Volless Edgars

Liktenīga kļūda

Edgars Volless

Liktenīga kļūda

Romāns

1

— Diemžēl es jūs ne visai labi saprotu, mister Lone, — Odeta Raidere teica un drūmi paskatījās uz jauno cilvēku, kas sēdēja pie rakstāmgalda. Viņas maigo seju pārklāja tumšs sārtums un pelēko, domigo acu dziļumā pazibēja brīdinoša uguntiņa. Bet misters Lone bija ļoti pārliecināts par sevi, par savu iespaidu uz citiem cilvēkiem un domāja, ka it visiem jāpakļaujas viņa gribai.

Viņš neskatījās meitenes sejā. Vīrieša skats slīdēja pār viņas slaido augumu, viņš apbrīnoja tās stāju, skaisti veidoto galvu un maigās rokas. '

Misters Lone atmeta no pieres savus garos, melnos matus un pasmaidīja. Viņam patika domāt, ka viņa sejas vaibsti liecina par gara spējām un mazliet bālā sejas krāsa norāda uz ilgās pārdomās pavadītām stundām.

Pēkšņi Lone pagriezās un paskatījās pa lielo iekšējo logu, kurā varēja pārredzēt visas firmas veikala telpas.

Savā laikā viņš lika iekārtot biroju pusstāvā, un lielais logs bija ierīkots ar tādu aprēķinu, lai jebkurā brīdī tikai ar vienu acu skatu varētu kontrolēt svarīgākās veikala nodaļas.

Šad un tad firmas īpašnieks pagrieza galvu atpakaļ. Viņš zināja, ka visu veikala meiteņu uzmanība pievērsta šai scēnai viņa kabinetā, kuru labi varēja novērot no apakšējā stāva.

Arī Odeta to labi zināja, un, jo ilgāk meitenei vajadzēja šeit palikt, jo nepatīkamāk viņa jutās. Viņa sakustējās, gribēdama aiziet, bet Torntons Lone to aizturēja.

—    Man liekas, Odeta, jūs mani tiešām sapratāt nepareizi, — viņš teica maigā, melodiskā, gandrīz glāstošā balsī. — Vai esat lasījusi manu mazo grāmatiņu?

—    Jā, esmu tur šo to lasījusi, — viņa atbildēja, un tumšs sārtums no jauna pārklāja tās vaigus.

Viņš iesmējās.

—    Jūs, protams, domājat, ka ir loti interesanti, ja cilvēks, kas ieņem tik augstu stāvokli kā es, nodarbojas ar dzejoļu rakstīšanu. Bet jūs, protams, varat iedomāties, ka lielākā dala dzejoļu rakstīta jau agrāk, pirms es kļuvu veikalnieks.

Odeta neko neatbildēja, un Lone ziņkārīgi paskatījās uz meiteni.

—      Kādas ir jūsu domas par šīm dzejām? — pēc brīža viņš jautāja.

Odetas lūpas ietrīcējās, bet viņš atkal to nesaprata.

—     Man tie liekas briesmīgi! — viņa klusi teica. — Man nav cita vārda to apzīmēšanai.

Viņš sarauca pieri.

—    Cik jums viduvēja gaume, mis Raidere! — viņš sapīcis atbildēja. — Šos dzejoļus taču visievērojamākie kritiķi salīdzinājuši ar skaistākajām sengrieķu dzejām.

Viņa gribēja kaut ko teikt, bet savaldījās un saknieba lūpas.

Torntons Lone paraustīja plecus un sāka staigāt šurpu turpu pa savu grezni iekārtoto kabinetu.

—     Nu protams, lielākā cilvēku dala poēziju vērtē tāpat kā dārzeņus, — viņš sacīja pēc brīža, — jums jāpapildina sava izglītība, it sevišķi literatūrā. Pienāks laiks, kad būsiet man pateicīga, ka devu jums iespēju iepazīties ar skaistām domām, kas izteiktas vēl skaistākos vārdos.

Viņa uz to paskatījās.

—     Vai es tagad drīkstu aiziet, mister Lone?

—     Vēl ne, — viņš skarbi atbildēja. — Jūs pirmīt teicāt, ka nevarat mani saprast. Es pateikšu to vēlreiz, mazliet skaidrāk. Jūs, kā jums, protams, pašai ir zināms, esat loti skaista meitene — tālākajā savas dzīves ceļā, kā tas jūsu aprindās pieņemts, jūs apprecēsiet cilvēku ar vidējām gara spējām, ne sevišķi izglītotu, un pie viņa sāniem dzīvosiet tādu dzīvi, kas bieži atgādinās verdzenes dzīvi. Tāds ir visu vidējās šķiras sieviešu liktenis, kā jums tas, protams, labi zināms. Ari jūs saistīsiet sevi tikai tā iemesla dēl, ka kāds vīrs melnā talārā ar baltu krāgu sacīs jums vārdus, kas izglītotiem ļaudīm neko nenozīmē. Bez tam nevienam nav dotas tiesības lemt citu likteņus. Man nenāk ne prātā piedāvāt jums tik muļķīgu ceremoniju, bet es arī bez tās darītu visu, lai jūs būtu laimīga.

Viņš piegāja pie jaunavas un uzlika roku tai uz pleca. Viņa nodrebēdama atkāpās. Lone iesmējās.

—     Nu, ko jūs tagad teiksiet?

Odeta pēkšņi pagriezās. Viņas acis meta zibeņus, bet viņa valdīja pār savu balsi.

—     Es tomēr esmu viena no tām nesaprātīgajām priekšpilsētas meitenēm, kuras uzskata par svētiem šos vārdus par laulību, par kuru jūs nupat tik izaicinoši izteicāties. Neesmu gan tik nesaprātