. Viņam visur rēgojas "Lidojošā brigāde". Katrā pretimbraucošā automobili viņam rādās policija. Tlzers grib izstāties no organizācijas, un man ari nebūtu nekas pretī tikt no viņa vaļā.

Izmantojot gadījumu, Anna ievirzīja sarunu par Marka organizāciju.

—    Jums nepieciešami daudzi uzticami ļaudis. Es iepazinos ar vairākiem cilvēkiem, kas nemaz neizskatās pēc garšvielu tirgotājiem. Bet es nekad neesmu domājusi par to, kā jūs izplatāt kontrabandas preci. Es Tizeru vienmēr esmu uzskatījusi par visādā ziņā godīgu cilvēku.

Annas piebilde Marku nedaudz pārsteidza.

—     Viņš ir krietns puisis, — Marks piemetināja. — Bet vai tad visādā ziņā godīgi cilvēki nedara visu, lai apkrāptu muitu? Mani nekad nav mocījuši sirdsapziņas pārmetumi par to, ka esmu ievedis preci neatļautā veidā. Un es domāju, ka viņš ari nav cietis sirdsapziņas mokas, bet nupat pavisam nejauši atcerējos, ka šodien jums vajadzētu aizvest uz Oksfordu nelielu paciņu. Es iedošu jums līdzi plānu un norādīšu vietu, kur mūsu cilvēki jūs sagaidīs.

—     Vai jūs no policijas nebaidāties? — Anna ķircinājās.

—    Es paļaujos uz Bredlija simpātijām pret jums. Viņš nekad neatļausies jūs aizturēt. Pat ja viņš to izdarītu, jūs taču mūs nenodosiet! Ja jūs sāksiet runāt, daudzi mūsējie nokļūs cietumā.

—    Ja es sākšu runāt? Acīmredzot Tīzers jūs saindējis ar savu vajāšanas māniju.

Istaba, kurā vini atradās, bija vāji apgaismota. Uz rakstāmgalda stāvēja divas lampas, un no kupolu apakšas plūda sārta gaisma. Vakars bija vēss, un no kamīna nāca patīkams siltums. Anna apsēdās blakusstāvošajā krēslā un pastiepa rokas pret uguni. Kādu brīdi vina klusēja, pēc tam domīgi teica:

—    Vai nav dīvaini, ka katru reizi, kad tiek pieminēts Lī Džozefa vārds… t

—     Redzams, ka Li Džozefa rēgi mūs tiešām ir nobūruši, — Marks vinu pārtrauca un pārgāja uz citu sarunas tematu. Bet drīz Anna atkal sāka runāt par veco vīru un pamesto mājokli.

—    Vai jūs tiešām esat pārliecināts, ka Lī Džozefs ir miris? — viņa jautāja.

Marks centās elpot mierīgi. Neviens tik labi kā viņš nezināja, ka Lī Džozefa vairs nav šajā pasaulē.

7. nodaļa Prece Oksfordai

Marks grasījās Annai atbildēt, bet viņu iztraucēja telefona zvans. Bez iekšējā telefona viņa dzīvoklī bija vēl divi telefoni, kas atšķīrās ar zvana skaņu. Telefonam, kas stāvēja guļamistabā, bija sulīgāka skaņa nekā parastajam aparātam. Šī telefona zvans Marku nekad neiepriecināja. Viņam bija vairāki informatori un aģenti, kas ziņošanai izmantoja šo numuru, kas nebija norādīts telefonu grāmatās.

Marks iegāja guļamistabā un aiz sevis rūpīgi aiztaisīja durvis.

Kad viņš atgriezās pie Annas, meitene pacēla acis un noprasīja:

—    Vai man tomēr būs jābrauc uz Oksfordu, vai arī kaut kas mainījies?

—    To es vēl nezinu.

Makhilla balsī bija jūtams tāds satraukums, ka Anna izbrīnīta paskatījās uz viņu.

—    Vai kaut kas nav kārtībā, Mark? — viņa jautāja.

—     Nekas sevišķs. Viens no maniem cilvēkiem zvanīja, ka "Lidojošā brigāde" tikko izbraukusi un ka tā acīmredzot dodas pie manis.

Marks atlaidās krēslā un sakrustoja rokas uz krūtīm.

Anna manīja, ka viņu moka nepatīkamas domas, un pārtrauca klusumu:

—    Vai jūs pilnībā uzticaties tam cilvēkam? Vai jūs patiešām domājat, ka policija brauks šurp?

Makhills drūmi pamāja ar galvu.

—     Es nezinu, no kurienes viņš ņem informāciju, bet viņš nekad nav mani piemānījis.

Pēkšņi Marks pielēca kājās.

—    Anna, vai jūs saini, kā parasti, atstājāt automobilī? Es iešu uz garāžu un savedīšu tur visu kārtībā.

—    Vai man iet jums līdzi? Vai varu jums palīdzēt?

Marks nepacietīgi papurināja galvu un atstāja istabu. Makhills

dzīvoja pirmajā stāvā, un no viņa dzīvokļa varēja iekļūt garāžā, kas atradās aiz mājas. Viņš iegāja virtuvē, nokāpa dažus pakāpienus lejup, atvēra durvis un iegāja garāžā.

Marks piegāja pie Annas automobiļa, atslēdza bagāžnieka vāku un izvilka no sēdekļa apakšas vīstokli un izpletni. Izpletni viņš rūpīgi satina, bet pēc tam ķērās pie saiņa. Tajā atradās lādīte; viņš to atslēdza un izņēma divdesmit piecas zilā papīrā ietītas paciņas.

Garāžas kaktā stāvēja cinkota metāla tvertne, no tās pret griestiem un grīdu stiepās kaut kādas caurules. Marks pacēla tvertnes vāku un ieskatījās tajā. Apakšējā atvere bija aizbāzta ar konusveidigu korķi, kas bija izgatavots no sāls. Marks to apskatīja un atlika atpakaļ. Pēc tam viņš paciņas rūpīgi salika tvertnē un aiztaisīja vāku.

Izpletni Marks ielika iztukšotajā kārbā un, paķēris to līdzi, atgriezās virtuvē. Marks ielika kastīti plīti, iekurināja uguni, pagaidīja, kamēr tā iedegas, un tad gāja uz istabu.

—    Tagad policija var ierasties.

Anna joprojām sēdēja pie kamīna. Viņa bija noliekusi galvu un seju aizsegusi ar rokām. Dzirdot Marku atgriežamies, Anna pacēla galvu, un viņš ievēroja, ka meitene ir apjukusi.

—     Pieņemsim, ka policija tiešām šeit atbrauc un atrod kaut ko aizdomīgu. Kas tad būs ar mums? — viņa jautāja. — Es esmu lasījusi avīzēs par līdzīgiem gadījumiem. Parasti tiesneši nesūta uz cietumu tos, kuri tiesas priekšā stājušies pirmo reizi. Viņi tiem uzliek naudas sodus, teiksim, simt mārciņu. Saprotams, tas jums būtu nepatīkami, bet es ceru, ka nekādu citu nepatikšanu nevarētu būt.

Anna gaidīja atbildi, bet nesagaidīja un tāpēc teica:

—     Mark, jūs taču darāt daudz nozīmīgākas lietas nekā tās, kurās es jums palīdzu. Manis piegādātās pakas ir tik niecīgas, ka šaubos, vai tās spēj segt braucienu izmaksas. Es ne vienreiz vien esmu par to domājusi un nonākusi pie secinājuma, ka es jums nevis palīdzu, bet maisos pa kājām. Es zinu — lai cik jūs nopelnītu ar manu palīdzību, ar to jūsu pasākumi neatmaksājas.

Makhills jau sen bažījās, ka Anna varētu izrādīt pārāk lielu interesi par viņa darīšanām, un tāpēc meitenes jautājums nebija negaidīts.

—    Jūs strādājat tikai vienā mazā manas darbības nozarē, — Marks nedaudz apmulsis iesāka. — Mūsu organizācija ir daudz plašāka, nekā jūs to esat iedomājusies. Paketīšu pārvadāšana nebūt nav mūsu galvenā nodarbošanās. Jūs man esat noderīga arī citu iemeslu dēl — nu, kaut vai tādēļ, ka man ir pārāk maz cilvēku, kuriem es varētu tā uzticēties kā jums. Jūs zināt, ka man no jums nav noslēpumu. Likuma priekšā kontrabanda ir līdzvērtīga zagšanai. Es nesaku, ka tas ir netaisnīgi. Es ļauju jums pašai to izspriest.

—     Saprotams, Mark, — meitene mulsi atbildēja, — nabaga Ronijs pārkāpa likumu, un mēs ari pārkāpjam likumu. Nedomājiet, ka es nožēloju savu nodarbošanos ar tamlīdzīgām lietām…

Bet, pirms viņa paspēja pabeigt, atskanēja telefona zvans. Marks aizsteidzās uz blakusistabu. Viņam bija noruna ar šveicaru, ka tas pa telefonu brīdinās par katru neparastu apmeklētāju. Pēc vakariņām kalpotāji atstāja dzīvokli, un šveicara palīdzība atbrīvoja Marku no nepieciešamības pēc katra zvana iet pie ārdurvīm.

—     Labi, ielaidiet viņu! — atskanēja no otras istabas.

Marks atgriezās un piegāja pie rakstāmgalda, kur bija pie-

rīkotas divas pogas, kas izskatījās kā parasti elektrības slēdži. Izdzirdis, ka kāds klauvē pie ieejas durvīm, Marks pagrieza vienu no slēdžiem, bet, kad soli atskanēja gaitenī, pagrieza to otrreiz.

—     Ienāciet! — Marks uzsauca, un istabā ienāca vecis, tāds ap sešdesmit vai septiņdesmit. Vīrs bija plikgalvains, bārda sniedzās līdz vestei, noslēpjot kaklasaites un apkaklītes trūkumu. Viņš bija loti gara auguma, stāvēja taisns, un viņam bija nesamērīgi plati pleci. Vecais turēja rokās filca cepuri, kas kādreiz bijusi pelēka, bet tagad laistījās visās iespējamās krāsās un sen bija zaudējusi savu sākotnējo izskatu. Viņam bija garš mētelis, kas stiepās līdz pat potītēm, bet kājās — noplīsuši zābaki.

—    Jauks dzīvoklītis, manu zēn, — svešinieks sacīja. — Es jau sen neesmu redzējis tik jauku ligzdiņu, ja nu vienīgi mana drauga marķīza Marfozio dzīvoklis var ar šo līdzināties.

Viņš domīgi paskatījās uz Annu un noglaudīja savu balto bārdu.

—    Vai jūs pazīstat marķīzu Marfozio? Slavens mednieks un liels sieviešu pavedējs…

Marka sejā bija redzama nepacietība.

—     Ko jūs vēlaties?

Misters Filips Zedemans nolika savu cepuri uz krēsla.

—     MGsu mazās kopienas vecākais ir saslimis. Nekas sevišķs ar viņu nav noticis, bet visi mūsu zēni izteica velēšanos, lai es…

—     Kas ar viņu ir? — Marks viņu pārtrauca.

—     …apciemotu mūsu vadoni un pavēstītu viņam par to, — vecis pabeidza teikumu, nepievērsdams uzmanību Marka jautājumam.

—     Kopš kura laika misters Tlzers ir sasirdzis?

Misters Zēdemans pacēla acis pret griestiem.

—     Būs pagājušas kādas minūtes, kopš es apņēmos tikties ar jums.

—     Nu, kas tad ir ar Tīzeru? — Marks ne visai draudzīgi paskatījās uz veci.

Zēdemans atkal pacēla acis pret griestiem, it kā tur būtu rakstīta atbilde.

—     Cilvēks, kas nav spējīgs uz līdzjūtību pret savu tuvāko, teiktu, ka viņam ir delīrijs, — viņš nopietni atbildēja. — Es pats domāju, ka viņš ir nedaudz pārdzēries.

—     Pārdzēries? — atkārtoja pārsteigtā Anna.

—    Jā, viņš ir nāvīgi pārdzēries, — Zēdemans pieklājīgi paskaidroja. — Es tikai netiku īsti skaidrībā, kas man jāsatiek — jūs vai jaunā dāma, kura mēdz parādīties viņa sabiedrībā. Cik man zināms, tad viņiem vienam pret otru ir neizsakāmas simpātijas. Jūs viņu noteikti zināt — apbrīnojama gaišmate, īsts zelta fazāns.

Marks baidījās, ka šie izteicieni Annu aizskars, bet viņa par vecā vīra vārdiem tikai pasmaidīja.

—    Labi, vēlāk es viņu apmeklēšu, — Marks asi paziņoja un devās uz durvīm, likdams vecim noprast, ka viņam laiks iet.

Misters Zēdemans paņēma savu cepuri, saudzīgi pārvilka tai ar roku, noglauda bārdu un smagi nopūtās.

—      Mans paziņojums, nemaz jau nerunājot par to, ka man vajadzēja tērēt tik daudz laika…

Marks pastiepa viņam sudraba monētu. Vecais to paņēma, nemaz nesamulsdams, zemu paklanījās un cienīgi devās uz izeju. Durvis apstājies, viņš teica:

—     Lai debesis jūs svētī, zelta ziediņ!

—    Kas tas tāds? — Anna gribēja zināt, kad Marks bija izvadījis savādo apmeklētāju. — Vai Tlzers tiešām ir saslimis?

—    Taisnību sakot, mani tas nemaz neinteresē, — Marks atbildēja, paraustīdams plecus. Makhills iegāja guļamistabā, un Anna dzirdēja, ka viņš nosauc kādu telefona numuru. Marks cieši aizvēra durvis, un tas Annu pārsteidza. Marks taču bija teicis, ka viņam no Annas neesot noslēpumu, bet šovakar jau otro reizi viņas klātbūtnē izturējās piesardzīgi.

Anna Pērmena bija neapmierināta ar sevi. Jau pāris mēnešu meitene veltīgi centās izprast, kas viņai nedod mieru. Anna nejuta sirdsapziņas pārmetumus par savu jauno nodarbošanos, meiteni neuztrauca viņas attiecības ar Marku, jo tās joprojām bija gluži lietišķas. Marks godprātīgi izmaksāja Annas atalgojumu un laiku pa laikam apbalvoja viņu ar summām, kas nepārsniedza parasto samaksu. Pateicoties šim ļoti korektajām attiecībām, bija iespējams viņu kopējais darbs un dzīve.

Marks bija visai piesardzīgs cilvēks. Reizēm Annai viņa uzdevumā vajadzēja braukt uz Parīzi, un tad viņa atveda daudz mazo paciņu, kas bija sabāztas pa slepenajām kabatām. Visi Annas izdevumi tika segti bagātīgi, bet viņai bija jāatskaitās par katru soli. Sākumā tas meiteni aizskāra, bet Marks paskaidroja, ka tas ir viņas pašas drošības labad…

Marks atkal atgriezās istabā. Viņa seja bija sadrūmusi un norūpējusies.

—    Tīzeram nekas nav noticis, — Marks teica. — Zēdemans redzēja, kā viņš atnāca mājās, un izdomāja, ka tas ir labs iemesls, lai izvilktu no manis naudu. Tlzers izskatās mazliet sliktāk nekā parasti. Bet policijas apciemojums gan man velnišķīgi nepatīk!…

Pēkšņi viņa sejas izteiksme mainījās. Marks piegāja pie sienas, atbīdīja daļu no koka paneļa un atklāja zem tā mazu slēptuvi — zaju, lakotu seifu. Viņš to atslēdza un izņēma kādu garenu vīstokli.

—    Es gandrīz būtu par to aizmirsis! — viņš teica. — Man to vajadzēja noslēpt mūsu slēptuvē, bet… — Un viņš bezpalīdzīgi skatījās vispirms uz paketi, tad uz Annu.

—     Šo vajadzētu iznest no mājas pirms viņu ierašanās.

—     Kas ir paketē? — meitene painteresējās.

—    Tajā ir prece Oksfordai. Tur preci gaida mūsu aģents Melens. — Un Marks atkal šaubīdamies paskatījās uz paketi. — Man negribētos riskēt…

—     Es to izdarīšu, — meitene teica un, pirms viņš paspēja iebilst, izgāja no istabas. Pēc piecām minūtēm viņa atgriezās, sagatavojusies braucienam.

Bet Marks vēl aizvien nevarēja izšķirties, vai atdot viņai paketi.

—    Varbūt tie ir slazdi. Es neuzticos Zēdemanam. Ļoti iespējams, ka viņš sadarbojas arī ar Bredliju. Man negribētos jūs pakļaut briesmām…

Tomēr Anna juta, ka Marks vēlas, lai viņa brauc uz Oksfordu un atbrīvo viņu no šī vīstokļa.

—     Varbūt ātri uzmetiet mēteli un ejiet pastaigāties! Aizejiet līdz Temzai un iemeties vīstokli upē!

Par atbildi viņa iesmējās.

—     Kādi nieki!

Viņa paņēma vīstokli un ielika kabatā.

—    Ja jūs iekritīsiet, es arī būšu iejaukts šajā lietā. Pats par sevi saprotams, es jums visādi palīdzēšu, bet ja jūs mani iepīsiet…

Anna izbrīnījusies paskatījās uz Makhillu, viņa nespēja ticēt savām ausīm — vai tiešām Marks bija spējīgs sacīt tādus vārdus?

—     Protams, es jūs nenodošu! Pat ja es iekristu, neviens no manis neko neuzzinās.

Makhills atkal aizslēdza seifu, un Annai likās, ka viņš to dara, lai iegūtu dažas minūtes, kurās savaldīties un apspiest savu satraukumu. Vai tās bija bailes?…

Šodien Marks izturējās pavisam savādi. Acīmredzot bija noticis kaut kas tāds, kas viņu galīgi izsitis no sliedēm.

8. nodaļa Anna apcietināta

Anna iegāja garāžā, iededza gaismu un, pārbaudījusi, vai benzīna pietiks, izbrauca mašīnu uz ielas. Aizslēgusi vārtus, viņa piesardzīgi paskatījās uz visām pusēm un devās ceļā. Viņa brauca Rīdženta parka virzienā.

Anna uz Oksfordu brauca nevis pa lielo ceļu caur Meidenhedu, bet pa apkārtceļu caur Bikensfīldu un Mārlovu. Te bija mierīgāk un kustība nebija tik dzīva.

Tomēr no braukšanas caur Henleju nevarēja izvairīties. Anna traucās pa pilsētiņas galveno ielu cerībā, ka neviens viņu nenovēro. Bet, tiklīdz viņa iebrauca plašajā alejā, kas veda uz Oksfordu, kāds viņu pasauca.

Anna ātri atskatījās un ieraudzīja, ka krustojumā stāv liela mašīna ar tuvajām gaismām. Pie tās neskaidri vīdēja trīs silueti. Tajā pašā mirklī kāds pūlējās uzlēkt uz viņas mašīnas kāpšļa, bet nenoturējās. Lielā mašīna nekavējoties sāka kustēties. Anna piedeva gāzi, un viņas mašīna kā bulta traucās prom no krustojuma.

Anna laikus bija ieslēgusi ātrumu. No lielās mašīnas tūdaļ raidīja sarkanās gaismas signālu — pavēli apstāties. Tā bija policijas mašīna. Anna to pazina pēc īpatnējā motora trokšņa. Šīs spēcīgās mašīnas policijas dienestā bija parādījušās tikai nesen.

Ceļš priekšā bija pavisam tukšs, un vajadzēja šķērsot vēl tikai vienu krustojumu. Anna brauca ar ātrumu simt trīsdesmit kilometru stundā, nepievēršot uzmanību ceļazīmēm, un gandrīz saskrējās ar spēcīgu rolsroisu, kas no labās puses izbrauca uz ceļa. Pēc rolsroisa viņai pretī brauca smagā mašīna, un tā aizkavēja viņas vajātājus vismaz uz minūti. Mašīnas spogulīti Anna redzēja, ka policisti savā mašīnā strauji sakustas. Acīmredzot viņi bremzēja. Pēc tam atskanēja skaļš sprādziens, un šis troksnis Annai bija labi pazīstams — policijas mašīnai pārsprāga riepa.

Pēc pusjūdzes priekšā parādījās neliels ciemats. Anna atcerējās, ka tur ceļu krustojumā vienmēr dežurē policists. Turpat aiz ciema atzarojās otrs ceļš, kas veda uz ziemeļiem, un uz tā varēja tikt, ja izbrauca cauri ciemam. Ciema iela bija daudz šaurāka nekā šoseja, Annai nācās samazināt ātrumu — tagad viņa brauca ar sešdesmit kilometriem stundā. Atskatoties Anna redzēja, ka policijas mašīna atpalikusi un nav redzama, bet tas vēl neko nenozīmēja, jo ceļš bija līkumains, ar daudziem pagriezieniem — iespējams, ka policijas mašīna atradās daudz tuvāk, nekā viņa varēja iedomāties.

Beidzot Anna bija ciematā. Atkal vajadzēja samazināt ātrumu: tagad viņa brauca ar trīsdesmit kilometriem stundā.

Pēkšņi no tumsas iznira jātnieku policists. Ieraugot automobiļa žilbinošās ugunis, zirgs nemierīgi salēcās. Acīmredzot policists nezināja, ka Annu vajā, jo parādīja zīmi, lai viņa brauc uz priekšu. Bet tūlīt pēc tam Anna izdzirda policista satraukto svilpienu. Viņa nekavējoties uzņēma ātrumu. Aiz ciema atkal sākās ceļš, taisns kā bulta, un Anna varēja braukt ar maksimālo ātrumu.

Automobilis traucās neiedomājamā ātrumā…

Anna tuvojās tiltam, kas veda pāri dziļai, straujai upei. Pie tilta viņa ieraudzīja spīdam divus automobiļa lukturus un mazu zaļo signālgaismu. Tā bija policijas mašīna.

Atri vajadzēja kaut ko izdomāt. Ceļš nebija tik plats, lai varētu brīvi apgriezties.

Ja policista svilpieni attiecās uz Annu, tad tas varēja nozīmēt vienīgi to, ka viņai seko.

Anna izdzēsa gaismas un apstādināja savu mašīnu tilta vidū, tad paņēma vīstokli, iemeta to ūdeni un turpināja ceļu.

Pretī braucošā automašīna ari samazināja ātrumu. Anna ieslēdza gaismas un deva signālu, ka grib pabraukt garām. Bet otra mašīna nereaģēja uz viņas signālu. Tāpēc Annai neatlika nekas cits kā apstāties. Abas mašīnas nobremzēja gandrīz vienlaicīgi. No policijas auto izlēca divi cilvēki un pieskrēja pie viņas. Anna izdzirdēja pazīstamu balsi:

—     Esmu gatavs derēt, ka tā ir mis Pērmena!

Tas bija seržants Saimons, Bredlija palīgs.

—     Jūs vairākas reizes aizmukāt no mums, un es baidos, ka tam var būt sliktas sekas. Varbūt jūs būtu tik laipna un paskaidrotu — kāpēc braucāt tādā galvu reibinošā ātrumā?

—     Es taču nebraucu ar neatļautu ātrumu?!

Atbildes vietā viņš kaut ko noburkšķēja.

—    Jūs esat arestēta, — seržants teica un, pasaucis vienu no policistiem, lika tam sēsties viņas mašīnā.

—    Lūdzu jūs izkāpt no mašīnas, mis Pērmena! — Un Saimons spēcīgi saspieda viņas roku.

—    Atlaidiet mani! — Anna sašutumā iesaucās. — Nav nekādas vajadzības mani turēt!

Viņa pūlējās izrauties, bet seržants pats atlaida roku.

—    Jūs sēdīsieties šajā mašīnā! — viņš teica un norādīja uz policijas auto.

Saimons apsēdās Annai blakus. Ari otrā pusē apsēdās policists.

Tas policists, kurš iekāpa Annas mašīnā, atbrīvoja ceļu un lāva Saimona mašīnai pabraukt garām. Seržants viņam uzsauca:

—    Mis Pērmenas mašīnu nogādājiet Skotlendjardā! Tur es to apskatīšu.

Ceļā uz Londonu Saimons kļuva mazliet laipnāks.

—    Tāda saprātīga būtne kā jūs, mis Pērmena, — viņš iesāka, — gan varēja nesagādāt policijai tik daudz rūpju. Tādā ātrumā jūs taču varējāt kādu sabraukt! Acīmredzot jūs nesaprotat, ko darāt, vai ari jums kāds lika braukt tik ātri. Mis Pērmena, sakiet atklāti — uz kurieni jūs tādā ātrumā braucāt un ko jūs gribējāt darīt? Savukārt es centīšos darīt visu, lai atvieglotu jūsū stāvokli.

Es negribu nosaukt vārdus, bet mums ir zināms, ka esat iejaukta lietā, kuras iznākumu jūs nevarat paredzēt.

—    Viss, ko jus sakāt, izklausās loti miglaini, — meitene vēsi sacīja.

Viņš labsirdīgi iesmējās.

—     Es neesmu tik izglītots kā jūs, mis Pērmena, bet domāju, ka jūs loti labi saprotat — dāmai neklājas nakts laikā drāzties nenormālā ātrumā pa lauku ceļiem. Jūs varējāt kādu satikt, un tikšanās varēja būt jums nepatīkama…

—     Šajā ziņā jums taisnība, — meitene dusmīgi sacīja.

Viņas atbilde Saimonu uzjautrināja.

—     Ko teiksi, Valter? Vārdi azotē nav jāmeklē. Griež kā ar nazi. Bet mēs nemaz neesam tik riebīgi, kā jūs, mis Pērmena, to iedomājaties! Mēs veicam savu pienākumu. Mēs sargājam vienkāršo pilsoņu mieru. Tik cienījama persona kā jūs gan varēja palīdzēt policijai, nevis…

Viņa nicīgi iesmējās.

—    Kuru likuma pantu es, pēc jūsu domām, esmu pārkāpusi?

Misters Saimons sāka domāt:

—    Vispirms — jūs pārāk ātri braucāt.

Anna nicīgi iesmējās.

—■ Vai jūs to varēsiet pierādīt? Es tā kā nevaru atcerēties, ka kādu sēdinātu cietumā par pārāk ātru braukšanu naktī.

Seržants Saimons saprata, ka atrodas kutelīgā situācijā. Tiesneši prasa pierādījumus. Turklāt ceļā viņi redzēja daudz automobiļu, un bija iespējams, ka viņi sajaukuši Annas mašīnu ar kādu citu. Vēl vairāk — Anna brauca pretī, nevis vienā virzienā ar viņiem, kas viņa liecības lāva apšaubīt.

—     Es zinu, ka to būs loti grūti pierādīt, — Saimons piekrita, — bet es nemaz nevēlos jūs nodot tiesai. Es tikai gribu piecas minūtes ar jums aprunāties. Pasakiet man atklāti — uz kurieni jūs braucāt, ar ko jums vajadzēja satikties un ko jums vajadzēja nodot? Ja jūs esat prātīga sieviete, jūs mums to pateiksiet un izbēgsiet no visādām nepatikšanām.

Seržanta vārdi uz Annu neatstāja nekādu iespaidu.

— Es nesaprotu, par ko jus runājat! Jums nav tiesību mani pratināt! Vai varbūt jūs gribat mani apdullināt ar rungu? — viņa ironiski pavaicāja.

Seržants Saimons to noliedza. Uz turpmākajiem jautājumiem Anna neatbildēja, un viņam nekas cits neatlika kā atspiesties pret sēdekļa atzveltni un apklust.

Saimons nogādāja Annu Skotlendjardā, un pec desmit minūtēm aiz Annas aizvērās kameras durvis.

9. nodaļa Makhilla kļūda

Makhills nervozi staigāja pa savu dzīvokli. Ik minūti viņš ieskatījās pulkstenī. Jau rādīja divi naktī, bet par Annu vēl joprojām nebija nekādu ziņu. Marks pa telefonu piezvanīja vienam no Oksfordas aģentiem un uzzināja, ka Anna vēl līdz šim brīdim nav ieradusies. Tas Marku sevišķi neuztrauca. Anna bija gudra un droši vien izvēlējusies kādu sānceļu, lai izvairītos no nevēlamiem sarežģījumiem.

Bet nu gan beidzot vajadzēja but kādām ziņām no viņas. Oksfordas līdzdalībnieks apsolījās piezvanīt pa telefonu, līdzko Anna ieradīsies, bet arī pēc stundas zvana vēl nebija.

Turpmākā sadarbība ar Annu nebija iedomājama bez dažiem sarežģījumiem. Makhills zināja, ka viņas uzticība ir iedragāta. Veltīgi Marks bija centies atdzīvināt Annā atriebības alkas — viņa pūliņus apgrūtināja dažādi apstākli. Marks bija pamanījis, ka īpaši slikti Annu ietekmē Tīzera klātbūtne. Šī neiedomājamā gļēvuļa sabiedrība Annu noskaņoja skeptiski.

Priekšnamā trīs reizes vārgi ieskanējās zvans. Marks metās pie loga un paskatījās laukā. Iela bija tukša… Acīmredzot Anna atgriezusies — viņa vienmēr zvanīja otro zvanu, kurš bija apslēpts zem parastā zvana pogas un par kura esamību zināja tikai nedaudzi. Makhills izgāja priekšnamā, atvēra ieejas durvis un pārsteigts atkāpās. Viņa priekšā stāvēja inspektors Bredlijs ar diviem policistiem.

Bredlija saltais skatiens Marku pienagloja pie vietas.

—    Vai jūs kādu gaidījāt?

Marks atguva pašsavaldību.

—    Protams. Es gaidu vēstis no Tīzera. Viņš šodien ir sasirdzis.

—     Un jūsu telefons ari ir sasirdzis, un jūs nevarējāt viņam piezvanīt.

—     Patversmē nav neviena, kas spētu sakarīgi runāt pa telefonu, — Marks smaidīdams iebilda. — Jūs taču pats zināt, cik šie ļaudis maz jēdz no tādām lietām. Man liekas, ka Tīzeram būs jānorīko palīgs. Vai jūs vēlaties ar mani aprunāties?

Bredlijs izvilka no kabatas dienesta dokumentus.

—     Man ir atļauja izdarīt jūsu mājā kratīšanu, — viņš teica. — Es ceru, ka neesmu nokavējis.

Makhilla pašamierinātlba un miers nesolīja nekā laba. Bredlijs jutās vīlies — viņš bija ieradies pārāk vēlu. Makhills nesmaidītu tik bezrūpīgi, ja viņam būtu jābaidās no kratīšanas.

—     Lūdzu, ienāciet manā kabinetā! — Marks laipni aicināja.

Policisti sekoja viņam. Kabinetā Marks vispirms piegāja pie

rakstāmgalda un pagrieza vienu no tur piestiprinātajiem slēdžiem.

—     Rokas nost no galda! — Bredlijs asi uzsauca. — Kam domāti tie slēdži?

Marks paraustīja plecus.

—     Tās ir tikai elektriskas ierīces, lai automātiski aiztaisītu durvis aiz apmeklētājiem. Jūs droši vien neaizvērāt durvis, bet es loti baidos no caurvēja.

—     Mēs aiztaisījām durvis! — Bredlijs atcirta. — Un kam domāts otrs slēdzis?

—    Ar otru slēdzi es attaisu durvis.

Bredlijs pastiepa roku pie slēdža un ar galvas mājienu paaicināja vienu no policistiem.

—    Aizejiet pie durvīm un paskatieties!

Viņš pagrieza slēdzi, un durvis sakustējās. Policists apliecināja Marka vārdu patiesumu. Bredlijs pagrieza otru slēdzi.

—    Kas tagad notika? — viņš pajautāja.

—     Es neko nepamanīju.

—     Šis slēdzis kalpo kādiem citiem nolūkiem. Tas neaizver durvis.

Makhills vīrišķīgi izturēja Bredlija skatienu un, acis nemirkšķinot, atbildēja:

—     Acīmredzot mehānisms ir sabojājies. Pamēģiniet otrreiz pagriezt pirmo slēdzi.

Bredlijs vēlreiz pagrieza pirmo slēdzi un dzirdēja, kā durvis atveras un atkal aizveras.

—    Jūs varat palikt šeit, kamēr ierēdņi pārmeklēs jūsu dzīvokli!

Makhills mierīgi atlaidās krēslā un aizsmēķēja.

—     Es ceru, ka jūs neiebilstat pret cigāra dūmiem? — viņš joprojām pieklājīgi apvaicājās.

—     Kādā skaistā dienā jums nāksies atmest smēķēšanu, — Bredlijs naidīgi teica.

Kratīšana ilga apmēram pusstundu. Policisti rūpīgi izpētīja katru sīkumu, izrakņāja visus skapjus un kastes, izklaudzināja. sienas.

Makhills, acīm redzami apmierināts, sekoja izmeklēšanas gaitai. Pēc tam viņš izvilka no kabatas atslēgu un pastiepa Bredlijam.

—    Lūk, tur pie kamīna, aiz paneļa, atrodas neliela slēptuve — sienā iedarināts seifs. Te būs atslēga.

Neteikdams ne vārda, Bredlijs paņēma atslēgu, atvēra skapi un ielūkojās tajā.

—     Liekas, jums ir arī garāža, vai ne?— viņš painteresējās. — Un šī garāža ir savienota ar jūsu virtuvi…

—     Labprāt jūs turp pavadīšu.

Viņi devās uz virtuvi, kur Bredlija uzmanību piesaistīja dīvainas konstrukcijas plīts. Viņš ieskatījās tajā un pamanīja, ka plīts ir pilna ar vēl siltiem pelniem.

—     Loti ērts aprīkojums, — Bredlijs nomurmināja.

—       Tur jums taisnība, — Makhills atbildēja. — Šajā plītī es .sadedzinu savas mīlestības vēstules.

Inspektora Bredlija lūpas nevijus notrīsēja. Viņam patika humors, un Marka vārdi viņu sasmīdināja.

—   Vai jūs patiešām esat tāds donžuāns? — Un, nenovērsdams no Marka skatienu, piemetināja: — Vai drīkst pajautāt — kas ir jūsu pēdējais upuris? Vai mis Pērmena?

Bredlijs ievēroja, ka Marks sadrumst, un viņam ap sirdi kļuva vieglāk. Atbildi negaidot, inspektors steidzās uz durvīm, kas veda uz garāžu, un pieprasīja:

—    Atveriet!

Bredlijs sekoja Makhillam lejā pa kāpnēm un pagaidīja, kamēr Marks ieslēdz gaismu, pēc tam paskatījās apkārt. Viņš izdzirdēja savādu troksni — kaut kur tecēja ūdens. Nebija grūti atklāt, no kurienes nāk šīs skaņas. Bredlijs ieraudzīja lielam cigāram līdzīgu metālisku tvertni.

—     Kas tas tāds? — viņš noprasīja.

—   Tā ir jauna ventilācijas sistēma, — Marks atbildēja. — Mani loti interesē dažādi jaunizgudrojumi.

Bredlijs pacēla vāku un ar bateriju izgaismoja vienīgi ūdens atspīdumu. Viņš uzrotīja piedurknes, iebāza rokas ūdenī, aizsniedza rezervuāra dibenu un sataustīja noteku.

—    Vai jūs kaut ko atradāt? — Marks pieklājīgi pajautāja.

Garāžas kaktā Bredlijs atrada brūnā papīrā ietītu paku. Viņš

norāva iesaiņojumu un ieraudzīja dažus koniskas formas kristālus. Tie bija monētas lielumā. Inspektors pagaršoja vienu no kristāliem.

—    Sāls, — Bredlijs konstatēja. Pēc tam viņš vienu no kristāliem ielika rezervuārā. Dažās sekundēs kristāls ūdeni izkusa, un no tā nekas nepalika pāri.

—    Makhill, jūs esat viltīgs, bet es sapratu jūsu izgudrojumu. Jūs tvertni aiztaisījāt ar korķi no sāls. Cukurs šim nolūkam būtu derējis vēl labāk. Tad jūs ievietojāt savu kontrabandas preci tvertnē. Briesmu gadījumā jūs tajā palaižat ūdeni… Šim nolūkam ir otrs slēdzis uz jūsu galda.

Bredlija paziņojums trāpīja mērķī, un viņš pamanīja, ka Makhillam kļuvis nelabi.

—    Kad jūs gaidāt ierodamies policiju, jūs pagriežat slēdzi, un ūdens caurtekot izkausē jūsu kokaīna krājumus un korķi, un, policijai ierodoties, viss ir kārtībā. Pierādījumi izgaisuši. To jūs esat labi izdomājis!

Bredlijs paplikšķināja Makhillam pa plecu.

—    Nedomājiet šo triku pielietot otrreiz. Kad es jūs nākamreiz apciemošu, sākšu ar garāžas apskati, un manai vizītei tad var būt jums nepatīkamas sekas. Kur ir mis Pērmena?

Bredlijs to pajautāja tik negaidīti, ka Makhills samulsa.

—    Mis Pērmena te nedzīvo.

—    Bet jūs taču gaidījāt no viņas ziņas, vai ne? Jūs gaidījāt viņas atgriešanos?!

Makhills centās iesmieties, bet smiekli neskanēja pārliecinoši.

—    Dārgais inspektor, jūs tiešām fantazējat! Kur jūs to rāvāt?

—   Jūs gaidījāt mis Pērmenu, bet jums nāksies ilgi gaidīt. Šonakt viņu uz Oksfordas šosejas arestēja.

Makhilla sejā nenodrebēja ne vaibsts. Viņš nezaudēja savaldību un neizrādīja savas izjūtas.

—    Man tiešām nepatīkami to dzirdēt. Kā tas notika?

—    Viņa veda aizliegtas narkotikas.

Parastos apstākļos Makhills neticētu Bredlija vārdiem. Marks zināja, ka policijas atklātībai nav jātic, bet šajā mirklī viņš vairs nevaldīja pār sevi, nemaz neiedomādamies, ka Bredlijs varbūt tikai grib viņu pieķert.

—   Es par to visu neko nezinu! — Makhills apņēmīgi paziņoja. — Ja mis Pērmena vadā sev līdzi narkotiskas vielas, tad dara to bez manas piekrišanas. Bet, ja vina apgalvo, ka tās esmu sagādājis es, tad melo. Kur jūs atradāt narkotikas?

Makhills par vēlu apķērās, ko ir izdarījis. Ja Annai draudēja nepatikšanas, viņa droši vien izdomāja, kā atbrīvoties no pakas. Bet tagad, pateicoties savai neuzmanībai, viņš meiteni nodeva, pasacīja inspektoram to, ko Anna pati nemaz nenojauta. Viņas automobilī bija kaut kas tāds, ko viņa nezināja.

10. nodaļa Makhills rūpējas

Taisnības labad jāsaka, ka Makhills centās darīt visu iespējamo, lai mazinātu Annai draudošās briesmas. Deviņos gadījumos no desmit viņa tiešām veda tikai sāli paketēs. īstā krava, Annai nezinot, atradās slēptuvē, kas loti asprātīgi bija ierīkota automobiļa apšuvumā.

Tomēr šajā reizē viņa veda nevis sāli, bet gan narkotikas. Marks paļāvās uz viņas aukstasinību un iedzimto veselo saprātu. Pēkšņi Marks ar šausmām atcerejas, ka pirms nedēļas viņš Annu bija sūtījis uz Birmingemu un toreiz viņa veda lielu kokaīna kravu, kas bija ievietota slēptuvē.

Parasti Annu sagaidīja viņa aģenti, kas mašīnu, kamēr meitene atpūtās, aizveda uz garāžu, kur izkrāva preci, par kuru Anna neko nezināja.

Automobili ierīkotā slēptuve Marku sevišķi neuztrauca. Tā bija tikpat droša kā tvertne garāžā. Tikai pēc Annas aizbraukšanas Markam ienāca prātā, ka viņa Oksfordas aģenti, atraduši kokainu, brīnīsies par tā daudzumu, bet sevišķas raizes tas neradīja.

Marks sajuta Bredlija pētošo skatienu un piespieda sevi pasmaidīt.

— Patiesībā es gribēju teikt…

—     Vai jūs gribējāt teikt, ka Anna Pērmena bez tā saiņa, ko viņa iemeta ūdeni, veda sev līdzi vēl kaut ko?

Marks nodūra acis.

—     Par to man nekas nav zināms, — viņš steidzās aizbildināties. — Es pat nezinu, ka mis Pērmenai būtu līdzi kaut kas tāds, kas jāmet ūdenī. Jums taisnība tikai tajā ziņā, ka viņa tiešām brauca uz Oksfordu. Bet kur mis Pērmena ir pašlaik?

Brīdi klusējis, Bredlijs teica:

—    Mis Pērmena atrodas policijas iecirknī. Es nojaušu, ka jūs vēlaties galvot par viņu un centīsieties atbrīvot. Bet es pret to cīnīšos visiem spēkiem. Es visādi pūlējos pasargāt mis Pērmenu no nepatikšanām, bet tagad, kad uz viņu krīt aizdomas, es viņas labā neko nevaru darīt.

Bredlijs domīgi pārvilka roku pār pieri un teica:

—     Viņas vienīgā iespēja atgriezties brīvībā —liecināt pret jums. Ja mis Pērmena piekritīs to darīt, tad es esmu ar mieru piedot visus viņas grēkus.

Marks domāja, ka Bredlijs runās asi un naidīgi, bet šoreiz viņa balss skanēja maigāk nekā parasti, un Marks, būdams labs cilvēku pazinējs, saprata, ka Bredlijs domās lidinās mākoņos.

Makhills pavadīja inspektoru līdz durvīm un, palicis ārā, pagaidīja, līdz policistu automobilis klusi iekustas ceļā. Tas izgaisa Oksfordstrītas virzienā.

Marka rīcībā bija advokāts, kas izpilda visu, ko no viņa prasa. Trūkumā nokļuvušo misteru Durzeru Marks apgādāja ar naudu, noīrēja viņam villu priekšpilsētā un padarīja pilnīgi atkarīgu no sevis.

Marks atgriezās istabā un pa telefonu piezvanīja advokātam:

—    Nosūtu pēc jums mašīnu. Nekavējoties ierodieties pie manis!

Pusčetros misters Durzers ieradās pie Makhilla. Viņš bija vājš, iekritušiem plakstiem un drebošām rokām.

—        Uzklausiet mani! — Marks viņam teica. — Manu draudzeni aizturējusi policija. Es gribu, lai jūs šodien pat sāktu ar to nodarboties un viņas aizstāvību uzticētu labākajam advokātam. Gādājiet, lai meitene būtu nodrošināta ar visu nepieciešamo. Pasakiet viņai, ka no policijas nav jābaidās un ka viņa mierīgi var izvairīties no uzdotajiem jautājumiem. Inspektors Bredlijs darīs visu, lai meiteni ieslodzītu cietumā. Ari to varat viņai pateikt.

—     Ko viņa veda? — advokāts apvaicājās drebošā balsī.

—     Kokaīnu. Starp citu, es neesmu pārliecināts, ka viņi to atrada. Ja pret meiteni tiešām nav nekādu pierādījumu, tad vajag darīt visu, lai viņu pret galvojumu izlaistu no cietuma. Varat pat iesniegt sūdzību augstākām instancēm.

Pēc Durzera aiziešanas Marks izdzēra tasi kafijas, iegāja aukstā dušā un pacietīgi sāka gaidīt jaunas vēstis.

11. nodaļa Bredlija noziegums

Bredlijs atgriezās garāžā, kur stāvēja Annas mašīna. Viņš atlaida savus padotos un pats sāka pārmeklēt mašīnu.

Bredlijam nesagādāja nekādas grūtības atrast slēptuvi zem mašīnas sēdekļa. Bet tā bija tukša.

Inspektors jau gribēja beigt apskati, kad pēkšņi viņam ienāca prātā, ka mašīnas sānsienu apšuvums ir biezāks, nekā parasti mēdz but. Bredlijs to izpētīja sprīdi pa sprīdim. Virs durvīm abās pusēs atradās ādas kabatas, bet arī tās bija tukšas. Viņš vēlreiz tās izpētīja un pamanīja, ka mašīnas durvis ir pārāk biezas.

Tad Bredlijs pacēla vienu no tukšajām ādas kabatām un ievēroja, ka zem tās ir neliels iedobums. Tāds pats iedobums bija arī zem otras kabatas. Tas viņu uzvedināja uz domām, ka durvīs ir kāds slēpnis. Paņēmis kabatas nazīti, inspektors rūpīgāk ķērās pie durvju pētīšanas un izdzirdēja metālisku skaņu. Nazis atdūrās pret metāla apšuvumu.

Bredlijam veicās. Turpinot apskati, viņš nejauši atklāja noslēpumu. Paceļot somu, inspektors mazliet stiprāk piespieda durvis, un iedarbojās slepenais mehānisms. Atskanēja pakluss krakškis, un ādas četrstūris, kas bija iemontēts durvis, atvērās. Izrādījās, ka durvis ir slēptuve, kurā Bredlijs atrada duci plakanu, cieši sapresētu paciņu. Viņš tās pārlika savā kabatā un tikpat rūpīgi izpētīja otras durvis. Ari tajās atradās slēpnis, bet tas bija tukšs.

Bredlijs pārbaudīja ari pārējās durvis, taču neko neatrada; pēc tam, savedis mašīnu kārtībā, viņš devās projām.

Bredlijs pēkšņi jutās gandarīts. Šis atradums taču bija smags pierādījums pret sievieti, ap kuru viņa domas vijās dienu un nakti. Bet ne jau tāpēc Bredlijs jutās apmierināts. Viņš priecājās par to, ka laicīgi aizsūtījis prom savus cilvēkus un mašīnas apskati paveicis bez lieciniekiem. Bredlijs bija nokļuvis neapskaužamā situācijā.

Vispirms viņš devās uz Skotlendjardu, bet pēc tam uz mājām. Nokļuvis savā pieticīgajā dzīvoklītī, inspektors iededza gaismu, aizslēdza durvis un tad sāka pētīt paciņas. Jau pirmā iznīcināja visas šaubas — tajā bija kokaīns!

Bredlijs stīvi lūkojās uz kristālisko indi. Telefona zvans viņu izrāva no sastinguma. Bredlijs nervozi pielēca kājās un piesteidzās pie aparāta. Viņš ne tik daudz gribēja uzzināt, kas zvana, cik atbrīvoties no tiem, kas viņu traucē.

Telefona klausulē atskanēja viņa priekšnieka balss.

—    Bredlij, vai tas esat jūs? Mums tikko pienāca ziņojums no viena kokaīna tirgotāja Oksfordā. Viņš ziņo, ka mis Pērmenas mašīnā jūs apadīsiet paku ar narkotikām. Automašīnas durvīs esot slēptuve. Es aizsūtīšu Saimonu.

—    Nē, nē, tas ir lieki, es pats aiziešu, — Bredlijs iebilda. Viņš nolika klausuli un atkal uzmeta acis paketltēm ar balto saturu. Vairs nebija nozīmes vilcināties. Vajadzēja pieņemt noteiktu lēmumu.

Bredlijs devās uz virtuvi un palūkojās apkārt. Kokainu varēja noslēpt kādā neuzkrītošā vietā, piemēram, miltu kārbā, bet viņu pašu uzjautrināja šī absurdā iedoma.,. Bredlijs atgriezās istabā, savāca paciņas, iegāja virtuvē un izbēra tās izlietnē.

Pēc tam viņš atgrieza krānu. Minūtes desmit inspektors vēroja, kā tekošais ūdens aizskalo balto vielu. Kad no kokaīna vairs nekas nebija palicis, viņš sadedzināja iepakojumu, apģērbās un devās uz Skotlendjardu.

Pēc stundas inspektors Bredlijs gribēja savam priekšniekam ziņot, ka, apskatot mis Pērmenas automobili, nekas nav atrasts, bet priekšnieka Skotlendjardā vairs nebija, viņš bija aizgājis uz mājām.

Tā Džons Bredlijs nebija izpildījis savu pienākumu. Ja kāds pirms divām stundām būtu teicis, ka mīlestībā uz kādu sievieti viņš iznīcinās nozieguma pierādījumus, Bredlijs būtu smējies. Un tomēr viņu neatstāja nojauta, ka agrāk vai vēlāk Anna Pērmena nonāks konfliktā ar likumu. Anna viņu neieredzēja — par to Bredlijs nešaubījās, bet viņš bija pārliecināts, ka šo naidu uzkurinājis Marks Makhills.

Anna allaž centās būt pret viņu laipna, bet meitene bija pārāk dabiska, lai spētu notēlot to, ko patiesībā nejuta. Anna bija pūlējusies slēpt savu attieksmi pret viņu, bet šķiroties Džons viņas acīs vienmēr bija redzējis neviltotu atvieglojumu.

Bredlijs iegāja savā darba kabinetā, atlaidās krēslā un iesnaudās.

No pussnaudas viņu pamodināja dežurants, atnesdams karstu kafiju. Pēc tam Bredlija apziņā sarosījās doma, ka pēc dažām stundām viņam nāksies stāties tiesas priekšā un būt apsūdzētājam sievietei, kuru no sirds mīlēja.

Pulksten astoņos Annu veda uz tiesu. Izņēmuma kārtā viņai lāva sarga un izmeklētāja pavadībā braukt ar taksometru. Ja Annai būtu kaut neliela pieredze tādās lietās, viņa būtu sapratusi, ka tiesai šis gadījums ir īpaši svarīgs.

Tiesā sargs viņai sacīja:

—    Tikko ieradās misters Durzers, jūsu advokāts. Būs labāk, ja jūs ar viņu apspriedlsieties manā istabā.

Kaut arī sarunas laikā klāt bija sargs, tā risinājās pavisam nepiespiesti. Mazais advokātiņš pieveda Annu pie loga un satraukti sāka viņai kaut ko čukstēt. Šī vārgā cilvēka nervozitāte Annu darīja nemierīgu.

—    Nepievērsiet uzmanību tam, ka man trīc rokas! — Durzers teica, pamanījis Annas apmulsumu. — Tas man no veca nervu satricinājuma. — Viņš uzmanīgi paskatījās uz visām pusēm un turpināja: — Es nāku pie jums ar vēstīm no Marka. Ļoti iespējams, ka bez šīs pakas… mašīnā vēl bija noslēptas arī citas pakas… garšvielas.

—     Mašīnā? — meitene brīnījās.

Viņš cītīgi māja ar galvu.

—    Mašīnā ir divi slepeni nodalījumi. Ja jums par tiem vaicās… jūs neko nezināt! Vai sapratāt?

—     Kas man draud?

—    Es nezinu. — Viņš paraustīja plecus. — Es nevarēju šodien sameklēt jums advokātu, tāpēc ka jūsu lieta vēl nav izmeklēšanā.

Meitene pārsteigta paskatījās uz advokātu.

—    Ko jūs ar to gribat teikt? Vai tiešām man ieslodzījumā būs jāpavada vel kāda diena?

Durzers nolaida acis.

—     Viss ir iespējams. Mēs centīsimies par jums galvot. Mēs darīsim visu, kas ir mūsu spēkos, bet policija pūlēsies jūs aizturēt, sevišķi, ja viņi tiešām ir atraduši kravu. Vispār jau cietumā nemaz nav tik slikti, tikai vajag pierast.

Anna Pērmena juta, ka viņas spēki sāk zust. Nē, viņa nevarēs pierast pie cietuma! Viņa atkal atcerējās Bredliju. Tagad viņa to neieredzēja vairāk nekā jebkad.

—     Kādā iepakojumā bija… tās garšvielas?

Durzers sīki atbildēja uz jautājumu.

—     Un cik paciņu tur bija? — Anna turpināja izvaicāt.

—     Divpadsmit. Misters Makhills teica, ka jums vajag visu noliegt.

Iestājās ilgstošs klusums.

-'Kas bija pakās?

—     Garšvielas, tikai garšvielas, mīļā mis Pērmena!

—     Un kas man draud, ja mani atzīs par vainīgu? Tas ir, es gribēju sacīt — ja policija atradis garšvielas?

Advokāts paraustīja plecus. Uz šo jautājumu nebija viegli atbildēt, lai gan viņš lieliski zināja, kāds sods meitenei draud.

—    Vai tad par to sēdina cietumā?

—     Ne, parasti pirmajā reize lieta izbeidzas ar soda naudu. Marks labprāt to par jums samaksātu.

Durzers izjuta atvieglojumu, kad pārliecinājās, ka saruna ievirzījusies mazāk bīstamās sliedes, bet Anna izbrīnījās par viņa negaidīto runīgumu. Pec tam kad Durzers viņu atstāja, atvadām draudzīgi pamājis, meitene pamanīja, ka gar viņas kameru aiziet kāda dižena persona. Tas nebija neviens cits kā misters Zedemans. Acīmredzot ari viņš likuma priekšā bija kaut ko nogrēkojies. Šis apstāklis Annu uzjautrināja, bet, kad durvis atkal aizcirtās, viņai kļuva nelabi. Visu nakti Anna pavadīja nomodā, grozoties no vieniem sāniem uz otriem; viņa palika zem galvas cietu ādas spilventiņu un domāja, domāja, domāja…

Anna nejuta bailes. Pirmajos mirkļos jaunie iespaidi nomāca visus pārējos, bet pec tam viņai kļuva skaidrs, ka lieta ir nopietnāka, nekā viņai sākumā šķita. Kameras pelēkās sienas uzvēdīja grūtsirdību. Ronijs arī bija sēdējis tādā kamerā, un arī viņam bija lemts iepazīt cietuma apstākļus.

Vecīga cietumsardze atnesa Annai kafiju un divas šķēles maizes. Par ēdienu meitene nopriecājās — tikai tagad viņa sajuta, cik loti ir izsalkusi. Pēc brokastīm durvis atkal atvērās, un sardze aicināja Annu sekot.

Viņu ieveda mazā istabiņā. Tur Anna ieraudzīja pie loga kādu

vīrieti. Viņš stāvēja ar muguru pret durvīm un pa logu skatījās pagalmā. Pēc tam kad durvis aiz Annas aizvērās, vīrietis pagriezās pret meiteni, un… viņas priekšā stāvēja Bredlijs. Annas pirmā vēlēšanās bija tūlīt atstāt šo istabu, bet durvīs stāvēja sardze.

Bredlijs bija sakrities — viņam bija noguris izskats. Likās, ka viņš ir pārvērties un zaudējis pašpaļāvību.

—     Labrīt! — Bredlijs sveicināja. Viņa balss bija skarba un apņēmības pilna. Tas nebija draugs, bet policijas ierēdnis.

Anna neko neatbildēja. Viņa sastingusi, rokas uz muguras salikusi, skatījās Bredlijā un klusēja.

—    Paklausieties! — inspektors teica sardzei. — Pagaidiet gaitenī, kamēr es pabeigšu sarunu ar mis Pērmenu!

Sardze paklausīja.

—   Mana mīļā draudzene, jūs esat pamatīgi iepiņķējusies nelaimē. Esmu gatavs domāt, ka jūs nezinājāt, ko darāt.

Tagad viņa balss bija zaudējusi savu draiskumu, tā skanēja nopietni, bet reizē draudzīgi. Un Anna to apzinājās, lai gan viņas niknums pret Bredliju atkal pieauga. Meitene nespēja saprast, kas tieši viņu kaitina, jo Bredlijs taču acīm redzami centās palīdzēt. Un vienlaikus Anna juta — ja būtu iespējams, tad šajā pašā mirklī atņemtu viņam dzīvību.

—   Es lieliski apzinos, ko esmu izdarījusi. — Vina centās valdīt pār sevi un nepaaugstināt balsi. — Es naktī vizinājos automobilī un ar kaut ko izraisīju jūsu dusmas. Vislabprātāk jūs ar mani izrēķinātos tāpat kā ar Roniju.

—    Vai jūs gribat apgalvot, ka neesat vainīga? — inspektors tieši pajautāja. — Vai varbūt jūs apgalvosiet, ka neesat pārkāpusi likumu un esat policijas patvaļas upuris?

—    Uz šo jautājumu es atbildēšu tiesā, — meitene salti noteica.

Viņas lūpas nicīgi nodrebēja.

—    Vai jūs zināt, ka jūs izplatījāt narkotikas?

65

—    Mister Bredlij, jūs atkārtojaties! Šo stāstu jūs man pastāstījāt,

3 Tip-I»

kad es jums vaicāju par nabaga Roniju. Vai jūs gribat mani pārliecināt, ka es daru to pašu, ko Ronijs?

Bredlijs pētoši paskatījās uz Annu.

—     Un jūs gribat teikt, ka neesat to darījusi?

Bezspēcīgās dusmās nobālējusi, meitene metās uz durvīm.

Sardze stāvēja uz sliekšņa. Acīmredzot viņa bija noklausījusies.

—     Vediet mani uz kameru! — Anna pieprasīja.

—     Vai misters Bredlijs pabeidza sarunu ar jums?

—     Es pabeidzu sarunu ar viņu, — Anna atbildēja.

Kamerā viņa mazliet nomierinājās. Kā Bredlijs uzdrošinājās

ar viņu tā izrīkoties! Ja Anna šajā mirklī pavērtu muti, pār viņas lūpām nāktu tikai nesakarīgas skaņas! Kā Bredlijs drīkstēja viņu apvainot par to pašu, par ko viņš agrāk vainoja Roniju? Nekas — ne cietuma ieslodzījums, ne sods — nevarēja līdzināties tam pazemojumam, kuru viņa bija izjutusi šā cilvēka dēl.

Bredlijs izgāja no pieņemšanas istabas. Neviens pat nevarēja nojaust, cik smagi viņš pārdzīvo notikušo. Inspektors devās uz tiesas zāli, bet pa ceļam viņu notvēra Saimons.

—    Ārsts saka, ka Smitam jāiedzer kādi nomierinoši līdzekli, pirms viņš stāsies tiesas priekšā.

—     Smits? — Bredlijs iesaucās un izbijās. Viņš pavisam bija piemirsis, ka viņa rokās ir vēl viena lieta, daudz nopietnāka nekā Annas Pērmenas lieta.

Pirms nedēļas, aplaupot juvelieri, bija nogalināts viens no apsardzes. Slepkavam izdevās aizbēgt, bet pēc tam viņu tomēr notvēra. Bredlijs zināja, ka slepkava ir kaislīgs morfinists ar pilnīgi novājinātu nervu sistēmu un gribu un ka līdz tādam stāvoklim viņu novedis Makhills.

—     Vai tiešām jūs esat piemirsis par Smitu? — Saimons pasmaidīja.

—    Nē! Protams, ka ne, — Bredlijs pasteidzās atbildēt. — Vai viņš patiešām nevar iztikt bez nomierinošiem līdzekļiem? Cik ilgu laiku viņš var iztikt bez kārtējās devas?

—     Ne vairāk kā stundu.

Bredlijs pamāja ar galvu.

—     Es parūpēšos, lai viņa lietu pabeigtu ātrāk par stundu.

—     Un vēl — ar jums vēlas aprunāties Stēns.

Bredlijs izbrīnīts paskatījās uz savu palīgu.

—    Stēns?! — viņš pārjautāja, neticēdams savām ausim. — Kas noticis?

—     Liekas, ka viņam ir jums adresēta vēstule no Iekšlietu ministrijas.

Bredlijs steidzās atgriezties mazajā istabiņā, kurā viņš nupat bija runājies ar Annu. Stēns tiešām gaidīja. Viņš sēdēja uz krēsla, savas vārgās rokas salicis uz ceļiem. Stens bija vājš un valkāja melnu, pārāk platu uzvalku. Ap kaklu viņam bija apsiets raibs lakats.

—     Stēn, kas jums noticis? — Bredlijs jautāja.

—     Man ir nepieciešama policijas aizsardzība. Jūs taču zināt, ka es pie jums ierados no Iekšlietu ministrijas. Viss saistīts ar to Libitu. Viņa draugi vēlas ar mani izrēķināties, bet es ceru, ka man izdosies viņus pievārēt, pirms viņi noķers mani. — Viņš runāja ar spēcīgu ziemeļnieka akcentu.

—     Pagaidām ieejiet cietuma uzrauga istabā! Es atnākšu pie jums, kad pabeigšu savas divas lietas.

—     Šorīt tikai divas lietas? — Stēns brīnījās.

—     Divas, bet abas diezgan nozīmīgas…

Bredlijs mazliet nokavējās un ienāca tiesas zālē, kad tikko bija ievests Zēdemans, kas pat šeit nebija zaudējis savu cienīgumu.

Viņš sasveicinājās ar tiesnesi kā ar senu paziņu un nemaz neuzskatīja par vajadzīgu slēpt savus pagājušajā naktī pastrādātos grēciņus. Tieši otrādi, Zēdemans ne vienreiz vien atgādināja policistam, kas liecināja pret viņu, lai stāsta taisnību, un mierīgi gaidīja spriedumu.

Trīs nedēļas, kas Zēdemanam tika piespriestas, nekādi neietekmēja viņa labsajūtu.

Tiesas sekretārs pusbalsī sarunājās ar kādu advokātu, kurā Bredlijs pazina Makhilla rokaspuisi. Izdzirdis, ka sarunas laikā izskan vārds "Smits", inspektors saausljās. Starp citu, tam izskaidrojumu nevajadzēja ilgi gaidīt. Kad Zēdemanu izveda no tiesas zāles, misters Durzers ieņēma vietu pie advokāta galda. Izjūtot savai profesijai raksturīgo atmosfēru, viņš pārvērtās un vairs nebija tas bailīgais, mūžīgi drebošais cilvēks, kādu viņu bija redzējusi Anna.

—      Pirms godātie tiesnešu kungi sāks nākamās lietas izskatīšanu, — viņš pašapzinīgi teica, — es ceru, ka man ļaus iesniegt lūgumu. Tas attiecas uz lietu, ko jūs gatavojaties izskatīt vēlāk. Atļaušos atgādināt, ka savā laikā es iesniedzu lūgumu atdot dažus dokumentus, kas pieder manam klientam misteram Makhillam. Šie dokumenti atrodas nelaiķa Eliasa Džozefa īpašumā "Lēdijā Stērsā".

Šis paziņojums Bredliju loti izbrīnīja. Kāds ir Marka mērķis? Kādēļ viņam vajag tieši tagad pieminēt Li Džozefa nāvi?

Tiesnesis pamāja ar galvu.

—    Jā, es atceros šo notikumu.

—     Policija ir noplombējusi māju, — misters Durzers turpināja, — un, cik man zināms, tā nodomājusi paturēt zīmogus, līdz Li Džozefs oficiāli tiks atzīts par mirušu. Savā laikā mēs sameklējām liecinieku, misteru Zēdemanu, kurš neizprotamu apstākļu del tieši šodien stājas tiesas priekšā.

—    Jā, es to atceros. Liecinieks ar zvērestu apliecināja, ka šie dokumenti kļūdas pēc atstāti Lī Džozefa mājā.

—    Tiem nav lielas vērtības, — advokāts no jauna ierunājās, bet tiesnesis viņu pārtrauca:

—     Nav taisnība. Šie dokumenti nav nekas cits kā rēķini un sarakste ar vairākiem tirgotājiem kontinentā, kuri, domājams, apgādāja Lī Džozefu un tos, kas aiz viņa slēpās, ar narkotiskajām vielām. Vai tā ir, mister Bredlij?

—    Tieši tā, tiesneša kungs.

—     Mēs varam iesniegt pierādījumus, ka tirdzniecības dokumentos minētas likumā atļautas kīmiskas vielas un preparāti, — advokāts paziņoja.

Bredlijs saprata, kāds tam visam nolūks. Marks bija izdibinājis, ka policija atklājusi slēptuvi automobilī, un savlaicīgi gatavoja materiālus aizstāvībai. Dokumenti, par kuriem bija runa un kuri bija palikuši slepkavības naktī aizzīmogotajā mājā, viņa pozīcijas varčja stiprināt.

—    Šie dokumenti ir policijas kompetencē, — tiesnesis iebilda. — Ja tā paziņos, ka dokumentiem lietas izmeklēšanā ir liela nozīme, tad es nevarēšu jums tos izdot.

Viņš paskatījās uz Bredliju, un inspektors piecēlās no savas vietas.

—     Pašlaik mēs vēl nevaram iesniegt visus pierādījumus, — viņš teica, — bet šie dokumenti ir visai svarīgi, tāpēc es iebilstu pret advokāta lūgumu.

Tiesnesis piekrītoši pamāja ar galvu.

—    Jūsu lūgums tiek noraidīts, — viņš teica Durzeram.

Bredlijs atkal vērsās pie tiesneša:

—     Uzdrošināšos jūs lūgt tagad izskatīt Viljama Čārlza Smita lietu. Iepriekš es jūs lūdzu to atlikt uz pēcpusdienu, bet dažu iemeslu dēļ esmu spiests jūs lūgt pievērsties šai lietai tūlīt. Tā neaizņems daudz laika.

Tiesnesis viņam piekrita, un divi policisti atveda no kameras bālu, vārgu cilvēku. Viņa rokas bija ieslēgtas roku dzelžos.

Tiesnesis paskatījās uz viņa rokām un apjautājās:

—    Vai bija nepieciešams viņu nogādāt tiesas zālē tādā izskatā?

—    Jā, — Bredlijs atbildēja. — Viņš mums sagādāja lielas rūpes.

Arestētais paskatījās uz Bredliju un ļauni nosmīnēja.

Tika nolasīts apsūdzības raksts. Smitu apvainoja slepkavībā ar iepriekšēju nodomu — naktī uz četrpadsmito Smits ar revolveri nošāva Hariju Bendonu. Slepkavība notika Felloustrītā.

—     Vai apsūdzētajam ir advokāts? — tiesnesis jautāja.

—    Nē, — Bredlijs atbildēja. — Šodien es iesniedzu tikai prasību, lai jūs līdz nākamajai piektdienai Smitu atstātu izmeklēšanas ziņā.

Apsūdzētais iekārtojās uz sola ērtāk.

—    Trāpieties tik man pa rokai, Bredlij, un es jums apgriezīšu sprandu! — viņš ierēcās. Pēc tam vārdi pārgāja nesaprotamā murmulēšanā.

Lietas caurskatīšana tiesā nevilkās ilgi, un Smitu atkal aizveda uz kameru.

—   Vai šis ieslodzītais ir izgājis medicīnisko apskati?— tiesnesis gribēja zināt. — Viņa uzvedība man likās savāda.

—   Cik man zināms, ārsti viņu ir izmeklējuši, — Bredlijs atbildēja. — Viņš loti cieš no narkotiku trūkuma. Tas arī ir viņa un mūsu nepatikšanu cēlonis.

Tiesnesis norūpējies pašūpoja galvu.

—   Pēdējā laikā neiedomājami pieaudzis to noziedznieku skaits, kuri darbojas narkotiku iespaidā. Manā priekšā ir stājušies daudzi kokaīnisti un morfinisti. Kur viņi pamanās dabūt šīs indes? Agrāk narkotiku izplatība bija loti ierobežota. Man nekad agrāk nav nācies pieredzēt, ka narkotikas lieto tādos sabiedrības slāņos, pie kuriem pieder Smits.

—   Tagad šie labumi valstī tiek izplatīti sistemātiski, — Bredlijs atbildēja, un tajā pašā brīdī Durzers neapmierināts iejaucās:

—    Es ceru, ka šī atbaidošā lieta nekādi neietekmēs attieksmi pret Annas Pērmenas lietu, kuru jūs tūlīt sāksiet klausīties.

—    Es nemaz netaisos šīs lietas savstarpēji saistīt, — Bredlijs iebilda.

Bredlija atbilde advokātu tomēr neapmierināja.

—   Tas, ka Smita lieta tika izskatīta pirms Pērmenas lietas un ka bija runa par narkotisko vielu izplatīšanu, nevarēja neradīt manai aizstāvamajai nelabvēlīgus apstākļus. Es taču nezinu, par ko policijai labpatiks vainot mis Pērmenu…

Kāds aizskāra Durzera roku. Tas bija Makhills, kurš nemanīti bija ienācis zālē un ieņēma vietu blakus advokātam. Bredlijs pamanīja vina ierašanos.

—    Palieciet mierā! Lai pagaidām lieta iet savu gaitu, — Makhills pačukstēja Durzeram. Pēc tam, pamanījis, ka tiesnesis kaut ko apspriež ar sekretāru un Bredliju, pavaicāja: — Kas Bredlijam ir aiz ādas?

—     Ja Bredlijam tiešām ir izdevies uziet slēptuvi automobilī, tad viņš ierosinās pret Annu apsūdzību par nelikumīgu indes glabāšanu.

—    Vai vini tiešām atraduši kokaīnu?

—    Es zinu tikai to, ka Bredlijs pats apskatīja mašīnu.

Markam izstiepās seja.

—     Kāds sods viņai draud?

—    Trīs mēneši ieslodzījumā. Bet varbūt arī seši mēneši. Vai viņa tiešām veda kokaīnu?

Makhills apstiprinoši pamāja.

—     Bet viņa par to nezināja.

Durzers neticīgi pasmaidīja.

—    Vai jus gribat teikt, ka viņa nezināja, kādu kravu vadā?

—    Viņa neko nezināja par slēptuvi automobilī.

Tiesnesis pārtrauca viņu sarunu, skali paziņodams:

—    Anna Merija Pērmena.

Anna ienāca zālē, ar galvu pamāja Makhillam un smaidīdama apsēdās uz sola. Šo smaidu Bredlijs agrāk bija redzējis Ronija sejā. Arī viņas brālis uz apsūdzēto sola bija apsēdies ar to pašu augstprātīgo smaidu sejā.

—   Tātad, mister Bredlij? — turpinot smaidīt, meitene uzrunāja izmeklētāju. — Beidzot jums ir izdevies īstenot savas ieceres un nosēdināt mani uz apsūdzēto sola. Domāju, ka jums šī bija dzīves laimīgākā diena.

Bredlijs nespēja ticēt savām ausīm.

—   Jums ir tiesības sarunāties tikai ar mani, — tiesnesis Annu pārtrauca.

Meitene ničlgi iesmējās:

—    Sveicināti, tiesneša kungs! Un es biju iedomājusies, ka ari man šeit būs iespēja izteikties…

Sekretārs paskatījās uz lapu savā priekšā un ierunājās:

—     Jūs tiekat apsūdzēta par to, ka pagājušajā nakti braucāt automobili ar likumā neatļautu maksimālo ātrumu. Vai jūs atzīstat sevi par vainīgu?

Tiesnesis viņu pārtrauca:

—    Šorīt bija runa par to, ka būs vel otra, nozīmīgāka apsūdzība. Kāpēc jūs to nepaziņojāt?

Makhillam par lielu izbrīnu, Bredlijs pakratīja galvu.

—     Pagaidām vajadzēs iztikt ar šo vienu apsūdzību. Mums neizdevās atklāt neko tādu, kas varētu kalpot par pierādījumu.

Anna pirmā attapās no izbrīna, kas bija pārņēmis visus.

—    Vai tiešām jūs gribat būt žēlsirdīgs pret mani? Es jūs neieredzu! — viņa iesaucās.

Tiesnesis gribēja piespiest Annu apklust, bet viņam tas neizdevās. Anna jutās kā apstākļu noteicēja: viņa zināja, ka Bredlijs slēpj patiesību. Bredlijs meloja viņas dēl, un šie meli inspektoru padarīja atkarīgu no viņas, un tas radīja gandarījumu. Annai bija tikai viena doma, viena vēlēšanās — pazudināt Bredliju, pārvērst pelnos, izdarīt ar viņu to, ko viņš izdarīja ar Roniju.

Anna vairs neapzinājās tās briesmas, kas viņai draud, meitene aizmirsa par Marku. Visas viņas domas bija pievērstas tikai Bredlijam.

—    Mans dārgais draugs inspektors Bredlijs negaidīti iededzies alkās man palīdzēt! Tas bija viņš, kas mani iesēdināja aiz restēm…

Durzers izbijies pūlējās Annu nomierināt:

—     Mis Pērmena, varbūt tomēr būtu labāk, ja…

Bet meitene ar rokas kustību viņu apklusināja.

—        Inspektors Bredlijs vienmēr ir bijis loti mīļš un laipns pret mani. — Viņas balss skanēja aizvien skaļāk un skaļāk. — Viņš ne vienreiz vien centies mani labvēlīgi ietekmēt. Mēs ar viņu esam tikušies restorānos. Es pat esmu dejojusi ar viņu, vai ne tā, inspektor? Viņš ir iemīlējies mani! Viņš teica, ka manis dēl esot spējīgs uz visu!

Bredlijs pārakmeņojās, viņa seja pārvērtās par masku.

—     Apklustiet! — tiesnesis aizkaitināts pieprasīja, bet Anna neklausījās.

—    Es neklusēšu! — meitene turpināja trakot. — Ja viņš varēja staigāt man pa pēdām, mest iemīlējušos skatienus, bet pie pirmās izdevības mani iebāzt cietumā, tad man ir tiesības pateikt visu, ko es domāju. Bredlijs apskatīja manu mašīnu! Viņš saka, ka neko neesot tur atklājis! Viņš melo! Viņš tur atrada duci garšvielu paku…

—     Nomierinieties taču beidzot! — Durzers lūdzās.

Bet Anna nevaldīja pār sevi:

—    Es vedu garšvielas! Es vedu kontrabandu! Viņš to zina un tomēr uzstājas tiesas priekšā un melo, melo! Viņš iedomājas, ka es aiz pateicības kritīšu viņam ap kaklu, bet nē, viņš kļūdās! Es visiem parādīšu, kas viņš īstenībā ir! Viņš ir izmeklētājs, kas iznīcina pierādījumus, tāpēc ka ir iemīlējies sievietē, kuru viņam vajadzētu vajāt!

Annu tā bija pārņēmis sašutums, ka pēkšņi viņa vairs nespēja izteikt ne vārda.

—     Varbūt jūs beidzot nomierināsieties? — sadusmotais un pacietību zaudējušais tiesnesis jautāja.

—     Es pateicu visu, ko gribēju.

Durzers piecēlās un paskatījās uz meiteni.

—     Vai jūs esat prātu zaudējusi? Vai jūs saprotat, ko esat izdarījusi?

—     Jūsu pļāpāšanai es nepievērsīšu uzmanību, — tiesnesis paziņoja. — Pret jums ir iesniegta tikai apsūdzība par ātruma pārsniegšanu. Vai jūs sevi atzīstat par vainīgu?

—    Mēs atzīstam, ka esam vainīgi, — Durzers pasteidzās atbildēt.

—    Nu, lieliski! Piespriežu jums divdesmit mārciņu soda naudas. Jums jāsedz ari tiesas izdevumi. Turklāt jūs zaudējat braukšanas tiesības uz vienu gadu.

Anna tikko turējās uz kājām. Pieķērusies margām, viņa pusbalsī pajautāja:

—    Vai es tagad varu iet? Es esmu brīva?

Sardze pamāja viņai ar galvu. Pirms Anna gāja uz kameru paņemt savas mantas, viņa sarokojās ar Marku.

—    Kas viņu dzina to visu sarunāt? — Marks čukstus jautāja advokātam. Bet Durzeram par šo tēmu negribējās izteikties.

—    Nāciet man līdzi — jūs samaksāsiet sodu! — viņš teica, izvairīdamies no atbildes.

Annas lieta bija pēdējā šorīt izskatāmo sarakstā, un zāle tukšojās. Aizkavējās vienīgi tiesnesis, vācot portfelī savus papīrus. Viņš paaicināja Bredliju pie sevis.

—    Tas bija pavisam negaidīts naida izvirdums, — tiesnesis sacīja.

—    Jā, — Bredlijs vienaldzīgi atbildēja. Viņš jutās pilnīgi iznīcināts.

t

—    Manā ilggadējā prakse tas ir pirmais gadījums. Es nekad neesmu dzirdējis, ka apsūdzētā apvainotu izmeklētāju, kurš viņu arestējis, par iemīlēšanos.

Notikums detektīvu uzjautrināja.

—    Man labāk patiktu, ja viņa būtu melojusi, — Bredlijs noburkšķēja.

—     Viņa ir loti pievilcīga, — tiesnesis jokodamies atzīmēja. — No viņas puses bija loti neapdomīgi tā uzstāties.

Bredlijs palika zālē viens. Viņš pūlējās sakoncentrēties.

Drīz Anna atgriezās zālē. Vina ieraudzīja inspektoru un uz mirkli sastinga, domādama, vai nemēģināt izvairīties no satikšanās, bet tad apņēmīgi devās uz durvīm.

—    Sakiet — vai šeit ir izeja? — Anna jautāja, nepaceļot acis.

—   Jā, — Bredlijs aprauti atbildēja, un tonis bija gandrīz rupjš. Viņš atspiedās pret durvīm.

—    Vai jūs negribētu mani izlaist?

Bredlijs stingri lūkojās viņā pārmetumu pilnu skatienu.

—    Es nekad nebūtu varējis iedomāties, ka jūs spējat būt tik ļaunprātīga, — viņš mierīgi pateica.

—    Vai jūs ļausiet man iziet pa durvīm?

—    Ludzu! — Un viņš atvēra durvis. — Es ceru, ka jūs zināt, kurp šis ceļš ved?

Anna atkal juta sevī mostamies pretrunas.

—    Lejup. Tas ir ceļš, no kura jūs gribējāt atturēt Roniju un mani, — viņa ar rūgtumu sacīja.

—    Ronija pēdējie vārdi bija: "Paldies Dievam, ka mana māsa nepazīst Makhillu…"

Anna uzmeta Bredlijam niknu skatienu.

—     Ak atkal izdomājāt kaut ko jaunu? Līdzīgu slepenajām kastēm manā mašīnā? Jums vajadzētu rakstīt romānus!

—    Meli bija tikai tas, ka es atradu un noslēpu jūsu paciņas.

—     Loti augstsirdīgi no jūsu puses! — viņa izsmējīgi atteica.

—     Ceru, ka tagad jūs zaudēsiet savu vietu!

—    Maz ticams, — viņš atbildēja, piespiezdams sevi pasmaidīt.

—     Pat ja priekšniecība uzzinātu, ka es jūsu mašīnā atradu kokainu…

—    Tie ir salti meli! Tur nebija kokaīna!

—     Jūs esat uzsākusi pretīgu lietu, — tagad Bredlija balss skanēja nopietni un stingri. — Šorīt tiesas priekšā stājās cilvēks, kuru apsūdz slepkavībā. Viņš ir morfinists — Makhilla upuris. Un jūs esat viena no tām personām, kas palīdz Makhillam piegādāt viņiem šo 'indi.

Anna nobālēja kā audekls.

—     Jūs esat nicināms melis! — viņa iesaucās. — Es nekad neesmu izplatījusi tamlīdzīgas lietas. Es daru to, ko darīja Ronijs.

—Tur jums taisnība: viņš arī izplatīja narkotikas, ko Makhills un Lī Džozefs ieveda kontrabandas ceļā.

—     Jūs aptraipāt miruša cilvēka piemiņu, cilvēka, kuru jūs nogalinājāt! — Anna saniknota iesaucās.

—     Jūs esat neprātīga, — Bredlijs skumji teica. — Šodien jūs centāties mani apkaunot, un avīzes uzķersies uz jūsu izdomājumiem. "Izmeklētājs iemīlējies noziedzniecē" — viņiem tā būs sensācija!

Anna sāka smieties, bet viņas smiekli bija rūgtuma pilni.

—    Jāsāk domāt, ka jūs patiešām nakti un dienu domājat par mani. Ka jūs mokāties, par mani domādams, un ka jūsu sirds plīst pušu mīlas ilgās.

Tātad viņas velēšanās bija piepildījusies, un šī doma sniedza gandarījumu.

—    Es neieredzu jūs un neieredzu jūsu amatu! Jūs dzīvojat uz trūcīgo laužu nelaimju un sāpju rēķina. Jūs savu karjeru taisāt uz apkārtējo cilvēku bēdām.

Anna pamanīja smaidu Bredlija sejā, un tas vēl vairāk uzkurināja viņas dusmas.

—     Un jūs iedrošināties par to smieties?

—     Kad jūs iziesiet no tiesas zāles, — viņš teica, — uz ielas ieraudzīsiet policistu, kas regulē ielu satiksmi arī jums. Viņš rūpējas, lai jums nekas nenotiktu. Bet izmeklētāji rūpējas, lai nekas nenotiktu ar jusu mantu. Ja mūsu nebūtu, tad atrastos tādi tipi, kas aizsūtītu jūs uz viņpasauli desmit mārciņu dēļ. Viņi nekautrētos jums nocirst pirkstus, lai iegūtu jūsu gredzenus. Jūs naktī varat mierīgi gulēt tādēļ, ka jūsu mieru apsargā policija un ir tāda "Lidojošā brigāde", kas izseko visus, kuri jūs varētu aplaupīt. Mans amats ir tikpat cienījams kā jebkurš cits. Es kalpoju likumam un taisnīgumam.

—     Cik lieliski tas skan!

Bredlijs nepievērsa uzmanību ironijai viņas balsi un turpināja:

—        Ejiet vien un turpiniet savu darbošanos, turpiniet grūst nelaimīgos lejā, lai pēc tam viņiem nāktos stāties tiesas priekšā un iet pie karātavām! Dariet savu darāmo, kaut ari pati nesaprotat, ko darāt! Es mīlu jūs, kā vien vīrietis spēj mīlēt sievieti, bet tas, ko es izdarīju jūsu dēl, bija jūsu pēdējā iespēja.

Šajā mirklī zālē ienāca Makhills un kļuva par tālākās sarunas liecinieku.

—    Ronijs gāja savu ceļu un atrada nāvi, — Bredlijs turpināja. — Jūs gaida lielākas šausmas. Turpmāk jūs iesiet pa vēl sliktāku ce]u nekā līdz šim, ja vēl to neesat izdarījusi.

Patiesībā Bredlijs negribēja Annai to teikt, bet vārdi izlauzās paši.

Nākamajā mirklī Anna iesita viņam pa seju un pati no bailēm sastinga.

Bredlijs nobālēja.

—     Man loti žēl, man nevajadzēja to sacīt, — viņš teica.

Makhills izdarīja rupju kludu, iesaukdamies:

—    Velns parāvis, Bredlij! Ko tas viss nozīmē?

Bredlijs piemiegtām acīm paskatījās uz viņu.

—    Jūs redzējāt, kā viņa man iesita, — inspektors teica, — un es nododu sitienu tālāk — tam, kurš to pelnījis.

Zibenīgā ātrumā viņš iezvēla Markam pa seju, un tas sabruka uz grīdas.

Ar lielām pūlēm Makhills piecēlās kājās, seja no sāpēm bija sašķiebta.

—    Goda vārds, par to jūs samaksāsiet ar savu mundieri! — Marks nošņāca, un viņam šķita, ka izmeklētājs gatavojas uzbrukt otrreiz.

Bet Bredlijs nekustējās no vietas.

—   Tas ir nieks, salīdzinot ar to, kas jūs gaida. Es jūs pieķeršu, pirms jums izdosies mis Pērmenu ievilkt savos netīrajos darījumos!

—    Pieķersiet mani? Vai jūs domājat, ka varat mani iebiedēt? Es nebaidos ne no jums, ne no visa Skotlendjarda!

Šajā mirklī tiesas zālē ienāca Stēns. Bredlijs norādīja uz viņu.

—    Lūk, lūk, kur ir tas, no kura jums vajadzētu bīties. Šodien viņš mūs lūdza nodrošināt viņam apsardzi. Viņš veic pienākumus, kas viņam nav atnesuši labu slavu. Tas ir Stēns.

Makhilla sejā atspogujojās šausmas, kas robežojās ar izmisumu.

—    Tas ir Stēns?

—    Jā, Stēns, bende Stēns! — Bredlijs atkārtoja. — Apsveicinieties ar viņu: jums vēl nāksies iepazīties tuvāk!

' 12. nodaļa makhilla reakcija nenāk viņam par labu

Makhills un Anna klusēdami brauca mājās. Kaut arī Marks pulējās uzsākt sarunu, Anna spītīgi klusēja, un viņš bija pietiekami gudrs, lai liktu meiteni mierā. Marks saprata, ka viņa nevēlas pārrunāt šā rīta vētrainos notikumus.

—     Es jūs lūdzu, ienāciet pie manis! Pabrokastosim kopā, — viņš ierosināja. — Man šķiet, jūs esat izsalkusi.

Marks domāja, ka Anna atteiksies, jo pirms tam bija izsacījusi vēlēšanos atgriezties mājās, bet, viņam par brīnumu, meitene piekrita. Likās, ka Annu pārņēmusi vienaldzība pret visu, viņa bija ieslīgusi apātijā, no agrākā satraukuma nebija vairs ne vēsts. Annu negaidīti pārņēma nogurums un savāds vājums. Marks pamanīja, ka zem viņas acīm iegulst zili loki. Makhills gribēja piezvanīt, bet meitene ar rokas kustību viņu aizturēja.

—    Mark, nepūlieties pasūtīt man brokastis! Es tikai izdzeršu tasīti tējas. Ar to pilnīgi pietiks. Un pēc tam es mēģināšu izgulēties.

—     Nabaga vīrišķīgā Anna! Tas Bredlijs ir īsts nelietis!

Meitene vienaldzīgi paraustīja plecus.

—    īsts nelietis, — viņa mehāniski atkārtoja.

—   Bet jūs viņu tā aizskārāt kā neviens nekad, — Marks ļaunā priekā paziņoja. — Tagad par viņu smiesies visa Londona. Žēl, ka reportieru nebija klāt tajā brīdī, kad jūs viņu…

—    Nerunājiet par to! — Anna teica, un viņas balss skanēja mulsa un piesmakusi. — Es nemaz neesmu apmierināta ar savu uzvedību.

—    Bet kāpēc? Jūs viņam sadevāt pamatoti! To viņš bija pelnījis!

—   Nē, viņš to nebija pelnījis. Viņš veica savu pienākumu, un man kļūst nelabi, kad es par to domāju.

—    Tā ir dabiska reakcija. Jūs esat nogurusi, — Marks laipni teica.

Meitene bija ierāvusies dīvāna stūrī un par kaut ko saspringti domāja.

—    Tas cilvēks melnā — vai tas bija bende? — viņa jautāja.

Bendes pieminēšana lika Markam nodrebēt.

—    Jā, tas bija Stēns. Viņš izskatās tieši tāds, kādu es viņu biju iedomājies. Es, protams, nekad nebiju Stēnu redzējis. Ar viņu nav īpašas patikas sastapties.

—    Viņš atstāja uz mani loti spēcīgu iespaidu. Stēna sejā bija kaut kas loti skumjš un tajā pašā laikā godīgs.

—    Godīgs? Bendes sejā? — Marks izbrīnā iepleta acis. — Ko jūs runājat?

Anna smagi nopūtās un novērsās.

—    Vairāk es neko neteikšu, bet tiešām man labāk patiktu, ja šorīt tas viss nebūtu noticis.

Marks uzmundrinoši paplikšķināja viņai pa plecu.

—     Mīlā Anna, jūs esat braša! Vakara avīzēs būs rakstīts: "Neparasta aina tiesas zālē". Es degu nepacietībā — gribu izlasīt visu, kas par jums būs rakstīts. Tiklīdz atnesīs avīzes, es jums tās aizsūtīšu.

Pēkšņi Anna piecēlās no dīvāna.

—    Nē! Es tās negribu redzēt. Es pat negribu to visu atcerēties.

Viņš taču centās man palīdzēt. — Un meitene uzmeta Markam pētošu skatienu. — Kāpēc viņš apgalvoja, ka es vedu nevis garšvielas, bet kokaīnu?

—     Tāpēc, ka viņš ir nekaunīgs melis, — Marks pasteidzās atbildēt. — Viņš grib jūs pārliecināt, ka centies jums palīdzēt un izdarījis lielāku pakalpojumu nekā patiesībā. Vai tad jums tas nav skaidrs?

Anna neko neatbildēja.

—    Jūs tiesas priekšā lieliski atmaskojāt viņa vājību. Jūs taču agrāk nestāstījāt, ka Bredlijs ir jūsu rokās. Es tikai zināju, ka jūs laiku pa laikam tiekaties, ka viņš ielūdz jūs uz vakariņām, ka jūs dažus vakarus esat pavadījusi viņa sabiedrībā. Bet man prātā neienāca, ka Bredlijs jūs iemīlējis. Ja es to būtu zinājis!…

—    Ja jūs to būtu zinājis?…

Marks pasmaidīja.

—    Tad es būtu pasteidzies viņam izklāstīt savu viedokli.

—     Kāpēc?

Marks nebija gaidījis tādu jautājumu.

—     Kāpēc? — viņš saminstinājies atkārtoja. — Es, protams, nebūtu viņam ļāvis…

—    Vai jums gadījumā neliekas, ka jums uz mani ir gluži vai vecāku tiesības? Varbūt jūs domājat, ka uz jums gulstas atbildība par manu uzvedību un tikumību?

Makhills sajuta, ka sarunas turpinājumam var būt neparedzamas sekas.

—     Nav vērts par to runāt! Katrā ziņā ar Bredliju ir cauri.

Anna pamāja ar galvu.

—     Es neesmu visai zinoša policijas iekšējās kārtības lietās, bet esmu pārliecināta, ka manai pļāpāšanai neviens lielu uzmanību neveltīs. Diez vai būs kāda tiesas sēde, kurā apsūdzētie iztiktu bez izmeklētāju nomelnošanas. Šādus apgalvojumus neievēro, un es ceru, ka arī maniem vārdiem nepievērsīs uzmanību…

—     Kā? Jūs uz to cerat? — satriektais Marks pārjautāja.

—     Jā, es uz to ceru. Es biju loti nepateicīga pret viņu un gribētu, lai tas nebūtu noticis.

Marks sāka smieties.

—     Es ceru, ka jūs neesat viņā iemīlējusies?!

Šajā mirklī ienesa tēju, un Anna varēja izvairīties no atbildes.

Kad tēja bija izdzerta, meitene paņēma somiņu un mēteli.

—     Es tagad iešu uz savu istabu, — Anna teica. Uz sliekšņa viņa apstājās un domīgi jautāja: — Bet kāpēc Bredlijs apgalvo, ka es vedu kokaīnu? Viņš teica, ka Ronijs arī pārvadāja kokainu. Cik šausmīgi, ja tas izrādītos taisnība!…

Marks izlikās sarūgtināts.

—    Vai jūs tiešām spējat noticēt, ka es nodarbojos ar kaut ko tādu? Nē, tas nebija kokaīns! Jūs taču redzējāt, ko pārvadājāt. Jūs pat pamēģinājāt, kā tas garšo. Tiešām nesaprotu, kas jums sakāpis galvā! Tā tikai trūkst, lai jūs man pārstātu ticēt!

To nevajadzēja teikt! Kad viņu skatieni sastapās, Marks saprata, ka Annas ticība viņam tiešām ir sākusi svārstīties.

13. nodaļa tīzera padomi

Reizumis gadījās, ka misters Tīzers ielūdza pie sevis kādu izredzēto no nabagu patversmes iemītniekiem. Viņš tos pieņēma savā kabinetā, kas bija arī guļamistaba. Šī telpa atradās pašā apakšējā stāvā, un no priekšnama to atdalīja dubultdurvis. Tīzers visiem stāstīja, ka durvis viņš pavēlējis apsist, lai norobežotos no patversmes trokšņa un kņadas. Tomēr šis paskaidrojums neskanēja visai pārliecinoši, tāpēc ka istabas logi izgāja uz loti dzīvu un skalu ielu. īstenībā durvju apšuvumam vajadzēja viņu pasargāt no ziņkārīgām ausīm.

Laiku pa laikam Tīzers ar saviem aizbilstamajiem apspriedās par visai svarīgām lietām. Šoreiz viņš bija ielūdzis pie sevis trīs cilvēkus, kas policijai bija diezgan labi pazīstami.

Tur bija Harijs Kauslis un Levi Patoss, par kura dīvainās iesaukas rašanos neviens neko nezināja. Vini kopā ar trešo, ne mazāk bīstamo kompanjonu sēdēja pie galda un nekautrējoties dzēra viskiju, jo viņiem par to nebija jāmaksā.

Šī savādā sanāksme atgādināja kādas valdes sapulci, turklāt priekšsēdētāja lomu bija uzņēmies Tīzers.

—     Man tiešām jūsu žēl, — viņš teica, — jo jūs nepārtraukti vajā policija un jums pat nav cerību, ka kādreiz varēsiet izlīst virspusē. Nelaime ir tā, ka katrs no jums jau ir sodīts.

Visi trīs piekrītoši māja ar galvu.

—     Vispār man nekas nav pret policiju, — Tīzers turpināja. — Tur gadās sastapt arī kārtīgus cilvēkus. Man pat nav iebildumu pret misteru Bredliju, kuram ir mīksta sirds, bet tas, kas šodien notika, ir pāri mēram.

Viņš apklusa, domādams, ka klausītāji kaut ko jautās, bet viņi sēdēja kā ūdeni mutē ieņēmuši.

—     Bet tagad paklausieties, ko viņš teica:

"Ēs brīnos par jums, mister Tīzer," viņš teica — starp citu, viņš mani vienmēr godā par "misteru" —, "kāpēc jūs patversmē pieņemat visādus aizdomīgus tipus, pat slepkavas," tā arī teica, "piemēram, Levi Patosu vai Hariju Kausli, vai arī to puisi ar sarkano ģīmi un nekaunīgo seju," tā arī teica, "kurš nosēdēja trīs mēnešus par sievas piekaušanu."

"Puisis ar sarkano ģīmi" nemierīgi sagrozījās krēslā.

—   Ja viņš man grib kaut ko piešūt… — viņš piesmacis murmināja, taču Tīzers lika viņam klusēt.

—    Man tiešām žēl, bet liekas, ka tas Bredlijs agrāk nenomierināsies, iekams nebūs jūs atkal iesēdinājis aiz restēm. Tas ir loti nepatīkami, ka ir tāds ierēdnis, kas tik loti mūs neieredz. Un es uzskatīju par savu pienākumu jums to pastāstīt.

Tīzers izpildīta pienākuma apziņā atlaidās pret krēsla atzveltni. Harijs Kauslis sarauca uzacis un caur zobiem izgrūda:

—     Nekas. Viņš saņems visu, kas viņam pienākas, un jau tuvākajās dienās.

—     Tieši par to jau es baidos, — Tīzers, šūpodams galvu, uzķēra. — Es zinu visus viņa paradumus. Es zinu, kur viņš dzīvo, cikos iziet no mājas, cikos atgriežas. Es ne vienreiz vien esmu domājis, ka tāds cilvēks, kurš iedzīvojies tik daudzos ienaidniekos, nedrīkstētu būt tik neapdomīgs un pulksten vienos naktī viens atgriezties pa Braitonstrītu. Šajā laikā tur nav nevienas dzīvas dvēseles. Bet viņš vienmēr iet viens — gluži vai izaicina nāvi.

Viņa sarunbiedri joprojām klusēja, turēdami par labāku pētīt glāzes.

Tad Tīzers piecēlās un lika galdā vēl vienu pudeli.

—    Bet tagad es ieslēgšu radio. Viens labdaris mums uzdāvināja aparātu. Tikai vakar samontēts.

Uz grāmatskapja atradās divi skaļruņi — viens lielāks, otrs mazāks. Strādnieks, kurš uzstādīja radioaparātu, bija skaidrojis misteram Tīzeram, ka mazākais skaļrunis ir filtrs, kas noņem trokšņus un blakusskaņas. Un tiešām, kad Tīzers ieslēdza aparātu un atskanēja dziedāšana, skaņa bija tīra, bez liekiem traucējumiem.

Pēc tam kad viņi bija paklausījušies mūziku, ierunājās puisis ar sarkano seju:

—    Ko jūs teiktu, ja Bredliju novaktētu jau šonakt? Tas puisis pārāk daudz no sevis iedomājas.

—    Klusāk, klusāk! — Tīzers smaidīdams murmināja. — Tādas lietas man neklātos zināt! — Un viņš aizspieda ausis.

Acīmredzot šos cilvēkus mūzika īpaši neiespaidoja, jo pulksten vienpadsmitos viņi steidzās atvadīties no viesmīlīgā saimnieka.

Šajā naktī ceturksni pirms vieniem inspektors Bredlijs devās uz mājām. Krietnā attālumā viņam sekoja puisis ar sarkano seju.

Viss, ko Tīzers bija stāstījis, atbilda patiesībai: izmeklētājs gāja kājām, kaut arī pie viņa mājas bija autobusa pietura. Pamazām attālums starp puisi un Bredliju kļuva arvien mazāks un mazāks. Pa Braitonstrītu viņi gāja jau gandrīz blakus. Tad nez no kurienes iznira pārējie divi. Viņu soji nebija dzirdami — dažas dienas iepriekš misters Tīzers tālredzīgi bija katram uzdāvinājis pāri vecu gumijas kurpju. Viņa labsirdībai nebija robežu.

Bredlijs gāja noguruša, miegaina cilvēka gaitā… Tikai pieci soļi šķīra vajātājus no upura. Viņi gatavojās inspektoram uzbrukt, kad negaidīti atskanēja Bredlija balss:

—    Rokas augšā! — Un, pagriezies pret viņiem ar seju, inspektors piebilda: — Un nedomājiet bēgt! Nelīdzēs!

Apstiprinot viņa vārdus, abos ielas galos parādījās policijas automobili. Tie apstājās netālu no notikuma vietas, un vairāki policisti izlēca ārā.

Vienā mirklī bandītus pārmeklēja.

—    Levi Patosam līdzi ir ierocis, — viens no policistiem ziņoja.

—     Par to tu varēsi pasēdēt gadus desmit, — Bredlijs laipni teica grautiņu rīkotājam.

Kad trijotne bija iesēdināta automobili, Bredlijs piegāja pie viņiem un teica:

—     Kad sastapšu Tīzeru, es pateikšu, ka jfls viņa padomus precīzi ievērojāt. Uoti žēl, ka jūs līdz galam nenoklausījāties radiopārraidi. Pēc koncerta bija lekcija par cietumiem. Jūs būtu uzzinājuši daudz jauna.

Apmierināts ar notikušo, Bredlijs devās uz mājām.

Misters Tīzers nespēja pārvarēt kārdinājumu un tajā pašā naktī izpētīja mazāko skaļruni. Šajā darbā viņam palīdzēja viens no patversmes iemītniekiem, kas izrādījās labs mehāniķis. Misters Tīzers uzzināja nepatīkamus jaunumus, ka šis skaļrunis ir savienots nevis ar antenu, bet telefona vadu. Tīzers no šausmām kļuva pelēks, atceroties nemaz ne tik nevainīgās sarunas, kas risinājušās šajā istabā, kad radio jau bija ierīkots. Mazais skaļrunis izrādījās loti jutīgs mikrofons, kas pārraidīja visu, kas notika šajā istabā. Un kā lai zina, kurš īsti noklausās viņa sarunas?

Pagāja nedēla, bet Anna vēl aizvien nespēja ķerties pie darba. Viņa sēdēja mājās un nemitīgi pārdomāja notikušo, tā arī nespēdama tikt pie skaidriem secinājumiem.

Autovadītāja tiesību zaudēšana Annai bija loti smags trieciens, tāpēc ka braukšana ar mašīnu viņai sagādāja lielu prieku. Kaut arī Bredlijs bija netieši vainīgs šajā zaudējumā, viņa vairs nejuta naidu.

Reiz, staigājot parkā, viņa pamanīja Bredliju. Viņš mazā automobilī pabrauca garām, sekodams lielajai policijas mašīnai. Uz kurieni inspektors brauca? Kas šoreiz bija atgadījies?

Laiku pa laikam Bredlija vārds parādījās avīzēs. Reiz viņš uzstājās par liecinieku pret kādu automobiļu zagli. Citreiz viņa vārds tika pieminēts, aprakstot kādas kabatzagļu bandas tiesāšanu.

Marks pūlējās Annu izklaidēt un kādā vakarā paņēma viņu līdzi uz bezpajumtnieku patversmi, bet šis apmeklējums izrādījās daudz nepievilcīgāks, nekā cerēts.

Marks pastāstīja Annai par Zēdemanu un parādīja viņa istabu.

—    Mēs nevaram veco izsviest ārā, tāpēc istaba paliks tukša, kamēr viņš atgriezīsies, — Marks paskaidroja. — Šobrīd mums ir salīdzinoši maz iemītnieku.

—     Un kur tad visi pārējie — labojušies un atgriezušies uz taisnā ceļa?

Markam likās, ka Anna ironizē, un tas viņu samulsināja.

—    Mēs nepūlamies viņus vest uz īstā ceļa — tas ir bezcerīgi. Mēs vienīgi cenšamies apgādāt viņus ar darbu, lai, izejot no cietuma, viņi varētu iztikt ar godīgu darbu.

—    Un kāda veida darbu jūs viņiem piedāvājat?

Un atkal Annas balsī ieskanējās šaubas.

Kontrabandu viņi vairs nepieminēja. Pēc notikuma ar Annu

Marks ne mājā, ne garāžā vairs neglabāja pat kripatiņu narkotiku. Ari Annas mašīnu viņš pārvietoja uz citu, tālāku garāžu.

Bet trīs nedēļas pēc tiesas procesa Markam nācās piedzīvot īstas šausmas.

14. nodaļa tīzers redz spoku

Marks Makhills izklaidīgi staigāja pa istabu. Uz galda gulēja kaudze avīžu izgriezumu, kurus bija atsūtījis informācijas birojs un kuros bija rakstīts par tiesu pret Annu Pērmenu.

Marka pārdomas iztraucēja Tīzera parādīšanās. Pēdējā laikā patversmē nemaz vairs tā negāja, kā saimniekiem gribētos. Policija jau divas reizes bija ieradusies patversmē, izdarījusi kratīšanu un arestējusi vienu no iemītniekiem, kuram tagad nāksies desmit mēnešus pavadīt cietumā. Policija ar sevišķu centību darbojās provincē, un tādēļ Marka aģentiem vajadzēja stipri sašaurināt savu darbību.

Makhillam bija visai ievērojami īpašumi, kurus viņš bija ieguvis ar savu pretlikumīgo darbību, bet arī viņa izdevumi bija lieli. Arī tas, ka Anna zaudējusi autovadītāja tiesības, radīja virkni sarežģījumu.

Tādēļ Marks Tīzeru uzņēma visai nelaipni un steidzās aiz viņa aiztaisīt durvis. Tīzers izbijies skatījās uz Marku. Tīzera rokas drebēja un seja bija sašķobījusies — Marks Makhills saprata, ka noticis kaut kas ārkārtējs.

Tīzers taisnā ceļā devās pie mazā skapīša, kurā glabājās stiprie dzērieni, ielēja sev lielā glāzē viskiju un vienā ņēmienā to izdzēra.

— Nu, kas noticis? — Marks viņam jautāja. — Tādā izskatā pat nedomā rādīties Annai Pērmenai.

—    Annai? — Un Tīzers pacēla augšup savas drebošās rokas. Viņš pulējās pasmaidīt, bet viņa seja vēl vairāk savaikstījās. — Vai tev Annas uzvedībā nekas neliekas savāds? Pēdējā laikā viņa ar mani gandrīz nemaz nerunā. Viņa it' kā nav mierā ar mani!

—     Viņa nekad nav izrādījusi vēlēšanos ar tevi runāties, — Makhills noburkšķēja. — Un tur nav nekā pārsteidzoša, ka sieviete, kas kaut cik ciena sevi, nevēlas ar tevi runāt. Bet tagad es tomēr gribētu uzzināt — kas noticis?

—   Viņas izturēšanās mani uztrauc, — Tīzers čukstēja. — Tu tikai padomā — vakar pa visu vakaru, viņa nepateica nevienu vārdu.

—   Tas tikai liecina par viņas saprātu. Kāpēc viņai būtu jārunā ar tevi? — Marks nepacietīgi jautāja. Viņam gribējās mierināt sevi, tāpēc ka pats bija pamanījis pārmainās Annas uzvedībā.

Tīzers nervozi paskatījās apkārt un piebīdīja savu krēslu tuvāk dīvānam, uz kura bija atlaidies Marks.

—    Es runāju ar vienu no "Lēdijas Stērsas" cilvēkiem, — viņš čukstēja. — Un viņš man pateica kaut ko tādu, kas mani loti uztrauc. Ja es to būtu zinājis agrāk, būtu nomiris no bailēm.

—     Kas noticis?

—    Viņi visu laiku centušies atrast Lī līķi, — Tīzers turpināja. — Mēs domājām, ka viņi beiguši meklēšanu, bet izrādās, ka ne. Viņi katru dienu tur ieradās, bet pirms divām nedēļām atveda ūdenslīdēju ar speciālām, no Vācijas atsūtītām ierīcēm. Ūdenslīdējam vajadzēja izpētīt mājas apakšu, turklāt apkārtnes iedzīvotāji to nedrīkstēja manīt. Viss noticis naktī, bet tas cilvēks pats savām acīm redzējis, kā ūdenslīdēju nolaiž lejā.

Marks klusēja. Šie jaunumi viņu tiešām pārsteidza.

—    Acīmredzot viņi tomēr neko neatrada, — Tfcers turpināja ziņot, — un tad meklēšanu pārtrauca.

Marks atviegloti nopūtās un pārvilka ar roku pār pieri.

—    Viņiem sen to vajadzēja darīt. Acīmredzot Lī Džozefa līķi straume aiznesusi uz jūru.

Bet Tīzers nebija par to pārliecināts.

—    Cerēsim, ka tā ari ir. Briesmīgāk būtu, ja viņš būtu palicis dzīvs un gribētu mums atriebties. Vai tu atceries, ko viņš toreiz teica? — Tizers nodrebinājās aiz bailēm un sāka staigāt pa istabu.

—     Pirms tu uz viņu izšāvi, viņš teica, ka atgriezīsies un ka tu nevarēsi viņu nonāvēt. To viņš ari agrāk teica. Padomā par gariem, kas viņu vienmēr apciemoja!… Ari par Roniju… — Un, it kā gaidot Marka atbalstu, viņš pajautāja: — Bet tās taču visas ir muļķības, vai ne? Tu taču netici spokiem?!

Makhills nikni viņu nopētīja.

—     Kas tev ienācis prātā, Tīzer? Vai ari tu esi jucis? Varbūt kokaīnu saostījies?

Tizers noliedzoši pakratīja galvu.

—    Nē, nē! — viņš iespiedzās. — Es tikai gribēju tev pajautāt, vai tu tici spokiem…

. — Tu esi piedzēries!

—    Nē, es neesmu piedzēries! — Tizers bailīgi saķēra viņa roku.

—    Paklausies, pagājušajā nakti, kad es gulēju gultā… es iedzēru tikai divas glāzes viskija… — Viņa runa aprāvās un kļuva nesakarīga.

Marks piegāja pie skapja, ielēja viņam vēl vienu glāzi viskija un teica:

—     Dzer un mēģini nomierināties, nolādētais gļēvuli! Un pēc tam izstāsti visu tā, lai var kaut ko saprast! Ja es sāktu lietot tik daudz narkotiku, cik tu, man arī rēgotos spoki.

Tizers izmeta viskija glāzi, mazliet nomierinājās un turpināja savu stāstu. Vakar viņš bija aizgājis gulēt agrāk nekā parasti. Viņš bijis jautrā prātā, bet ne piedzēries. Vairākas reizes viņš pamodies un pēkšņi sajutis, ka nav viens istabā. Pa logu iespīdējusi mēness gaisma.

—    Viņš bija pie manis, Mark! — Tizers ievaidējās, zobi viņam sāka klabēt, un viņš ar pūlēm izteica līdz galam: — Viņš sēdēja uz krēsla; rokas salicis uz ceļiem, un skatījās manī.

—    Kas? Kas tad?

—    Li Džozefs! Viņš bija ģērbies savos vecajos, garajos svārkos, un galvā viņam bija ādas cepure. Mans Dievs, kādas šausmas! — Un Tīzers centās ar rokam atvairīt atmiņas par briesmīgo vīziju.

—   Tu gulēji gultā, vai ne? Bet tad tu piecelies un pārliecinājies, ka tas viss ir tikai sapnis? — Marks nikni vaicāja.

Bet atbildes vietā Tīzers pašūpoja galvu.

—    Nē, tas nebija sapnis. Tas tiešām bija vecais Lī! Viņš sēdēja uz krēsla, bet pēc tam sāka runāt. Viņš runāja ar saviem gariem un turklāt glāstīja bērnus. Kas tālāk notika, es nezinu, tāpēc ka zaudēju samaņu. Bet, kad es atguvos, bija jau pavisam gaišs un spīdēja saule.

—      Un viņa vairs tavā istabā nebija! — Marks iekliedzās. — Zini, cienītais, tev nāksies nomainīt dzēriena marku!

—     Bet es pavisam skaidri viņu redzēju, — Tīzers palika pie sava. — Vai tiešām tu domā, ka man rādījās? Es viņu redzēju tikpat skaidri kā tagad tevi. Tas bija Lī Džozefs!

Marks viņu izsmēja.

—    Mark, tici man! — Tīzers uzstāja. — Es nebiju piedzēries. Es viņu redzēju pavisam skaidri.

—    Vai nu tu biji piedzēries, vai mēģini man sajaukt galvu, — Marks viņu pārtrauca. — Kāda velna pēc Lī Džozefs ieradās tieši pie tevis? Ja nu tā būtu, tad viņš gan apciemotu mani! Vai nu tu bijis piedzēries, vai noturēji par Lī Džozefu kādu no saviem iemītniekiem, kas bija ielavījies pie tevis, lai kaut ko nočieptu.

—    Bet durvis taču bija aizslēgtas! — Tīzers ievaidējās.

—      Bet vai tad nevar ielīst pa logu? Pieredzējušam kramplauzim tas nesagādā nekādas pūles. Nē, nē, mani tava pļāpāšana nespēj iebiedēt! Lī Džozefs ir miris un vairs neatgriezīsies. Vai dzirdi, ko es saku? Tu nevarēji viņu redzēt! Tas viss bija tikai sapnis!…

Pēkšņi Tīzers pielēca no savas vietas.

—    Mark, vai tu dzirdi? — viņš šausmās nočukstēja. — Mark, vai tu tiešām nedzirdi?

Marks grasījās viņam atbildēt, bet saklausīja no ielas skanam to, ko bija dzirdējis Tīzers, — vieglu un maigu melodiju. Kāds uz vijoles spēlēja Tosti "Pēdējo dziesmu". Caur zobiem izgrūdis lāstus, Marks metās pie balkona durvīm, atrāva tās un paskatījās ārā.

Mājas priekšā neviena nebija, ari mūzika apklusa. Marks atgriezās istabā un aizslēdza aiz sevis durvis. Un tajā pašā brīdī atkal sāka skanēt melodija. Tagad likās, ka tā nāk no sienas.

Pēc tam melodija atkal apklusa. Pie durvīm atskanēja klauvējiens. Marks tās atvēra, un viņa priekšā uz sliekšņa stāvēja Anna.

—    Vai jūs dzirdējāt vijoli? — viņa jautāja.

—    Jā. Lūdzu, nāciet iekšā!

—    Es sēdēju savā guļamistabā un šuvu, — un viņa norādīja uz sienu, — kad pēkšņi izdzirdēju vijoli. Man likās, ka skari tā pati melodija, ko vienmēr spēlēja Lī Džozcfs.

Marks centās pasmaidīt.

—     Šitais stulbenis iedomājies, ka viņš redzējis veco!

Tīzers ātri bēra vārdus:

—    Un jūs? Vai jūs arī viņu dzirdējāt? Jā, jā, tas bija Lī Džozefs! Neviens tā nespēlē kā viņš… Mark, es esmu gatavs zvērēt, ka tas bija viņš! Un tas bija viņš — naktī manā guļamistabā!

Makhills parāva viņu aiz pleca un nogrūda uz dīvāna.

—   Tu paliksi šeit un klusēsi, nolādētais ķēms! — viņš uzkliedza. — Anna, nepievērsiet viņam uzmanību! Viņš atkal ir piedzēries.

—    Kad viņš redzēja Lī Džozefu? — meitene uztraukti jautāja.

—    Viņš nemaz to neredzēja, viņam tas rādījās sapni, — Makhills aizkaitināts paziņoja. — Vai tad no tā dzērāja var rast kādu skaidrību?

Tīzers centās kaut ko iebilst, bet Marks nepievērsa viņa vārdiem uzmanību.

—    'Dzers ir sajucis prātā! To katrs pateiks, ka viņš ir jucis. Bet tagad jūs dzirdējāt kāda klaiņojoša muzikanta spēli. Tādā klusā naktī vijoles spēli var saklausīt pa lielu gabalu. Vai jūs ejat atpakaļ, Anna?

Viņa gāja uz durvīm.

—    Jā. Es tikai gribēju zināt, vai jūs dzirdējāt šo melodiju.

Pirms Makhills paspēja meiteni aizturēt, viņa jau bija izgājusi.

Marks dzirdēja, kā aiz Annas aizcērtas viņas dzīvokļa durvis. Makhills strauji metās pie Tīzera un sagrāba viņu aiz apkakles.

—    Cik reižu man vajadzēs tev, ēzelim, atkārtot, ka tu nedrīksti ar saviem stāstiem biedēt meiteni! Sargies, Tīzer! Ja tu kļūsi man bīstams, tev nāksies staigāt to pašu ceļu, kuru aizgāja Li Džozefs! To es tev saku droši, jo tu nevari mani nodot, pats neriskēdams nokļūt pie karātavām. Ej mājās, liecies gultā un dzer viskiju tikmēr, kamēr aizmigsi!

Un viņš pagrūda Tizeru, kas tikko turējās kājās, uz durvīm.

—   Viss kārtībā, Mark, — Tizers pazemīgi murmināja. — Man tiešām loti žēl, ka es tevi iztraucēju… Laikam es vakar tiešām ieķēru pāri mēram.

Viņš steidzās atstāt Makhillu un izskrēja uz ielas. Tikai Oksfordstrītā Tīzers palēnināja soli un jutās vieglāk. Jo tālāk viņš attālinājās no Makhilla mājas, jo bailes kļuva mazākas.

Patversme atradās aiz Hemersmitas Brodvejas. Šajā stundā iela bija pilnīgi tukša. Pagriezies gar stūri, Tīzers ievēroja pret laternu atslējušos cilvēka stāvu. Viņa galva bija noliekta uz krūtīm. Tīzers steidzās paiet šim cilvēkam garām, jo priekšā mājīgi mirdzēja patversmes apgaismotie logi. Apziņa, ka viņš atrodas uz savas mājas sliekšņa, lāva būt vīrišķīgam, un pavisam neizskaidrojamā drosmes uzplūdā Tīzers uzsauca svešiniekam: — Labvakar!

Svešinieks uz viņu paskatījās. Kādu mirkli Tizers blenza viņa dzeltenajā sejā, ieraudzīja pazīstamo ādas cepuri, sirmo bārdu, krunkaino pieri…

Ar šausmu kliedzieniem viņš metās mājā — tas bija Lī Džozefs!

15. nodaļa zīmīte no lī Džozefa

Makhills nupat bija nodzēsis gaismu un gatavojās iet gulēt, kad negaidīti iezvanījās telefons. Izdzirdējis Tīzera drebošo balsi, viņš nenocietās un nolamājās.

—    Kas noticis? Atkal kaut kas atgadījies?

—    …Es viņu redzēju… redzēju… Viņš.stāvēja pie patversmes… un viņš uz mani paskatījās… Man liekas, es pat būtu varējis pieskarties viņa rokai…

—    Par ko tu runā? — Marks asi noprasīja.

—    Par viņu… Par Lī Džozefu… Nē, nē, es neesmu piedzēries! Viens no mūsu cilvēkiem ari viņu redzēja! Bet vēl viens, kurš atnāca vēlāk nekā es, redzēja, kā viņš nogriežas ap stūri un iesēžas automobili. Viņš pa vecam paradumam sarunājās ar sevi. Mark, tas ir šausmīgi! Es nezinu, ko iesākt.

—    Kurš vēl bez tevis viņu redzēja? Pasauc to pie telefona! — Makhills pieprasīja.

Pagāja kāds laiciņš, pirms viņš telefona klausulē izdzirda rupju balsi.

—    Viss ir pareizi, mister Makhill, es redzēju veco. Viņš bija nodzeltējis un stāvēja pie laternas. Tas bija dažas minūtes pirms mistera Tīzera pārnākšanas.

—    Vai jūs pazīstat Lī Džozefu?

' — Nē, bet esmu daudz par viņu dzirdējis. Visticamāk, ka tas bija tieši viņš.

—    Pasauciet pie telefona misteru Tīzeru! — Marks pavēlēja.

Bet Tīzers bija tā uztraucies, ka no viņa neko nevarēja izdabūt.

Marks nikns atgāja no telefona.

Piebīdījis krēslu pie kamīna, viņš tajā atlaidās un aizdomājās. Bija skaidri redzams, ka tur kaut kas slēpjas — Tīzers taču nevarēja visu šo notikumu izzīst no pirksta. Un turklāt vijole…

No kurienes plūda šis skaņas? No sienas? Varbūt spēlēja kāds no kaimiņiem? Bet dzīvoklis virs viņa bija neapdzīvots un tukšs — personas, kas tajā mitinājās, pirms pāris dienām aizbrauca uz Skotiju, paņemot līdzi arī kalpotājus. To Markam izstāstīja šveicars.

Makhills atkal sāka domāt par LI Džozefu. Kāpēc policija pārtrauca meklēšanu? Varbūt Skotlendjardā zina, kur Lī Džozefs atrodas? Bredlijs bija ļoti viltīgs un, neapšaubāmi, varēja šo apstākli izmantot pret Makhillu.

Bet šo pieņēmumu Marks atmeta — bija pilnīgi neiespējami, ka vecais žīds būtu varējis palikt dzīvs. Viņš taču šāva no loti maza attāluma, un lode trāpīja Li mugurā. Viņš izšāva divas reizes, tāpēc jebkādas nejaušības atkrita.

Negaidīti atskanēja čaboņa, kas Markam lika salēkties un atrauties no savām domām. Troksnis nāca no augšas. Likās, ka dzīvoklī, kas atradās virs viņa, kāds staigā. Skaņa bija tāda, it kā ar kurpēm šļūkātu pa parketu, un Marks atcerējās vecā Džozefa īpatnējo gaitu. Tad atkal ieskanējās vijole — tā pati Tosti "Pēdējā dziesma", tikai vēl klusāk un maigāk.

Marks iegāja istabā, uzmeta žaketi uz pleciem un atvēra dzīvokļa ārdurvis.

Kāpnes bija vāji apgaismotas, jo bija vēls un visi nama iemītnieki jau sen gulēja. Marks lēnām uzkāpa augšā, pieliecās pie durvīm un piespieda ausi pie atslēgas cauruma. Dzīvokli valdīja pilnīgs klusums.

Marks atkal izslējās un piespieda zvana pogu; kaut kur tālu atskanēja zvans un apklusa, bet neviens neatsaucās. Viņš piezvanīja otrreiz un atkal bez panākumiem.

Pie durvīm bija piesprausts kartona gabaliņš: "Artura Findona prombūtnes laikā visu pastu lūdz atstāt pie šveicara."

Marks sāka uztraukties. Viņš lēni nokāpa lejā. Muziķa vairs nebija dzirdama. Marks atlaidās krēslā pie kamīna un sāka gaidīt, vai atkal neieskanēsies vijole. Pēc stundas viņš nolēma likties gulēt.

Marks neatcerējās, ka pirms iziešanas būtu aizslēdzis guļamistabas durvis, tomēr tās bija ciet. Satriekts viņš atkāpās, bet pēc tam nodzēsa gaismu, izvilka no kabatas revolveri un izzagās uz balkona, kuram bija divas durvis — vienas no kabineta, bet otras no guļamistabas. Durvis uz guļamistabu stāvēja vaļā, bet istabā neviena nebija.

Neizlaižot revolveri no rokas, viņš zagās gar sienu un spēji pagrieza slēdzi. Iedegās gaisma, istabā neviena nebija, tomēr kaut kas liecināja, ka kāds ir bijis viņa guļamistabā.

Uz spilvena gulēja papīra gabals, un uz tā lieliem ķeburiem bija uzvilkts:

"Dārgais Mark, drīz es tevi apciemošu.

LI Džozefs"

Marks paskatījās spoguli, un viņam pretī lūkojās izmocīta, pēkšņi novecojusi seja. Šajā nakti viņš neaizgāja gulēt. Marks atkal apsēdās pie kamīna un uzvandīja jau gandrīz nodzisušo uguni. Rītausmā Makhills izgāja uz balkona un pārliecinājās, ka no augšējā stāva viņa balkonā var tikt bez īpašām grūtībām. Tātad kāds bija iekļuvis tukšajā dzīvokli. Varbūt šveicars viņam šo mīklu izskaidros? Kad ieradās kalpotāji, Marks izsauca šveicaru.

—     Nē, augšējā dzīvokli pašlaik neviena nav, — pārsteigtais šveicars paziņoja. — Sers Arturs savu dzīvokli neizīrē. Viņš vienmēr ir teicis, ka necieš savā dzīvoklī svešu cilvēku klātbūtni.

Marks piespieda sevi pasmaidīt.

—     Varbūt viņam tomēr nekas nebūs pretī, ja es apskatīšu dzīvokli? Vai jūs nezināt, pie kā atrodas atslēgas?

Šveicars bija neziņā, ko darīt.

—    Atslēgas ir pie manis, bet es baidos, ka zaudēšu saVu vietu, ja sers Arturs uzzinās, ka esmu kādam tās uzticējis.

Marka bagātīgā dzeramnauda šveicaru tomēr pārliecināja aiziet pakal atslēgām, un viņi abi uzkāpa nākamajā stāvā. Sers Arturs apdzīvoja greznu dzīvokli, kas šobrīd bija pamests — mēbeles pārklātas, tepiķi sarullēti. Bet Marku interesēja tikai tā istaba, kas atradās virs viņa guļamistabas. Makhills to rūpīgi apskatīja, bet neatrada neko aizdomīgu. Logi vērās ciet no iekšpuses un no ārpuses nekādi nebija attaisāmi.

—    Acīmredzot jums vakar bus izlicies. Dzīvokli neviens nav bijis. Turklāt ir tikai divas atslēgas — viena pie manis, bet otra pie sera Artura.

Sers Arturs bija ievērojams ierēdnis un jau daudzus gadus ieņēma departamenta direktora posteni kādā ministrijā. Ģimenē vēl bija sieva un meita, un viņi dzīvoja diezgan atturīgi, izvairoties paplašināt savu paziņu loku.

—    Ja sers Arturs kādam būtu devis savu atslēgu, viņš mani par to brīdinātu.

Marks vērīgi apskatīja istabu un pamanīja, ka tā ir lielāka nekā viņa guļamistaba — šīs telpas izmēri atbilda viņa un Annas istabām kopā. Pēc tam Marks izgāja uz balkona. Veiklam cilvēkam bija pa spēkam pārkāpt no šī balkona uz viņējo. Bet Lī Džozefs diez vai varēja to izdarīt. Kas tādā gadījumā viņam palīdzēja?

Rūpīgi apskatījis balkonu, Marks atgriezās istabā un kopā ar šveicaru atstāja dzīvokli. Pēkšņi viņš pieliecās un ieraudzīja uz grīdas mazu priekšmetu, kas likās sen pazīstams. Bet šajā brīdi Marks nekādi nespēja aptvert, kas tas ir.

Šveicars uzlika savu pensneju un apskatīja atradumu.

—    Tas ir kolofonijs. Droši vien tas izkritis mis Findonai — viņa spēlē vijoli.

—    Vai ari viņa šobrīd atrodas Skotijā?

—     Šorīt es saņēmu no viņas atklātnīti. Mis Findona man raksta, lai es viņai pārsūtu paciņu, kas pienākusi no Devonšīras.

Šveicara atbilde Marku apstulbināja. Ja meitene tagad atrastos Londonā, tad viss būtu viegli izskaidrojams.

Atgriezies viņš atrada savā dzīvokli Annu, kas ari nesaskanēja ar parasto kārtību — no rītiem viņi nemēdza tikties.

—    Es šorit gribētu šo to nopirkt, un man ir vajadzīga nauda.

Taisnību sakot, man nav nekādu tiesību jums to prasīt, kamēr esmu bez braukšanas tiesībām…

—    Nerunājiet muļķības! — Marks viņu pārtrauca. — Jūs varat saņemt tik naudas, cik vien vēlaties. Piecdesmit mārciņu, simt mārciņu…

—    Bet cik man vispār pienākas? — Un Anna pēkšņi mainīja sarunas tēmu: — Vai naktī neviens jūs netraucēja? Man liekas, ka mūsu augšējie kaimiņi ir loti trokšņaini.

—    Vai jūs arī kaut ko dzirdējāt?

—     Kāds staigāja pa istabām.

—     Bet vai vijoles spēli jūs nedzirdējāt?

—     Dzirdēju. Bet kas gan tik vēlu varēja spēlēt?

Marks paraustīja plecus.

—   Tiešām nezinu, bet domāju — kāds ir atļāvies ļauni pajokot ar mums.

—    Vai vecais Lī Džozefs patiešām ir miris? — Anna jautāja.

—    Tiešām nezinu, ko jums atbildēt. Bija paisuma stunda, un viņš iekrita ūdenī… — Marks aprāvās, ieraugot Annas pārsteigto skatienu.

—    Bet to taču teica policija, ka viņš, iespējams, iekritis ūdenī?!

Marks saprata, ka izdarījis lielu muļķību. Viņš centās pasmaidīt un piemetināja:

—    Es tik bieži esmu to dzirdējis, ka pats sāku ticēt policijas apgalvojumam. Bet manas domas ir tādas, ka viņš kaut kā uzzināja par gaidāmo kratīšanu un paspēja aizbraukt no valsts. Esmu pārliecināts, ka viņš vairs nav dzīvs.

Tad Marks atcerējās, kas notika tajā vakarā, kad arestēja Annu.

—    Vai jūs man pirms dažām dienām nestāstījāt, ka pie mūsu mājas redzējāt Lī Džozefu?

—    Jā, bet tagad es neesmu par to pārliecināta. Jūs teicāt, ka te tuvumā dzīvo krievi un ka es varēju kādu no viņiem noturēt par Lī Džozefu. Viņiem arī ir bārdas. Ja tas tiešām būtu bijis Lī Džozefs, viņš mūs noteikti apciemotu.

Marks neko neatbildēja. Anna redzēja, ka viņš atkal ir sadrūmis un staigā pa istabu.

—   Tīzers apgalvo, ka ir redzējis Lī. Vēl vairāk — viņi divreiz ir tikušies. Man tas viss nav saprotams. Vienīgais ticamais izskaidrojums — Tīzers bija piedzēries un redzēja viņu, būdams delīrijā.

—    Sakiet — vai jums tas kaut ko īpaši nozīmē, ja Li Džozefs pēkšņi parādītos mūsu pusē?

Anna šo jautājumu uzdeva bez kāda nolūka, bet Marku tas padarīja aizdomīgu.

—    Ko jūs ar to gribat teikt? — viņš jautāja. — Kas par to, ja Li Džozefs izrādīsies dzīvs? Viņš bija visai noderīgs cilvēks, bet pēdējā laikā zaudēja uzticību. Policija bija pievērsusi uzmanību Lī darbībai un viņu izsekoja. Turklāt Lī nebija īsti normāls — viņa mūžīgās halucinācijas nav nekas cits kā sava veida ārprāts. Nekad nevarēju būt drošs, ko viņš izdarīs nākamajā mirkli. Es līdz pēdējam brīdim ar Lī uzturēju draudzīgas attiecības, tāpēc ka viņš bija vienīgais Ronija nāves liecinieks, bet es gribēju, lai jūs uzzinātu patiesību.

—    Vai man patiešām stāstīja patiesību?

—     Ko jūs ar to gribat sacīt?

—    Vai man tiešām teica taisnību? Jūs taču sacījāt, ka viņš nebija gluži pie pilna prāta. Vai gan tādā gadījumā es varu ticēt viņa liecībai? Varbūt tas, ko Lī teica, ari bija viņa kārtējā izdoma?

Marks neatbildēja uz jautājumu, bet skali prātoja:

97

—    Anna, es tiešām vairs nespēju jūs izprast. Jūs runājat visai dīvainas lietas un uzdodat man savādus jautājumus. Jūs taču zināt, kā bija ar Lī Džozefu. Viņš nebija gluži pie pilna prāta, jo redzēja garus, bet citādi viņš bija pilnīgi normāls qjlvēks. — Uz mirkli Marks aizdomājās. — Protams, viņš neapzināti varēja sameloties, par to es nevaru spriest, un es jums sacīju to, ko dzirdēju no viņa. Es viņam noticēju un turpinu ticēt vēl arvien. Kurš vēl bez Bredlija varēja nogalināt jūsu brāli?

4 Tapab

Anna pašūpoja galvu un smagi nopūtās…

Nākamo nedēļu laikā Annas un Marka attiecības mazliet uzlabojās, meitene atkal bija laipna un dzīvespriecīga. Marka acīs viņa bija ieguvusi dubultvertību — Anna bija ne tikai drošsirdīgs un pieredzējis šoferis, kas palīdz darbā, bet arī citādi sajūsmas vērta meitene. Savā ziņā Marks pat bija iemīlējies Annā. Makhills jūsmoja par meiteni, bet viņa priekšlikumi un mēģinājumi veidot ciešākas, draudzīgākas attiecības sastapa pretestību. Marks cerēja, ka laiks būs viņa sabiedrotais un Anna atmaigs pret viņu, bet šajā ziņā kļūdījās.

Kopš tiesas procesa starp viņiem bija izveidojusies tāda kā neredzama siena, un Marks nekādi nevarēja apjaust, kā tagad būtu jāveidojas viņu attiecībām.

Pēdējā laikā Marks bija ļoti aizņemts, jo ne visi viņa darījumi beidzās veiksmīgi. Reidu laikā policija bija notvērusi divus apķērīgākos aģentus, turklāt daudz raižu sagādāja ari patversme. Tīzers nebija pietiekami uzmanīgs, un gadījās, ka vienu no saviem audzēkņiem viņš izlaida no acīm — iznācis no Dārtmūras cietuma, tas netika aizsūtīts pie Marka. Šis bijušais ieslodzītais iznāca no cietuma, iepriekš nepaspējis to paziņot Markam, bet, kad viņš nokļuva pie Tizera, pēdējais ieteica doties uz visām četrām debess pusēm, neko nepasakot Markam. To uzzinājis, Marks zaudēja savaldību un izsauca "kompanjonu" pie sevis.

—    Ko tas nozīmē? Vai varbūt tu iedomājies, ka mēs veikalu esam aizvēruši? No kā tu domā dzīvot? Varbūt tu vispār esi sataisījies mirt?

—     Es daru, cik vien varu. Es cenšos, — Tīzers iečinkstējās.

—    Tu centies? Tu centies novākt Bredliju, un kas no tā iznāca? Tu radīji pret sevi un mani policijas aizdomas. Tu aizsūti trīs bezpajumtniekus jaunekļus, kas prot vienīgi piedauzīt savas padauzas, un iedomājies, ka viņi spēs novākt Bredliju! Nav ko brīnīties, ka viņus iesēdina aiz atslēgas! Tavā degunpriekšā ierīko mikrofonu, bet tu to pat nepamani. Tikai gadījuma pēc es tobrīd nebiju pie tevis, citādi arī būtu iejaukts šajā lietā.

—   Bet, Mark, es tev zvēru, ka nesūtīju tos trīs puišus uzbrukt Bredlijam!

Marks tūlīt piespieda viņu klusēt:

—     Kāda jēga uzbrukt Bredlijam? Ir tikai viena iespēja viņu novākt — tev jāizraugās piemērots puisis, jādod tam saostīties kokaīnu un jāiebāž viņa kabatā revolveris.

Tīzers sāka drebēt kā apšu lapa. Pēdējās dienās viens pārsteigums sekoja otram.

—      Labāk pārtrauksim mūsu darbību! — viņš sāka lūgties. — Mums taču ir pietiekami sakrāts, lai bez rūpēm kaut kur iekārtotos, piemēram, Dienvidamerikā. Es vienmēr esmu sapņojis par dzīvi tropiskajās zemes…

—     Kamēr neesi beigts, pagaidīsi! — Marks pārskaities kliedza. — Pēc tam nonāksi vēl karstākā vietā nekā Dienvidamerika.

***

Pagāja divas nedējas, un Tīzers atguvās. Lī Džozefs vai ari viņa gars vairs nerādījās. Ja Tīzers savam darbam veltītu tik daudz uzmanības, cik patiesībā vajadzētu, viņam nemaz nebūtu laika atcerēties veco ebreju. Bet Tīzers nebija no tiem, kam patīk darboties, tāpēc viņš pilnībā nodevās saviem plāniem un fantāzijām. Caurām dienām viņš prātoja, kas varētu notikt, ja tiešām kādā jaukā dienā negaidīti parādītos Lī Džozefs.

Daudzi no viņa apmeklētājiem patversmē ieradās slepeni — viņi nāca pa sētas durvīm, par kaut ko apspriedās ar Tīzeru un tikpat slepeni pazuda.

Starp apmeklētājiem bija arī kāds izbijis virsnieks Larings. Tas bija pilnasinīgs milzenis ar rupjiem sejaspantiem, gaišpelēkām acīm un izsmalcinātu runas manieri, kas liecināja par viņa agrāko sabiedrisko stāvokli. Laringu uzskatīja par nodrošinātu cilvēku, un viņš bija apmeties skaistā villā Londonas dienvidu daļā, viņam bija divi automobiļi un vienmēr nevainojams apģērbs… Patversmi Larings apmeklēja cēlu mērķu vadīts — viņš pakām veda ilustrētos žurnālus un grāmatas patversmes iedzīvotāju izglītošanai.

To, ka viņš, aiziedams no patversmes, kaut ko nesa līdzi, zināja tikai Tīzers un Larings pats.

Reiz viņš pie Makhilla sastapa Annu. Larings jauki papļāpāja ar meiteni, atstādams sabiedrības cilvēka iespaidu, un, kaut ari viņš visu laiku dzēra viskiju, tas neietekmēja ne viņa uzvedību, ne manieres.

Reiz, ieradies pie Tīzera ar lielu žurnālu paku padusē, Larings paziņoja:

—    Mūsu darījumi galīgi sāk pajukt. Ja Marks nerīkosies, amerikāņi mus galīgi izspiedīs. Protams, viņi gribēja nodibināt sakarus arī ar mani, jo man ir labākās izplatīšanas iespējas valstī. Tālāk tā strādāt nav iespējams!

Mistera Laringa organizācija arī bija "amerikāniska". Viņš bija viens no lielākajiem eksportētājiem, un viņa aģenti bija nometināti visā Amerikā no Sietlas līdz Jaunorleānai. Bet vienlaicīgi viņam bija arī darījumi ar Makhillu.

—    Jūsu kluda ir tā, ka jūs nobijāties. Jā, jā, es zinu, kas notika tiesā, — es par to lasīju avīzēs. Bet darbs paliek darbs, dārgo Tīzer. Katrā ziņā es netaisos sagādāt sev neērtības kaut kādu nenozīmīgu vietējo apstākļu dēļ. Es uzskatu par labāku izbeigt savu darbību šeit.

Šajā mirklī ieskanējās zvaniņš, kas vēstīja par cita apmeklētāja ierašanos. Tīzers devās uz durvīm un izbrīnā atrāvās atpakaļ. Uz sliekšņa stāvēja Anna Pērmena.

—     Mis Pērmena?! Kādēļ jūs esat atnākusi? Vai jūs neviens nepavada? — Un viņš pašūpoja galvu. — Tas ir loti, ļoti bīstami! Es brīnos, ka Marks jums lāva nākt šurp vienai.

—     Viņš par to neko nezina, — Anna atbildēja, gaidīdama, kad Tīzers viņai piedāvās ienākt. — Varbūt es jūs traucēju? Vai jums ir viesi?

—        Nekā sevišķa, tikai mans draugs misters Larings. Viņš loti ir ieinteresējies par mūsu patversmi un apgādā mūsu audzēkņus ar lietderīgu lasāmvielu. Ceru — jūs mani atvainosiet, ja es uz vienu mirkli jūs atstāšu.

Viņš steidzās atgriezties istabā un pavēstīt Laringam par meitenes ierašanos. Misters Larings bija labi audzināts cilvēks un laipni sasveicinājās ar Annu. Tāpat kā pārējie Marka līdzdalībnieki, Larings nezināja, vai meitene saprot, ar ko patiesībā nodarbojas. No pirmās dienas viņiem visiem bija ieteikts, lai, runājot par savu darbošanos, lietas nesauc īstajos vārdos. Šai komēdijai neviens nepievērsa uzmanību, domājot, ka tas ir tikai iegansts, ar kura palīdzību Annu būtu vieglāk paglābt, ja iznāktu sadursme ar policiju.

Anna bija atstājusi māju un devusies uz patversmi, pēkšņa impulsa vadīta. Viņa diez vai varētu pateikt, kas viņu uz to pamudināja. Kaut kas Annai neskaidri lika nojaust, ka tieši patversmē slēpjas viņas šaubu atslēga.

—    Nē, Marks nezina, ka es nācu uz šejieni. Man mājās kļuva garlaicīgi, un es iedomājos, ka man varbūt izdosies sastapt LI Džozefu.

Anna pamanīja, ka Tīzers notrīs, dzirdot šos vārdus.

—     Li Džozefu? — Larings pārjautāja un sadrūma. — Es sapratu, ka mūsu vecais draugs…

—    Aizbrauca jūrā, aizbrauca jūrā! — Tīzers pasteidzās pateikt priekšā. — Varbūt es kaut kā varu būt jums noderīgs, mis Pērmena? Tas ir, es gribēju jautāt — vai jūs no manis vēlaties kaut ko konkrētu? Tik vēlā stundā… — Īstenībā pulkstenis vēl nebija pat desmit vakarā.

—    Ne, neko sevišķu — man vienkārši gribējās paelpot svaigu gaisu.

Anna bija priecīga, ka nav sastapusi Tīzeru vienatnē, jo viņa sabiedrība bija grūti paciešama, lai gan meitenei bija neskaidrs merkis parunāt ar šo vīreli par kontrabandu un kaut ko uzzināt par Marka pasākumiem. Protams, tās, ko viņa pārvadāja, bija garšvielas! Un kontrabanda taču bija tik izplatīta parādība! Šajās dienās viņa bija lasījusi avīzēs, ka kāda okeāna kuģa bārmenim tāpēc nācās samaksāt simt mārciņu soda naudas. Un advokāts savā runā sacīja, ka kontrabanda ir vispārēja parādība un ka šis nozieguma veids vairs nav nekas īpašs.

Anna centās sev iestāstīt, ka Bredlijs tikai gribēja viņu pabaidīt. Tas bija vecs, pārbaudīts policistu triks, ar kura palīdzību viņi sēja neuzticību starp līdzdalībniekiem un dezorganizēja viņu darbību. Un tomēr Anna nespēja apklusināt modušās aizdomas. Vai noslēpumainā krava tiešām bija tikai garšvielas? Meiteni mocīja šaubas.

Tagad Anna sēdēja pretī pašam nozīmīgākajam Marka klientam — Laringam. Reiz viņa bija tam piegādājusi lielu, ar dzelzi apkaltu kasti ar preci, citreiz bija to sastapusi Kārdifā un arī nodevusi sūtījumu. Misters Larings noteikti pateiktu viņai taisnību, izstāstītu to, ko Tīzers noklusē. Bet Larings taču nesāks runāt šeit, Tīzera klātbūtnē! Un tiešām saruna ritēja gluži nevainīgi — par laiku, par notikumiem tiesā, par Marka brīnišķīgo raksturu. Tīzers īpaši centās slavēt Makhillu. Apmēram pēc stundas ceturkšņa Larings gatavojās aiziet, un Anna izmantoja situāciju, lai paliktu ar viņu divatā.

—    Ja jums nekas nav pretī, es labprāt jūs pavadītu, — meitene teica un pamanīja Tīzera apmulsumu. Tas vēl vairāk nostiprināja Annas vēlmi īstenot savu nodomu.

Laringa automobilis gaidīja uz stūna. Viņš bija ļoti iepriecināts par iespēju pabūt Annas sabiedrībā. Viss notika tik ātri, ka Tīzers pat nepaspēja Laringu brīdināt; pat Tīzera piezīme, ka viņš gribētu Laringam vēl kaut ko pateikt, aizgāja tam gar ausīm.

Larings iesēdināja Annu savā greznajā limuzīnā un pats iekārtojās viņai blakus.

—     Tīzers ir brīnišķīgs cilvēks, bet Inan šķiet, ka viņš pārāk aizrāvies ar stiprajiem dzērieniem, — Larings sacīja.

Atbildes vietā Anna viņam uzsmaidīja, nodomādama, ka viņas ceļabiedrs nedzer mazāk par Tīzeru.

—     Nabags pilnīgi zaudējis savaldību, — Larings turpināja un domīgi nogrozīja galvu. — Diez vai viņš turpmāk spēs būt Markam noderīgs. Žēl gan. Cik man zināms, mis Pērmena, jūs arī šobrīd esat bez braukšanas tiesībām, vai ne?

—     Marks nokārtos preces izdalīšanu arī bez manis.

Laririgs smagi nopūtās.

—    Baidos, ka arī viņš pašlaik pievērš darījumiem mazāk uzmanības, nekā tas būtu vajadzīgs. Nu, bet to var saprast — mēs visi bijām nobijušies, kad jūs arestēja. Mēs necerējām, ka jums izdosies izvairīties no cietuma. Un viss tā nelieša Bredlija dēl! Viņš piespieda tiesnesi vispirms noklausīties Smita lietu, lai uzsvērtu mūsu lietas nopietno raksturu un tās sekas. — Pēkšņi Larings atcerējās Marka brīdinājumu. — Kaut gan garšvielu kontrabanda nav nekāds smagais noziegums, — viņš steidzās piemetināt.

—    Garšvielu? — meitene smaidīdama pārjautāja. — Beidziet jokot!

Iestājās ilgs klusums, un Anna juta, ka viņas sirds sāk sisties stiprāk.

Larings smagi nopūtās.

—     Es nezinu, varbūt man tā nevajadzētu domāt, bet reizēm man liekas, ka es strādāju, kaitēdams cilvēcei. — Patiesībā viņš nekad neizjūta nekādus sirdsapziņas pārmetumus. — Bet ko lai dara? Francijā ir nodrukāta interesanta grāmata "Tava miesa pieder tev pašam". Varbūt jūs esat to lasījusi? Šajā grāmatā izklāstītas tādas pašas domas kā manējās. Vai tad kādam — sabiedrībai, valstij vai cilvēkam — kādam ir tiesības man norādīt, kad un kādā veidā es drīkstu iegūt baudu? Vai tad kādam ir tiesības aizliegt man dzert viskiju? Vai kādam ir tiesības aizliegt jums smaržoties, ja smaržas un to aromāts jums sagādā prieku?

—     Vai arī tiesības aizliegt ostīt kokainu? — Anna teica un juta, ka viņai aizraujas elpa.

Kokaīnu? Šis vārds Laringu samulsināja. Parasti viņu lokā teica "koks" vai "prece".

—     Jums pilnīga taisnība, — Larings sacīja. — Mani kokaīns nekad nav vilinājis, bet es varu iedomāties, ka ir cilvēki, kuriem kokaīns kalpo kā neizmērojamas baudas avots, varbūt pat vienīgās baudas, kas tiem pasaulē eksistē. Un es tur nesaskatu nekādu noziegumu, ja atviegloju viņiem iespējas šo baudu iegūt. Protams, ir arī tādi nelaimīgie, kuri pārspīlē, lietojot narkotikas, un tās uz viņiem iedarbojas graujoši. Bet tikpat labi es jums varētu parādīt cilvēkus, kuri cieš no pārmērīgas smēķēšanas vai ēšanas…

Laringa vārdi Annu satrieca. Viņa zināja — ja tieši jautās, vai Larings tirgojas ar kokaīnu vai morfiju, tad saņems noliedzošu atbildi. Taču īstenībā viņš bija izstāstījis visu, ko meitene gribēja uzzināt.

Kevendiša laukumā Anna atsveicinājās no Laringa un izkāpa no viņa mašīnas. Kādu mirkli meitene nekustīgi stāvēja uz ietves, domādama par nupat dzirdēto. Negaidīti viņu no pārdomām iztraucēja kāda pazīstama balss:

—     Labvakar, mis Pērmena! Kāds brīnišķīgs laiks!

Tas bija Bredlijs.

—    Jā, laiks ir jauks, — Anna samulsusi atbildēja. Viņa varētu nekavējoties atvadīties un iet uz mājām, bet kaut kas no tā atturēja un spieda palikt.

—    Vai jums patika patversmē? Es ceru, ka jūsu ierašanās nāca par labu tās iemītniekiem un viņi visi jūsos iemīlējās tieši tāpat kā es, ja var ticēt jūsu apgalvojumam tiesas zālē.

Pieminot to, kās notika tiesas zālē, Anna sajuta vieglu sāpi. Bredlijs joprojām bija pret viņu uzmanīgs un pieklājīgs, it kā nekas nebutu noticis.

—      Es gribēju ar jums pārrunāt kādu dīvainu lietu, — viņš turpināja. — Stāsta, ka šajā pusē pastaigājoties spoks, kas spēlē vijoli.

—    Kāpēc gan tādā gadījumā jūs neesat viņu arestējis? — Anna izaicinoši jautāja.

Jautājums Bredliju uzjautrināja. Viņš pašūpoja galvu un atbildēja:

—     Arestēt garus nav mans pienākums. Vai ari jūs redzējāt veco Li Džozefu?

—    Vai tad jūs viņu redzējāt?

—    Nē, protams, ne. Šķiet, ka neviens, izņemot jūs, nav viņu redzējis.

Saruna pārtrūka. Pēc kāda laika Anna pajautāja:

—     Kā jūs zināt, ka es biju bezpajumtnieku patversmē?

—      Es jums sekoju uz turieni, — policists atzinās. — Bet atpakaļceļā es ar savu mašīnu jūs apdzinu un nonācu te agrāk par jums.

—     Ko jūs esat izdarījis, kopš mēs pēdējo reizi tikāmies? — viņa jautāja bez īpaša nolūka.

Bredlijs pasmaidīja un sacīja:

—    Pa šo laiku es esmu daudz izdarījis: arestējis kramplaužus, kabatzagļus un citādus aizdomīgus salašņas, izņemot, protams, garšvielu tirgotājus.

—     Cerams, ka jūs pret visiem šiem ļaudīm bijāt maigs un uzmanīgs, — Anna ironizēja.

—     Labsirdība vienmēr bijusi mana lielākā vājība, — Bredlijs atsaucās uz viņas joku. — Man nav lielāka prieka kā noķert kādu bīstamu noziedznieku, aizvest viņu uz tīru, plašu kameru, noguldīt gultiņā un glāstīt viņa rociņas, kamēr viņš aizmieg.

—     Bet pēc tam jūs dodaties savās gaitās un iznīcināt visus pret viņu esošos pierādījumus, lai tiesā, visiem dzirdot, paziņotu, ka jums neko aizdomīgu "nav izdevies atrast.

Bredlijs sāka smieties.

—    Tas ir lieliski! Bet es esmu sevišķi jūtīgs cilvēks. Pietiek man noziedznieku notvert un nogādāt tiesas priekšā, lai es viņa likteni pārdzīvotu kā pats savējo.

Inspektors paskatījās apkārt un tālumā pamanīja kādas mašīnas spēcīgās gaismas. Šurp traucās liels automobilis un apstājās viņiem blakus.

—    Arlabunakti, mis Pērmena! Man vel šodien šis un tas jāpaveic, — Bredlijs teica un iesēdās mašīnā.

Anna devās uz mājām, pirmoreiz visā šajā laikā jūtot atvieglojumu. Viņai bija viegla sirds. Marks sasveicinājās ar Annu un pamanīja, ka viņas acīs parādījies savāds mirdzums. Tādā garastāvoklī viņš meiteni redzēja pirmo reizi.

—     Kur jūs bijāt? — Marks noprasīja.

—    Es mazliet pastaigājos, — meitene atbildēja. Viņa noklusēja,

ka bijusi patversmē un satikusi Bredliju.

***

Skotlendjards ne pa jokam bija norūpējies par noziedzības pieaugumu valstī. Vēl nekad nebija noticis tik daudz noziegumu, kuros lietoti ieroči un vardarbība. Anglijā apbruņots rtoziedznieks bija liels retums. Vairumā gadījumu tie bija nepieredzējuši jaunuli. Taču pēdējā laikā Londonā sāka parādīties apbruņoti noziedznieki ar lielu cietumnieka stāžu. Nāvessods draudēja katram, kas bija mēģinājis atņemt kādam dzīvību, un tas bija pārāk briesmīgs bieds, tāpēc noziedzīgās pasaules ļautiņi ne tikai vairījās lietot šaujamieročus, bet pat tos nenēsāja līdzi.

Ir tikai viena iespēja, kā noziedznieku atbrīvot no bailēm beigt dzīvi pie karātavām, un šī iespēja ir apdullināt viņa smadzenes ar narkotikām. Parasts noziedznieks ir sabiedrībai bīstams un nelabojams, viņš ir gatavs uz jebkuru pārkāpumu, viņš var nodot savus līdzdalībniekus, slepkavot vai zagt, un ir tikai viens līdzeklis pret viņu — bailes no nāvessoda.

Bredlijs noziedzniekus pazina tikpat labi kā pats sevi, pazina tos visā viņu nepievilcīgajā kroplībā un nebija piemānāms. Reizēm Bredliju uzjautrināja viņu savdabīgais humors, bet inspektors zināja, ka no viņiem neko labu gaidīt nevar. Bija gadījies, ka, nosēdināti uz apsūdzēto sola, noziedznieki viņam draudēja ar izrēķināšanos. Savas policista karjeras sākumā Bredlijs bija mēģinājis palīdzēt ieslodzīto ģimenēm, bet sastapies ar klaju nepateicību.

Daudzpusīgā pieredze Džonam Bredlijam bija Jāvusi izdarīt skaidri secināt — viņa uzdevums ir izolēt noziedzīgo pasauli no pārējās Ģilvēces.

Reiz Bredlijam bija jāpiedalās sanāksmē, ko sasauca policijas vadība.

—     Makhills pašlaik ir pārtraucis darboties, — Bredlijs ziņoja,

—    tiesas process pret Annu Pērmenu viņu ir izbiedējis.

—     Loti žēl, ka nav iespējams viņa līdzdalībniekus piedabūt, lai viņu izdod, — Skotlendjarda priekšnieks teica.

Bredlijs bezcerīgi pakratīja galvu.

—     Viņi tik loti baidās, ka nekad neuzdrīkstēsies Makhillu nodot. Turklāt viņš tādam gadījumam ir veicis dažus piesardzības pasākumus, kas mums neļaus viņu pieķert.

—    Vai tiešām jūs nevarētu kaut ko panākt, ja uzlabotu savas attiecības ar mis Pērmenu? — pajautāja viens no augstākajiem policijas ierēdņiem.

Bredlijs izslējās visā augumā.

—     Ko jūs ar to gribat teikt?

—     Neko sevišķu. Jūs esat izskatīgs vīrietis…

—     Netērējiet laiku komplimentiem! — Bredlijs salti noteica.

—     Pienāks diena, kad es noķeršu Makhillu, un ceru, ka viņam tad nāksies atbildēt ne tikai par narkotiku tirdzniecību, bet vēl par daudz nopietnākām lietām.

Drīz pēc šis sapulces Marks Makhills saņēma ziņu no kāda sava aģenta, ka policija izbeiguši gan viņa paša, gan viņa organizācijas izsekošanu. Uz ceļiem vairs nepārbaudīja mašīnas un likvidēja lielāko dalu policijas posteņu. Atsākās brīva starppilsētu kustība.

Un Marks atkal atjaunoja savus sakarus ar piegādātājiem Francijā un Beļģijā, ipaši daudz narkotiku piegādāja Beļģija, bet

Markam vajadzēja parūpēties par jauniem pārsūtīšanas paņēmieniem, kuri nebūtu zināmi muitniekiem. Kopš tā laika, kad Annai vairs nebija braukšanas tiesību, bet piekrasti kontrolēja ar aeroplāniem, tas bija gandrīz neatrisināms uzdevums. Li Džozefs organizācijai bija milzīgs zaudējums — viņš pazina daudz jūrnieku un viņa miteklis bija tā novietots, ka tur kontrabandu varēja nogādāt bez jebkādām grūtībām. Uz upes bija daudz zagļu un kontrabandistu, bet nevienam no viņiem nevarēja uzticēties. Li Džozefs bija neaizvietojams.

Reiz pie pusdienām Marks ieteicās, ka prātojot nopirkt mājiņu upes malā.

—     Ko jūs par to domājat? Kā būtu, ja es nopirktu jauku mājiņu kaut kur starp Kingstonu un Tedingtonu?

—    Skan jau ļoti vilinoši, — Anna teica, nepaceldama acis.

—    Mūsu lietas ir iesaldētas, un es ciešu zaudējumus. Braukt jūs nevarat. Es domāju, ka tā nav slikta ideja, bet mājai jāatrodas netālu no slūžām.

Tagad Anna paskatījās viņam tieši acis.

—    Vai jūs gadījumā negribat sev atrast sieviešu dzimtes Lī Džozefu?

Kaut arī Marks bija ļoti savaldīgs cilvēks, viņš tomēr nespēja noslēpt apjukumu un nosarka.

—    Man liekas, ka…

—     Ko jūs no manis gribat? Kas man būs jādara tajā mājā upes krastā? Vai nebūtu labāk izvēlēties māju, kas atrastos kāda līča aizsegā?

Marks juta, ka dusmas aug augumā, un noburkšķēja:

—    Es tiešām nesaprotu, ko jūs gribat. Jūs taču nesāksiet apgalvot, ka… — un, nezinādams, kā pabeigt teikumu, viņš aprāvās.

Anna pasmaidīja.

—    Es nodomāju, ka jums vajadzīga mītne, kas varētu atsvērt Lī Džozefa un viņa mājas zaudējumu. Jums ir nepieciešama vieta, kur jūs nemanīti varētu pieņemt un nodot savu preci. Baidos, ka šoreiz nevarēšu jums palīdzēt. Šādās lietās esmu ļoti nepieredzējusi un neko nesaprotu no kontrabandas…

—    Nav taču runa par kontrabandu, — Marks drūmi noteica.

—    Jūs mani pārsteidzat. Katru reizi, kad es pūlos jūsu labā kaut ko darīt, jūs manos vārdos atrodat… — un atkal viņš nezināja, kā pabeigt teikumu.

—     Nē, Mark, ne jau tur tā lieta, — meitene mierīgi sacīja.

—    Mani policijā pārāk labi pazīst, lai es šādi varētu būt noderīga. Es esmu sodīta, turklāt esmu apvainojusi Bredliju, tāpēc nav šaubu, ka katra mana pārvietošanās tiks izsekota. Un es negribu otrreiz piedzīvot to, ko piedzīvoju toreiz. — Atceroties notikušo, viņa nodrebēja. — Tiešām, tas bija tik šausmīgi, Mark! Jau cietuma kamera vien…

Marks uzskatīja par labāku sarunu vairs neturpināt, bet jutās vīlies. Ja Anna būtu piekritusi šim priekšlikumam, būtu novērstas visas grūtības. Viņa aģenti varētu Temzas grīvā saņemt preci un pēc tam motorlaivā, kas it kā paredzēta izklaides braucieniem, nogādāt to viņa īrētajā mājiņā.

Marks bija tik nikns, ka atļāvās izmest neuzmanīgu piezīmi:

—     Kā tad ir — Bredlijs droši vien iemīlējies līdz ausīm? Meitene nosarka, bet pēc tam nobālēja.

—     Nerunājiet muļķības! — viņa dusmīgi teica, nodurdama skatienu.

—   Jūs taču pati tiesā tā sacījāt, — Marks neapdomīgi turpināja.

—    Vienkārši apbrīnojami, ka tāds cilvēks spēj iemīlēties! Es jau domāju, ka viņš izārstējies no savām jūtām. Starp citu, no viņa visu ko var sagaidīt. Ļoti iespējams, ka tas ir tikai mēģinājums piekļūt jūsu noslēpumiem, bet sirds dziļumos viņš jūs ienīst.

Anna juta stipru vēlēšanos viņam iebilst.

—    Vai jūs gribējāt kaut ko teikt? — Marks izsmējīgi jautāja.

—    Nē, — meitene atcirta un devās uz savu istabu.

Šobrīd Anna visā notikušajā sāka apjaust patiesību. Atgriezusies savā istabā, viņa izņēma no rāmīša, kurā atradās Ronija un Bredlija portreti, izmeklētāja attēlu un saplēsa to smalkos gabaliņos. Anna vairs nespēja ienīst. Meitene vairs neticēja, ka Bredlijs nogalinājis brāli, toties viņa sāka ticēt, ka…

Bet Anna negribēja steigties ar priekšlaicīgiem secinājumiem. Meitene nešaubījās, ka Bredlijs viņu mīl. Anna sāka arī saprast, kāpēc tieši pēdējā laikā jutās tik nelaimīga.

Marks bija pietiekami gudrs, lai saprastu Annas garastāvokļa pārmaiņas. Palicis vienatnē, viņš iegrima domās, cenšoties atrast izeju no situācijas.

Anna simpatizēja Bredlijam; viņai, protams, nebija nekādu sevišķi maigu jutu, bet vai varēja galvot, kā bus turpmāk? Annas uzticība Markam bija mazinājusies, un nebija tāda spēka, kas to varētu atjaunot; Annas un Bredlija attiecību tālākā veidošanās varēja izrādīties Markam liktenīga. Makhills nepieļāva domu, ka Anna varētu stāties tiesas priekšā kā lieciniece, bet viņš zināja, ka pati bīstamākā liecība ir nevis tiesas priekšā, bet Skotlendjarda kabinetu noslēpumainībā sniegtā.

Anna par viņa darījumiem zināja daudz vairāk, nekā varētu domāt. Varbūt meitene nenojauta, kāda veida preci pārvadāja savā automobilī, bet viņa pazina cilvēkus, kam bija adresēta krava. Visi organizācijas sakari bija Annas rokās. Līdz šim laikam Markam pat prātā nebija nākusi doma Annu apprecēt, bet tagad šī ideja viņam likās sevišķi saistoša. Precības ar Annu Markam sagādātu divus labumus. Pirmkārt, viņš būtu padarījis nekaitīgu ļoti bīstamu liecinieci, otrkārt, precības butu sāpīgs trieciens Bredlijam — cilvēkam, kuru Marks no visas sirds neieredzēja.

Marku bija sasniegušas baumas par dažādiem notikumiem, un tās lika viņam raizēties. Provincē policija bija pārtraukusi aktīvu rīcību un izsekošanu, bet galvaspilsētā tās darbošanās bija kļuvusi vēl jūtamāka un sistemātiskāka. Skotlendjards organizēja vienu masveida kratīšanu pēc otras, izvelkot dienas gaismā daudzus galvaspilsētas padibeņu tumšos darboņus. Reiz Markam piezvanīja viens no viņa paziņām, kurš nodarbojās ar zagtu automobiļu uzpirkšanu un pārdošanu un kādreiz Markam bija izdarījis vairākus pakalpojumus.

—    Policija šobrid cītīgi iepazīstas ar krasta rajonu pie dokiem, — šis vīrs teica. — Viņi pārmeklēja Bergsona noliktavas un atrada pie viņa trīs zagtas mašīnas, kuras nākamajā nedēlā vajadzēja iekraut kuģī un vest uz Indiju. Vecais Bergsons un viņa dēls ir arestēti, un es no drošiem avotiem zinu, ka viņiem apsolīts samazināt sodu, ja viņi dos liecības par narkotiku tirgotāju organizāciju.

—    Vai mans vārds tika pieminēts? — Marks viņu pārtrauca.

—     Nē, jūsu vārdu nenosauca, bet, pēc visa spriežot, domāja tieši jūs. Sakiet — vai jums, izplatot preci, nav nācies izmantot Bergsona pakalpojumus?

Uz bridi Marks iegrima pārdomās.

—     Nē, līdz šim es neesmu izmantojis viņa pakalpojumus.

—     Katram gadījumam es visas savas mašīnas pārdzinu uz Birmingemu. Un kā jums veicas?

Markam bija trīs garāžas, ja par tādām var saukt šķūņus, kuros viņš glabāja savu.preci.

—    Man šeit vairs nav mašīnu. Ir tikai divas mašīnas, kas pat nav reģistrētas uz mana vārda.

To, ka viena no tām ir pierakstīta uz Annas Pērmenas vārda, viņš noklusēja.

—     Tomēr iesaku jums tās sargāt, — viņa draugs brīdināja. — Un vēl viens jautājums: kādas jums ir attiecības ar Zēdemanu? Šodien viņu izlaida no cietuma, un viņš visai pacilāti izrunājās. Vecais ir bijis Li Džozefa draugs. Vai Zēdemans kaut ko zina par jūsu darījumiem?

—     Neko, — atbildēja saniknotais Marks.

Šīs ziņas Makhilla noskaņojumu nepadarīja jautrāku. Mājās Marks atcerējās, ka šodien viņam atsūtīts neliels ādas futrālis ar dārglietām. Viņš patīksminājās par lieliskajiem akmeņiem, kas gulēja futrāļa zilajā samtā, un pēc tam piezvanīja. Paklausot aicinājumam, ienāca Lidsons, kas bija vienlaicīgi sulainis un pārvaldnieks. Tāpat kā pārējie kalpotāji, Lidsons nakšņoja savās mājās, nevis kunga dzīvoklī.

—    Ejiet pie mis Pērmenas un pavaicājiet, vai viņa nebūtu ar mieru uz brīdi atnākt pie manis!

Lidsons nopūtās, nodomādams, ka tagad viņam nāksies palikt kunga rīcībā vēl kādu stundu. Parasti, ja Anna vakariņoja pie Marka, Lidsona pienākumos ietilpa apkalpošana pie galda.

—     Es nesen dzirdēju, ka aizcērtas viņas durvis, man liekas, ka viņas nav mājās.

—     Ejiet un dariet, kas jums likts! — Marks otrreiz pavēlēja.

Lidsons devās pie Annas un durvīs aci pret aci sadurās ar

Tīzeru, kurš drudžaini slaucīja sviedrus no sejas, it kā visu ceļu būtu skrējis, un tad pavaicāja:

—     Vai Makhills mājās? Sakiet, mīļo Lidson, — kāds viņam garastāvoklis?

—    To es nezinu. Vai atļausiet pieteikt jūsu vizīti?

—      Nē, nē, es pats pie viņa ieiešu! — Un Tīzers klusītēm ielavījās Marka istabā.

—    Velns tevi būtu rāvis! Kādēļ tu atkal esi atnācis šurp? — Makhills iesaucās.

Tīzers bija satrauktāks nekā parasti. Drudžaini rokas berzēdams, viņš ierunājās:

—    Mans dārgais draugs, vai tu zini, ko policija šodien izdarīja? Viņi pārmeklēja patversmi.

Marks sadrūma.

—     Bredlijs?

—     Viņš, nolādētais neģēlis! — Tīzers ievaidējās. — Pareizāk sakot, viens no viņa padotajiem. Viņi savāca sev līdzi Beniju, Vilkiju, mazo Leo… Sešus cilvēkus. Puiši kā izlasīti. Turklāt viņi ne pie kā nav vainīgi. Zvēru tev, tas ir vēl nepieredzēti netaisnīgs gadījums!

—    Vai policija kaut ko atrada? Koku vai kādu citu preci? — Marks jautāja. — Es taču tev teicu, lai tu neuzdrošinies tur glabāt pat šņaucienu!

Tīzers pavisam sakritās.

—     Tu taču zini, ka es bez ierunām vienmēr klausu taviem norādījumiem. Es nekad preci neesmu glabājis patversmē. Mark, tu man neuzticies, bet es taču strādāju, rokas nenolaizdams! Visas manas domas ir saistītas tikai ar mūsu lietu, visa mana…

—    Aizveries! — Marks viņu pārtrauca. — Kāpēc tad policisti iedomājās izdarīt kratīšanu tieši pie tevis?

Annas ierašanās atpestīja Tīzeru no nepieciešamības atbildēt uz šo jautājumu.

—    Labvakar, dārgā! — Marks sveicināja Annu. — Mūsu bailulis atkal ir klāt, bet tas lai jūs neuztrauc! Viņš no kaut kā izbijies un steidzās man to pavēstīt.

Tīzers atviegloti nosmīkņāja. Viņš zināja, ka Annas klātbūtnē ir pasargāts no Marka lamām.

—    Labvakar, mis Anna! Cik jūs brīnišķīgi izskatāties! — Tīzers steidzās piebilst.

Nepievērsdama viņam uzmanību, Anna uzrunāja Marku:

—     Vai jūs gribējāt ar mani aprunāties? Varbūt man atnākt vēlāk?

—     Nē, nē, Tīzers tūlīt ies projām. Viņš tikai atnāca man pavēstīt, ka policija patversmē izdarījusi kratīšanu un arestējusi dažus no mūsu audzēkņiem.

Anna pētoši paskatījās uz viņu. Markam patiktu labāk, ja meitenes sejā būtu parādījies izbrīns vai satraukums.

—     Kāpēc policija izdarīja kratīšanu? — viņa jautāja.

Misters Tīzers pasteidzās iejaukties sarunā:

—     Kāda niekā dēl, kas gadījās pirms pāris nedējām. Pāris puišu uzbruka Bredlijam… Protams, tas bija loti neglīti no viņu puses…

—     Uzbruka? — meitene izbijusies pārjautāja. Viņai gandrīz izspruka: "Bet viņš man par to neko neteica!"

—    Jā, vismaz tā mums paziņoja policija. Bet viņiem jau nevar ticēt. — Tīzers skumji pašūpoja galvu. — Šis jau ir otrais gadījums — nesen kāds viņam uzbruka ar bārdasnazi.

—     Cik riebīgi! — Anna sašutumā iesaucās.

Misters Tīzers bija galīgi izsists no sliedēm.

—     Par nelaimi… tas ir, es gribēju teikt, par laimi, sitiens netrāpīja mērķi.

—    Vai tu par to kaut ko zināji? — iesaucās Marks, nobālējis no dusmām.

—    Nē, es tev zvēru, ka neko nezināju. Viens no puišiem turēja ļaunu prātu uz Bredliju, jo tas iebāza viņu cietumā.

—    Tātad tu tomēr zināji, vecā lapsa! Vai tu, idiot, atkal esi kaut ko sadomājis?

Sajuzdams sev pievērstu Annas skatienu, Marks apklusa.

—    Vai jūs zināt, kas to izdarija? — viņa jautāja Tīzeram.

Viņš atbildes vietā vārgi pasmaidīja un kaut ko nomurmināja

par vispārīgām tenkām.

—    Vai viņš ir ievainots? — Anna turpināja izprašņāt.

—      Man nebūtu nekas preti, ja viņi tam būtu pārgriezuši rīkli, — Marks ļauni izmeta. — Tūkstošiem reižu kalti plāni, tūkstošiem reižu mēģināts — un viss tikai tādēļ…

Viņš bija tik satraucies, ka galīgi aizmirsa piesardzību.

—     Tu esi pats lielākais idiots, kādu man savā mūžā nācies sastapt! Ja tu viņiem būtu kaut ko iedevis dūšas uzsildīšanai, bet pēc tam iebāzis kabatā revolveri, mums tagad nebūtu jālauza galva par Bredliju!

—    Kaut ko, kas uzsildītu viņiem dušu…— Anna lēni atkārtoja.

Marks saprata, ka aizgājis par tālu. Mulsi smaidot, viņš mēģināja labot savu vainu:

—     Dieva dēl, neuztveriet manus vārdus tik traģiski!

—     Ko viņiem vajadzēja iedot, lai uzsildītu dūšu?

—     Protams, kaut ko dzeramu. Tīzer, iedzer viskiju, citādi nomirsi aiz slāpēm!

Tizers negaidīja otrreizēju aicinājumu, devās pie skapja, ielēja glāzi viskija un izrāva vienā ņēmienā.

—    Es brīnos, ka to puisi nepadzina no dienesta pēc tam, kad viņš bija nokļuvis tik komiskā situācijā. — Un viņš izvilka no kabatas biezu žūksni avīžu izgriezumu. — Kādā jaukā dienā es tos ierāmēšu.

Viņš paņēma vienu no izgriezumiem un skati nolasīja:

—     "Nepieredzēta aina tiesas zālē! Izmeklētājs un viņa gūstekne! Mīlestība aiz atslēgas! Ieslodzītā atmasko vienu no augstākajām policijas amatpersonām."

Anna izrāva Tīzeram no rokām papīra gabaliņu. Meitene bija nobālējusi, un viņas acis drudžaini spīdēja. Pat Marks bija izbrīnījies: viņš nekad nebija redzējis Annu tik satrauktu.

—    Anna, kas jums notika? — viņš jautāja.

—    Vai jūs tiešām iedomājaties, ka es ļaušu par sevi ņirgāties? Ka es ļaušu šim cilvēkam nēsāt līdzi šos izgriezumus un savu drauģeļu sabiedrībā mani izsmiet?

Tīzers nezināja, kā nolīdzināt savu vainu. Viņš tūkstoškārt lūdza piedošanu.

—     Tik tiešām, mis Pērmena, es negribēju jūs aizvainot. Es nedomāju neko sliktu, vākdams šos rakstiņus.

Anna mazliet nomierinājās.

—     Sakiet — ko arestēja? — viņa jautāja tādel, lai novirzītu sarunu uz citu tēmu.

—     Nevienu no nozīmīgākajiem cilvēkiem. Aizturēti visādi sīkalas…

Marks piespieda viņu apklust un pievērsās Annai:

—     Es ceru, ka mēs parunāsimies par patīkamākām lietām. Man ir neliela dāvana, kas domāta jums. — Viņš devās pie kamīna un paņēma rokā ādas futrāli. — Pēdējās dienās mēs esam krietni strādājuši.

Viņa noraidoši papurināja galvu.

—     Man labāk patiktu, ja jūs man neko nedāvinātu.

—     Bet kāpēc?

Meitenei bija .grūti uzreiz atrast vārdus, kas viņas domu izsacītu saudzlgāk.

—     Nu labi, es pateikšu. Tlzera klātbūtne mani nemulsina, jo viņš jūsu lietas pārzina tikpat labi kā es. Es ar jums kopā strādāju vairāk nekā gadu. Pēdējā mēnesi pirms mana aresta es braucu divdesmit reizes, turklāt katru reizi vedu preci, kas svēra divas mārciņas.

—    Ko jūs ar to gribat teikt? — Marks pajautāja, kad meitene apklusa.

—    Tātad kopā es vedu četrdesmit mārciņas. Es apjautājos par garšvielu cenām un noskaidroju, ka mana pelņa no šī daudzuma ir simt sterliņu mārciņu. No šis summas jāatņem mašīnas uzturēšanas izmaksas un citi izdevumi, kas pilnigi nodzēš šo nenozīmīgo summu.

—     Bet, mis Pērmena, tā tik tiešām nemaz nav slikta pelna! Daudzas firmas priecātos, ja nopelnītu simt mārciņu mēnesī, — Tlzers steidzās viņu pārliecināt.

—    Jūs piemirsāt, ka nebūt ne visa prece iziet caur jūsu rokām, jo jūs esat tikai viena no daudziem aģentiem, — Marks teica un pasniedza meitenei futrāli.

—    Bredlijs sacīja, ka es esot nepateicīga. Es ceru, ka jūs man neizteiksiet tādus pārmetumus. Vai drīkstu apskatīties, kas ir futrālī? — Anna atvēra futrāli un izbrīnījusies atkāpās. — Cik brīnišķīgas! Briljanti astoņšķautņu slīpējumā! Tas ir liels retums!

—    Jā, slīpējums nav parastais, — Marks paskaidroja. — Šos akmeņus viens pieticīgs juvelieris slīpēja speciāli man.

Arī Tlzers sajūsmināts skatījās uz dārglietām.

—    Astoņšķautņainie briljanti, — Anna lēni atkārtoja. — Pirms diviem mēnešiem Bondstrītā pārdroši aplaupīja juvelieri. Toreiz nolaupīja astoņšķautņainus briljantus. Un kāds Smits nošāva vienu no sargiem.

Marks nosarka.

—    Nerunājiet muļķības! — viņš protesēja. — Pasaule ir daudz astoņšķautņainu briljantu. Vai jūs tiešām domājat, ka es jums pasniegšu zagtas dārglietas?

Anna apņēmīgi atstūma futrāli ar dārglietām. Viņas kustībās izpaudās pretīgums.

—     Kad es gaidīju tiesu, man garām aizveda Smitu, — viņa nočukstēja. — Viņš bija atbaidošs…

—    Jums visur rēgojas šausmas! — Marks aizsvilās un dusmīgi aizcirta futrāli. — Kas ar jums noticis?

Makhills pagriezās pret Tlzeru un parādīja uz durvīm, liekot noprast, ka ar viņu parunās vēlāk.

Tīzers paspieda Annai roku, un meitene juta, cik loti nepatīkams ir viņa mūžīgi sasvīdušo roku pieskāriens.

—    Man daudz darāmā, — Tīzers teica. — Vispirms man nāksies aiziet uz policiju un noskaidrot, kā klājas tiem nabaga arestētajiem puišiem. Ja policijai būtu tādas tiesības, viņus nomērdētu badā. Visu labu, mis Pērmena!

Marks pagaidīja, kamēr aiz Tīzera aizcērtas ārdurvis, un tad pievērsās meitenei:

—    Anna; lūdzu, apsēdieties, un parunāsimies par visu atklāti! Ar jums notiek kaut kas slikts. Pastāstiet par savām šaubām!

Viņa nolika uz galda savu somiņu un devās pie kamīna.

—    Es pati nezinu, kas ar mani notiek, — Anna teica, un viņas balss skanēja pavisam vāri.

Marks nolēma izmantot šo vājuma mirkli.

—    Jums bija pilnīga taisnība, kad jūs izskaitļojāt mūsu pelņu. Pēdējā laikā mūsu ienākumi nav nekādi spožie, un es jau sāku domāt, kā ierobežot izdevumus.

—    Domāju, ka manis dēl ir vislielākie izdevumi, — Anna teica, galvu nepaceldama.

—    Jā, tā ir taisnība. — Marks pasmaidīja. — Kad es saskaitu izdevumus, tad pārliecinos, ka uzturēt jūsu dzīvokli vien jau nav joka lieta.

—      Es vienmēr esmu gribējusi iekārtoties lētāk, — Anna teica.

Marks sāka smieties.

—    Vai tiešām jus iedomājaties, ka es taisos jūs izmest uz ielas? Tas neietilpst manos plānos…*— Nepaceļot acis, viņš turpināja: — Manā dzīvoklī ir divas istabas, kas netiek lietotas…

—     Jūsu dzīvoklī? Jūs taču neiedomājaties, ka es pārvākšos pie jums?

—     Es tajā neko sliktu nesaskatu, — Marks teica, bet Anna smiedamās pašūpoja galvu.

—    Vismaz man tas neiznāktu lētāk.

—    Jums vajadzētu man piekrist, ka tā kārtība, kāda ir šobrīd, ir loti nepraktiska, — Marks laipni sacīja. — Jūs viena pati dzīvojat lielā dzīvoklī, un es vientulīgs sēžu lielā dzīvoklī. Un mēs abi nezinām, ko darīt ar mūsu rīcībā esošajām istabām.

Bet Anna bija citās domās:

—    Es jums piekrītu, ka šāda kārtība jums iznāk dārgāk, bet… Atļaujiet man būt atklātai, pat ja mana atklātība jums liksies nepateicība!

Viņš nogaidīja.

—-„ Man labāk patiktu dzīvot kādā citā vietā.

—    Vai jūs baidāties, ka par mums sāks tenkot?

—     Nē, tas mani uztrauc vismazāk. Tīzers pats teica, ka par mums jau tāpat klīstot pietiekami daudz tenku.

—     Visi tie nelaimīgie patversmes iemītnieki domā, ka mēs dzīvojam kopā. — Un Marks draudzīgi paplikšķināja Annai pa plecu. — Bredlijs arī tā domā.

—    Viņš arī tā domā? — meitene ātri pajautāja.

—     Protams. Vai tad viņš jums tiesā to neteici?

Anna neticīgi pasmaidīja.

—     Nē. Es nedomāju, ka viņš tam ticētu. Ja viņš tiešām tā domātu…

Marks maigi saņēma viņas roku, bet meitene pasteidzās to atbrīvot.

—     Anna, tas būtu jūsu lielākais triumfs! Jūs taču gribat to nelieti satriekt līdz sirds dzijumiem. Nav nekā tāda, kas vinu vēl vairāk ievainotu kā… — un viņš ieturēja svinīgu pauzi, — tas, ka jūs mainītu dzīvokli…

—    Varbūt tas vairāk ievainotu mani nekā viņu, — Anna mierīgi teica.

Marks izlēma, ka labāk būtu nestrīdēties.

—   Tas Bredlijs ir izcila personība. Ronijs varēja stundām pļāpāt ar vinu. Gandrīz vai likās, ka viņi ir draugi… — Un atkal Marks aprāvās, klusībā sevi lādēdams. Pēdējā laikā viņš nemaz vairs nespēja kontrolēt to, ko runā. — Protams, draugi viņi nebija…

—     Bet jūs taču vienmēr man apgalvojāt, ka viņi bija nāvīgi ienaidnieki, — meitene pārmeta.

—    Tā tas arī bija, — Marks steidzās apliecināt.

Bet likās, ka Anna viņa vārdiem nenotic.

—    Es vairs neticu tam, ka Bredlijs nogalinājis manu brāli. Es nezinu, kas ir pamatā manai neticībai, bet tā ir. Bredlijs teica, ka viņš bijis Ronija draugs, un tagad jūs to apstiprinājāt…

—    Es gribēju teikt, ka ārēji viņu attiecības izskatījās biedriskas. Un jums nav ne mazākā iemesla tādēj satraukties, — Marks nervozi piebilda.

Anna joprojām stāvēja pie kamīna un skatījās ugunī.

—    Vai tad galu galā nevarētu būt, ka Bredlijs teicis taisnību? Es tagad nerunāju par Roniju. Es runāju par kravu, kuru vedu ar automobili. Patiesībā es pārvadāju narkotikas, vai ne?

Marks sarūgtināts ievēroja, ka meitene ir par to pārliecināta. Visa sistēma, kuru viņš bija radījis, lai pasargātu sevi no nepatikšanām, pēkšņi sabruka. Kā tas varēja notikt? Kad? Tagad? Vai agrāk, tiesā? Vai viņa no drošiem avotiem būtu uzzinājusi kaut ko sīkāk? Makhills māksloti iesmējās:

—     Augstais Dievs, es ceru, ka jūs neticat Bredlija vārdiem! Šis cilvēks vienmēr ir melojis. Katrs policists pēc dabas ir melis. Narkotikas?! Kādu šausmīgu apsūdzību jūs man uzveļat!

Anna satriekta papurināja galvu.

—     Es jau līdz šim negribēju tādās runās klausīties, bet es vienmēr jums akli uzticējos, domādama, ka daru Ronija darbu. Šī apziņa man bija tik tīkama, ka pat negribēju par to prātot. Bet tagad es saprotu, ka esmu maldījusies. Es nevaru aizmirst šo Smitu. Es viņu novēroju pa savas kameras actiņu. Viņš bija šausmīgs, viņš atgādināja mežonīgu dzīvnieku!

—     Vakar viņam piesprieda nāvessodu, — Marks pārsteidzīgi pateica. Annai izlauzās kliedziens. — Tāda ir lietu kārtība — katrs atbild par padarīto. Un viņam nāksies iepazīties ar Stēnu, ar bendi.

—     Bet, Mark! — viņa šausmās iekliedzās.

Makhills iesmējās.

—    Es loti priecājos, ka Tīzeram negadījās redzēt Stēnu. Varu iedomāties, kā viņš no bailēm drebētu. Varu derēt — viņš būtu turpat uz vietas nobeidzies.

—    Jums ir dzelzs nervi.

—     Man vispār nav nervu, — Marks laipni atbildēja. — Bet tagad parunāsimies par jūsu pārcelšanos. Es domāju, ka manā dzīvoklī jūs jutīsieties lieliski. Es jūs pārāk neapgrūtināšu ar savu klātbūtni un, ja jums tas labpatiks, nomainīšu kalpotājus.

—     Kāpēc? — Anna jautāja.

Marks atkal jutās neveikli.

—    Lai jums iesākumā nebūtu neērti.

—    Tad, lūk, kā! — Anna smaidot novilka.

Pēkšņi Markā pamodās nepārvarama dzīvnieciska dziņa Annu iegūt, un viņš aizmirsa piesardzību. Meitene stāvēja viņam blakus. Markam tikai vajadzēja pastiept roku un… Nākamajā mirklī viņš spēji pievilka Annu sev klāt un piespieda savu muti viņas bālajām lūpām. Meitene neaizsargājās, bet arī nepakustējās. Annas nesatricināmais saltums Marku nobiedēja, un viņš izlaida meiteni no saviem apkampieniem.

Anna mierīgi piegāja pie galda un pastiepa roku pēc somiņas. Atvērusi to, viņa kaut ko izņēma.

—    Mark, vai jūs šo redzat?

Marks ieraudzīja viņas rokās mazu brauniņu.

—     Kādēļ jūs nēsājat sev līdzi šaujamo? — viņš jautāja aizlūzušā balsi.

Anna neatbildēja uzreiz.

—    Ja jūs vēlreiz kaut ko tādu atlausieties, es jūs nošaušu. — Un viņas balsij bija metāliska skaņa. — Es netaisos krist histērijā jūsu izturēšanās dēl, un man nav ļaunuma pret jums, bet es jus brīdinu.

Marks smagi elpoja un nespēja parunāt.

—    Jus taisāt troksni par niekiem, — beidzot viņš izteica.

Tajā pašā mirklī pie durvīm atskanēja klauvējieni.

—     Man šis nieks nozīmē loti daudz, — Anna atbildēja un izgāja no istabas.

Kāpnēs meitene sastapās ar misteru Zēdemanu, stalto veci ar patriarha izskatu. Viņu ieraugot, Anna aizmirsa visas nepatikšanas un rūpes.

—    Labvakar, dārgā mis Pērmena! — Zēdemans viņu sveicināja tik goddevīgi, cik vien iespējams. — Redziet nu, beidzot esmu iznācis no cietuma. Bet jums toreiz paveicās!

Anna sāka smieties.

—    Cik es atceros, mister Zēdeman, mēs abi bijām bēdubrāli. Man tiešām loti žēl, ka jūs, notiesāja!

Marks gāja aiz Annas un nopriecājās par Zēdemana atnākšanu. Kaut ari Makhills pret veco grēcinieku nekādas simpātijas nejuta, viņš priecājās, ka tā parādīšanās uzlabo Annas noskaņojumu. Un tiešām — Anna bez ilgas tielēšanās sekoja Zēdemanam Marka dzīvokli.

—   Vai jūs savu pārvaldnieku jau atlaidāt? — Zēdemans skaidri noprasīja. — Viņš bija jauks cilvēks un parasti mani pacienāja.

Marks norādīja uz skapīti.

—   Tur jūs atradīsiet kaut ko dzeramu. Kur jūs tagad dzīvojat?

—        Es vairs nedzīvoju patversmē. Esmu apmeties atsevišķā dzīvoklīti. Mana dzīvokļa saimnieces vīrs nav pret mani visai laipns: viņam šķiet, ka es pret viņa kundzi esmu pārāk uzmanīgs, bet, Dieva dēļ, nedomājiet neko sliktu!

Acīmredzot Zēdemans cerēja, ka viņam izdosies ar Makhillu parunāt divatā. Anna to saprata un steidzās viņus atstāt.

—     Ko jums vajag? — Marks ne visai draudzīgi apvaicājās.

—    Es gribēju no jums izlūgties nelielu atbalstu. Pirmdien man būs nepieciešama krietna naudas summa. Man jāsamaksā liels rēķins ārstam.

Marks piemiedza acis.

—    Cik ilgi vēl tas vilksies? — viņš jautāja.

—    Es ceru, ka drīz tam tiks darīts gals, — Zēdemans pazemīgi atbildēja.

Marks uzmeta viņam ļaunu skatienu, be viesis to nepamanīja.

—     Jūs acīmredzot esat iedomājies, ka es piederu pie tiem cilvēkiem, no kuriem nesodīti var izspiest naudu. Es vispār šaubos, vai jūs toreiz bijāt "Lēdijā Stērsā".

—    Es nekad neesmu to apgalvojis, bet tajā laikā es biju mājā. Jūs to nezinājāt, kamēr es jums to nepastāstīju. Es vienmēr veicu vecā Lī Džozefa uzdevumus, un viņš man teica, ka tajā vakarā grasās nosūtīt uz* Skotlendjardu neparasti svarīgu un izsmejošu vēstuli. Es gaidīju lejā…

—     Lī Džozefs aizgāja no mājām, — lēni teica Marks.

—     Nē, viņš bija mājās. Es dzirdēju viņa balsi, — Zēdemans mierīgi iebilda.

Makhills devās pie durvīm un pārliecinājās, vai tiešām Anna aizgājusi uz savām istabām.

—    Vai jums nekad nav ienācis prātā, ka es varu jūs piebeigt tikpat ātri, kā tas notika ar Li Džozefu?

Par atbildi Zēdemans noburkšķēja kaut ko nesakarīgu par cieņu pret sirmiem matiem.

—        Es zinu, ka tas, ko jūs runājat, ir tikai nepamatotas aizdomas, — Makhills turpināja. — Bet vai jums nav ienācis prātā — ja nu tiešām tā ir, tad gadījumā, ja Tlzers izrādītos nodevējs, jūs pats būtu līdz ausim iepinies šajā notikumā.

—    Misters Tlzers nekad neatļausies tādu nelietību. Es nevaru iedomāties, ka viņš kaut ko tādu nodarītu cilvēkam, kuram parādā pateicību pilnīgi par visu.

Marks pasmaidīja.

—    Es redzu, ka tagad jūs visu sākat aplūkot no cita viedokļa.

Misters Zēdemans ielēja sev otru glāzi viskija.

—   Jums taisnība — es neko neredzēju, man tikai bija aizdomas pret jums. Es uzdrošinājos jums izklāstīt visai interesantu versiju, un jūs bijāt tik laipns un to apstiprinājāt.

Marks izvilka no kabatas banknoti, rUpīgi to apskatīja un tad iedeva Zēdemanam.

—    Te jums būs desmit mārciņas. Bet es vēlētos, lai jūs mazāk dzertu un retāk šeit parādītos…

Pēc tam viņš izvilka no kabatas zelta tabakdozi un piedāvāja Zēdemanam:

—      Vai nevēlaties pamēģināt? Paņemiet šņaucienu, un jūs būsiet pārsteigts, kādu baudījumu tas sniedz. Vai jūs nekad neesat mēģinājis?

Misters Zēdemans pieliecās pie tabakdozes un uzmanīgi nopētīja balto, kristālisko vielu, kas tajā atradās.

.— Jūs mani kārdināt? — viņš pārmetoši pajautāja.

—     Viens šņauciens jums sagādās vairāk prieka nekā pudele viskija, — Marks uzkurināja veco viru.

Pēkšņi Zēdemans paņēma no Marka rokām tabakdozi, devās pie kamīna un, pirms Marks paspēja aptvert, kas notiek, izbēra visu tās saturu ugunī.

—    Nolādētais ēzeli! Atdodiet manu tabakdozi! — Marks ierēcās un saķēra veco vīru aiz rokas, bet Zēdemans viņu pagrūda ar tādu spēku, ka Marks aizlidoja pretējā istabas stūri.

—    Es tev pārlauzīšu sprandu! — Marks Makhills iekliedzās, pārsteigts par veča speķu.

—   Tāds cilvēks vēl nav piedzimis, kam tas būtu pa spēkam, — ' vecais mierīgi atbildēja.

Marks atcerējās, diemžēl mazliet par vēlu, ka ne jau velti Zēdemana milzīgais fiziskais spēks visiem iedvesa bailes.

—    Pamēģiniet tikai man pieskarties, manu zēn, — viņš bargi teica, — un es jums došu tādu sitienu, ka jums liksies — jūsu galvu trāpījis tvaika mašīnas āmurs! Es esmu vecs, bet neesmu vēl bez spēka.

Marks piespieda sevi pasmaidīt.

—    Jā, jums vēl ir pietiekami daudz spēka, Zēdeman!

—    Pateicos par komplimentu. Es zinu, ka iebēru ugunī kokaīnu vismaz piecu mārciņu vērtībā, bet tā ir pretīgākā lieta pasaulē. Jūs sējat nāvi un postu. Bet tie, kas paliek dzīvi, nosprāgst trakomājā. Ja jau jūs gribat mani vest kārdināšanā, tad labāk ielejiet man glāzi laba, veca skotu viskija. No tā es neatteikšos.

Pēkšņi atskanēja ātri soļi, un istabā ieskrēja Tīzers.

Viņš bija bāls un nespēja izteikt ne vārda. Marks steidzās apsēdināt viņu krēslā un teica Zedemanam:

—     Mēs tā kā būtu pabeiguši savas darīšanas. Savāciet savu naudu un taisieties!

Zēdemans ar apmierinātu smaidu iebāza kabatā otru viņam pasniegto banknoti — Marks, satriekts par Tīzera parādīšanos, pavisam aizmirsa, ka jau iedevis vecajam vīram viņa dalu. Tomēr Zēdemans netaisījās aiziet.

—    Nejutieties traucēts! Jūs varat manā klātbūtnē atklāti pārrunāt savas lietas.

Marks piezvanīja, un ieradās pārvaldnieks.

—     Lūdzu jūs pavadīt misteru Zēdemanu līdz durvīm!

16. nodaļa bredlijs ienāk paplapat

Kad vecais beidzot bija izvadīts, Marks neapmierināts pagriezās pret Tīzeru un jautāja:

—     Kas noticis?

—    Viens no mūsu puišiem izmuldējies policijā, — Tīzers atbildēja.

—     Kurš?

Tīzers nosauca šofera vārdu. Marks atcerējās, ka šis nesen no cietuma iznākušais vīrs vairākkārt bija devies steidzamos braucienos ar kravu.

—   Visi policijas automobili ir gatavībā, lai varētu iztukšot jūsu noliktavas, — Tīzers turpināja ziņot. — Mūsu vienīgā cerība ir tā, ka puisis nevarēs parādīt, kur tieši glabājas "prece". Viņš zina tikai to, ka viena no mūsu garāžām atrodas Londonā. Bredlijs grib pārbaudīt absolūti visas garāžas, un, kā par spīti, mes vakar saņēmām milzīgu partiju "preces"…

Marks piespieda viņu apklust.

—    Jau nedēlu viņi pārmeklē garāžas.

Stāvoklis bija bīstams. Ja policija tiešām ir zina, kāds narkotiku daudzums gājis caur viņa rokām, tad viņam draudēja izputēšana, cietums, tiesa… Katastrofa varēja notikt kuru katru brīdi, un visvairāk Marku uztraūca Tīzers. Tas zaķpastala bija spējīgs uz jebkuru nodevību.

—     Es parūpēšos, lai "preci" aizvāktu.

—    Bet to nebūs viegli izdarīt! — Tīzers spiedza. — Uz visiem ceļiem ir speciālā policijas dienesta automobili. Viņi pārbauda visas mašīnas.

—     Vai visas speciālā dienesta mašīnas braukā apkārt?

—    Jā. Un tās komandē Bredlijs.

Marks sāka staigāt pa istabu, saspringti cenšoties atrast kādu izeju.

—    Preci vajag dabūt prom no Londonas, — viņš pats sev teica.

Satriektais Tlzers noplātīja rokas.

—     Lai uzņemtos to izdarīt, vajag prātu par diviem.

—    Tomēr tas jāizdara. Mūsu garāžu atrast nav grūti, bet, ja atradis, tad ne tikai preci, bet vēl duci revolveru.

Abi pavērās viens otrā — likās, ka viņi lasa viens otra slēptākās domas.

—     Mēs nevaram riskēt ar Annu, liekot viņai braukt. Varbūt tu domā, ka tas ir iespējams? — Tlzers ierunājās pirmais.

Marks drūmi paskatījās uz Tīzeru.

—     Tādā gadījumā tev nāksies ar to nodarboties un izvest "preci" no Londonas.

Tlzers izbiedēts atrāvās atpakaļ.

—    Tev taču draud tikai seši mēneši, — Marks turpināja.

Tīzers apklusa. Marks nemaz negaidīja, ka viņš ielaidīsies

tālākās sarunās. Tad Marks pasauca Lidsonu.

—    Vai es drīkstu piezvanīt uz patversmi? — Tīzers pajautāja. — Es tur atstāju cilvēku, kam vajadzēja noskaidrot tālākos notikumus. Es gribētu uzzināt, kas pašlaik notiek.

Marks pakratīja galvu.

—    Pa manu telefonu nekāda runāšana nebūs. Lejā uz Rīdžentstrītas tu atradīsi telefona būdiņu — ej un zvani no turienes! Ja vēlies, es tevi pavadīšu.

Tad Marks pievērsās Lidsonam:

—     Atnesiet manu mēteli un cepuri! Es uz dažām minūtēm iziešu. Kāds tu esi bailulis, Tīzer! — viņš teica pēc tam, kad Lidsons bija izgājis. — Labāk iedzer un saņem dūšu!

Tīzeru nevajadzēja ilgi pierunāt, un Marks dzirdēja, kā noškind glāze, pieskaroties pudelei, — Tīzera rokas drebēja.

Atgriezās Lidsons, un Marks viņam pavēlēja:

—   Ejiet pie mis Pērmenas un palūdziet viņu pēc pāris minūtēm ienākt pie manis!

Tlzers bija tā aizrāvies ar viskiju, ka nācās gandrīz ar varu atņemt viņam pudeli. Dārga bija katra minūte — Marks lieliski apzinājās situācijas bīstamību. Lai tas maksā ko maksādams, "preci" no Londonas vajadzēja aizvākt, un to izdarīt varēja tikai viens cilvēks — Anna.

Lidsonam nevajadzēja nekur iet, jo tūlīt pēc tam, kad Makhills izgāja, meitene piezvanīja pa telefonu, un Lidsons viņai nodeva Marka ielūgumu.

Pēc dažām minūtēm kāds pieklauvēja pie durvīm, un Lidsons ielaida nākamo viesi.

—     Lūdzu, ienāciet, mister Bredlij! — Lidsons samulsis sacīja. — Misters Makhills tūlīt atgriezīsies. Es domāju, ka jūs atbrauksiet vēlāk.

—     Uz kurieni viņš aizgāja?

—     Viņš gribēja piezvanīt no telefona automāta. Man liekas, ka būs labāk, ja es iešu. Es varu pēc tam viņam pateikt, ka jūs mani aizdzināt.

Bredlijs pamāja ar galvu. Palicis viens, viņš necentās izpētīt istabu vai ieskatīties papīros uz Marka galda.

Drīz inspektors izdzirda, ka aizcērtas ieejas durvis. Domādams, ka atgriezies Marks, viņš pagriezās pret durvīm un pēkšņi savā priekšā ieraudzīja Annu.

Meitene bija ne mazāk pārsteigta kā izmeklētājs.

—     Labvakar! — Bredlijs sasveicinoties bija nopietns.

—    Lab… vakar, mister Bredlij! — samulsusi meitene nomurmināja.

Lidsons, kurš vēl nebija paspējis aiziet, arī ienāca istabā.

—     Viss kārtībā, Lidson! — meitene teica. — Es pati atvēru durvis. Misters Makhills šorīt man iedeva atslēgu. — Pēdējo frāzi viņa izrunāja īpaši uzsvērti un demonstratīvi nolika uz galda mazu, plakanu atslēdziņu. — Atgādiniet misteram Makhillam, ka es to atstāju šajā vietā!

Pēc tam Anna ar galvas mājienu atlaida Lidsonu. Kad viņš bija aizgājis, meitene, it kā taisnoties gribēdama, paziņoja:

—    Man nav tāda paraduma nēsāt līdzi svešu dzīvokļu atslēgas.

—    Par to es esmu pārliecināts, — Bredlijs ar smaidu atbildēja.

Iestājās ilgstošs un smags klusums.

Anna paņēma no galda atslēdziņu un sāka ar to rotaļāties. Bredlijs uzminēja, ka meitene tīšām cenšas pievērst viņa uzmanību atslēdziņai. ,

—    Kāda sagadīšanās, ka tieši šodien es izmantoju šo atslēgu! Misters Makhills man to iedeva gadījumam, ja es bez viņa vēlētos ienākt dzīvoklī… Pēdējā laikā es esmu tik izklaidīga… es aizmirstu savas lietas… Es gribēju teikt: — tas nenotiek bieži, ka es te nāku… — Jo vairāk Anna centās aizstāvēties, jo juceklīgāka kļuva viņas runa.

Iekšēji Bredlijs uzjautrinājās par meitenes samulsumu.

—    Jā, reizēm tāda atslēga rada neērtības.

—     Bet es tiešām to nekad neesmu izmantojusi! — viņa satraukti iesmējās. — Un es patiesi nezinu, kāpēc jums to stāstu. Jūs taču nepiederat pie cilvēkiem, kas par mani domā sliktu.

Vispār Bredlijs par cilvēkiem nebija augstās domās, bet Anna bija izņēmums. Kad viņš to pateica, meitene no sirds nopriecājās.

—    Vai jūs to sakāt nopietni?

—     Es par jums esmu daudz labākās domās nekā jūs par mani, — Bredlijs nopietni piemetināja.

Anna pašūpoja galvu.

—    Man tik ļoti gribētos izlabot savu kļūdu un kaut kā nolīdzināt vainu pret jums. Tas, ko es toreiz izdarīju, bija briesmīgi.

—    Es varu jums pateikt, kā jūs varētu nolīdzināt savu vainu, — izmeklētājs atbildēja. — Dodiet man zvērestu, ka jūs nepametīsiet savu dzīvokli, lai kas arī notiktu!

—     Bet es šeit nedzīvoju, jūs taču to zināt, — viņa teica, juzdamās satraukta. — Es dzīvoju kāpņu otrā pusē. Es tiešām bieži šeit ierodos, bet…

—    Lieliski! Apsoliet man, ka jūs šis nakts laikā neiziesiet no sava dzīvokļa!

Bredlija uzstājība lika viņai neviļus pasmaidīt.

—    Bet ja mājā izcelsies ugunsgrēks?

—     Nerunājiet muļķības! — izmeklētājs maigi teica, un viņi abi sāka smieties.

—    Labi, es jums dodu savu vārdu.

—     Savu godavārdu?

—     Savu godavārdu!

Un Anna pasniedza viņam roku. Meitene ievēroja, ka Bredlijs izjūt atvieglojumu, un nobrīnījās, kādēļ gan viņš ir tik uzstājīgs.

Bredlijs negrasijās kaut ko paskaidrot, vienīgi norādīja, ka šovakar ir sevišķi nejauks laiks un tāpēc viņai nevajag iziet no mājas.

—    Es domāju, ka šonakt īpaši bīstami ir braukt ar automobili.

Ar to saruna pārtrūka. Pēc brīža Anna pajautāja:

—    Sakiet — vai jūs par manu brāli Roniju ari tāpat rūpējāties kā par mani?

—      Es centos par viņu rūpēties, bet… — Bredlijs nopietni atbildēja. — Jūs taču tik un tā man neticat.

Anna smagi nopūtās.

—    Tagad es jums ticu.

Tajā pašā mirkli viņi izdzirda, ka noklaudz ieejas durvis, un istabā ienāca Makhills, drūmi saraucis uzacis.

—     Bredlij, kas jums vajadzīgs? — viņš jautāja.

Bredlijs pagaidīja, kamēr istabā ienāk ari Tīzers, un tad teica:

—    Es gribēju ar jums aprunāties.

—    Draudzīgi? — Makhills vaicāja.

—    Varbūt ari tā, — Bredlijs salti atbildēja.

Marks paskatījās už Annu.

—     Viss kārtībā, dārgā! Es ar jums aprunāšos pēc piecārri minūtēm.

129

Bet Bredlijs viņu pārtrauca:

5Tapai»

—    Mis Anna var šeit palikt un dzirdēt to, ko es jums teikšu. Runa ir par Li Džozefu.

Šie Bredlija vārdi Marku satrauca.

—    Lok, kā! — viņš teica. — Man liekas, ka es redzēju dažus jūsu automobiļus. Tikai nestāstiet man, ka esat viņu atraduši! Es esmu pārliecināts, ka Li aizbrauca uz Holandi. Viņa nozušanas vakarā liels kuģis devās uz Holandi, bet vecais Li bija draugos ar visiem kapteiņiem.

Bredlija lūpās parādījās tikko jaušams smaids.

—    Redz, kāda ir jūsu teorija! Bet mēs jau veselu mēnesi esam pārtraukuši meklēšanu pie "Lēdijas Stērsas".

—     Tikai pirms mēneša? — Marks atkārtoja, un viņa balsi ieskanējās viegla ironija. — Tas nozīmē, ka jūs viņu meklējāt veselu gadu! Policijai gan ir milzu pacietība un izturība!

—    Pacietība ir mūsu labākā īpašība.

—     Mana labākā īpašība ir… — Marks iesāka.

—    Novest cilvēkus līdz ubaga spieķim, — Bredlijs viņu pārtrauca. — Mis Pērmena, jums taču patika Li Džozefs, vai ne?

—    Jā. Lai gan es ar viņu kopā biju tikai dažus mirkļus, man viņš šķita sevišķi mīļš un nekaitīgs cilvēks. Un turklāt tie bērni, kurus viņš nepārtraukti glāstīja… Brīžiem man likās, ka ari es viņus saredzu.

—     Tas bija šausmīgi! Apkārtējiem tas krita uz nerviem, — Tlzers iejaucās sarunā, bet, pamanījis Bredlija skatienu, steidzās noslēpties aiz Marka platās muguras.

—    A, jūs ari te esat, Tīzer? Tātad Li Džozefs jums krita uz nerviem?

—    Kāpēc jūs uzsākāt šis runas par veco viru? — Marks tieši pajautāja. Izmeklētāja klātbūtne viņu tracināja, un viņš dusmojās, ka Bredlijam bija radusies izdevība pabūt divatā ar Annu.

—    Vai jūs tiešām nezināt, kur atrodas Li Džozefs? — izmeklētājs pārprasīja.

—     Es jau jums teicu, ka nezinu, kur viqš palicis. Un kāpēc šis noslēpumainais tonis?

—     Mēs visi laiku pa laikam esam noslēpumaini, — Bredlijs smaidīdams atbildēja. — jQs taču no vecā vira baidāties, — viņš piemetināja un, paņēmis cepuri, devās projām. — Arlabunakti, mis Pērmena! Kāds draņķīgs laiks!

Anna saprata, ko Bredlijs viņai grib atgādināt, teikdams šos vārdus.

—    Arlabunakti, Makhill! — turpināja izmeklētājs. — Es domāju, mēs šonakt satiksimies pie Vestroudas.

17. nodaļa atnācējs no viņpasaules

Pēc Bredlija aiziešanas iestājās ilgstošs klusums.

—     Ko viņš gribēja? — Marks beidzot ierunājās.

—    Tajā policistā ir kaut kas necilvēcisks, Mark, — Tlzers nošļupstēja. — Riebīgs laiks… Vestrouda… Vai tiešām viņš zina?

Marks pamanīja, ka ari Anna grasās aiziet, un steidzās viņu aizturēt:

—     Lūdzu, palieciet pie manis! Vai varbūt jūs esat nogurusi?

—    Kāpēc jūs man to vaicājat? — Anna gribēja zināt.

—    Tāpēc, ka šonakt man būs nepieciešama jūsu palīdzība.

Tīzers vismīļāk būtu uz vietas iegrimis zemē.

—    Varbūt tu man atļautu doties mājās? Es tiešām nejūtos labi.

—    Tu paliksi šeit un pavadīsi Annu uz garāžu!

Meitene izbrīnījusies paskatījās uz Marku.

—     Ko jūs teicāt? Uz garāžu? Šonakt?

—    Jā, — Marks mierīgi atbildēja. — Pēc tā starpgadījuma es jūsu mašīnu pārvedu uz citu garāžu. Es domāju, ka tā būs labāk, ja radīsies neparedzēti apstākli, un šodien tas, ko mes gaidījām, ir noticis.

Anna sāka nemierīgi staigāt pa istabu.

—    Es zinu, ka jus man palīdzēsiet, — Marks turpināja. — Es tiešām esmu nokļuvis lielās grūtībās. Garāžā glabājas desmit kilogramu "preces" un ducis brauninu. Tie ir paslēpti aiz benzīna tvertnes.

—     Brauniņi? — meitene pārsteigta pārjautāja.

—    Jā. Es tos saņēmu no Beļģijas pārdošanai, jo te var labi nopelnīt. To visu šonakt vajag pārvest uz Bristoli. Tur man ir aģents, kas kravu nogādās drošā vietā.

—    Mis Pērmena, jūs taču agrāk mums palīdzējāt. Tas ir tāds nieks… — ari Tīzers sāka lūgties.

—    Nē, es nevaru braukt, — Anna noteikti sacīja.

Marks piemiedza acis.

—    Jūs nevarat? Varbūt jūs negribat?

—   Es šodien nevaru iziet no mājas. Un turklāt man nav braukšanas apliecības — to jūs esat pavisam aizmirsuši?

—   Tam neviens nepievērsis uzmanību. Bet jūs mani izglābsiet no lielām grūtībām, — Marks uzstāja.

Anna noteikti papurināja galvu.

Marks piegāja vioai klāt, uzlika roku uz pleca un centās ieskatīties acis.

—    Anna, kas ar jums noticis?

—    Es šonakt neiešu ārā no mājas! — meitene spītīgi apgalvoja.

—    Bet vai jūs apzināties, ka jūsu atteikums mani un Marku pakļauj lielām briesmām? — Tīzers turpināja vaimanāt.

—    Ja jums loti vajag, es braukšu rit no rīta, bet ne šodien.

—    Rīt būs daudz par vēlu, — Marks drūmi noteica. — Anna, esiet prātīga! Jūs zināt, ka es neuzstātu, ja tas nebūtu tik nepieciešami. Tikpat labi jūs zināt, ka es jūs nepakļautu briesmām.

—    Es nebaidos no briesmām, — Anna mierīgi iebilda. — Bet šodien es nebraukšu.

Tlzers ievaidējās, bet Marks viņam uzkliedza:

—   Liec viņu mierā! Labi, Anna. Jums pašai jāsaprot, ko darāt. Ko jums pastāstīja Bredlijs?

—    Neko sevišķu, — meitene izvairījās no atbildes.

—     Brīnos, ka jūs spējat sarunāties ar šo cilvēku, — Tlzers ieminējās un noslaucīja nosvīdušo pieri.

—    Vai Bredlijs jau bija šeit, kad jūs ienācāt?

Anna piekrītoši pamāja ar galvu.

—    Vai Lidsons jūs nebrīdināja par viņa ierašanos?

—    Nē, es pati atslēdzu durvis.

—     Bredlijam tas droši vien bija kā plauka sejā.

—     Nedomāju gan, — Anna atbildēja, mazliet aizdomādamās. Tad viņa piegāja pie klavierēm, lēnām atvēra vāku un izklaidīgi uzsita dažus akordus. — Viņš nepieder pie cilvēkiem, kas gatavi par saviem tuvākajiem domāt sliktu.

Marks pasmaidīja.

—    Vai jūs tā domājat?

Anna apsēdās pie klavierēm un nospēlēja dažas "Loengrīna" taktis.

—   Viņam nemitīgi jāsatiek slikti cilvēki un tāpēc vispār ir grūti par kādu labu domāt, — meitene negaidīti teica. — Cik savādi, ka viņš pēkšņi ierunājās par Lī Džozefu, — es arī šodien visu dienu domāju par veco vīru.

Marks atspiedās pret kamīnu un sadrūmis viņu vēroja.

—    Anna, es nekad neesmu jūs redzējis tādā noskaņojumā! — viņš iesaucās. — Neplinkšķiniet, nospēlējiet kaut ko!

Meitene viņam paklausīja, un Marks, sagaidījis brīdi, kad Annas uzmanība ir novērsta, paaicināja pie sevis Tīzeru un viņam pačukstēja:

—     Ar Annu notiek kaut kas nelāgs.

—     Nesaprotu, kas ar viņu ir, — Tīzers atbildēja.

—    Lūdzu, izdzēsiet dažas spuldzes! Šopēnu nevar spēlēt tādā spilgtā apgaismojumā, — meitene palūdza.

Marks izpildīja viņas vēlēšanos un atstāja ieslēgtu tikai galda lampu un divas sienas lampas pie kamīna.

Tizers bailīgi ierāvās krēslā.

—    Ar saviem untumiem viņa mani iedzīs izmisumā!

Bet Marks neklausījās.

—      Kāpēc gan Bredlijs interesējās par Li Džozefu? — viņš jautāja.

Tizers nodrebēja.

—     Vai tu domā — viņš ir uzzinājis, ka vecais ir dzīvs?

—    Li dzīvs? Ak tu nejēga! — Marks nicīgi izmeta. — Es viņā ielaidu lodi no sešu solu attāluma. Lode trāpīja mugurā — ar tādu ievainojumu nedzīvo. Viņš mierīgi atpūšas muklājā zem savas mājas.

Anna sāka spēlēt Tosti "Pēdējās dziesmas" melodiju.

Tizers drudžaini ieķērās Makhilla rokā.

—    Mark, vai tu dzirdi, ko viņa spēlē? Pasaki viņai, lai izbeidz! Mark, es zaudēšu prātu! Šo gabalu uz savas vijoles vienmēr spēlēja vecais.

—    Apklusti! — Marks iešņācās.

. Pēkšņi Anna pārtrauca spēli un ieklausījās.

—     Vai tiešām jūs nedzirdat? — viņa pārsteigta jautāja.

—     Nē.

—     Es skaidri dzirdēju vijoles skaņas.

—    Iztēles rotaļas! — Marks nevērīgi izmeta. Bet tūlīt arī viņš izdzirdēja klusinātas, tik tikko dzirdamas vijoles skaņas. Tā bija Lī Džozefa iemīļotā melodija. Neredzamais muzikants turpināja spēlēt no tā akorda, kurā Anna aprāvās.

Mūzika nāca no blakusistabas — Marka guļamistabas.

—    Kāds acīmredzot… — Marks ierunājās un uzlēca no vietas. Bet, pirms viņš paspēja spert soli, guļamistabas durvis atvērās, un uz gaismas apmirdzētā sliekšņa parādījās…

—     LI Džozefs! — Marks apjukumā iekliedzās.

Vecais virs bija vel vairāk nosirmojis un vel vairāk sakumpis; vina mati bija sapinkājušies un ādas cepure kļuvusi vel netīrāka. Li saudzīgi turēja paduse iespiestu vijoli, bet rokā viņam bija lociņš.

Anna uzlēca no savas vietas un izbrīnījusies skatījās uz viņu. Meitene nebija nobijusies no Lī parādīšanās, bet tomēr juta, ka notiek kaut kas neparasts.

Tlzers izmisumā iekliedzās un nokrita uz grīdas. Viņš pūlējās pats sevi aizsegt ar rokām.

—    Prom, prom!… Tu taču esi miris… no sešu soļu attāluma…

—     Li Džozef! — Marks iegārdzās.

Vecā vīra seja sašķobījās dīvainā smaidā.

—     Mīļais Marks un mīļais Tlzers!… Nāciet, nāciet, bērni! — Un viņš ar roku aicināja savus neredzamos ceļabiedrus. — Redziet — tie ir vecā Lī draugi! Lūk, jaukais Marks! Henrij, vai tu viņu redzi?

—     No kurienes tu uzradies? — Marks beidzot jautāja.

—   Tev tas ir zināms. — Un vecais šaušalīgi iesmējās. — Ceru, ka tu drīz mani apciemosi "Lēdijā Stērsā"! Vai jūs, jaunkundz, ari apciemosiet večuku?

Anna mehāniski pamāja ar galvu.

—    Tikko policija man atdos manu māju, es jums paziņošu!

Un, nesakot vairs ne vārda, LI aizšļūca uz izeju. Markam

nepietika spēka viņu aizturēt. Makhills klusējot noraudzījās vecā vira kustībās. Tad noskrapstēja durvju slēdzene. Vecais pazuda.

Skaņa, ko radīja durvju aizciršanās, izrāva Marku no sastinguma. Viņš traucās uz durvīm, noskrēja lejā pa kāpnēm, bet no vecā Li Džozefa nebija vairs ne miņas.

18. nodaļa anna tikla

Ziņa, ka LI Džozefs atgriezies, "Lēdijas Stērsas" apkārtnē izplatījās zibens ātrumā. Pretēji gaidītajam īpašu izbrīnu tas neizsauca. Kaimiņi labi pazina veco vīru un viņa neredzamos pavadoņus. Dažs labs pat bija noskaņots ticēt Lī nemirstībai, jo viņš nelīdzinājās citiem cilvēkiem — savā ziņā viņš bija vienīgais. Vai tad viņš ar savu arodu nenodarbojās policijai pie paša deguna? Vai tad viņš neaptina ap pirkstu visus detektīvus un policistus, kas centās viņu pieķert nozieguma vietā? Visvairāk kaimiņus interesēja viens jautājums: vai tagad policija viņu arestēs vai ne?

Lī Džozefs vēl nebija parādījies tajā pusē, bet vecā un nevīžīgā Šīfena kundze, kas apkopa viņa dzīvokli, ieradās kopā ar savu vīru un svinīgi atslēdza "Lēdiju Stērsu". Iepriekšējā dienā viņa bija saņēmusi atslēgu kopā ar vēstuli, kurā bija lūgums savest kārtībā Lī dzīvokli.

Anna Pērmena loti nopriecājās par Lī Džozefa atrašanos, bet meitene arī pamanīja, kādu iespaidu vecā vīra parādīšanās atstāj uz viņas līdzgaitniekiem. Marks bija loti nelabā garastāvoklī un izvairījās no jebkādām sarunām. Lielāko dienas dalu viņš pavadīja, ieslēdzies savā guļamistabā. Reiz, apmeklējot Marku, Anna ieraudzīja kamīnā pelnu kaudzi ar apsvilušu papīru atliekām. Acīmredzot Makhills bija sadedzinājis kādus dokumentus.

Tīzers jau pirms Lī parādīšanās bija pārlieku nervozs, bet tagad viņa runas veids bija kļuvis vēl nesakarīgāks un juceklīgāks. Kāda neizskaidrojama dziņa Tīzeru spieda meklēt Annas sabiedrību, it kā viņš justu, ka meitenes tuvumā atradīsies drošībā.

Marka sliktajam garastāvoklim nebija īpašu iemeslu. Tiešas briesmas bija garām. Pavisam negaidīti viņam izdevās pierunāt vienu no patversmes iemītniekiem pārvest bīstamo kravu uz Bristoli, bet pusstundu pēc "preces" aizvešanas ieradās policisti un garāžā apgrieza visu otrādi.

Marks lielījās ar to, ka viņam ir dzelzs nervi, bet pat tos bija iedragājusi Bredlija nelokāmā apņēmība. Lī Džozefa atgriešanās vēl jo vairāk vedināja Marku uz domām, cik bīstams ir viņa stāvoklis. Kopš tā neaizmirstamā vakara Marks veco vīru vairs nebija saticis. Viņa nebija arī "Lēdijā Stērsā". Vecais bija kļuvis vēl uzmanīgāks un viltīgāks.

—    Tagad gan Lī vairs nedos tev iespēju nosūtīt viņu uz… — izteicās pārbiedētais Tīzers.

—   Vecais Lī rīkojas uz vienu roku ar Bredliju, — Marks drūmi atbildēja. — Ja tu tam netici, tad drīz par to pārliecināsies. Viņš visu ir pastāstījis Bredlijam.

—    Kāpēc tad Bredlijs nav mūs arestējis par slepkavības mēģinājumu?

Marks līdzjūtīgi pasmaidīja.

—   Tāpēc, ka viņš grib mani nosūtīt uz karātavām, lai atriebtos par Roniju. Turklāt Lī liecībai nebūs vajadzīgā spēka. Bredlijs nogaidīs, kamēr mani nodos kāds cits. — To sakot, Marks pētoši paskatījās Tīzerā. — Bet tu vari nesatraukties, tava liecība viņiem arī neder. Šo domu vari izmest no galvas.

—    Es zvēru, ka ne… — Tīzers nošļupstēja.

Bet Marks viņu pārtrauca:

—    Esi mierīgs! Ja mums ir lemts tikt pie karātavām, tad mēs šajā liktenī dalīsimies. Tad arī mēs iepazīsimies ar Stēnu.

Tīzers nodrebēja.

—    Kā tu vari tā jokot? Kāpēc tu runā par karātavām? Un ko Anna saka par Lī atgriešanos?

Marks neatbildēja. Anna par šo tēmu neteica ne vārda, bet viņas klusēšana bija pietiekami daiļrunīga.

—    Vai tikai tu nedomā, ka uz viņu vairs nevar paļauties? — Tīzers bailīgi jautāja.

—     Vai tikai tu nedomā, ka viņa ir iemīlējusies Bredlijā? —

Marks nevērīgi izmeta. Un, viņam par lielu izbrīnu, Tlzers atbildēja piekrītoši.

Marks nicināja Tīzeru par viņa gļēvulību, bet viņš nevarēja noliegt tā novērošanas spējas. Reizēm Tīzers ar savu pilnīgi neiedomājamo intuīciju apjēdza loti sarežģītas situācijas.

—     Vai tu patiešām domā, ka Anna viņā ir iemīlējusies? Vai viņš to zina?

Tīzers piegāja pie durvīm un pārbaudīja, vai neviens nenoklausās. Atgriezies savā vietā, viņš sāka noslēpumaini čukstēt Markam:

—   Vai tev nekad nav ienācis prātā, ka zināmos apstākļos Anna mums var nozīmēt kaut ko īpašu?

—     Par to es nekad neesmu šaubījies. Sevišķi svarīga nozīme Annai būs tad, kad viņa atgūs autovadītāja tiesības.

Tīzers nepievērsa uzmanību Marka vārdiem, bet ar rokas mājienu aicināja viņu apsēsties. Tīzera rīcība bija neparasti valdonīga, un Marks neviļus pakļāvās. Tikai pēc tam Makhills aptvēra, ka šī ir pirmā reize, kad viņš kaut ko dara pēc Tīzera norādījuma, un tas viņu tracināja.

—     Nu, ko tu izdomāji? — ar neslēptu nīgrumu balsi Marks painteresējās.

Tlzers, neskatoties uz viņu, ierunājās:

—      Bredlijs tiesas priekšā sameloja, lai izglābtu Annu, bet smagāku noziegumu viņam neizdotos noslēpt.

Marks šķībi paskatījās uz viņu.

—     Es nesaprotu, uz ko tu mērķē.

Tīzers pasmaidīja.

—    Mēs taču varētu atrast Bredlijam nodarbošanos, kas pilnībā aizņemtu viņa laiku un neļautu izsekot mūs. Es negribu tev ieteikt neko tādu, kas varētu Annai kaitēt, bet… Iedomāsimies, ka pret Annu ir celta apsūdzība — liela, smaga apsūdzība un ka Bredlijam jāveltī visi spēki, lai palīdzētu Annai! Iedomāsimies uz mirkli, ka viņu apvaino slepkavībā…

Marks pielēca kājās:

—     Ko tas viss nozīmē? Anna taču nevienu nav nogalinājusi!

—      Anna ir kļuvusi mums par nastu, — Tizers turpināja. — Man liekas, ka pēdējā laikā viņa nav bijusi visai laipna pret tevi. Agri var vēlu mums nāksies pārtraukt attiecības ar viņu…

Tīzers pasmīkņāja.

—     Es protu paredzēt notikumus. Vēl vairāk, viņa var kļūt mums bīstama. Vai nebūs labāk, ja mēs… — Un viņš, teikumu nepabeidzis, daudznozīmīgi paraustīja plecus un parādīja izteiksmīgu žestu.

Marks šausmās paskatījās uz Tīzeru.

—     Tu gribi izrēķināties ar Bredliju un domā, ka es tūdaļ ziedošu Annu?

—    Apdomā! — Tīzers lēni atbildēja. — Varbūt tam ir lielāka nozīme, nekā tu iedomājies?

—     Tu acīmredzot atkal esi iecerējis kādu nejēdzīgu slepkavību?!

Tīzers pavīpsnāja.

—    Tas ir daudz vienkāršāk, nekā tu domā, — viņš atbildēja.

Marks sasprindzinājās un tad teica:

—     Man liekas, ka es varēšu tev piedāvāt ievērības cienīgu plānu. Un man ir piemērotāks kandidāts.

Pārmijuši daudznozīmīgus skatienus, viņi atvadījās.

Marks gāja uz savu guļamistabu un pārsēja sev roku. Beidzis to saitēt, viņš devās pie Annas. Meitene atvēra durvis un, ieraudzījusi apsēju, līdzjūtīgi apjautājās:

—     Kas jums noticis?

No viņas agrākās atturības nebija vairs ne miņas.

—    Nekas sevišķs, — Marks atbildēja. — Es nupat biju garāžā un iespiedu durvīs roku. Man nāksies jūs lūgt manā vietā uzrakstīt dažas vēstules.

Anna brīdi svārstījās. Līdzjūtība lika palīdzēt Markam, bet tai pašā laikā piesardzība atturēja izpildīt lūgumu.

—    Diemžēl es neprotu rakstīt ar rakstāmmašīnu.

—    Tas nekas, var rakstīt ar roku. Man vajag uzrakstīt tikai divus īsus paziņojumus, bet es nevaru kavēties ar to nosūtīšanu.

—    Protams, es jums palīdzēšu, Mark! — meitene atbildēja un devās Markam līdzi uz viņa dzīvokli.

Pirmajai vēstulei, kuru viņai nodiktēja, bija darījuma raksturs, un tā bija sūtāma uz Parīzi. Marks kādu lūdza atlikt braucienu uz Londonu.

—    Es negribu iet pie Tlzera, — viņš teica, — un nevaru viņam zvanīt pa telefonu, jo mūsu kopējais paziņa Bredlijs noklausās visas mūsu sarunas. Tāpēc man nāksies nosūtīt viņam vēstuli. Rakstiet:

"Mtlais draugs…"

Anna paklausīgi rakstīja.

"Man jāpaziņo jums kaut kas svarīgs. Atnāciet vakarā ap vienpadsmitiem uz parku pie Kvīngeitas. Nāciet viens."

—    Paraksts nav vajadzīgs. Tīzers tāpat zinās, no kā ir vēstule.

Anna pasniedza Markam vēstuli, un viņš to pārlasīja, neizrādīdams prieku, kāds viņu pārņēma. Nav šaubu, ka Bredlijs uzreiz pazīs šo rokrakstu.

19. nodaļa skūpsts piedzīvojumu noslēgumā

Ne jau pirmo reizi Anna Pērmena Makhilla vietā rakstīja vēstules. Markam nepatika rakstīt, bet viņa nodarbošanās nelāva sarakstei izmantot stenogrāfisti,

Annai viņas dīkajā dzīvē bija prieks, ka atradusies vismaz kāda nodarbošanās. Marks viņai uzticēja saraksti par tām viņa darījumu lietām, kas izskatījās nevainīgākas. Savu karjeru Makhills bija sācis ar šaubīgu kontrabandas preču tirdzniecību un nopelnljis krietnu žūksni naudas. Vēlāk Marka darījumi jau bija sasnieguši tādu līmeni, ka viņš sāka specializēties narkotiku tirdzniecībā.

Pēdējā laikā Makhills bija kļuvis nevērīgāks un pats to apzinājās. Policija pacietīgi viņu novēroja un gatavoja slazdus. Marks zināja, ka neviens vēl nav spējis viņu noķert, un tajā pašā laikā jutās gandrīz kā gūsteknis. Makhills centās atjaunot savu ārzemju pasi un kā atbildi saņēma īsu paziņojumu, ka dažu formalitāšu dēl pases atjaunošana uz nezināmu laiku aizkavēsies. Marku tas sevišķi neuztrauktu, jo viņa rīcībā bija vairākas pases uz dažādiem uzvārdiem, bet viņam bija paskaidrots, ka gadījumā, ja viņš mēģinās atstāt Angliju, tas var radīt visai nevēlamas sekas.

Annas klātbūtne Makhillam kļuva aizvien bīstamāka, tāpēc no viņas vajadzēja atbrīvoties. Markam bija jāatrod veids, kā to izdarīt. Lai gan Tīzers bija liels nelietis, pat viņš būtu šausmās, ja redzētu, ko prāto viņa draudziņš.

Marks nejuta pret Annu ļaunumu, un ne jau naids izauklēja viņa briesmīgo ieceri. Anna viņa spēlē bija tikai bandinieks, un Marks bija gatavs to ziedot, lai tikai iegūtu dažas priekšrocības. Pēkšņi uzliesmojušās alkas pēc Annas bija izdzisušas.

Marks rūpīgi ielika vēstuli aploksnē, kas bija adresēta inspektoram Bredlijam Skotlendjardā.

Pēc tam viņš ar taksometru aizbrauca uz Vestendu un iemeta vēstuli Čeringkrosas pasta nodaļā.

Nepilnu pusstundu pēc tam, kad Anna beidza rakstīt vēstuli, iezvanījās telefons. Izbrīnījusies viņa izdzirda Tīzera balsi. Arī līdz šim viņš dažas reizes bija zvanījis Annai pa telefonu. Kā parasti, Tīzers runāja loti neskaidri, tāpēc meitenei nācās lūgt šo to atkārtot divas reizes.

— …Bristole. Vai jūs būtu tik laipna un pateiktu Markam, ka es nokavēju vilcienu un izbraukšu tikai pusdienlaikā? Es veltīgi pūlējos viņu sazvanīt. Aizlieciet par mani kādu vārdiņu! Jūs jau zināt, cik Marks ir negants.

—    Vai viņš zināja, ka jums jābrauc uz Bristoli? — Anna, bridi klusējusi, noprasīja.

—     Protams, es taču braucu kārtot viņa darījumus, — Tīzers nervozi atbildēja.

—    Vai jūs atgriezīsieties šodien? — viņa to pārtrauca.

—    Ne, tikai rītvakar. Es gribēju atgriezties šodien, bet Marks… Vai ir kādi jaunumi? Es esmu kā salauzts, mani nervi ir beigti… Varbūt jūs varētu pārliecināt misteru Bredliju, ka mana patversme ir pavisam nevainīga iestāde! Pedejā laikā policija tos cilvēkus vajā pavisam nežēlīgi. Turklāt Zedemans mums sagādā nemitīgas rūpes. Reizēm es sāku baidīties, vai tikai viņš nav policijas okškeris. Vai jūs nodosiet Markam, ko es teicu?

Pirms Anna paspēja atbildēt, Tīzers jau bija nolicis klausuli. Meitene apsēdās pie galda un iegrima domās. Marks zināja, ka Tīzera nav pilsētā… Kāpēc tad viņam vajadzēja, lai uzraksta šo vēstuli? Un vēl ar uzrunu: "Mīļais draugs"… Attiecības starp abiem sabiedrotajiem bija pārāk saspīlētas, lai tā uzrunātu, turklāt Marks nebija cilvēks, kas bārstās ar laipnībām.

Annai ienāca prātā, ka Marks vispār nekad Tīzeram nerakstīja vēstules. Un kāpēc viņš satikšanos noteica Haidparkā? Policijai nebija noslēpums, ka Marks satiekas ar Tīzeru, un slapstīties viņiem nebija nekādas nozīmes.

Pēc ilgas gudrošanas Anna pieņēma izšķirošu lēmumu. Kaut arī Marka nebija mājās, meitene iegāja viņa dzīvoklī, atslēgusi to ar savu atslēgu, un izskatīja papīrus, kas gulēja uz viņa rakstāmgalda. Papīrgrozā Anna atrada saplēstu aploksni, uz kuras viņai izdevās izlasīt ar Marka roku rakstīto vārdu "Inspektoram". Marks šo aploksni bija izmetis, jo uz tās bija uzpilējis tintes traips.

Pēkšņi Anna saprata: Marks viņas uzrakstīto vēstuli aizsūtīja inspektoram Bredlijam. Meitene veltīgi pūlējās vārds vārdā atcerēties vēstules saturu, jo bija tai pievērsusi tik maz uzmanības, ka atminējās tikai aptuveni. Bredlijs pazīs rokrakstu un ieradīties noteiktajā vietā, domādams, ka viņa grib kaut ko paziņot. Bet kāpēc Markam vajadzēja inspektoru iemānīt parkā? Pēkšņi Annu pārņēma šausmas.

Meitene atgriezās savā dzīvokli, un drīz iezvanījās telefons. Tas atkal bija Tlzers, un viņa balss no bailēm drebēja.

—    Vai tā esat jūs, mīlā mis Pērmena? Es nebraucu uz Bristoli, es nupat atcerējos, ka Marks grasījās man šodien nosūtīt vēstuli un turklāt loti svarīgu.

Anna pasmaidīja.

—     Un kad jūs to atcerējāties? — viņa jautāja. — Vai viņš pats?… — meitene piemetināja, bet laikā aprāvās.

—    Es to nupat atcerējos. Bet jūs Markam neko nesakiet! Es aizsūtīšu citu cilvēku.

Anna nosprieda, ka Marks bijis patversmē, lai pārbaudītu, vai Tlzers aizbraucis. Tur viņš uzzinājis par telefona sarunu. Šī versija loti labi izskaidroja Tlzera satraukumu.

Anna neapjauta briesmas, kas draud viņai pašai. Meitenei neienāca prātā, ka viņas vēstule, ja to atrastu mirušā vai smagi ievainotā Bredlija kabatā, būtu smaga apsūdzība pret viņu. Anna domāja tikai par briesmām, kas draud Bredlijam, un pa telefonu izsauca Skotlendjardu.

Bredlija tur nebija, Annai izdevās parunāt tikai ar viņa sekretāru.

—     Esiet tik laipns, palūdziet, lai viņš man piezvana, līdzko atgriezīsies! — Anna palūdza un atstāja savu adresi un telefona numuru.

—    jūsu lūgums, mis Pērmena, tiks izpildīts!

Nezinādama, ko iesākt, viņa gaidīja Bredlija zvanu.

Tā pagāja puse dienas. Savus kalpotājus Anna bija atlaidusi un saimniekoja pati, tāpēc tikai pievakarē iedomājās, ka visu dienu nav ēdusi. Pēdējās divās dienās Anna bija meklējusi dzīvokli, jo bija stingri nolēmusi pārtraukt visas attiecības ar Makhiļlu un viņa rokaspuišiem.

Anna cerēja, ka viņai izdosies atgriezties pie sava agrākā aicinājuma, un tāpēc tajā vakarā, kad pārradās Lī Džozefs, meitene uzrakstīja vēstuli uz Parīzi, kur bija strādājusi skolā.

Sešos vakarā, veltīgi izgaidījusies Bredlija zvanu, Anna vēlreiz piezvanīja uz Skotlendjardu, bet nebija ne Bredlija, ne viņa sekretāra. Meitene apjautājās, kur varētu sastapt Bredliju, bet uz šo jautājumu viņai neatbildēja. Annai tikai teica, ka Bredlijs ienācis uz dažām minūtēm, lai paņemtu viņam adresēto korespondenci, un pēc tam aizgājis. Acīmredzot tur bijusi arī viņas vēstule.

Laiks ritēja, un Annu aizvien briesmīgāk mocīja nemiers.

Pusvienpadsmitos meitene uzvilka mēteli un cepurīti un izgāja no sava dzīvokļa. Uz kāpnēm viņa satika Marku.

—     Uz kurieni jūs dodaties? — viņš pārsteigts jautāja.

—     Gribu mazliet pastaigāties.

—     Es jūs pavadīšu, — Marks piedāvājās.

Meitene papurināja galvu.

—     Man labāk patiktu pastaigāties vienai, Mark.

Annas noskaņojums Marku maldināja, turklāt šoreiz viņam bija izdevīgi, ka meitenes nebūs mājās, jo tas sekmēja viņa ieceru īstenošanos — būs vēl viens pierādījums pret Annu.

Ceturksni pirms vienpadsmitiem Anna bija pie parka vārtiem. Viņa izdzirdēja ātrās palīdzības signālus, un tas radīja satraukumu. Meitene paskatījās uz sargu, kas viņai tuvojās, un čukstus pajautāja:

—Sakiet — vai te kaut kas atgadījies?

—    Jā, mis, netālu no Meidstonas sašāva kādu kungu. Bet man liekas, ka viņa ievainojumi nav bīstami.

Anna bija tā uztraukusies, ka nespēja izteikt ne vārda. Gaidīdama, kas notiks tālāk, meitene staigāja gar parka žogu. Šajā laikā te bija maz cilvēku. Tuvumā bija tikai viens gājējs, kas, ejot garām, uzmanīgi viņu nopētīja. Ja Anna nebūtu aizgriezusies, viņš būtu to uzrunājis. Tas bija jauns, vārgs jauneklis, ar kuru meitene pati būtu tikusi galā, ja viņš būtu atļāvies kādu vaļību.

Garāmgājējs Annu uzmanīgi nopētīja, uz mirkli apstājās un gāja tālāk.

Nq kuras puses Bredlijam jānāk? Un kas viņam draud? Kur slēpjaš briesmas? Par to, ka Bredlijam draud briesmas, vina nešaubījās.

No tumsas negaidīti iznira policists. Viņš tuvojās, un Anna pēkšņi izjuta atvieglojumu.

—     Jiļms nevajadzētu, mis, vienai staigāt pa parku tik vēlā stundā, ļ— policists teica.

—    Eš gaidu savu paziņu, — Anna atbildēja.

Policists uzmanīgi viņu nopētīja, un Anna saprata, kādas domas rosās viņa galvā.

—    Es jums ieteiktu doties mājās!

Pēkšņi Anna attapās.

—    Es šeit gaidu inspektoru Bredliju no Skotlendjarda, — viņa teica, un šie vārdi atstāja cerēto iespaidu.

—    Tā ir cita lieta.

—    Es būtu jums loti pateicīga, ja jūs paliktu ar mani, kamēr viņš atnāks. Es… gribu viņu brīdināt. Baidos, ka viņam gatavojas uzbrukt.

Policists uzmanīgi skatījās uz meiteni.

—     Man liekas, ka mēs jau būtu tikušies. Vai jūs neesat tā jaunā dāma, kuru nesen aizturēja par braukšanu ar neatļautu ātrumu? Jūs esat mis Pērmena, vai ne?

—    Tieši tā.

—    Vai misteram Bredlijam ir zināms, ka jūs viņu gaidāt?

—    Jā, vismaz tā es domāju.

Tajā mirkli vārtos parādījās kāds siluets.

—    Vai jūs gribējāt ar mani runāt? — ātri noprasīja Bredlijs, jo tas bija viņš. — Kas noticis? Es jūsu vēstuli saņēmu tikai pusvienpadsmitos. Es jums zvanīju pa telefonu, bet jūs bijāt izgājusi. — Ievērojis policistu, inspektors noprasīja: — Kas viņam vajadzīgs?

Anna centās paskaidrot, kādi iemesli viņu mudinājuši nākt šurp.

—    Es palūdzu vinu palikt kopā ar mani, jo baidījos par jums.

—    Tātad jūs man nesūtījāt to vēstuli!?

Viņa noliedzoši papurināja galvu.

—    Tātad tas bija Makhills!?

Šis jautājums viesa Annā nemieru. Līdz šim brīdim (meitenenebija iedomājusies, ka viņas rīcība var nākt par ļaunu Markam.

—    Es zinu tikai to, ka man nodiktēja šo vēstuli, bet pēc tam man ienāca prātā — to var aizsūtīt jums un jūs nodomāsiet, ka es to esmu sūtījusi.

—    Tā tas ari notika, — Bredlijs smaidīdams atbildēja.

Viņš paskatījās apkārt.

—    Konstebl, paejiet malā un esiet gatavībā gadījumam, ja man būs nepieciešama jūsu palīdzība! Pagaidām es vēl nezinu, kā jūs man varētu palīdzēt, bet šobrīd pārbaudiet, vai kāds nav aiz jūsu muguras vai neslēpjas zālē.

Policists pazuda.

—    Vai jūs tiešām domājat, ka draud briesmas?

—    Par to nav šaubu. Makhills zina, ka es pazīstu jūsu rokrakstu. Un viņš zina, kādas ir manas jūtas pret jums.

—     Ko man tagad darīt? Vai man nevajadzētu uzmeklēt vēl kādu policistu, kas varētu nākt jums palīgā?

Torņa pulkstenis nosita vienpadsmit.

—   Baidos, ka ir par vēlu, — Bredlijs teica un izvilka no maksts revolveri.

Paskatījies apkārt, inspektors ievēroja automašīnu ar izslēgtiem lukturiem, kura drāzās pa ielu vārtu virzienā. Lūk, no kurienes nāca briesmas! Bredlijs uzsauca policistam un, saķēris Annas roku, piespieda viņu noliekties pie restltēm, kas atdalīja zālāju no celiņa.

—    Gulieties zemē! — Bredlijs pavēlēja.

—    Bet…

—     Bez iebildumiem! Dariet to, ko jums liek!

Nākamajā mirkli Anna atradās uz zemes un juta rasas salto pieskārienu savai sejai. Automobilis piebrauca pavisam tuvu parkam, tā ātrums pieauga, un pēkšņi tas pagriezās uz Bredlija pusi…

Atskanēja vairāki šāvieni. Anna dzirdēja virs galvas svilpjam lodes… Satraukti skanēja policistu svilpes, un automobilis pazuda ar tādu pašu ātrumu, ar kādu parādījās.

Atkal atskanēja šāvieni, bet tagad šāva Bredlijs. īss, aprauts stakato… No visām pusēm uz notikuma vietu steidzās cilvēki.

—     Celieties un ejiet mājās! — Bredlijs uzkliedza meitenei.

Pirms Anna paspēja kaut ko atbildēt, viņš pazuda.

Anna devās uz izeju un saskrējās ar sargu, kas viņai izsmeļoši pastāstīja notikušo.

—    Mašīna aizdrāzās milzīgā ātrumā. Tā gandrīz uzskrēja virsū autobusam. Vai jūs neredzējāt, uz ko viņi šāva?

—     Kur ir misters Bredlijs? — Anna nepacietīgi noprasīja.

—   Ak tad viņš bija tas, kurš metās vajāt noziedzniekus?! Viņš ielēca mašīnā un centās tos panākt.

Tajā mirklī piesteidzās policists, ar kuru Anna iepriekš bija runājusi. Viņš bija loti satraukts.

—    Kāds no automobiļa šāva uz misteru Bredliju. Bet kur jūs, mis, tajā brīdī bijāt?

—     Es gulēju zālē.

Policists atcerējās savus pienākumus un teica:

—     Man loti žēl, bet esmu spiests pierakstīt jūsu vārdu un adresi.

Kad policists bija ierakstījis piezīmju grāmatiņā prasīto, viņš apzinājās, ka ir veicis savu pienākumu, vienīgi nesaprata, vai nevajadzētu aizturēt Annu. Meitenei tomēr izdevās viņu pārliecināt, ka tas nav vajadzīgs.

Anna baidījās, ka atceļā satiks Marku, bet meitenei izdevās sasniegt savu istabu, viņu nesastopot. Pārnākusi mājās, Anna iekrita krēslā un veltīgi pūlējās sakārtot domas.

Pie ieejas durvīm noskanēja zvans. Anna satrūkās — droši vien nāk Marks, un viņai vajadzēs tam Visā atzīties.

Bet tas bija Bredlijs. Viņu ieraugot, Annai kļuva tik viegli, ka no prieka iegribējās raudāt.

—   Tas bija vecs triks. Vienreiz jau viņš centās to dabūt cauri, — Bredlijs teica, aiztaisot aiz sevis durvis. — Šoreiz viņi brauca ar bruņumašīnu. To mēs atradām Pimliko — tur tā bija pamesta. Protams, cilvēku tur nebija. Automobilis no iekšpuses apsists ar dzelzi. Tie puiši ar savu dzīvību negrib riskēt.

Bredlijs cieši paskatījās uz Annu un piemetināja:

—    Un, tā kā es esmu palicis dzīvs, jums nav jābaidās no aresta.

Meitene skatījās uz inspektoru, nesaprazdama viņa domu.

—    Aresta? Kāpēc lai mani arestētu?

—     Vai tad jūs nesaprotat, ka gadījumā, ja es nomirtu, mani kolēģi jums prasītu paskaidrojumus, ko jūs tik vēlā stundā darījāt parkā? Viņi atrastu jūsu rakstīto vēstuli un noskaidrotu jūsu personību, jo es muļķības pec uz vēstules atzīmēju: "No Annas."

Meitenes acīs parādījās šausmas un izmisums.

—    Bet viņš taču to nemaz negribēja! — Anna uztraukti iesaucās. — Es nevaru pieļaut domu, ka Marks gribēja, lai rastos tamlīdzīgas aizdomas.

Bredlijs viņai uzreiz neatbildēja.

—   Jūs taču arī tam neticat, ka viņš gribēja vērst uz mani tādas šausmīgas aizdomas, vai ne? — meitene uzstāja.

—    Es noskaidrošu šo jautājumu. Domāju, ka jums negribas šī notikuma dēļ stāties tiesas priekšā. Es darīšu visu iespējamo, lai jūsu vārds nenokļūtu lietā.

To teicis, Bredlijs devās pie Marka. Anna ar satraukumā pamirušu sirdi ieklausījās katrā troksnīti. Meitene dzirdēja, ka Marka kalpotājs paziņo Bredlijam — viņa saimnieks ap desmitiem vakarā izgājis no mājām un līdz šim brīdim nav atgriezies. Bredlijs atkal atgriezās pie Annas.

—     Makhills sēdēja Kraileja restorānā, — inspektors sacīja. — Viņš atnāca, lai to paziņotu savam sulainim. Marks aizgāja drīz pēc jums. Varu derēt, ka tieši apšaudes laikā Makhills atradās restorānā. Viņš jau laicīgi bija sagatavojis sev alibi.

—    Vai jūs nenokluvāt noziedzniekiem uz pēdām?

—    Nē, mums tikai izdevās noskaidrot, ka šī mašīna pagājušajā nedēlā nozagta Haiberi. Arlabunakti, Anna! — Bredlijs paņēma viņas roku savējā un mirkli paturēja. — Bet ko jūs tagad domājat iesākt?

—     Es domāju pie pirmās izdevības braukt uz Parīzi.

Tad viņa negaidīti pajautāja:

—    Vai jūs redzējāt LI Džozefu?

—    Jā. Rīt viņš atgriezīsies "Lēdijā Stērsā". Viņā jūs atradīsiet uzticamu draugu, kas grūtā bridi palīdzēs.

Šī ziņa Annu pārsteidza.

—    Lī Džozefs — mans draugs? Es domāju, ka…

—    Lī rīcībā bija vesels gads, un šajā laikā viņam bija iespēja atbrīvoties no kaitīgām nosliecēm. Un es gribu teikt, ka jūs varat Lī uzticēties. Jūs taču no viņa nebaidāties, vai ne?

—    Jūs jau man to jautājāt.

Pēkšņi viņš pieliecās, it kā tā vajadzētu būt, un viņa sajuta uz sava vaiga lūpu maigo pieskārienu.

—     Arlabunakti, Anna! — viņš teica un paspieda viņas roku.

Anna stāvēja kā pārakmeņojusies. Meitenes sirds sāka dauzīties stipri, stipri, un viņa pūlējās tikt galā ar jūtām, kas brāzās pāri. Vismaz viena lieta Annai bija skaidra — viņa nedusmojās par skūpstu.

Bredlijam bija taisnība. Iegājis restorānā, viņš pārliecinājās, ka Makhills tiešām visu vakaru bijis šeit un izgājis ārā tikai pirms stundas ceturkšņa. Vienpadsmitos Marks bija aizrādījis bufetniekam, ka restorāna pulkstenis atpaliek par piecām minūtēm.

Bredlijs būtu varējis atgriezties pie Makhilla un viņu nopratināt, bet inspektors nolēma, ka tas ir lieki. Šodienas notikumu viņš domās pievienoja lielajam rēķinam, kuru Markam vienā jaukā dienā nāksies maksāt tiesas priekšā.

Bredlijs zināja, ka Tīžers ir aizbraucis uz Bristoli. Tīzeram sekoja, un no Bristoles bija pienākusi ziņa par viņa ierašanos. Tizera prombūtnes dēļ Bredlijs nolēma atlikt sava plāna izpildi. Šim dzērājam un narkomānam vajadzēja spēlēt galveno lomu pierādījumu iegūšanā pret Marku.

Ap diviem nakti nogurušais Bredlijs atgriezās Skotlendjardā un apsēdās rakstīt atskaiti par notikušo.

"Lidojošā brigāde" šajā nakti bija paspējusi daudz izdarīt. No visām pilsētas malām nāca viņa padoto ziņojumi. Mistera Laringa mājā bija notikusi kratīšana, turklāt blakus ēkā atrada tādu daudzumu kokaina, ka ar to pilnīgi pietika, lai viņu iesēdinātu. Pie greznības un komforta pieradušajam Laringam nu vajadzēja samierināties ar cietu gultu.

Bredlijs pārnakšņoja savā darba kabinetā, un divi svešinieki veltīgi gaidīja viņa mājas vārtrūmē. Viņi gaidīja visu nakti cerībā, ka tumsā vieglāk izdosies Bredliju pievārēt. Parasti Marks saviem nāvīgajiem ienaidniekiem deva divus triecienus, turklāt otrais vienmēr bija bīstamāks par pirmo.

20. nodaļa pēdējā "garšvielu" paciņa

Nākamajā rītā Annu pamodināja telefona zvans.

— Es jūs palūgšu mani apciemot! — viņa izdzirdēja Marka balsi.

Anna bez steigas saveda sevi kārtībā un iepazinās ar rīta pastu. No Parīzes bija pienākusi ilgi gaidītā atbilde: viņa jebkurā laikā varot dabūt savu iepriekšējo vietu. Tomēr šī vēstule Annu neiepriecināja. Tad tāds būs noslēgums tam, ko viņa gribēja paveikt Ronija piemiņas dēj! Atkal drūmā un garlaicīgā skola!

Tas, kā Marks uzņems viņas nākotnes ieceres, Annai bija vienaldzīgi.

—    Jūs likāt man gaidīt, — Makhills neapmierinātā balsī sacīja, kad viņa ienāca. — Ja var ticēt rīta avīzēm, tad Bredlijam vakar nav veicies. Haidparkā kāds uz viņu esot šāvis. Bet es redzu, ka jums tas nav jaunums.

Anna pasmaidīja.

—    Ne tikai jūs lasāt rīta avīzes.

Marks apmulsumā paberzēja neskūto zodu.

—    Bredlijs droši vien domā, ka šo uzbrukumu organizēju es.

—     Vai ir izdevies notvert cilvēkus, kas viņam uzbruka? — Anna pajautāja nevainīgā balsī.

Marks nosmīkņāja.

—    Es vispār neticu šim paziņojumam. Bredlijam patīk, ka viņu piemin laikrakstos — tā ir viņa vājība. Bet otra viņa vājība esat jūs.

Annas sejā nepakustējās ne vaibsts.

—   Vai jūs pēdējā laikā viņu neesat satikusi? — Marks negaidīti pajautāja.

—    Jā. Es viņu redzēju vakar. Vēlu naktī.

Annai bija skaidrs, ka Markam tas jau ir zināms. Par Bredlija vizīti viņam droši vien pateica šveicars.

—    Kāpēc viņš bija atnācis? Jūs pati negribējāt man teikt, ka viņš bija šeit, un sacījāt, ka par uzbrukumu uzzinājāt no avīzēm. Vai tiešām jūs nostāsieties pret savu veco draugu?

Viņa papurināja galvu.

—    Ja domājat, ka es taisos jūs nodot vai par jums ziņot, jūs maldāties.

Marks pasmaidīja un laipni paplikšķināja viņai pa plecu.

—     Jūs droši vien domājat — es dusmojos uz jums, ka jūs draudzējaties ar Bredliju. Esiet bez raizēm, tas mani neuztrauc!

Ja jūs varētu viņu pārliecināt, ja jūs varētu viņam iestāstīt, ka es nemaz neesmu tāds noziedznieku pasaules karalis, par kādiem lasa kriminālromānos, un ka es esmu beidzis tirgoties ar kontrabandas precēm, jūs man izdarītu lielu pakalpojumu, Anna. Man ir pietiekami daudz naudas, lai es varētu sev atļauties greznību nedarīt neko, un mana nodarbošanās man ir galīgi apriebusies. Es jūs par to bagātīgi atalgotu.

—      Atalgojums man nav vajadzīgs, — meitene atbildēja.

—    Turklāt es braucu projām uz Parīzi.

—    Vai jūs atgriezīsieties skolā? — Marks bija no sirds izbrīnījies.

Viņa piekrītoši pamāja ar galvu.

—     Jāsaka, ka tas ir saprātīgi, — Marks atviegloti nopūtās.

—     Bet par naudas lietām mēs vēl parunāsimies.

Istabā ienāca kalpotājs un iedeva Markam telegrammu. Turpinādams pļāpāt ar Annu, viņš to vienaldzīgi atplēsa un sadrūma.

—    Visādā ziņā nepatīkamas lietas, — Marks teica. — Pirms mēneša šī vēsts mani būtu iepriecinājusi. Bet tagad, kad jums nav braukšanas tiesību, kad esat kļuvusi tik aizdomīga un sadraudzējusies ar "Lidojošās brigādes" priekšnieku, man tā kļuvusi bīstama.

Makhilla balss skanēja vienaldzīgi, bet Anna saprata, ka viņš ir ne pa jokam satraukts.

—   Vai atkal pienācis sūtījums? — viņa jautāja, pūlēdamās pasmaidīt.

Marks pamāja ar galvu un pasniedza meitenei telegrammu. Tajā bija rakstīts:

"75.K.K. pēc skata."

Paraksta telegrammā nebija. Acīmredzot telegramma bija šifrēta, jo Anna no tās nesaprata ne vārda.

—   Es taču tiem dulburiem teicu, lai vairs nesūta. ŠI droši vien ir tā partija, kuru no Briseles izsūtījis Luters.

Paskatījies uz Annu, viņš šķībi pasmīkņāja.

—   Ja es jūs palugtu saņemt šo sūtījumu, jūs, protams, paziņotu Bredlijam un iesēdinātu mani aiz restēm.

—    Vai tās ir garšvielas?

—    Varu jums to apzvērēt.

Marka balss skanēja tik atklāti, ka meitene noticēja. Kādu brīdi viņa šaubījās.

—     Es tomēr nevaru braukt, pat ja loti to gribētu darīt.

—     Bet jūs nekādā gadījumā nedrīkstat paku vest šurp. To nepieciešams atrast un iemest upē — ja policija pamanīs aeroplānu, viņi pārmeklēs visu krastu un, paku atrodot; noskaidros lidotāja personību. Bet tad es esmu pazudis.

—     Kur paku nometīs? — Anna jautāja.

—«■ "K", cik man zināms, nozīmē Ešdaunas mežu, — Marks atbildēja.

Viņš piegāja pie rakstāmgalda un izņēma nelielu paciņu, kas atgādināja saliekamo ābeci. No tās Marks izvilka duci plānu papīra lapiņu, kas bija sagrafētas kvadrātos. Katrā kvadrātā bija cipars un burts. Paņēmis atlantu, viņš atšķīra vajadzīgo karti un pārklāja to ar lapiņām, pēc tam uzmeklēja kvadrātu "K".

—     Tā arī ir, — Marks teica un norādīja uz punktu kartē. — Protams, lidotājs var tikai aptuveni noteikt vietu, bet viņš to ir izvēlējies netālu no šosejas, tāpēc atrast nebūs nekādu grūtību. Tā ir nedaudz uz dienvidiem no dīķa. Un tas ir loti lietderīgi. Jūs tūlīt pat varēsiet kravu noslīcināt dīķī. Ko jūs par to teiksiet, Anna?

Anna uzreiz neatbildēja. Uzdevums nebija viegls — viņai bija nācies meklēt kontrabandas pakas desmitiem dažādās vietās un dažreiz nemaz tik ātri neveicās.

Marks Makhills nenojauta, kādas domas risinās Annas galvā. Viņš varēja iedomāties, ka meitenei bail, bet nekad — ka viņa varētu pateikt Bredlijam. No Annas vismazāk varēja gaidīt nodevību.

Bet Anna domāja pavisam par ko citu. Beidzot bija iespēja pārliecināties, cik viņas aizdomas patiesas, un izbeigt visas šaubas. Bet ko darit? Ja viņa brauks pati, viņu aizturēs un arestēs.

Marks bija pārsteigts, ka Anna piekrita braukt.

—     Es piezvanīšu uz kādu garāžu, lai jūs aizved uz Ešdaunas mežu. Jūs taču varat sevi saukt par mis Smitu, Džonsu vai Robinsoni. Jūs izkāpsiet no mašīnas, aizbildinoties, ka vēlaties pastaigāties, un liksiet šoferim, lai viņš pēc stundas atbrauc jums pakal. Paku uz Londonu vest nevajag, tātad jūs esat pasargāta no visām briesmām.

Anna domīgi pamāja ar galvu.

—   Vai jūs uzņematies to paveikt? Goda vārds, jūs esat drosmīga meitene!

Un Marks paspieda Annas roku. Viņa acis bija tik daudz prieka un apmierinājuma, ka mirkli meitene izjuta kaunu.

Marks bija diezgan labs zīmētājs — stundas ceturkšņa laikā tapa apvidus karte vietai, uz kuru Annai jādodas, un rūpīgi izstrādāts maršruts.

Anna atgriezās savā dzīvokli un pārģērbās ceļam. Pa to laiku Marks paspēja izsaukt automobili. Pēc pusstundas taksometram vajadzēja gaidīt Annu uz Kensingtonas ceļa.

—    Līdz turienei jus varēsiet aizbraukt ar taksometru, — Marks viņai skaidroja. Domīgi skatīdamies Annā, viņš piemetināja: — Es domāju, ka būtu lieki jūs lūgt šo mazo izbraucienu paturēt noslēpumā. Es zinu, ka jūs mani neiegrūdīsiet briesmās, lai kādas būtu jūsu attiecības ar Bredliju.

—     Vai tās tiešām ir garšvielas? — Anna uzstājīgi mēģināja izdibināt.

—     Es jums zvēru!

Izejot no mājas, Annai šķita, ka Bredlijs licis māju novērot. Cenšoties izdibināt, vai viņai neseko, meitene vairākas reizes atskatījās, bet tuvumā nevienu neredzēja. Pēc desmit minūtēm Anna nokļuva norādītajā vietā, bet mašīnas vēl arvien nebija, un nācās gaidīt stundas ceturksni. Beidzot piebrauca automobilis — liels, grezns limuzīns.

Kā visiem pieredzējušiem autobraucējiem, Annai nepatika, ja viņu veda ar lielu ātrumu, meitene jutās labāk, ja šoferis brauca vienmērīgi un nesteidzoties. Pārbaudot pēc kartes maršrutu un dodot šoferim norādījumus, Annai izdevās bez sevišķām grūtībām sasniegt ceļojuma mērķi.

—     Pēc pusstundas atbrauciet man pakal, un mēs satiksimies šajā vietā. Nesen mana draudzene šeit pastaigājās un kaut ko pazaudēja.

—   Varbūt es varu būt jums noderīgs un palīdzēt meklēšanā? — šoferis pieklājīgi pavaicāja.

—    Nē, nē! — viņa noteikti atbildēja. — Es labprātāk paliktu vienatnē.

Šoferis nepiekrita atstāt viņu vienu šajā vientulīgajā apvidū, un beidzot abi nolēma, ka viņš gaidīs piecsimt metru attālumā.

Vispirms Anna devās pie dīķa. Tas bija dziļš, un krastā rēgojās brīdinājuma uzraksts peldētājiem. Viņa rūpīgi pārmeklēja krūmus, pāršķirstot tos ar nūjiņu. Neauglīgos meklējumos pagāja pusstunda, un Anna sāka baidīties, ka atgriezīsies šoferis un izjauks viņas vientulību. Tad meitenei ienāca prātā, ka pirms viņas šeit paspējusi ierasties policija un atradusi paku. Iespējams, ka viņa ir iekritusi un patiešām tiek novērota.

Anna jau gatavojās pārtraukt meklēšanu, bet tad viņas uzmanību piesaistīja nolauzts zariņš. Meitene uzmanīgi apskatīja tuvākos krūmus un sameklēja koku, no kura zariņš bija nolūzis. Pie šī koka viņa atrada paku. Brūnais ietinamais papīrs bija piesūcies ar mitrumu un pārplīsis. Paka bija lodveidīga. Anna zināja, ka krava parasti tiek iepakota ūdensnecaurlaidīgi. Ar kabatas nazīti viņa ātri pārgrieza virvi un atvēra paku. Iekšā atradās četrstūraina metāla kārba. To attaisot, Anna ieraudzīja lielu skaitu viņai tik pazīstamo paciņu.

Uz labu laimi attaisījusi vienu, meitene ieraudzīja, ka tā satur baltu, kristālisku pulverīti. Viņa pasteidzās dažas šķipsniņas šā pulverlša atbērt mazā kastītē, bet pēc tam paku ielika atpakaļ metāla kārbā un iesvieda to ūdeni. Tad Anna steidzās atpakaļ uz šoseju, jo līdz viņai jau atskanēja šofera balss:

—    Mis, es jau sāku par jums uztraukties! Es novēroju kādu vecu klaidoni, kas jums sekoja.

—    Kur viņš ir? — Anna ātri painteresējās. Paskatoties apkārt, viņa tuvumā nevienu neredzēja. Meitenes sirds sāka strauji pukstēt, bet roka drudžaini saspieda mazo kārbiņu ar "garšvielām".

—    Vai jūs atradāt to, ko meklējāt? — šoferis pajautāja.

—    Jā, — Anna atbildēja.

Pirms viņa iesēdās automobili, šoferis parādīja uz kādu cilvēka stāvu, kas lēni attālinājās pretējā virzienā.

—    Vai jūs automobili neredzējāt? — viņš jautāja.

—     Kādu automobili?

—    Es dzirdēju motora troksni, bet mašīnu neredzēju, — viņš atbildēja. — Acīmredzot tas bija fords.

Pa ceļam uz pilsētu Anna visu laiku atskatījās, gaidīdama, ka aizmugurē parādīsies noslēpumainā mašīna, bet tā nebija redzama.

Atgriezusies mājās, Anna vispirms savā dzīvokli noslēpa mazo kārbiņu, bet pēc tam gāja pie Marka.

—    Vai jūs paku atradāt?

-Jā.

—     Un iemetāt to dīķi? Lieliski!

Šoreiz Makhills bija tērpies raupjā sporta kostīmā; tas bija Markam neraksturīgi, jo viņš mēdza ģērbties ļoti eleganti.

—     Jūs esat veikusi garu ceļu, — Marks teica diezgan saltā tonī. — Jūs velnišķīgi ilgi meklējāt paku. Es jau sāku baidīties, ka jūs to vispār neatradīsiet.

—     Kā jūs to zināt? — meitene brīnījās.

—     Es jūs novēroju.

—    Tātad jūs man sekojāt?! — viņa jautāja.

—     Protams, es nevarēju riskēt ar visu.

—     Kāpēc tad jūs pats nenoslīcinājāt paku?

—     Atkārtoju, ka man tas būtu pārāk lieis risks.

—     Un jūs nolēmāt ļaut riskēt man?

—   Jums tur nebija nekāda riska. Jums Skotlendjardā ir sargeņģelis. — Un Marks pasmaidīja. — Bet Bredlija detektīvs pa ceļam pamanījās jūs pie Bondstrītas pazaudēt. Es redzēju, ka viņš sēdēja savā mašīnā un apjucis skatījās uz visām pusēm. Bet atpakaļceļā puisis jūs atkal atrada. Tagad viņš droši vien ir garāžā, lai ievāktu par jums ziņas.

—    Vai jūs viņu pazināt?

—    Jā. Man visas viņu sejas ir pazīstamas. īpašu labsajūtu tas manī nerada, bet ir nepieciešams. Es domāju, ka Bredlijs drīz jums piezvanīs un apjautāsies, kur jūs bijāt.

Nepagāja ne desmit minūtes, kad Bredlijs tiešām viņai piezvanīja.

—    Vai jūs šodien pēcpusdienā izbraucāt?

—   Jā, — Anna atbildēja, un viņas balsī varēja saklausīt vieglu satraukumu. — Bet es baidos, ka jūsu detektīvs mani pazaudēja no redzesloka.

Iestājās īss klusuma brīdis.

—     Es cēru, ka jūs viņu nepamanījāt.

—     Nē, es viņu neredzēju. Es braucu uz Ešdaunas mežu.

Atkal iestājās klusums. Tad Bredlijs ierunājās:

—     Anna, es jums gribu uzdot vienu jautājumu — vai no Ešdaunas meža jūs neko sev neatvedāt līdzi?

—     Markam neko.

Bredlijs apklusa, un pauze bija tik gara, ka Anna jau domāja, vai saruna nav atvienota. Meitene pasauca viņu vārdā.

—    Jā, es esmu šeit. Vai jūs atradāt paku? Bet mēs visu rītu to veltīgi izmeklējāmies. Ceru, ka jūs to iesviedāt ūdenī?

Un, pirms Anna paspēja kaut ko atbildēt, Bredlijs pajautāja:

—    Vai es drīkstētu jūs šovakar sastapt?

—     Kur?

—    Pie jums. Vai jūs būsiet mājās deviņos? Vai jūs neuztrauc, ko domās Makhills? Jūs mierīgi varat viņam to paziņot.

—    Es jūs gaidīšu ap deviņiem vakarā, — Anna atbildēja.

Nolikusi klausuli, meitene ķērās pie mazās kārbiņas satura

izpētīšanas. Viņa pagaršoja balto, kristālisko vielu un nobrīnījās, ka tai nav nekādas garšas. Turklāt viņas mele uzreiz kļuva nejūtīga. Tagad Annai bija trūkstošais pierādījums — tas bija kokains!

Gaidot Bredliju, meitene uzrakstīja garu vēstuli uz Parīzi. Anna bija nolēmusi aizbraukt no Londonas ar pirmo rīta vilcienu un cerēja, ka Bredlijs viņai palīdzēs īstenot šo nodomu.

21. nodaļa lamatas patversmē

Bezpajumtnieku patversme jeb, kā Bredlijs to jokodamies dēvēja, "Pazudušo dvēseļu patvērums" jau kādu laiku vairs nekalpoja savam mērķim.

Tīzers, atgriezies no Bristoles, patversmē atrada tikai šveicaru.

—     Viņi visi aizgāja, — šveicars noburkšķēja, neskatīdamies uz Tīzeru.

—    Aizgāja? Uz kurieni aizgāja?

Šveicars paskaidroja, ka Tīzera prombūtnes laikā visi patversmes iemītnieki izklīduši.

Ja patversme būtu "bankrotējusi" mazliet agrāk, Tīzers justos loti nelaimīgs, bet pēdējā laikā piedzīvotie notikumi bija mainījuši viņa attieksmi pret šo faktu. Vidēji pārticis noziedznieks ir loti jūtelīga persona, kas necieš policijas uzraudzību. Visi patversmes iemītnieki pasteidzās izklīst, līdzko kļuva skaidrs, ka māju pastāvīgi uzmana policija.

Marks neredzēja nekādu jēgu arī turpmāk tērēt naudu patversmei, tāpēc uzdeva vienam no saviem aģentiem māju pārdot, un

Tizeram stāvēja priekšā pārcelšanās uz jaunu mītni. Bet tas viņu nesarūgtināja: viņš bija noguris no pastāvīgās saskarsmes ar noziedzniekiem, detektīviem un policistiem.

Ēdamistabā Tīzers satika Zēdemanu, kas beidza vakariņot. Vecis ienācējam uzmeta naidīgu skatienu.

—    Mums vairs nebūs vietas jums, Zedeman, — Tīzers teica pēdējam patversmes iemītniekam.

—     Vai tiešām jūs domājat, ka man sagādā prieku atrašanās šajā ļaunuma un grēka mājā? Es piekrītu, ka gaiss šeit kļuvis tīrāks, kopš pārējie puiši izvākušies, tomēr cilvēkam ar manu sabiedrisko stāvokli šī nav piemērota vieta. Par laimi, neesmu tik loti piedzeries, lai to nesaprastu.

Tomēr Tīzeram bija iemesls neticēt Zēdemana vārdiem.

—      Mēs vienmēr priecāsimies jūs redzēt, mīlais draugs! — Tīzers pasteidzās viņu nomierināt. — Vai jūs Marku neesat redzējis?

—     Nē! — Zēdemans sausi atcirta.

Kad viņš aizgāja, Tīzers pavēlēja šveicaram Zēdemanu vairs neielaist mājā. Sliktākajā gadījumā šveicars varēja sacīt, ka patversme tagad ir slēgta. Nodevis instrukcijas, Tīzers izdzēra glāzi viskija un sēdās rakstīt atskaiti par savu braucienu uz Bristoli, kurš bija visai veiksmīgs. Viņam izdevās ievest pilsētā lielu daudzumu narkotiku un bez jebkādām grūtībām realizēt, pirms vēl policija sāka rīkoties. Bet viņš vēl nebija paspējis visu uzrakstīt, kad kāds pieklauvēja pie durvīm.

Istabā ienāca Marks.

—    Vai mājā neviena nav? — viņš painteresējās.

—    Te bija Zēdemans, bet arī viņš aizgāja.

Marks saknieba lūpas.

—    Tas vīrs darbojas uz vienu roku ar Bredliju. Nelaid viņu šeit iekšā!

Tīzers atdeva Markam atskaiti, bet Marks tajā pat neielūkojās.

—        Loti iespējams, ka rīt mums sāksies lielas nepatikšanas, — viņš teica. — Es aizsūtīju Annu uz Ešdaunas mežu pēc "preces" pakas.

—    Ceru, ka viņa šo kravu neaizveda pie tevis uz māju.

—      Nepārtrauc mani! — Marks viņam uzkliedza. — Anna saņēma rīkojumu iemest paku ūdeni. To viņa ari izdarīja, bet pirms tam atbēra mazliet no satura un paņēma sev līdzi uz mājām. Es Annu izsekoju, jo es viņai neuzticos. Nedomāju, ka Anna būtu spējīga mūs nodot, bet viņa pārāk draudzējas ar Bredliju. Šodien man izdevās noskaidrot, ka Annai ir norunāta satikšanās ar viņu. Bredlijs piezvanīja pa telefonu.

—    Kā tu to zini?

Šoreiz Marks bija visai pļāpīgs, kaut gan parasti vienpersoniski visus izrīkoja un nelāva sev uzdot jautājumus. Marks izņēma no kabatas vēstuli un teica:

—     Lūk, vēstule no Bredlija! Es kāpnēs satiku pastnieku, un viņš man to iedeva.

Vēstule bija loti īsa:

"Mīlā Anna! Man žēl, ka es nevarēšu šovakar jūs sastapt. Man jānokārto loti svarīga lieta. Varbūt drīkstu Jūs apmeklēt rīt?"

Tīzers atkrita krēslā un nobālēja. Viņa rokas drebēja.

—     Ko tas nozīmē? — viņš šļupstēja.

Marks nicīgi uz viņu paskatījās.

—    Viens no diviem: vai nu viņa atbēra mazliet "preces", lai atdotu Bredlijam, vai arī viņa to izdarīja, lai pati pārliecinātos, kāda satura kravu viņai nācies pārvadāt. Tā vai citādi viņa mums ir bīstama. Kādam no mums nekavējoties jābrauc uz Parīzi un no Buloņas jāizsūta Bredlijam atvadu telegramma no Annas.

Tīzers lēni pacēla acis uz Marku.

—     Kam tad jānotiek ar Annu?

—     Mājā taču neviena nav — nebūs nemaz sarežģīti…

Iezvanījās telefons, un Tīzers bailēs nodrebēja.

—     Kas? — viņš jautāja, bet viņu pārtrauca.

—     Vai jaukais, labais Tīzers? Vai Marks nav pie vioa? Es gribētu runāt ar Marku!

Tīzers ar drebošu roku piesedza klausuli un čukstēja Markam:

—    Tas ir Li Džozefs… Viņš grib ar tevi runāt…

Makhills izrāva viņam klausuli no rokām.

—     Li, ko tev no manis vajag? — viņš asi pajautāja. — No kurienes tu zvani?

Atbildes vietā ieskanējās vārgi smiekli.

—    Katrā gadījumā ne no "Lēdijas Stērsas"! Tur man pagaidām nav telefona: tā ir pārāk moderna ierīce tik vecam mājoklim. Vai es drīz tevi redzēšu, Mark?

—    Kur tu esi?

—    Atnāc pie manis uz "Lēdiju Stērsu", tikai ne rit, bet kādā no tuvākajām dienām! Un atved sev līdzi jauno meiteni, Ronija māsu! Nabaga zēns…

Marks dzirdēja, ka Li atkal sarunājas ar saviem neredzamajiem draugiem.

—    Labi! Atnākšu! — viņš iecietīgi atbildēja.

—     Un paķer līdzi jauko Tlzeru! Man atkal ir atgriezusies atmiņa.

Marks saprata, kādi draudi slēpjas šajos vārdos, un uzreiz neattapa, ko atbildēt.

—    Tātad piektdien? Cikos?

Bet vecais Lī neko neatbildēja.

—    Ko viņš no tevis gribēja? Viņš taču pret mums neko neuzsāks, vai ne?

—     Viņš teica, ka atkal atcerējies visu, kas noticis. Bet kurš noticēs tam prātu izdzīvojušajam vecim?

To pateicis, Marks atkal pastiepa roku pēc telefona klausules un izsauca Anna numuru.

161

—    Anna, vai tā esat jūs? Šeit Marks. Esmu patversmē. Te ir arī Bredlijs un vēlas ar jums aprunāties par to vielu, kuru jūs atvedāt no Ešdaunas meža.

6 — Tapis

—     Kādu vielu? — Anna ar grūtībām izteica.

—    Jūs lieliski zināt, par ko ir runa! Viņš saka, ka jūs viņam esat atvedusi kārbiņu kokaina.

Marks speciāli savā balsi lika ieskanēties nepacietīgai notij un izlikās satraukts. Un Anna noticēja, ka Bredlijs patiešām atrodas patversme.

—     Es tūlīt atbraukšu!

—     Lieliski! Paņemiet mašīnu! — Marks nokomandēja.

Tīzers izbrīnījies viņā paskatījās.

—      Kāpēc tu liki viņai braukt uz šejieni? — Tīzers beidzot sadūšojās pajautāt.

Atbildes vietā Marks aizpīpēja papirosu un savukārt pajautāja Tīzeram:

—    Vai tu neatceries, ko mes darījām, kad pirms pāris gadiem viens no mūsu audzēkņiem piedzērās līdz delīrijam un sāka trakot? Vai tu atceries, ko mes ar viņu izdarījām?

Tīzers ar pūlēm ievilka elpu.

—     Dārgo Mark, mes uzklausījām tavu padomu un ieslēdzām viņu 6. istabā. Bet kopš tās reizes neviens tajā istabā nav bijis.

Marks pamāja ar galvu.

—    Mēs viņu ieslēdzām 6. istabā tāpēc, ka viņš tur varēja kliegt, cik gribēja, tik un tā neviens to nedzirdēja. Vai šī istaba pašlaik ir brīva?

—    Jā, Mark… Vai tiešām tu gribi?… Viņi taču Annu vispirms meklēs tieši šeit.

—     Nedomāju vis. Ja Bredlijs rīt no rīta saņems telegrammu, ka Anna aizbraukusi no Londonas, tad netraucēs mūs. Es parūpēšos, lai arī viņas mantas pazustu no dzīvokļa.

Tīzers sāka lūgties:

—     Nedari tā!… Tu to nedarīsi!… Nabaga meitene…

—     Redzams, ka pats par sevi tu nemaz negribi padomāt, — Marks viņu pārtrauca. — Vai ari tu nespēj iedomāties, kā ir, kad atrodies nāvinieka kamerā? Ja viņi noticēs vecajam Lī un meitenei, tad mums no karātavām neizbēgt! Bet, lai cik cilvēku mēs nosistu, vairāk nekā vienu reizi mūs pakārt nevar.

—     Bet tu taču viņu nenogalināsi?! — Tlzers turpināja lūgties. — Mark, es to nepieļaušu!…

Marks ar roku aizspieda viņam muti un atsēdināja krēslā.

—    Sēdi klusu! — Marks noburkšķēja. — No kā tu tā nobijies?

Bet Tlzers bija zaudējis runas spējas.

Pēkšņi pie durvīm atskanēja klauvēšana. Marks strauji atvēra durvis — uz sliekšņa stāvēja Anna.

—     Kā jūs iekļuvāt mājā? — viņš asi jautāja.

—     Durvis bija vaļā.

Marks metās pie ieejas durvīm un atklāja, ka durvis ir līdz galam vaļā, bet šveicars pazudis. Skaļi nolamājies, viņš aizcirta durvis un atgriezās istabā.

—     Kur ir misters Bredlijs? — meitene vaicāja.

—   Viņš nupat izgāja un tūlīt atgriezīsies. Droši vien viņš atstāja durvis vaļā. Apsēdieties, Anna! Vai tiešām tā ir taisnība, ka jūs sev līdzi uz Londonu esat atvedusi kokainu?

Uz mirkli Anna nolaida acis, bet tad, paskatījusies uz Marku, teica:

—   Jā, es atvedu. Es gribēju pārliecināties, ko esmu pārvadājusi. Mark, jūs mani piemānījāt! Un Bredlijam bija taisnība!

—    Tā? — viņš izsmējīgi novilka. — Varbūt jūs sāksiet apgalvot, ka šim priekšzīmīgajam inspektoram vienmēr taisnība? Jūs mani esat nostādījusi loti neveiklā situācijā! Bredlijs šeit ir atradis "preces" krājumus un grib, lai jūs apstiprinātu, ka šī prece ir identiska jūsu paraugam.

Anna izbrīnījusies paskatījās uz Marku.

—     Bet kā es to varu izdarīt? Līdz šai dienai es taču nemaz nezināju, kas ir kokains.

Tlzers dziļi ierāvās krēslā, viņa seja kļuva pelēka, bet pirksti krampjaini savilkās.

—    Ja jums tīk, jūs tagad varat aplūkot "preci" — šeit atrodas apmēram piecdesmit mazu paciņu, — Marks sacīja.

Marks atvēra durvis un piedāvāja iet viņam līdzi. Anna nešaubīdamās gāja un uzkāpa nākamajā stāvā. Marks atvēra smagas ozolkoka durvis — priekšā melnēja tumsa, bet pirms ieiešanas istabā Marks pagrieza slēdzi pie durvīm. Griestu lampa izgaismoja trūcīgu istabu, kurā atradās nevīžīgi uzklāta gulta, saplēsta krūze un sols.

—      Prece ir noslēpta šeit, — Marks sacīja un norādīja uz aizdurvi.

Anna bez aizdomām pārkāpa slieksnim, un tajā pašā mirklī durvis aiz viņas aizcirtās. Anna izbrīnā sastinga, paskatījās uz Marku, bet tad metās uz durvīm. Marka dzelžainais tvēriens viņu apstādināja.

—     Nedomājiet veltīgi kliegt! Šī telpa ir tik labi norobežota no apkārtējās pasaules, ka neviens jūsu kliegšanu nedzirdēs. Mums arī agrāk ir nācies šeit vienu otru atskurbināt.

Anna pārlaida skatienu istabai un ieraudzīja, ka sienas un durvis apsistas ar kādu audumu. Logu istabā nebija, tikai pie griestiem rēgojās neliels ventilatora caurums.

Sajuzdama draudošās briesmas, meitene nobālēja.

—    Jusu draugiem no Skotlendjarda nāksies stipri nopūlēties, pirms viņi jūs šeit atradīs! — Marks izsmējīgi teica.

—     Es jus lūdzu, tūlīt laidiet mani ārā!

—     Nē. Jums nāksies pāris dienu šeit pakavēties, kamēr es laimīgi izklušu no šīs valsts. Bet, ja jūs gribēsiet mums sagādāt nepatikšanas, tad škirsieties no dzīves, pirms es vel būšu sasniedzis Sauthcmptonu.

Šos vārdus Marks izrunāja ar mīlīgu smaidu, bet viņa saprata, kādus draudus tie slēpj.

Anna nebija bailīga, bet šobrīd viņai tomēr kļuva baisi. Viņa saprata, ka Bredlijs šeit nemaz nav bijis un ka stāsts par atrasto kokaīnu ir izdomāts.

—    Kāpēc jūs negribat mani atlaist un ļaut aizbraukt uz Parīzi? — meitene jautāja. Lai kā Anna pūlējās savaldīties, viņas balss joprojām drebēja. — Tad es jums vairs nebūtu bīstama un jums nevajadzētu baidīties, ka es satikšos ar Rredliju.

—    Uz Parīzi jus aizbrauksiet pēc divām dienām, bet pagaidām paliksiet šeit! Esiet pateicīga, ka varat šovakar mierīgi aizmigt un rīt no rīta pamosties sveika un vesela!

Marks uzgrieza viņai muguru un devās uz durvīm. Bet viņš nepaspēja pārkāpt slieksnim un aptvert, kas notiek, kad meitene sagrāba viņu aiz rokas un spēcīgi parāva atpakaļ. Uz mirkli Marks zaudēja līdzsvaru. Annā to izmantoja un izskrēja no istabas. Taču, tiklīdz Anna bija sasniegusi kāpnes, viņu satvēra kāda roka.

—     Kas te notiek?

Meitenes un Marka acis vērās dīvainā ainā. Vāji apgaismotajās kāpnēs stāvēja Zēdemans. Viņš bija tērpies saplēstās biksēs un netīrā kreklā. Vecā vīra garā, baltā bārda plīvoja caurvējā. Rokā viņš' turēja smagu rungu.

—    Mark, ko tas nozīmē? — Zēdemans atkārtoja jautājumu.

Marks mēģināja sagrābt Annu aiz rokas un iegrūst istabā, bet

Zēdemans saviem gadiem neatbilstošā ātrumā pielēca viņam klāt un nelāva īstenot šo nodomu.

—     Lieciet šo dāmu mierā, vai arī dabūsiet pa galvu!

Marks jau bija izbaudījis Zēdemana mežonīgo spēku, tāpēc

paklausīgi palaida vaļā meitenes roku. Gandrīz zaudējusi samaņu, Anna bezspēkā atspiedās pret sienu.

—     Izvelciet roku no kabatas! — Zēdemans nobrēca.

Bet Marks paspēja izvilkt brauniņu un pavērsa to pret veco vīru.

—     Nost no ceļa! — viņš nokomandēja.

Veča sejā parādījās izsmējīgs smaids.

—    Labo Mark, jūs uzvedaties kā tāds dēku romāna varonis! Es neiešu nost no ceļa, un jus nesāksiet šaut. Kāpēc? Tāpēc, ka uz ielas, simt solu attālumā, stāv policists, kas šāvienu izdzirdēs. Labāk noslēpiet savu revolveri kabatā!

Šos vārdus viņš izrunāja pilnīgi mierīgi, bet, pirms Marks paspēja saprast, kas notiek, viņš sajuta trulas sāpes — vecais bija viņam iesitis. Likās, ka sitiens sadragājis roku, un revolveris skali atsitās uz kāpnēm.

—    Mis Pērmena, vai tagad jums labpatiksies atstāt šo vietu, vai ari jūs šeit vel uzkavēsieties? — vecais laipni apvaicājās.

—    Es iešu, — Anna nočukstēja.

—   Jūs taču nevarat tādā izskatā rādīties uz ielas! — iejaucās Marks, kas neticamā ātrumā bija spējis saņemt sevi rokās.

—    Nāciet man līdzi uz Tlzera istabu! Es apsolu, ka neko jums nedarīšu! Zēdemans var nākt mums līdzi. Man patiesi ir loti žēl, ka radās tāda situācija! Es taču nebūtu jums neko darījis, ja nebūtu tik apjucis, jo šobrīd man jāuzmanās no visa.

Meitene tik tikko turējās uz kājām. Viņa nespēja iziet uz ielas, lai kā ari vēlētos. Anna kopā ar veco Zēdemanu nogāja lejā Tlzera istabā.

Tīzers joprojām sēdēja krēslā un lauzīja rokas.

—    Kāda laime, ka es gadījos blakus! — vecais izsmējīgi teica.

—    Jaukais Marks galīgi zaudēja galvu un gribēja izdarīt kaut ko tādu, kas būtu galīgi pretrunā ar viņa dabu. — Un Zēdemans bēdīgi pašūpoja galvu. Anna pamanīja, ka viņš joprojām ir uzmanīgs un stingri tur rokā savu rungu.

Marks saprata, ka viņam nebūs iespējams divatā parunāt ar Annu.

—    Anna, vai jūs man varat piedot? — viņš jautāja.

—    Domāju, ka jā, — viņa nočukstēja vārgā balsi. Meitene juta milzīgu nogurumu: pēkšņi bija izgaisis gan spēks,

gan griba.

—     Bet tagad es iešu mājās.

—     Es jūs pavadīšu līdz krustojumam — tur jūs noķersiet taksometru, — Zēdemans pieklājīgi teica.

Nogrūdis pie malas Tīzeru, vecais pavadīja meiteni uz ielas. Kaut arī viņš bija kailām kājām, Zēdemans pagaidīja, kamēr meitene iesēžas mašīnā un aizbrauc uz mājām. Pēc tam viņš atgriezās Tlzera istabā.

—     Es jūs izglābu no lielas muļķības un daudzām nepatikšanām, — Zēdemans apmierināti sacīja Markam. — Vai jūs domājat, ka man nav taisnība? Bredlijs norunāja šeit tikties ar mani pulksten vienpadsmitos vakarā.

22. nodaļa kratīšana bez rezultātiem

Marks vienaldzīgi noklausījās Zēdemanā, un viņa sejā nepakustējās ne vaibsts. Diez vai kāds varēja iedomāties, cik briesmīgi Marks ienīst veco.

—   Zēdeman, apsēdieties! — Marks viņam teica, iepriekš aizslēdzis durvis. Viņa balss skanēja laipni. — Varbūt jūs man paskaidrosiet, ko tas nozīmē? Par ko jūs taisāties runāt ar Bredliju?

—    Es gribu, lai viņš zinātu, ka es jūtos labi un ka mani gaida mierīgs un brīnišķīgs miegs, — vecais nopietni atbildēja. — Šis Bredlijs gluži aizkustinoši izrāda rūpes par mani. — Un viņš pašūpoja galvu.

—    Citiem vārdiem, Bredlijs jums atmaksā par to, ka jūs viņam sniedzat ziņas par mani, vai ne tā? Lieliski! Es noteikti atvieglošu jūsu uzdevumu.

Pēkšņi Marks mainīja sarunas tematu:

—    Vai jūs redzējāt veco Li Džozefu?

—    Es dzirdēju, ka viņš esot atgriezies. Tas ir loti savādi! Vai tiešām mirušie atgriežas dzīvē?

—    Viņš nekad nav bijis miris! — Marks teica. — Viņš bija…

—    Mark!

Makhills atskatījās. Tīzers stāvēja pie loga, un viņa seja bija bailēs pārvērsta.

—     Kas par lietu, nolādētais muļķi?

—     Paklausies!…

Marks izdzirdēja klusuu vijoles melodiju.

—    Vai tu dzirdi?

Marks metās pie loga un atrāva aizkarus, bet logs bija aizvērts un cauri stikliem vioš varēja saskatīt tikai laternu maigo mirdzumu.

—    Attaisi logu! — viņš nepacietīgi pavēlēja Tīzeram.

—     Dieva dēļ, Mark!… Vai nebūtu labāk kādu izsūtīt laukā, lai atved viņu šurp?…

—     Es gribu redzēt ielu! Atver logu!

Drebošām rokām Tīzers centās atvērt logu, bet netika galā ar aizbīdni. Marks viņu atgrūda, vienā rāvienā atvēra logu un paskatījās uz ielu. Vijole tagad skanēja skaļāk un īstāk.

Ielas galā Marks pamanīja kādu siluetu. Tajā pašā mirklī vijole apklusa, uz ielas parādījās policists un tuvojās muzikantam.

—     Nodzēs gaismu! — Marks pavēlēja.

Tīzers paklausīja.

Policists un muzikants stāvēja pārāk tālu no mājas, lai varētu saprast, ko viņi runā, bet aprunājušies viņi abi devās uz patversmi, un Marks pazina Li Džozefa balsi:

—     Dārgais draugs, es ielīksmoju savus mazos draugus…

—    Jūsu mazos draugus? — Un policists pieliecās pie salīkušā večuka. — Jūs taču esat ārzemnieks, vai ne? Jūs nedrīkstat naktīs spēlēt uz ielām! Ejiet mājās!

Marks lūkojās abiem nopakaļ.

—    Ja tuvumā nebūtu policista, es ar veco ēzeli parunātu, — viņš teica.

—     Lī Džozefs! — Zēdemans pārsteigts nočukstēja.

—     Jūs viņu redzējāt, vai ne? — Marks jautāja. — Kā jūs domājat — viņš ir dzīvs vai miris? — Un viņš ielēja vecajam glāzi viskija. Nebija viegli Zēdemanu iekustināt uz runāšanu.

Tīzers ar rūgtumu noskatījās, kā vecais tukšo viņa viskija krājumus.

—    Vai jūs patiešām bijāt izbrīnījies, viņu ieraugot? — Marks jautāja, nenolaižot acis no Zēdemana.

—     Jūs taču redzējāt, kādu iespaidu tas atstāja uz mani! — vecais atguvies teica.

—      Bet jū§ taču zinājāt, ka viņš ir dzīvs! — Marks drūmi nočukstēja. — Pasakiet man — kur viņš dzīvo? Zēdeman, esiet saprātīgs!… Kāda jēga darboties pret mani? Kas noticis? Vai Bredlijs viņu atsūtīja šurp?

Tajā brīdī kāds pieklauvēja pie ieejas durvīm.

—     Lūk, tur jau arī viņš pats! Jūs varēsiet viņam to pajautāt.

Tīzers negribīgi devās uz durvīm. Bredlijs bija atnācis viens,

bez policistiem, un laipni uzsmaidīja klātesošajiem.

—    Es dzirdēju, ka jums nupat spēlēja serenādi! Es zināju, ka vecais Lī Džozefs ir loti laipns, bet nevarēju iedomāties, ka viņš būs tik uzmanīgs pret jums.

—     Viņš te nemaz nav bijis!

Bredlijs sadrūma.

—    Un es domāju, ka viņš apmeties jūsu interesantajā patversmē!

Inspektors nepievērsa uzmanību Zēdemanam, un arī vecais sēdēja pavisam rāms.

Negaidīdams piedāvājumu, Bredlijs apsēdās krēslā un izvilka no kabatas nelielu kārbiņu. Marks caur pieri skatījās inspektora kustībās, bet Bredlijs nesteidzās apmierināt viņa ziņkārību un kārbiņu neatvēra.

—    Makhill, agrāk jūs sev līdzi nēsājāt automātisko revolveri. Vai tam bija liels kalibrs?

Marks neko neatbildēja, un Bredlijs atkārtoja jautājumu. Marks pasmaidīja.

—     Ko tas viss nozīmē? Varbūt vecais Lī jums teica, ka es esmu šāvis uz viņu?

Tīzeram pa muguru sāka skraidīt skudriņas.

—     Tieši tā viņš gan neteica, — Bredlijs domīgi atbildēja.

—    Bet iedomājieties uz mirkli, ka, pārmeklējot "Lēdiju Stērsu" — tas ir, to ēku, no kuras Lī Džozefs pazuda,— es koka apšuvumā atradu divas lodes!

Marks nogaidīja.

—    Ko jūs sacītu, ja es domātu, ka šīs lodes izšautas no jūsu revolvera?

—    Ko jūs ar to gribat teikt? — Marks vēsi jautāja. — Ka es pie Lī Džozefa trenējos šaušanā? Lai gan tur iespējams izlādēt revolveri, neradot sevišķus bojājumus, es tā kā neatceros, ka būtu ar to nodarbojies pie Lī. Tik piedzēries neesmu bijis. Jā, kad es tur biju, revolvera man līdzi nebija, — viņš paspēja piemetināt.

Bredlijs neatbildēja, bet atvēra kārbiņu. Tajā uz vates gulēja divas niķelētas lodes. Viena no tām bija mazliet deformējusies, tās smaile bija pieplacināta.

—   Vai redzat? — Bredlijs jautāja. — Bet tagad paņemiet tās un pasakiet — vai jūsu revolverim ir tāds pats kalibrs kā šīm lodēm?

Makhills nepūlējās paņemt lodes rokā.

—     Man nav automātiskā revolvera, — viņš mierīgi atbildēja.

—    Un es vispār nenēsāju līdzi šaujamieroci. Es domāju, ka jūsu cilvēki jau sen ir jums to pavēstījuši. Bet jūs jau nekad neticat maniem vārdiem!

—    Mans amats liek but piesardzīgam. — Bredlijs pasmaidīja un lēnām aizvēra kārbiņu. — Kurā kabatā jūs parasti nēsājat revolveri? Ak tā, jūs taču to vispār nenēsājat! — Un viņš ātri pārlaida rokas Marka kabatām. Tās bija tukšas.

Marka sejā nepakustējās ne vaibsts. Tikai tad, kad apskate bija beigusies, viņš skarbi pasmīnēja.

—    Vai tagad jūs esat apmierināts? — Marks jautāja.

Bredlijs iebāza kārbiņu vestes kabatā.

—    Jā, gandrīz!

—        Vai jūs šīs lodes izņēmāt no grīdas? — Marks ironiski pajautāja. — Es tiešām sāku just pret policiju lielāku cieņu nekā agrāk.

—     Ja es teiktu, ka abas lodes atradu "Lēdijā Stērsā", tad melotu. Tur es atradu tikai vienu lodi, bet otru — kādā kokā Haidparkā. Mūsu ieroču eksperti apgalvo, ka abas lodes izšautas no viena un tā paša revolvera. Starp citu, es varētu to apliecināt, tāpēc ka jums tajā vakarā bija nevainojams alibi.

Atkal izvilcis no kabatas kārbiņu, Bredlijs izņēma saplacināto lodi.

-Šo lodi es atradu "Lēdijā Stērsā". Veselu gadu man nācās to meklēt.

Makhills nodrebēja.

—    Vai tad vecais Li jums nepalīdzēja šajos meklējumos?

—    Jā, viņš man palīdzēja, — Bredlijs atbildēja un nolika uz galda papīra lapu. — Bet tagad es pārmeklēšu šo namu, — viņš lietišķā tonī sacīja. — Te ir mana pilnvara. Es domāju, ka kaut kur šinī mājā man izdosies atrast ieroci, no kura izšautas šīs lodes. Ja jums nekas nav pretī, es sākšu apskati.

Makhills viņam uzmeta negantu skatienu.

Bredlijs to pamanīja un iesmējās.

—     Mark, es šeit neesmu ieradies viens, māja ir aplenkta. Ja jums nav iebildumu, es palūgšu dažus savus vīrus ienākt.

Kratīšana tika veikta loti rUpīgi un sistemātiski. Pašpaļāvību galīgi zaudējušais Tīzers, kaktiņā ierāvies, vaidēja. Vienā istabā zem grīdas dēliem atrada slēptuvi, kurā bija daudz sudraba. Šajā istabā dzīvoja viens no tiem puišiem, kas toreiz uzbruka Bredlijam.

—     Saimon, vai kokaīnu atradāt? — Bredlijs jautāja savam palīgam.

—     Nē!

—    Vai revolveri arī nav atrasti? — Marks nevainīgi jautāja.

—    Toties šo te es atradu 6. istabā.

Marks smagi nopūtās, ieraudzījis policista rokās Annas somiņu.

Bredlijs apskatīja somiņu un tās saturu. Vispirms viņa uzmanību saistīja kāda vizītkarte. Inspektors cieši paskatījās uz Marku.

—     Kāpēc mis Pčrmena bija šeit? — viņš jautāja.

—    Viņa šeit bieži mēdz būt, — Marks vienaldzīgi atbildēja.

—    Mēs esam lieli draugi, daudz lielāki, nekā domājat. Par tādām lietām parasti nemēdz runāt, bet jūs esat policijas ierēdnis, un es policistiem vienmēr stāstu patiesību.

—     Tātad jūs esat lieli draugi? — Bredlijs salti atvaicāja.

—    Un kāda rakstura draudzība tā ir? Marks noslēpumaini pasmīkņāja.

—     Jūs taču esat sabiedrības cilvēks un netaisāties… — viņš iesāka.

Bet Bredlija ironiskie smiekli pārtrauca Marka runu.

—    Makhill, jūs esat loti zemu kritis! Ja jūs to būtu teicis pirms gada, es droši vien būtu noticējis, bet jūs pat melot vairs neprotat! Ja man šovakar izdosies satikt Lī Džozefu, es viņam pateikšu, ka ir vērts atgriezties "Lēdijā Stērsā", lai paklausītos jūs.

Bredlijs aizgāja. Zēdemans bija izmantojis kādu brīdi kratīšanas laikā, lai izslīdētu no istabas, bet, kad Tīzers uzkāpa augšā uz vecā vīra istabu, viņa tur nebija.

Marks mētājās pa istabu kā sagūstīts lauva. Viņš bija sažņaudzis dūres un kaut ko saspringti domāja. Tā, tātad vecais Lī atgriežas "Lēdijā Stērsā"! Aiztraucis savas domas, Marks pēkšņi uzkliedza Tīzeram:

—     Paņem apmetni!

—     Vai tu tiešām vēlies, lai pēc visa, kas šodien noticis, es ietu ārā? — Tīzers bailīgi prasīja.

—    Mēs iesim uz "Lēdiju Stērsu"! Es gribu aprunāties ar veco

Lī!

23. nodaja priekša brazīlijas plantacija

Nokļuvusi pie mājas, Anna beidzot sajuta, cik loti vinu nogurdinājuši šīvakara piedzīvojumi. Aizslēgusi aiz sevis durvis, meitene bezspēkā atlaidās krēslā, bet pēc minūtēm desmit vājuma brīdis bija pāri un viņa atkal valdīja pār sevi.

Beidzot Annai bija atvērušās acis un viņa saprata, kas patiesībā ir Makhills. Meitene saprata arī savu līdzdalību Marka nelietīgajos darījumos. Domādama par to, ka viņa ir atbildīga par virkni noziegumu, Anna sajuta pārskrienam aukstus drebuļus.

Pie durvīm pieklauvēja.

"Vai tiešām tas ir Marks?" pārbiedētā meitene domāja un nolēma izvairīties no tikšanās ar viņu. Bet tas bija šveicars.

Anna to ielaida istabā, un šveicars ziņoja, ka lejā šoferis gaidot neziņā, vai viņa braukšot tālāk vai ne.

Anna bija tik satraukta, ka, piebraukusi pie mājas, aizmirsa šoferim samaksāt. Viņa centās atrast savu somiņu, bet tā bija pazudusi. Par laimi, rakstāmgalda atvilktnē atradās nauda, un Anna varēja atlaist šoferi.

—    Mis, atļaujiet man ar jums aprunāties! — šveicars palūdza.

—    Tagad? — meitene izbrīnījusies jautāja. — Labi. Atlaidiet šoferi un nāciet atpakaļ!

—     Es jums gribētu atklāt, kas man spiež sirdi, — šveicars, atgriezies viņas istabā, iesāka. — Es atrodos loti kutelīgā situācijā un pat nezinu, kā jums to izskaidrot.

Anna pasmaidīja, jo viņai patika šis vecais vīrs.

—     Ievads diezgan noslēpumains.

—   Vakar Londonā atgriezās mis Findona. Viņa dodas uz Parīzi un pa ceļam iebrauca paskatīties, vai šeit viss kārtībā.

—    Vai jūs runājat par sera Artura meitu, kura spēlē vijoli?

—        Pilnīgi pareizi. Un viņai ir loti ass raksturs. Bet ne jau par to ir runa. Mis Pindona atklāja, ka viņas prombūtnes laikā kāds ir attaisījis vijoles futrāli un izņēmis lociņu. Viņa tūlīt pat aizgāja pie sekretāra, un man tas beigsies bēdīgi, jo tikai man ir dzīvokļa atslēga.

Anna atcerējās vijoli, kas skanēja naktī, un pajautāja šveicaram:

—    Vai jūs tādu Lī Džozcfu pazīstat?

—     Es nezinu, kā viņu sauc, bet redzēju, ka dzīvoklī iegāja kāds večuks. Domāju, ka saimnieki viņam to atļāvuši, jo policists man teica, lai nelieku nekādus šķēršļus… — Un, to pateicis, viņš apklusa, it kā justu, ka jau tāpat sarunājis par daudz.

—     Kas jums teica? Vai tas nebija misters Bredlijs? Vai jūs viņu pazīstat?

Šveicars pamāja ar galvu.

—    Jā, es viņu pazīstu. Es pazinu arī jūsu nelaika brāli.

Meitene skatījās izbrīnījusies: viņai nebija ienācis prātā, ka

brālis būtu dzīvojis šajā mājā.

—    Kā? Vai jūs pazināt manu brāli?

—    Jā. Parasti viņš palika pie mistera Makhilla pārnakšņot, kad ieķēra pāri mēram. — Un vecais vīrs atkal aprāvās.

—    Varbūt es varu jums kaut kā palīdzēt? Vai man neaprunāties ar Makhillu?

—     Nē, nē! Nerunājiet gan ar viņu! — vecais vīrs steidzās iebilst. — Es jūs palūgšu pastāstīt inspektoram Bredlijam, jums taču ar viņu ir labas attiecības. Man negribētos zaudēt vietu, bet es taču nevaru stāstīt, kāpēc ielaidu večuku sera Findona dzīvokli.

—    Kad satikšu Bredliju, es viņam visu pastāstīšu, — meitene mierināja veco vīru. — Man tiešām ļoti žēl, ka jūs esat nokļuvis tik neveiklā situācijā. Sakiet — vai Bredlijs pazina Roniju?

—   Jā, mis. Viņi bija lieli draugi, pareizāk sakot, misters Bredlijs bija ļoti iejūtīgs pret misteru Pērmenu. Viņi bieži vakarus pavadīja kopā, un es zinu, cik ļoti misteru Bredliju satrieca jūsu brāļa

nāve. Inspektors darīja visu iespējamo, lai tikai viņu izglābtu.

Tātad Marka apgalvojums, ka Ronija nāvē vainojams Bredlijs, bija meli. Anna sprieda, ka viņa nāves cēlonis bijis nelaimes gadījums. Varbūt viņš izkrita no laivas un noslīka?

Bet šī doma izgaisa, kad Anna atcerējās tiesā ierosināto lietu par slepkavību, kurā vainojamas nenoskaidrotas personas. Bredlijs nebija slepkava, bet kāds taču bija vainīgs Ronija nāvē!

Marks? Bet tas likās pilnīgi neiespējami! Un tomēr viņas rīcībā tagad bija pietiekami daudz faktu, kas liecināja par Marka nodevīgumu.

Vecais Džozefs par to visu noteikti zināja vairāk.

Bet meitenes pārdomas atkal iztraucēja — kāds klauvēja pie durvīm.

Šoreiz durvīs stāvēja Bredlijs.

—    Jūs? — Anna bija reizē pārsteigta un priecīgi saviļņota.

—    Jā, es gāju garām un nolēmu jūs apciemot.

Annai neienāca prātā, ka laiks ir pārāk vēls, lai ierastos vizītē: pārdzīvotais bija nojaucis viņas laika izjūtu.

—    Kā jūs jūtaties? — Bredlijs laipni jautāja, un šajā jautājumā Anna juta kaut ko vairāk nekā parastu sarunas iesākumu.

Meitene pat nedomāja žēloties par Marku, sūdzēšanās nebija viņas dabā.

—    Ne visai labi, — Anna atbildēja, neskatoties uz Bredliju.

—    Man liekas, ka šī apkārtne uz jums iedarbojas nelabvēlīgi, — Bredlijs domīgi ierunājās. — Sakiet — vai jums Londonā ir draugi vai radi?

Viņa noliedzoši papurināja galvu.

—   Tādā gadījumā jums nāksies pārcelties uz viesnīcu. Šodien jūs vēl pārnakšņosiet šeit, bet agri no rīta jums šī māja jāatstāj! Vai naudas jums ir pietiekami?

—    Man ir tikai godīgi nopelnītā nauda, — meitene bikli atbildēja, — bet es ceru, ka ilgi man tā nebūs jātērē. Rīt es braukšu uz Parīzi.

—     Man nāksies jūs lūgt vēl kādu laiku uzturēties Londonā. Gribu jums pierādīt, ka Ronija nāvē es…

Anna viņu pārtrauca:

—    Tādā gadījumā es varu aizbraukt nekavējoties. Man vairs pret jums nav nekādu aizdomu.

—    Vai tā ir taisnība?

-Jā.

—     Vai jūs atceraties mūsu pirmo tikšanos pie Li Džozefa? Toreiz jūs teicāt, ka atgūsiet laimi un mieru tikai tad, kad jums izdosies sodīt slepkavu.

Anna nodrebēja.

—    Kopš tā laika manas izjūtas un noskaņojums ir mainījušies. Tas viss ir tik briesmīgi, ka jāatzīst — mani vārdi bijuši tikai neko neizsakoša frāze.

Viņi atkal klusēja. Likās, ka Bredlijam negribas meiteni atstāt, un ari Anna negribēja, ka viņš aizietu.

—    Katra sadursme ar likumu ir nepatīkama. Vai jūs atceraties, kā mēs tiesas priekšā atklājām šo patiesību? Sakiet — vai jus uzskatāt par iespējamu… — un viņš apklusa, it kā būtu grūti atrast īstos vārdus, — apprecēties ar izmeklētāju? — Anna joprojām klusēja. — Lai kā nu būtu, nākamajā gadā es vairs nebūšu policijā. Man ir piedāvājums no Brazīlijas — mani aicina par lielas kafijas plantācijas pārvaldnieku. Jūs droši vien nezināt, ka esmu kafijas speciālists.

Viņa papurināja galvu.

—     Es domāju, ka jums labāk patiks mani redzēt šajā, nevis policista amatā.

Anna nepacēla acis.

—    Jā, laikam. Tātad jūs domājat precēties?

—    Jā, es domāju precēties. Viss ir atkarigs no meitenes… no tā, kā viņa uzņems manu priekšlikumu.

—    Man liekas, ka jums tagad vajadzētu iet, mister Bredlij, — Anna atbildēja un atvēra durvis. — Tagad tomēr pulkstenis ir

četri no rīta. Ne visai piemērots laiks runām par laulībām un visu pārējo.

Bredlijs apstājās uz sliekšņa.

—    Vai jūs labprāt dzerat kafiju? — viņš pajautāja. Anna pagaidīja, kamēr viņš pārkāpj slieksnim, un teica:

—    Nākotnē es nedzeršu neko citu kā tikai kafiju, — un ātri aizcirta durvis.

24. nodaļa tfzers kārto darīšanas

Anna bija loti pārsteigta, kad nākamajā rītā piezvanīja Marks un lūdza atļauju viņu apciemot. Anna lāva Makhillam atnākt, jo meitenē bija modušās dzīves alkas un jauni spēki.

Atnāca Marks un sāka atvainoties par savu vakardienas uzvedību, bet Anna viņu pārtrauca:

—    Tās bija mūsu draudzības beigas, — viņa teica. — Starp citu, tam vajadzēja notikt jau agrāk, kad es atklāju, ka jūs ļaunprātīgi izmantojat manu nezināšanu.

Marks necentās iebilst, tikai vēsā balsī teica:

—     Šajā lietā var nopelnīt loti daudz naudas, jo gandrīz nav konkurentu. Es organizēju narkotiku tirdzniecību tieši tajā laikā, kad Bredlijs uzsāka ciņu pret to izplatīšanu. Turklāt uznira kāds jauns narkotiku tirgotājs, un es cietu lielus zaudējumus. Man bija iespēja pārdot savu darbības lauciņu par simt tūkstoš mārciņām, un es cerēju, ka varēšu dabūt vēl izdevīgākus piedāvājumus. Bet, kopš mani sākuši izsekot, es nevaru darboties, un kāds cits uz mana rēķina kļūst bagāts.

Likās, ka Marks pilnībā iegrimis šajā problēmā.

177

—    Anna, jūs pat nevarat iedomāties, cik jūs man bijāt vajadzīga! Es nezinu, ko bez jums darīšu.

7 — Tapils

No šī komplimenta Annai kļuva nelabi.

Pēc tam Marks sāka runāt par lietu, kuras dēl šajā rītā bija nācis pie Annas.

—   Es nezinu, cik ilgi jūs vēl uzkavēsieties šajā valstī, bet esmu pārliecināts, ka no jums pieprasīs šādas tādas liecības. Ir daži aģenti, kurus zinām tikai mēs abi, jo es jums uzticējos kā pats sev. Tāpēc, ja kāds jums kaut ko prasīs, nekavējoties pasakiet to man.

—    Es palikšu Londonā pavisam īsu laiku.

Marks pamāja ar galvu.

—    Domāju, ka arī tas vioiem zināms. Tāpēc jau es steidzos pie jums. Jūs taču Bredlijam neko nestāstījāt par manu organizāciju, vai ne?

Meitene noliedzoši papurināja galvu.

—   Es zināju, ka jūs to nedarīsiet, — Marks turpināja. — Starp citu, tas man būtu vienalga. Sliktākajā gadījumā vious saliktu cietumā, bet man ir pilnīgi vienalga, kā viņi pavada atlikušo mūža dalu. Es negribētu tikai vienu — ka manu organizāciju kāds izmantotu savā labā. .

Negaidīti viņš mainīja sarunas tematu un apjautājās Annai par viņas nodomiem. Par to, kas notika patversmē, Marks vairs nebilda ne vārda.

Pēc pusdienām Anna devās pastaigāties un netālu pamanīja Zēdemanu, kas bija visai jautrā prātā.

Meitene devās uz universālveikalu, kas atradās Oksfordstrītā, un sāka iepirkties, lai gan viņai vēl arvien nebija skaidrs, uz kurieni dosies. Prāts sacīja, ka viņa brauks uz Parīzi, bet sirds ieteica pavisam ko citu — ceļojumu uz Brazīliju.

Daudzo pircēju vidū viņa pēkšņi ieraudzīja Tīzeru. Viņš bija loti eleganti ģērbies un, laipni smaidīdams, tuvojās.

—     Labdien, mis Anna! Ceru, ka jūs netraucēju… Es justos loti pagodināts, ja jūs parādītu man to godu un iedzertu ar mani tēju… Kafejnīca atrodas ceturtajā stāvā.

Viņas pirmā doma bija atraidīt piedāvājumu, bet Annai bija maiga daba, viņai nepatika veltīgi aizvainot cilvēkus.

—   Es došos augšā un pasūtīšu mums galdiņu, — Tlzers teica un atstāja viņu.

Pec brīža Anna uzkāpa augšā un iegāja kafejnīcā. Tlzers bija aizņēmis stūra galdiņu pie loga, aiz kura pavērās Oksfordstrlta.

—    Vispirms es gribu jums pateikt, ka es neesmu vainīgs pie tā, kas ar jums notika patversme. Es biju pret to, ka Marks gribēja…

—    Labāk par to nerunāsim.

—     Kā vēlaties! — Tlzers piekrita. — Viņam to nevajadzēja darīt. Tas nebija bruņnieciski. No tās domas vien man nāk drebuļi. Bet nerunāsim vairs par to… — Tad viņš mainīja tēmu:

—    Es ceru, ka kādā jaukā dienā jūs ar savu klātbūtni pagodināsiet manu pieticīgo mājokli. Nē, nē, es nedomāju patversmi. Es tagad sev noīrēju dzīvokli. — Un kā izbijies viņš pēkšņi apklusa.

—    Ceru, ka jūs to nestāstīsiet Markam?! Esmu ļoti jauki iekārtojies. Man dzīvoklis izmaksāja trīs tūkstošus mārciņu… Jā, jā, es pamanījos iekrāt mazliet naudas. Bet jūs taču to Markam neizpļāpāsiet, vai ne?

Anna pakratīja galvu.

—    Diez vai es vispār ar Marku par kaut ko runāšu.

Tīzers atviegloti nopūtās un pasmaidīja.

—   Marks ir apbrīnojams cilvēks, bet baidos, ka viņš savu lomu ir nospēlējis. Policija sākusi nopietni noņemties ar viņu. Turklāt misters Bredlijs Marku ne sevišķi mīl, bet Bredlijs ir ģeniāls cilvēks. Viņš ir pārāk gudrs, lai būtu policists. Viņam vajadzētu…

Anna pasmaidīja.

—    Ar Marku ir cauri. — Likās, ka šī doma Tīzeru iepriecina.

—     Viņš pārāk ilgi ir bijis darījumu virsotnē, un, ja Markam ir kaut drusciņ prāta, tad viņš tagad pazudis un mūsu zemē vairs nerādīsies. Pie visa vainīga viņa pašpārliecinātība. Man liekas, ka Marks pat šobrīd domā, ka ir spējīgs viens pats vadīt visu organizāciju un ka tā ir tikai viņa pūlu auglis. Tiešām ir daži aģenti, kurus zina tikai viņš un neviens cits, bet jūs taču tos pazīstat? Piemēram, aģentu Kārdifā? Ļoti noslēpumaina persona, bet jūs taču ne reizi vien piegādājāt viņam "preci".

Anna neko neatbildēja.

—    Tiešām, mis Anna, jūs esat pārāk kautrīga. Es dzirdēju, ka jūs grasoties braukt uz Parīzi un sākt dzīvi no jauna. Domāju, ka tas nebūs viegli. Bet Marks droši vien pret jums nebija īpaši dāsns.

—     Neesmu devusi viņam iemeslu būt dāsnam.

Tīzers pasmaidīja.

—     Protams, viņš nav cilvēks, no kura var pieņemt dāvanas. Bet es esmu pavisam citāds cilvēks. Šorīt no rīta es sev teicu: "Tīzer, tev pret šo jauno meiteni jāizturas kā džentlmenim! Ej uz banku un paņem no sava rēķina piecsimt mārciņu!" Tā es ari izdarīju. — Un viņš izņēma no kabatas naudasmaku. — Piecsimt mārciņu! Šī summa jums palīdzētu atkal nostāties uz kājām.

—     Cik es saprotu — jūs gribat no manis uzzināt Kārdifas aģenta vārdu un esat gatavs man par to samaksāt piecsimt mārciņu? — meitene jautāja.

—     Pilnīgi pareizi. Jūs esat ģeniāli lietišķa.

Annas lūpās rotaļājās smaids. Tīzeram likās, ka kompliments atstājis vajadzīgo iespaidu un viņai paticis.

—    Tātad jūs esat tas "lielais nezināmais"?

—     Kas? — Tīzers pārbijies jautāja.

—    Jūs esat tas cilvēks, kas nozaga Marka darījumus! Tas esat jūs, kas nolaupīja viņa riebīgās lietas! Marks man par to stāstīja.

—    Ko Marks teica? — Tīzers kļuva nemierīgs. — Riebīga lieta? Garšvielas?

—    Nevis garšvielas, bet kokaīns. Markam ir drošas ziņas, ka kāds viņa organizāciju izmanto savā labā.

—    Tas tiešām neesmu es! — Tīzers pārbijies šļupstēja. — Un, lūdzu, nesakiet viņam neko, ja viņš iedomāsies jautāt. Es tikai gribēju jūs pārbaudīt. Ha, ha, ha! — Un viņš sāka smieties, bc! tas neskanēja pārliecinoši. — Uzticība Markam — manas dzīves galvenā jēga!

Anna bridi klusēja, bet tad pajautāja pavisam tieši:

—     Kurš nogalināja manu brāli? Tlzers sašļuka pavisam.

—     Bredlijs, — viņš pēc ilgas klusēšanas izspieda. — Marks taču jums teica…

—    Kurš nogalināja Roniju? Vai jūs?

—    Es? Augstais Dievs! — Tlzers izbiedēts uzlēca no krēsla.

—     Es neuzdrošinātos pacelt roku pat pret savu ļaunāko ienaidnieku! Es nezinu, kurš viņu nogalināja! Varbūt tas bija nelaimes gadījums.

—   Tad kāpēc jūs apgalvojāt, ka nogalinājis Bredlijs? Bet varbūt viņu nogalināja Marks?

Tlzers izbijies paskatījās Annā.

—    Dārgā mis Pērmena, kāpēc jūs mani par to izprašņājat? Es tiešām neko nezinu…

Un pēkšņi, it kā aptvēris, kas notiek, viņš iesaucās:

—    Jūs strādājat Bredlija uzdevumā! Tagad es visu saprotu!

—    Es nevienam nestrādāju! — meitene viņu pārtrauca. — Bet jūs savas piecsimt mārciņas varat atkal atlikt savā rēķinā! Un, ja jums ir kaut nedaudz sirdsapziņas, tad jūs šo summu ziedosiet tiem nelaimīgajiem, kuri, pateicoties Markam un jums, iedzīvojušies kaunā un trūkumā.

Neatvadījusies Anna pameta Tlzeru. Tlzers noskatījās viņai pakal un pēc tam pieaicināja cilvēku, kas, Annai nezinot, visu laiku viņus vēroja.

• — Vai tu ievēroji šo dāmu? — Tlzers pajautāja svešiniekam.

—     Paseko viņai! Uz šis ielas ir pusducis policistu. Pirmajam no viņiem vari viņu nodot.

Svešais pamāja ar galvu un sekoja Annai. Misters Tlzers pagaidīja, kamēr viņi izgaist skatienam, un tad ar automobili devās mājup.

Annai pat prātā neienāca, ka viņu kāds gribēs izsekot. Meitene gāja nesteidzoties un apstājās pie veikalu skatlogiem. Pie viena skatloga Anna apstājās reize ar kādu virsnieku, kurš pieklājīgi pacēla cepuri, paklanījās viņai un gāja tālāk. Anna tam nepievērsa uzmanību, bet pēkšņi kāds viņu uzrunāja.

—     Atvainojiet, mis!

Balss skanēja stingri un cieti. Anna pagriezās un ieraudzīja savā priekšā policistu.

—    Vai jūs satikāties ar šo kungu? — viņš jautāja, norādīdams uz cilvēku, kas nesen bija runājis ar Tlzeru. Anna izbrīnīta pašūpoja galvu.

—     Ne, es viņu redzu pirmo reizi.

—     Vai jūs viņam piedāvājāt kaut ko nopirkt?

—     Nopirkt? — Anna brīnījās. — Man taču nav nekā, ko pārdot.

—    Vai tad jūs viņam nepiedāvājāt divus kokaina pulverlšus, kas atrodas jūsu somiņā?

—      Ne! — Anna, zaudējusi pašpaļāvību, noteica. — Man nav… — Un viņa ieskatījās somiņā. Tā bija vaļā un tukša. Par laimi, naudu viņa glabāja kabatā, nevis somiņā. Viņa atcerējās, ka pie skatloga bija sadūrusies ar virsnieku.

—    Mani ir apzaguši, kāds mani ir apzadzis! — Un viņa pastāstīja policistam, kas bija noticis. Policists saprata, ka Anna runā patiesību, tomēr aicināja nākt lidzi uz tuvāko policijas iecirkni.

Cilvēks, kas bija Annu nodevis, mēģināja aizmukt, taču policists neizlaida viņu no acīm.

—     Jūs, dēliņ, nāksiet mums līdzi! Ejiet pa priekšu! — viņš izrīkoja.

Policijas iecirknī Annai nācās noklausīties dīvainu stāstu, ka viņa šim cilvēkam esot piedāvājusi divus kokaīna pulverus un ka viņš Annas somiņā pamanījis veselu duci šo paciņu. Bet, viņam par nelaimi, viens no policistiem puisi uzreiz sveicināja kā vecu paziņu.

—     Man tiešām loti žēl, mis Pērmena, ka esmu spiests jums lūgt aprakstīt man to cilvēku, ar kuru jūs pie skatloga saskrējāties.

Anna godprātīgi izpildīja policista prasību. Tas apmierināti iesmējās:

—     Nu, viņu es loti labi pazīstu!

Anna devās uz mājām. To pašu gribēja darīt arī sūdzētājs, bet uz viņa elkoņa uzgūlās smaga roka.

—    Jums nāksies palikt šeit, — policists viņam laipni paskaidroja.

—     Kāpēc jūs mani aizturat? — ziņu pienesējs jautāja.

—    Tāpēc, ka rīt jums nāksies stāties tiesas priekšā par klaidonību un nepatiesu liecību sniegšanu.

Detektīvs, kas Annu bija nogādājis iecirknī, pavadīja viņu līdz mājām. Visu ceļu viņš bija loti uzmanīgs un goddevīgs un, kad detektīvs pieminēja, ka viņš strādā Bredlija nodaļā, Anna saprata, ka viņa policijā kļuvusi populāra.

—    Man nav skaidrs, kāpēc tas cilvēks par jums ziņoja. Tātad jūsu somiņā tiešām vajadzēja būt kokainam.

—     Bet…

—    Varbūt tas ir daudz vienkāršāk, nekā mēs domājam. Varbūt viņš pats ielika somiņā dažas paciņas, lai varētu jūs nodot. Vai jūs savu somiņu nekur neatstājāt?

Anna atcerējās tikšanos ar Tīzeru restorānā.

—    Jā, tas bija restorānā.

—    Vai jūs bijāt ar kādu kopā??

Viņa vilcinājās atbildēt.

—    Jā, ar vienu no maniem paziņām.

Tātad kokaīnu somiņā ielika Tīzers! Acīmredzot tā viņš gribēja ieriebt Bredlijam.

Mājās Annu sagaidīja Marks.

—      Anna, es jūs palūgšu uz minūti ienākt pie manis.

Nekautrējieties, dzīvokli bez manis atrodas ari kalpotāji! — viņš uzstājīgi palūdza.

Aizslēdzis aiz meitenes durvis, Marks jautāja:

—     Kāpēc jūs šodien tā aizkavējāties?

Anna pastāstīja viņam, kas noticis.

—     Jūs dzērāt tēju un atstājāt savu somiņu? Ar ko jūs bijāt restorānā?

Anna vilcinājās. Viņai negribējās nodot Tīzeru un stāstīt Markam par viņa divkosību.

—    Es tur biju ar misteru Tīzeru, bet nepieļauju domu, ka viņš būtu varējis tik nelietīgi rīkoties!

Marks iesvilpās.

—    Tīzers? Acīmredzot viņš gribēja ieriebt man.

—     Nedomāju gan…

—    Tā tas ir! — Un viņš piemiedza acis. — Goda vārds, tas būtu brīnišķīgi, ja es Tlzera vainas del nonāktu pie karātavām.

—     Bet kādēļ gan lai viņš to-darītu? — Anna brīnījās.

—    Tāpēc, ka viņš ir liels nelietis, un tāpēc, ka viņš zināja — jūsu arestam sekos manējais. Tīzers ari ir tas "lielais nezināmais", kas aizmuguriski centās pārņemt manu organizāciju. To es uzzināju tikai šodien. Vai viņš jums nejautāja mana Kārdifas aģenta adresi?

Anna nopūtās.

—     Es tiešām nespēju izprast viņa nodomus. Un es no šiem notikumiem jūtos tik piekususi, ka priecāšos ātrāk tikt prom no šejienes.

—    Vai jūs joprojām domājat braukt uz Parīzi?

Marks cieši pētīja Annu.

—    Jā, man liekas…

Marks draudzīgi paplikšķināja viņai pa plecu, bet šoreiz Marka maigais un uzmundrinošais pieskāriens lika viņai sarauties.

—     Neesiet tik jūtīga — es taču netaisos jūs nogalēt, — viņš pasmaidīja. — Ja man šovakar ir lemts kādam apgriezt sprandu, tad tas būs… nu, jūs jau zināt, par ko ir runa. Tas, Anna, ari ir viss! — Un viņš atvēra durvis.

Anna leni pacēla acis un paskatījās Markam sejā.

—     Mark, vai jūs kādu esat nogalinājis? — viņa jautāja.

Marks nodrebēja. Acīmredzot ari šim dzelžainajam un neievainojamajam cilvēkam bija savas vājās vietas.

—     Es esmu nogalinājis četrus cilvēkus, — viņš lēni atbildēja. — Bet nožēloju tikai par vienu no viņiem. Bet tagad ejiet!

Un viņš pavadīja Annu līdz viņas dzīvoklim.

24. nodaļa marks apciemo draugu

Tlzers mājās bija viens. Viņš īrēja nelielu namiņu, un viņa rīcībā bija divi kalpotāji, kuri sešos vakarā devās mājup. Tajos gadījumos, kad Tlzers vakariņoja mājās, viņam nācās pašam par sevi parūpēties. Arī tagad Tīzers bija aizņemts pie plīts — viņš cepa sev šķiņķi un olas. Šo nodarbošanos pārtrauca zvans pie durvīm. Tīzers atslēdza durvis un atrāvās atpakaļ: viņa priekšā stāvēja Marks. Tīzers vismazāk vēlējās redzēt šo draudīgo, nelokāmo cilvēku.

—     Nāc iekšā, dārgo Mark! — viņš steidzās apsveicināties ar viesi. — Tieši šovakar es grasījos tev rakstīt vēstuli un uzaicināt uz sālsmaizi.

—   Tādā gadījumā esmu tevi atsvabinājis no pasta izdevumiem. Vai tu esi viens mājās?

—    Nē, man ir divi kalpotāji. — Un Tlzers, izgājis kāpņu telpā, pasteidzās nokliegt: — Netraucējiet mani! Man ir viesis, misters Makhills.

Marks iesmējās.

—        Vari nespēlēt komēdiju! Pat ja es nebūtu redzējis, kā tavi kalpotāji aiziet, es tik un tā zinātu, ka tu mājās esi viens. Bet tev nav ko bīties, es netaisos sadauzīt tavu stulbo pauri.

Abu saruna nebija nemaz tik nepatīkama, kā Tlzers baidījās. Marka apvainojumus un lamas viņš uzņēma mierīgi un bija priecīgs, ka Marks nepāriet uz iedarbīgākām pārliecināšanas metodēm.

Makhills uzminēja viņa domu gaitu.

—     Tava laime, Tīzer, — viņš teica. — Ja man būtu vairāk brīva laika un policija man nesekotu, es tevi apciemotu vēlākā stundā.

—    Tev seko?! — Tlzers nošļupstēja.

Marks pamāja ar galvu.

—    Varu tev apsolīt — ja man bus lemts nonākt pie karātavām, tad arī tu tur nonāksi! Tu esi pārāk iepinies visās manās lietās, lai varētu cerēt, ka tevi izglābs nodevība un sirdsšķīsta atzīšanās. Bredlijs medī ne tikai mani, bet arī tevi. Un, ja viņam izdosies mūs nogādāt pie karātavām, tad es iesniegšu ministrijai lūgumu, lai mūs nesoda vienā dienā. Es nevēlos apgrūtināt savus pēdējos mirkļus ar tādas nožēlojamas žurkas kā tu spiedzieniem.

Marks strauji mainīja sarunas tēmu:

—     Rīt mēs kopā dosimies pie Li Džozefa. Es beidzot gribu visā notikušajā ieviest skaidrību.

—     Bet kur viņš atrodas?

—    Nu jau vairākas dienas viņš atkal apmeties "Lēdijā Stērsā".

Marks izvilka no kabatas notaukotu papīra gabaliņu un izlasīja:

"Mīļais Mark, rīt atnāc pie manis uz "Lēdiju Stērsu"! Es Tev kaut ko parādīšu. Atnāc ap vienpadsmitiem! LV."

—     Rīt no rīta tu atnāksi pie manis! — Marks turpināja.

—     Nē, es tur neiešu! — Tīzers iekliedzās. — Es negribu tur iet, Mark! Tas ir Bredlija triks…

—    Nerunā muļķības! Tu nāksi man līdzi! Ko tu baidies? Vai tu tiešām domā, ka atradīsies tiesnesis, kas mūs notiesās, klausoties tā prātu izdzīvojušā veča liecības? Viņš mūs nodeva policijai, bet Bredlijs ir pārāk gudrs, lai censtos mūs nodot tiesai, pamatojoties liz tā veča apsūdzību. Mums nav jābaidās.

Sapratis Tīzera skatienu, viņš iesmējās.

—    Vai tikai tu neiedomājies, ka Bredlijs tevi taupa tāpēc, ka cer — tu liecināsi pret mani? Tu šai lomai nederi! Tu esi par daudz līdzvainīgs. Tu esi mans līdzdalībnieks Ronija slepkavībā.

—    Tu zini, ka es gribēju viņu glābt, es negribēju viņa nāvi! — Tīzers ievaidējās. — Vai tu tiešām gribi, lai es maksāju par taviem darbiem? Kāds tev no tā labums? Es taču gribēju Roniju izglābt! Es taču tev teicu…

—     Neko tu man neteici. Vienīgi to, ka viņu vajadzētu novākt no ceļa. Ronijs nekaunējās tevi lamāt, un tu viņu ienīdi. Bet man pret Roniju nebija naida. Izveidojās tādi apstākli, ka viņu vajadzēja novākt, bet man viņa bija žēl. Bet tu priecājies, ka Ronijam beigas. Tu varbūt iedomājies, ka es neatceros, kā tu Roniju turēji, lai es varētu viņu nosist?

Tīzers no šausmām ierāvās dziļi krēslā. Viņu pārņēma neizmērojamas bailes — viņš bija tuvu vājprātam.

—     Un tagad es tev vēl kaut ko pateikšu. Tu nevari nemanīts pamest šo māju. Man pa pēdām gāja policists, bet, kad es pienācu pie tavas mājas, tad ieraudzīju otru, kas novēroja tevi. Policija ir daudz gudrāka, nekā tu iedomājies, un viņi var tevi paņemt kurā katrā bridi.

Mierīgi izņēmis no kabatas cimdus, Marks tos cītīgi uzvilka rokās un nevērīgi sacīja:

—      Rit no rīta desmitos tu atnāksi pie manis! Un nekādu atrunu: tevi aizkavēt drīkst tikai pēkšņa nāve. Bet, ja tu iedomāsies ar mani izspēlēt kādu no saviem dumjajiem jokiem, tad es parūpēšos, lai tas vienīgais, kas var tevi attaisnot, tiešām piepildītos!

25. nodaļa "lēdija Stērsa"

Negaidīti "Lēdija Stērsa" kļuva par visas apkārtnes iedzīvotāju ziņkārības objektu. Vecais LI no jauna atgriezās savā mitekli. Misis ŠIfena bija redzējusi, kā viņš klaiņo pa istabām un sarunājas ar saviem neredzamajiem draugiem. Ari misters Šlfens redzēja LI, bet visas viņu pūles veco .iesaistīt sarunā beidzās neveiksmīgi.

LI izvairījās no sarunām un tikai draudīgi smaidīja. Vēlāk misters Šīfens stāstīja, ka, redzot šo smaidu, viņam tirpas skrējušas pār muguru.

Dīvainas sakritības dēl tajā pašā dienā tajā pusē parādījās arī vecais Zēdemans.

Pamestajā nomalē Zēdemans tika uzskatīts par sava veida orākulu. Reiz vakarā viņu stiprā dzērumā aizturēja policists. Kaut ari Zēdemans briesmīgi lamājās, policists tomēr viņu aizveda nevis uz iecirkni, bet gan uz mājām. Šis notikums vairoja Zēdemana popularitāti.

Tajā rītā, kad Makhills nolēma apciemot "Lēdiju Stērsu", arī Zēdemans devās uz vecā Li mitekli.

Viņš soļoja tik lepni un svinīgi, ka visi gājēji, kas gadījās ceļā, godbijīgi pavirzījās malā.

Mājā Zēdemanu ielaida misters Šīfens. Drīz pēc vecā ieradās arī Marks un Tīzers.

Zēdemans nekavējoties pievērsās stiprajiem dzērieniem, kas atradās mājā, neizrādot nekādu interesi par Marku. Bet Marks, ieraugot Zēdemanu, nebija sajūsmā.

—      Kāpēc jūs maisāties pa šo pusi? — Marks apjautājās. — Mani sasniegušas ziņas, ka jūs pat esot pārcēlies uz šejieni.

Atbildes vietā Zēdemans ieskatījās pulksteni un teica:

—   Jums vajadzēs mani atvainot! Traktieri taisa vaļā — tur jūs mani atradīsiet katrā laikā.

Marks pagaidīja, kamēr aiz viņa aizcērtas ārdurvis, un, skatoties pa actiņu sienā, pārbaudīja Zēdemana apgalvojuma patiesumu. Zēdemans tiešām šķērsoja ielu un devās uz traktiera pusi.

—     Tajā vakarā, kad Li bija atnācis pie tevis uz māju, viņš izskatījās tik savādi, — Tlzers sacīja. — Viņš taču nepieminēja Roniju, vai ne?

—     Nē, viņš to nepieminēja.

—    Vai tu patiešām domā, ka viņš netaisās mums atriebties? Man radies iespaids, ka viņš vispār neatceras, kas ar viņu noticis.

Marks pašūpoja galvu.

—     Tas ir brīnums, ka viņam izdevies tikt cauri sveikam un veselam. Bet, ja es viņu neievainoju, tad taču grīdā vajadzēja palikt ložu pēdām!

Atbīdījis paklājiņu, viņš sāka pētīt lūku un grīdu.

—     Nē, nav nekādu ložu pēdu. Bet es nevarēju netrāpīt!

—      Kā Anna izturas? — Tlzers bailīgi pajautāja. — Vai tev neliekas, ka viņa kaut ko nojau|? Tas taču būtu šausmīgi, ja viņa uzzinātu patiesību par Roni ja nāvi! Jo ātrāk viņa aizvāksies no šejienes, jo labāk!

Marks neklausījās. Viņš tagad pētīja sviru pie sienas un atklāja, ka lūkas mehānisms joprojām darbojas. Atlika tikai pagriezt sviru, un lūka atvērās, atklājot četrstūrainu bezdibeni. Cauri lūkai varēja saskatīt melnu, saglumējušu ūdeni un pālus, kas notur māju.

Marks noliecās un uzmanīgi apskatīja lūku.

—     Vai atceries, kā mans zelta pulkstenis iekrita šajā lokā? Mēs toreiz izsaucām strādnieku no kanalizācijas pārvaldes un uzdevām viņam to sameklēt. Visi viņa meklējumi izrādījās veltīgi — pamats ir tik dūņains, ka neļauj kustēties. Ja tur iekristu cilvēks, viņš būtu lemts bojāejai, jo pat nespētu izpeldēt. Starp citu, viņam arī nenāktos peldēt — pirms viņš tiktu līdz ūdenim, pārsistu galvu uz sijām.

Tīzers atsprāga no lūkas.

—     Mark, ko tu esi sadomājis? — viņš ar grūtībām izrunāja.

—    Drīz šeit ieradīsies Bredlijs. To man pateica viens no maniem cilvēkiem.

—     Ko tu gribi ar to sacīt? — Tīzers žēlabaini izdvesa.

Marks vēlreiz paskatījās uz laku.

—     Kā būtu, ja ar Bredliju notiktu nelaimes gadījums?

Tīzers saprata.

—     Nē, nē! Es par to nemaz negribu dzirdēt! — viņš sāka murmināt. — Tu esi prātu zaudējis! Ar Bredliju nav nekādi joki.

Marks lēni gāja apkārt atverei, skatoties uz lūku.

—   Es jau sen par to sapņoju. Iedomājies, kā viņš ienāk istabā, kā uzliek kāju uz paklāja…

—    Tā tiešām ir laba ideja, Mark, bet…

—     Es vienmēr esmu sapņojis, ka man izdosies iznīcināt šo ienaidnieku, ka viņš būs bezpalīdzīgs, beigts…

Uz kāpnēm atskanēja soli.

—   Ātrāk, ātrāk taisi ciet lūku! — Tīzers nošļupstēja un, redzot, ka Marks nekustas no vietas, metās pie sviras. Bet, pirms Tīzers to sasniedza, Marks sagrāba'viņu aiz rokas un apturēja.

Tajā mirklī istabā ienāca Bredlijs. Viņš bija brīnišķīgā garastāvoklī un bezrūpīgi uzsmaidīja Markam.

—    Labdien, Makhill! — viņš teica un apstājās netālu no paklāja.

Tīzers zaudēja ne vien spēju runāt, bet ari pakustēties no vietas.

—     Vai jūs šeit ieradāties, lai apsveicinātos ar veco Li? — Bredlijs turpināja. — Man nebutu nekas preti parunāties ar jums visiem trijiem reizē.

—      Ar tādiem pašiem panākumiem varat runāt ar mums diviem, — Marks drūmi atbildēja. — LI, vecā, viltīgā lapsa, vēl nav atnācis. Man ir aizdomas, ka viņš ir noslēpies un baidās nākt šurp. Varu derēt, ka jums visu šo laiku bija zināms, kur viņš atrodas! Jūs neesat muļķis, Bredlij…

Bredlijs tuvojās Markam un liktenīgajai robežai, kur sākās paklājs. Tlzcram ar pūlēm izdevās apspiest vaidu, kas lauztin lauzās no viņa krūtīm.

—    Mark, inetiet pie malas savus jokus! — Bredlijs viņu pārtrauca.

—   Jūs neesat tiesnesis, tāpēc nevarat pavēlēt, — Marks viņam iebilda.

—     Es runāšu ar jums tādā toni, kādu atzīstu par piemērotu! — Un Bredlijs, uzgriezis noziedzniekiem muguru, devās uz izeju.

—    Kā gan citādi. Ne velti jūs esat paņēmis līdzi veselu baru ar policistiem! — Marks izsmējīgi sacīja.

Bredlijs zibenīgi pagriezās pret viņu.

Marks tīšuprāt bija ieņēmis tādu pozīciju, lai Bredlijam pie viņa būtu jāiet pāri paklājam.

—    Vai jūs tiešām domājat, ka man vajadzīga palīdzība, kad darīšana ar tādiem puišiem kā jūs? — Bredlijs ironiski jautāja.

—   Jūs baidāties, ka es jūs līdz nāvei piekaušu un ka jūsu mīlā Anna…

—    Neuzdrošinieties pieminēt viņas vārdu! — Bredlijs iesaucās.

—     Un kāpēc gan ne?

Bredlijs apņēmīgi devās pie Marka. Tīzers pielēca kājās un krampjaini sakoda zobus. Un tad notika brīnums: Bredlijs uzkāpa uz paklāja, bet paklājs palika, kur bijis, un izmeklētājs vēl arvien stingri stāvēja uz savām kājām. Bet Markam pārmainījās sejas izteiksme. Tīzers vairs nespēja savaldīties un skali iekliedzās.

—     Kas ar jums notika? — Bredlijs brīnījās un paskatījās uz abiem. — Jums kaut kas rēgojas?

Makhills smagi nopūtās. Sasprindzinājums bija atslābis, bet viņš vēl aizvien nespēja saņemt sevi rokās, lai sakarīgi atbildētu uz Bredlija jautājumiem. Marks atspiedās ar elkoņiem uz galda un cieši skatījās uz policistu. Makhills nevarēja aptvert, vai tas notiek sapni vai īstenībā. Bredlijs joprojām stāvēja uz paklāja, bet viņam zem kājām taču vajadzēja būt tukšumam! Kāds noslēpumains spēks viņu noturēja?

Beidzot Marks saņēma dušu.

—    Sakiet, Bredlij, — cik ilgi mums vajadzēs gaidīt veco Li? Vai jūs neesat viņu kaut kur ieslēdzis?

Atbildes vietā Bredlijs pajautāja:

—     Vai jūs esat pārliecināts, ka viņš šeit ieradīsies? Varbūt jūsu pēdējā tikšanās ir sagādājusi Li tik nepatīkamas atmiņas, ka viņš izvairās no tādas iespējas?

To pateicis, Bredlijs ar kāju atbīdīja paklāju un paskatījās uz grīdu. Marks ieraudzīja, ka lūka ir ciet. Kaut arī neviens no viņiem nebija pieskāries svirai, lūka bija aizvērusies.

—    Vai jūs neatradāt lodes pēdas? — Bredlijs jautāja. — Es domāju, ka jūs izmantojāt situāciju un izpētījāt grīdu.

Un viņš izvilka no kabatas mazo kārbiņu un parādīja Markam abas lodes.

—     Paskatieties uzmanīgāk, Makhill! — Bredlijs piedāvāja.

—     Mani tās neinteresē, — Marks neapmierināti noburkšķēja. — Jūs labāk varētu pateikt, kur palicis jūsu draugs Lī Džozefs. Tikai neiedomājieties, ka es baidos no tā veča apvainojumiem! Nedomāju, ka atradīsies tiesnesis, kas būs ar mieru mani tiesāt, pamatojoties uz tāda cilvēka liecību, kurš redz garus. Starp citu, varat pamēģināt un redzēsiet: visi par jums smiesies.

Tajā mirklī durvis atvērās un ienāca misters Šīfens.

—    Tikko atskrēja kāds puišelis un atnesa vēstuli. Viņš teica, ka to sūtījis vecais Lī.

Bredlijs atplēsa vēstuli un izlasīja.

—    Lī atnāks ne agrāk kā vienpadsmitos vakarā, — viņš teica klātesošajiem. — Acīmredzot viņš jau iepriekš izvēlējās šo stundu. Tā tomēr ir īpaša stunda.

—     Kāpēc? — Marks jautāja.

—     Tāpēc, ka viņu nogalināja vienpadsmitos. Un tieši šajā stundā tika nogalināts arī Ronijs.

—     Ko jūs muldat? LI Džozefs nogalināts? Jūs esat jucis! Es taču viņu redzēju pats savām acīm.

—    Varbūt jūs redzējāt ari Roniju Pērmenu? Viņš noteikti ir miris. Nu, lieliski — pulksten vienpadsmitos vakarā mēs šeit atkal satiksimies.

Tlzers bija mēms no šausmām.

Bredlijs izgāja, un durvis aiz viņa ar troksni aizcirtās. Marks pavēlēja ŠIfenam doties projām, un tad Tlzers deva jūtām vāju. Viņš blenza lūkā un iesaucās:

—    Vai tu redzēji? Viņš uzkāpa uz paklāja un neiekrita!

Marks nikni uz viņu paskatījās un iebrēcās:

—   Tāpēc, ka lūka bija aizvērta! Jautājums ir tāds — kas pamanījās to aiztaisīt?

Un pēkšņi nez no kurienes atskanēja žēlabainas vijoles skaņas. Kāds spēlēja Tosti "Pēdējo dziesmu".

26. nodaļa saimons uzaicina tīzeru

Marks Makhills savu naudu bija noguldījis četrās dažādās bankās. Trijās viņš likvidēja tekošos rēķinus un izņēma visu naudu. Ceturtajā bankā noguldītā summa bija nenozīmīga, un tās rēķinu zināja policija. To Marks neaiztika, lai nemodinātu aizdomas.

Pēc tam Makhills pasūtīja piecas spēcīgas automašīnas, norādot adreses dažādās Londonas pusēs, un lika tām viņu gaidīt. Mašīnas bija no dažādām garāžām un pasūtītas uz dažādiem vārdiem. Ar savu aģentu palīdzību Markam bija izdevies dabūt divas jaunas pases. Viņš tajās ielīmēja fotogrāfijas, kuras bija uzņēmis pats savās mājās.

Atlika tikai nogaidīt īsto bridi un realizēt savu bēgšanas plānu. Marks gribēja vispirms doties uz Eseksu. Bērnhemā viņu gaidīja jaudīga motorlaiva, uz kuras bija viss, kas nepieciešams juras braucienam. /

Makhills cerēja, ka viņam izdosies sasniegt Ostendi. Laiva bijļa reģistrēta un zem Beļģijas karoga varēja parādīties jebkurā osta, neradot ne mazākās aizdomas.

Marks necentās izrunāties ar Annu. Kalpotājs pavēstīja, ka vina agri no rīta atstājusi māju. No šī brīža Annai viņa dzīvē nebija nekādas nozīmes. Ja viņš par kādu domāja, tad tas bija Tīzers. Tīzers bija daudz bīstamāks, kaut arī viņam nu gan vajadzēja zināt, ka jebkurš mēģinājums Marku nodot draud ar katastrofu pašam.

Ap pusdienlaiku Anna saņēma vēstuli no Bredlija. Tajā bija rakstīts:

"Man jāizlūdzas no jums palīdzība, vēl vairāk — upuris.

Vai jūs būtu ar mieru atnākt šovakar ap vienpadsmitiem uz "Lēdiju Stērsu"? Es jūs loti lūdzu tur ierasties! ja jūs piekritīsiet, es aizsūtīšu cilvēku, kas jūs tur nogādās ar automobili. Varbūt Jūs man to nekad nepiedosiet, bet es esmu spiests Jūs tur ielūgt, lai Jūsu klātbūtne radītu psiholoģisku spiedienu uz vienu no personām, kas būs "Lēdijā Stērsā"."

Viņa uzmanīgi izlasīja vēstuli un tad ielika savā somiņā.

—    Pasakiet misteram Bredlijam, ka es tur būšu, — viņa teica policistam, kas gaidīja atbildi.

Ielūgums Tīzeram bija rakstīts uzstājīgākā formā. Pie viņa ieradās seržants Saimons, kas nepievērsa ne mazāko uzmanību kalpotāja vārdiem, ka Tīzera nav mājās.

—     Es pagaidīšu, kamēr viņš atgriezīsies! — policists mierīgi paziņoja un apsēdās uz krēsla.

Nepagāja ne ceturtdaļstunda, kad bāls un, kā parasti, nobijies ieradās Tīzers.

—    Jūs šovakar gaida "Lēdijā Stērsā", — seržants viņam teica. — Bredlijs mani atsūtīja, lai es jums to pateiktu.

—     Es slikti jutos un netaisos šodien iet ārā no mājām, — Tīzers murmināja.

—    Tādā gadījumā jūs uz turieni nogādās ar ātrās palīdzības karieti. Uzskatiet sevi par arestētu!

Tīzera bailēm nebija robežu.

—     Bet, mister Saimon, vai tad jums ir kāds iemesls būt ar mani neapmierinātam? Vai tiešām jūs ticat visam tam, ko par mani sastāstījuši mani ienaidnieki?

Bet seržants nebija noskaņots klausīties viņa pļāpāšanā.

Ar rokas mājienu viņš apklusināja Tīzeru.

—    Tīzer, jums ir laimīga iespēja palīdzēt sev pašam! Daudz mēs nevaram apsolīt, bet kāpēc jums neatvieglot savu stāvokli ar labprātīgu atzīšanos? Ja jūs būtu atklāts, jums sliktākajā gadījumā draudētu mūža ieslodzījums, bet ne pakāršana.

Tīzers sarāvās kā tārps.

—   Es tiešām neko nezinu, tiešām neko! Jūs un misteru Bredliju ir maldinājuši, ja jūs domājat, ka es varu kaut ko pastāstīt par nabaga Ronija likteni.

—    Man liekas, ka es viņa vārdu nepieminēju, — seržants vēsi piebilda. — Un atcerieties, ka šovakar jums jābūt "Lēdijā Stērsā"! Un nedomājiet bēgt — tas būs veltīgi! Esmu vairākiem saviem cilvēkiem pavēlējis jūs novērot.

27. nodaļa atrisinājums

Kad Anna un viņas pavadonis iznāca Kevendiša laukumā, sāka līt stiprs lietus. Viņus gaidīja slēgta mašīna.

—   Vai tur ieradīsies vēl kāds? — Anna jautāja, iekārtodamās mašīnā.

—    Tīzers un Makhills. Apmēram pirms desmit minūtēm viņi devās tajā virzienā.

—     Ja es nemaldos, jūs esat misters Saimons un reiz mani arestējāt.

—    Jā, tas esmu es, — policists labsirdīgi atbildēja.

—   Tādā gadījumā jūs varētu man pateikt — vai mēs braucam uz "Lēdiju Stērsu" Ronija lietas dēj?

Bet misters Saimons viņas ziņkāri neapmierināja.

—     Misters Bredlijs to visu jums pastāstīs labāk nekā es.

Markam šis brauciens nesagādāja prieku, jo Tīzers visu laiku

uzbāzās ar dažādiem jautājumiem. Pēkšņos vaļsirdības uzplūdos Tīzers pastāstīja Markam par policijas piedāvājumu.

—     Protams, es no tā, mīļo Mark, atteicos! Lai kas arī notiktu, es neatklāšu noslēpumu. Es tevi nenodošu. No tādām domām vien man jau kļūst nelabi.

—    Man arī nenāk ne prātā turēt tevi aizdomās. Tu pārāk trīci par savu dzīvību. Viņi taču nevar tev apsolīt, ka, mani nododot, tu atbrīvosies no padarītā un tev izdosies no šī notikuma izkļūt sveikam un veselam. Ja viņi tamlīdzīgu solījumu būtu tev izsnieguši rakstiski, tu, protams, netielētos un vienā mierā mani nodotu.

Marks pārtrauca savu spriedelēšanu, jo iedomājās par motorlaivu, kura viņu gaida Bērnhemā. Laika prognozes bija tik labas, cik vien var vēlēties: "Vāja viļņošanās, viegla migla."

Piebraucot pie Lī Džozefa mājokļa, viņi atklāja, ka durvis ir aizslēgtas. Marks pieklauvēja, un pēc maza brītiņa viņi izdzirdēja šļūcošus solus. Šīfens nokāpa lejā pa kāpnēm un ielaida viņus mājā.

—     Es priecājos, ka beidzot vismaz kāds ir atnācis, — viņš teica. — Te ir savairojušās žurkas, un vienam ir bailīgi.

—    Vai vecais jau ir atnācis? — Marks noprasīja.

—    Nē. Līdz šim viņš nav rādījies. Man loti žēl, ka es piekritu šeit būt "šodien vakarā". Jūs zināt — te klaiņo rēgi! Te var dzirdēt pašas neiedomājamākās skaņas! Ja man šeit vajadzētu pavadīt dažas naktis, es sajuktu prātā.

—    Vai šovakar te neviens nav nācis?

—    Te bija tikai policists.

—     Bredlijs?

—    Jā. Viņš te nonīka pāris stundu. Es viņam jautāju, vai nav kas vajadzīgs, bet viņš atbildēja, ka nē. Es neko viņam nevarēju padarīt. Viņš staigāja pa māju, it kā tā piederētu viņam.

Vecā Li māja grima puskrēslā. Vienīgā lampa pie griestiem raidīja vāju gaismu.

—     Vai jūs to jau redzējāt? — ŠIfens pajautāja un norādīja apmeklētājiem uz durvīm, pie kurām bija piestiprinātas sešas zaļas lampas. — Dīvaina ideja. Nevar tikai saprast, kam tas vajadzīgs.

Marks šodien bija loti valodīgs un skaidroja vecajam vīram:

—      Pie katra trešā pakāpiena ir piestiprināts kontakts, kas ieslēdz vienu no šim lampām. Tas ir tāds kā trauksmes signāls, kas paziņo par kāda ierašanos.

—     Augstais Dievs! Cik labi, ka jūs man to paskaidrojāt! Es šodien traki pārbijos, kad atnāca mana sieva.

Kāds pieklauvēja pie ārdurvīm. Marks nokāpa lejā, lai atvērtu tās jaunatnācējam. Tā bija Anna. Viņas ceļabiedrs bija meiteni pārliecinājis, ka viņa tiks uzmanīta un ka nav jābaidās.

—     Anna, nāciet iekšā! — Marks viņai teica. — Kā jūs te nokļuvāt? Vai jūs atnācāt viena?

Anna neko neatbildēja un kāpa augšā.

Meitenes atnākšana mazliet nomierināja Tlzeru.

—    Dārgā mis Anna, jūs nevarat iedomāties, cik loti jūsu parādīšanās mani iepriecina! — Un viņš paspieda Annas roku. — Tātad ari jums lika te ierasties…

—     Labāk būtu, ja tu turētu mēli aiz zobiem! — Marks saskaities noteica un, atkal pievērsies Annai, jautāja: — Ko tas viss nozīmē?

—    Es nezinu.

—    Vai jūs ataicināja Bredlijs?

Viņa pamāja ar galvu.

—    Vai vecais LI ari šeit atrodas?

Šlfens iejaucās sarunā:

—    Nē, mis. Mēs domājām, ka viņš pārradīsies vēl pēcpusdienā. Pie mājas sapulcējās daudz laužu — visi grib viņu redzēt.

—    Vai misters Bredlijs arī atnāks? — Anna jautāja.

—     Nedomāju vis, — Šīfens atbildēja. — Viņš man uzdeva piezvanīt viņam uz Skotlendjardu, ja notiktu kaut kas sevišķs. Viņš man iedeva savu telefona numuru… — Šīfens saberzēja nosalušās rokas. — Ja neesmu jums vairs vajadzīgs, tad es iešu virtuvē un iekuršu uguni.

Šīfenu neviens necentās aizturēt. Pēc viņa aiziešanas iestājās mokošs klusums.

—      Anna, es nekādi nevaru saprast — kāpēc jūs nācāt šurp? — Marks pārtrauca klusumu.

—     Bet kāpēc lai es nenāktu? — meitene izaicinoši jautāja.

Marks paraustīja plecus.

—    Pēdējā laikā jums ir loti labs garastāvoklis. Es pat reiz no rīta dzirdēju jūs dziedam. Vai par jūsu labo omu arī jāpateicas tam pašam Bredlijam?

Viņa pasmaidīja.

—    Es pati par to brīnos.

Atkal iestājās klusums.

—   Vai jūs joprojām domājat braukt uz Parīzi, kad šie notikumi būs galā? — Marks jautāja. — Reizēm man liekas — tā bija mana kļūda, ka aizturēju jūs Londonā. Man likās, ka sieviete būs ārpus policijas aizdomām. īstenībā izrādījās, ka tieši jūs piesaistījāt šo cilvēku uzmanību.

Anna turpināja klusēt.

Tīzers piegāja pie loga un paskatījās uz ielu.

—     Mark, Mark! — viņš negaidīti iekliedzās. — Kāpēc tur atrodas tik daudz cilvēku?

—    Ko tu tur pļāpā? — Makhills devās pie viņa un ar kabatas lakatiņu noslaucīja loga stiklu. — Izskatās, ka tās ir policijas laivas. Tās dodas uz slūžām.

—    Bet tās griežas apkārt! — Tlzers nočukstēja. — Mark, viņi apsargā līci! Ko tas nozīmē? Mark… mana klātbūtne šeit nav tik nepieciešama… Varbūt es varu iet?… Mis Pērmena, atvainojiet!

—    Tu paliksi šeit! — Marks asi izmeta.

Istabā atkal ienāca Šīfens, un Marks ar mājienu viņu pieaicināja klāt.

—    Vai jums mājās nav kas dzerams?

—     Man ir pudele viskija.

Marks saņēma Tīzeru aiz elkoņa.

—    Nomierinies! Iedzer kādu malku, un tev kļūs vieglāk. Anna, vai jums nebūs iebildumu, ja mēs jūs uz brīdi pametīsim?

Anna pamāja ar galvu un, kad viņi bija aizgājuši, saprata, ka pat Marka klātbūtnē bija jutusies labāk nekā šajā grūtsirdīgajā un draudīgajā vientulībā. Meitenei likās, ka no tumsas vinā noraugās kādas lielas acis. Lejā skalojās ūdens, sacēlās stiprs vējš, tas gaudoja skurstenī un grabināja dakstiņus uz jumta. Un pēkšņi viņa atkal pārdzīvoja to pašu, ko vienreiz jau bija izjutusi. Nodzisa gaisma, istaba kļuva tumša, tad atvērās grīdas lūka un parādījās kādi pleci un galva. Tas bija Lī Džozefs.

Anna nobijās, ieraugot veco vīru, kas rāpās augšup, un atkāpās pie sienas. Šoreiz viņa pavisam skaidri redzēja viņa seju. Lūka atkal aizvērās, un vecais pazuda savā mazajā gulamistabiņā. Tad no jauna iedegās gaisma.

Vēl pēc mirkļa istabā atgriezās Marks Tīzera pavadībā.

—    Mēs nevarējām atrast korķu viļķi. Vai kaut kas noticis? — jautāja Marks, redzēdams Annu bailēs piespiedušos pie sienas.

Annas lupas bija kļuvušas bālas.

—    Nupat šeit atnāca vecais Lī, — viņa nočukstēja, parādīdama uz lūku.

—    No šejienes?

—    Jā. Viņš iegāja mazajā istabiņā.

—        Vai jūs par to esat pārliecināta? — Tīzers jautāja, drebēdams no bailēm. — Varbūt fantāzija jūs izjokojusi. Kāpēc lai viņš ierastos tik neparastā veidā?

—     Šeit, blakus gultai, es atklāju mazas durtiņas. Agrāk es tās nebiju pamanījis, — atskanēja Marka balss. — Es loti brīnos, ka…

Un viņš apklusa, izdzirdis vijoles skaņas. Tās nāca arvien tuvāk un tuvāk. Pēkšņi uz istabas sliekšņa parādījās Li Džozefs. Viņš devās pie loga un apsēdās savā ierastajā vietā.

—     Augstais Dievs! — Tīzers iestenējās. — Tas ir viņš!

Vecais nolika vijoli pie malas.

—    LI, ar tevi runā Marks, — Makhills teica. — Vecais Li, kā klājas?

Vecais piecēlās no savas vietas un pienāca viņam klāt. Cieši pietuvojies, viņš vērīgi paraudzījās Makhillā.

—      Savādi, ka tu man to jautā! Es loti labi jūtos, dzīvoju lieliski… Mīļo Mark, vai tu vēl joprojām atceries veco Lī? Bieži?

Aizgriezies no Marka, Lī pievērsās saviem neredzamajiem draugiem:

—    Tagad, Henrij un Pīter, jums laiks gulēt! Laiks aijā—aijā… Maziem bērniem laiks gulēt. Arlabunakti! — Un apmīļojis viņš ar rokas mājienu tos atlaida.

—     Viņš joprojām ir dīvains, — Marks nočukstēja. — LI, pie tevis atnākusi mis Pērmena, Ronija māsa.

Li pamāja ar galvu.

—     Es viņu redzu. Viņa taču no manis nebaidās.

—    Es arī šeit atrodos, — Tīzers iesprauda kādu vārdu. — Vai tu mani pazīsti? Vai tu atceries veco, labo Tlzeru?

Bet Lī nepievērsa viņam nekādu uzmanību, devās pie skapja, izņēma no tā pudeli un glāzi un apsēdās uz koka kastes, kas viņam bija galda vietā.

—    Kāpēc mums šodien vajadzēja šeit sapulcēties? Vai Bredlijs ari atnāks šurp? — Marks jautāja. — Kam tu ielēji to vīnu?

—    Viņam, — Lī pameta ar galvu.

—    Kam? — Anna, tik tikko valdīdama satraukumu, pajautāja.

Vecais paskatījās uz viņu, un viņa acis kļuva skumjas.

—     Vai jūs nedusmosieties, ja es jums pastāstīšu patiesību?

—    Tas ir Ronijam? — Anna iekliedzās. Vecais klusēdams pamāja ar galvu.

—     Ko tas nozīme, neprātīgais? — Marks iesaucās.

—    Tas ir viņam, — Lī atbildēja. — Viņš katru nakti nāk šurp.

—     Katru nakti? — Marks nicīgi iesmējās. — Tevis taču šeit nebija veselu gadu.

Marks izdzirdēja Li smejamies.

—    Vai tu tā domā? Bet es nācu uz šejieni.

—    Es nevaru izturēt! — Tīzers, zaudējis savaldīšanos, iesaucās.

—     Nabaga Ronijs taču ir miris! Viņš nevar šeit ierasties…

—     Viņš katru nakti nāk šurp, — vecais svinīgi paziņoja.

—    Viņš uzkāpj pa trepēm un ienāk šajā istabā. Pec tam viņš pienāk pie galda un pieskaras glāzei, bet vīnu viņš nedzer. Tajā vakarā taču viņš gatavojās iedzert, viņš pielika glāzi pie lūpām un…

—    Apklusti! — Marks iebrēcās. — Vai tad tu neredzi, ka esi nobiedējis mis Annu?

Bet Anna piespieda Marku apklust.

—    Nē, turpiniet, turpiniet! Es nebaidos ne no dzīva, ne miruša Ronija.

—     Jūs taču nevarat viņu ieraudzīt, — Marks nicīgi izmeta.

—    Tas viss taču pastāv tikai veča slimajās smadzenēs. Vecais Li turpināja:

—     Ronij, es ielēju tev vīnu! Vai tu gribi dzert?

—     Un kas pēc tam notiek? — Marks ļauni jautāja, bet arī viņa balsī ieskanējās trīsas.

Vecais Lī pagriezās pret Makhillu un mierīgi turpināja:

—    Un… tad viņš krīt, noraudams sev līdzi krēslu, un tad viņš atkal ir beigts.

Anna šausmās paskatījās uz Marku.

—    Ko vioš runā? — vina jautāja. — Vai tad… vai tad Ronijs nomira šajā telpā?

Pēkšņi Tlzers sagrāba Annu aiz rokas — viņš to saspieda tik stipri, ka meitene sāpēs iekliedzās.

—     Iesim, iesim! Neklausieties viņa murgos! Mums laiks iet projām no šejienes! ŠI ir apburta vieta, te klaiņo gari… — viņš centās meiteni aizvest sev līdzi.

Anna ar strauju kustību atbrīvojās no Tīzera.

—    Vai Ronijs aizgāja bojā šajā namā? — viņa izkliedza.

—    Jūs acīmredzot esat zaudējusi prātu tāpat kā tas vecis, — Marks rupji atbildēja.

Tajā pašā brīdī lejā atskanēja klauvējiens. Varēja dzirdēt, kā atveras un noklaudz durvis. No Tīzera krūtīm izlauzās vaids… Pēc kārtas iedegās zaļās lampiņas, kāds nāca pa kāpnēm. Lēni atvērās durvis… Sprīdi pa sprīdim… bet neviens, izņemot veco Lī, neredzēja, kas tās atvēris.

Vecais žīds devās pretī savam neredzamajam apmeklētājam.

—     Te nu tu arī esi atnācis, Ronij, — viņš teica. — Vai tu gribi parunāties ar veco Li… Te ir vīns… Ronij… Sēdies!… Varbūt tu negribi?

Joprojām neviena!… Bet durvis aizcirtās. Lī apkampa neredzamo ienācēju un veda viņu pie galda.

—    Tas ir labs vīns, īpaši tev, Ronij!

Anna ar šausmām ieraudzīja, kā sakustas glāze… lēni, lēni tā slīdēja uz galda malu…

—     Ronij, sargies!… Marks! — Lī brīdinoši iekliedzās.

Un tajā pašā brīdī apgāzās krēsls.

Klusumu pāršķēla šausmīgs kliedziens.

—     Tu viņu nositi, Mark! — Tlzers iebrēcās. Viņa seju bija izķēmojušas šausmas. Ar drebošu roku viņš rādīja uz Marku. — Tu viņu nogalināji, es to pateikšu policijai! Tu aukstasinīgais, cietsirdīgais slepkava! Es to vairs nevaru izturēt. Man tas ir jāizstāsta.

Marks sagrāba viņu pie rīkles.

—    Vai tu prātu esi zaudējis?

—    Viņš teica patiesību! Patiesību! Slepkava! — iesaucās meitene.

—    Taisnība vai ne, man tas ir vienalga, — Marks bargi sacīja. — Bet jūs neizklūsiet no mājas, pirms es nebūšu jūs piespiedis klusēt!

Un trakās dusmās viņš metās virsū večukam, kura dēļ Tīzers bija izpaudis patiesību.

—    Šoreiz tu man dzīvs neaiziesi! — Marks kliedza, niknumā nevaldīdams pār sevi.

Bet Makhills nepaspēja izraut no kabatas revolveri, kad vecais Lī jau bija viņu veikli satvēris un ar meistarīgu paņēmienu nogāzis uz grīdas.

Zvērīgi iegaudojies, Marks pielēca kājās un metās vecajam virsū, bet sastapa pretestību. Veča spēcīgā roka viņu sagrāba un atsvieda pret sienu. Tur Marku pārtvēra policisti, kas nemanāmi bija ienākuši istabā, kamēr risinājās pēdējie notikumi.

—     Kas jūs esat? — Marks jautāja.

Jautājums bija lieks, jo ar vienu kustību vecais norāva garo bārdu un dzeltenīgu, kroplīgu masku ar nesamērīgi augstu pieri. Marka priekšā stāvēja inspektors Bredlijs.

—    Jūs?

Bredlijs pamāja ar galvu.

—    Mums izdevās atrast veco Lī. Viņš bija miris, mēs izņēmām no viņa ķermeņa šo lodi, kuru es jau jums rādīju. Viņu nebija viegli atrast, mums nācās pārmeklēt visu līča dibenu. Mūsu darbs vainagojās ar panākumiem, un man ienāca prātā, ka izdosies no Tīzera izspiest atzīšanos, ja… Vecais Lī bija apmēram manā augumā, turklāt es arī spēlēju vijoli.

Pat šajās izšķirošajās minūtēs Makhills saglabāja aukstasinību. Viņš sāka ironiski smieties.

—    ļums ir vajadzīgi divi liecinieki, kas varētu apliecināt atzīšanos. Tāds ir likums. Jūsu liecība nebūs spēkā, jo jūs esat ieinteresētā persona. Un arī Annai es izsaku noraidījumu. Kur tad ir otrs jūsu liecinieks?

Bredlijs norādīja uz kasti.

—     Otrs liecinieks atrodas tur. Viņš bija tas, kurš kustināja glāzi. Es paliku zem glāzes metāla plāksnīti, bet viņš to kustināja ar magnētu.

Bredlijs pacēla kasti, un zem tās sēdēja vecais Zedemans.

* * ♦

Bredlijs uzstāja, ka Annai jādodas jūras ceļojumā.

—    Tev jāpierod pie Brazīlijas klimata. Apsoli, ka līdz manai atbraukšanai tu nelasīsi angļu avīzes! Es domāju, ka tavas liecības mums nebūs nepieciešamas. Mes bez tām iztiksim. Tīzers savu liecību iesniedza rakstiski.

Tobrīd, kad Londonā notika viens no skaļākajiem procesiem, Anna atradās uz grezna tvaikoņa klāja. Angļu avīzes viņa nelasīja un tāpēc nezināja, ka tiesas procesa laikā pa pusei sajukušais Tīzers bija uzbrucis Markam. Viņa arī neuzzināja, kad tika izpildīts sods.

Dienā, kad Marks Makhills savu noziedzīgo dzīvi izbeidza pie karātavām, inspektors Bredlijs iesniedza atlūgumu un pameta policijas dienestu.

"Lidojošā brigāde" zaudēja savu labāko darbinieku.

TAPALS LA — JAUNA GRAMATU SĒRIJA!

"MUSDIENU KRIEVU BESTSELLERS"

Asa sižeta romāni 2 GRĀMATAS lija Derevjanko "Reketieri" un "Reketieri 2"

"Reketieru" autors lija Derevjanko ir diplomēts jurists, kas pēc augstskolas beigšanas strādājis privātā apsardzes firmā. Romānā skarbi un patiesi tēlota "apsargu", reketieru un visu veidu bandītu ikdiena, "darbs", savstarpējā izrēķināšanās.

Pieprasiet "Reketierus" un citas TAPALA gramatas arī preses kioskos un pasta nodaļās.

ALDAS VANAGAS GRĀMATĀ SNIEGTI PRAKTISKI PADOMI PlAŠAM LASĪTĀJU LOKAM: ■ KĀDUS AUGUS IZVĒLĒTIES KATRAI KONKRĒTAI TELPAI; KA RĪKOTIES. TELPAUGUS PĀRSTĀDOT UN PAVAIROJOT; • KA AUGUS UZTURĒT VESELUS. LIETOJOT NETRADICIONĀLUS LĪDZEKĻUS; KA AUDZĒT NO HOLANDES IEVESTOS AUGUS. MĪLESTĪBA UN ROPES, KO VELTAM SAVIEM ZAĻAJIEM DRAUGIEM, ATMAKSĀSIES VIENMĒR!

IZDEVNIECĪBA

nordik

\

/V>* tapals

vVftO'

minigramatu sērija TAPALS MINI jf 6. grāmata

"CAUR PUĶĒM"

*

jeb

Mazais zaļais audrinieks

Tas ir tiešām mazs gudrinieks!

Grāmatiņā īsi un konkrēti stāstīts par to, ko mēs varētu nest sev līdzi uz māju no meža un pļavas, kā kaltēt augus kompozīcijām, kā — veselīgam zā(u spilventiņam. Puķu un koku horoskopi. Daudz citu latviski zaļu gudrību!

TAPALS MINI PUSAUDŽIEM

Noderīgi padomi un jautri zīmējumi Mākslinieks Māris Putniņš

Kur un kā iepazīties? Kas ir flirts? Vai sludinājums ir pēdējā cerība iepazīties? Pirmā satikšanās! Ja draugs tev "noceļ" meiteni… Noslēgumā: maza skaidrojošā vārdnīca un dažas pikantas anekdotes.

Formāts 60 x 84/16. AvMu papīrs. Ofseta iespiedums. S1A "Tapals".

Reģ. apl. Nr. 2—0115. Vaki iespiesti r/a "Latvijas karte".

Content

Volless Edgars Lidojoša brigāde

1. nodaļa Li Džozefa viesi

2 nodaļa Vecā gaišreģa nāve

3. nodaļa Bredlijs draud

4. nodaļa Anna iestājas bandā

5. nodaļa Anna strādā

6. nodaļa Lī Džozefa ēnā

7. nodaļa Prece Oksfordai

8. nodaļa Anna apcietināta

9. nodaļa Makhilla kļūda

10. nodaļa Makhills rūpējas

11. nodaļa Bredlija noziegums

' 12. nodaļa makhilla reakcija nenāk viņam par labu

13. nodaļa tīzera padomi

14. nodaļa tīzers redz spoku

15. nodaļa zīmīte no lī Džozefa

17. nodaļa atnācējs no viņpasaules

18. nodaļa anna tikla

19. nodaļa skūpsts piedzīvojumu noslēgumā

20. nodaļa pēdējā "garšvielu" paciņa

21. nodaļa lamatas patversmē

22. nodaļa kratīšana bez rezultātiem

23. nodaja priekša brazīlijas plantacija

24. nodaļa tfzers kārto darīšanas

24. nodaļa marks apciemo draugu

25. nodaļa "lēdija Stērsa"

26. nodaļa saimons uzaicina tīzeru

27. nodaļa atrisinājums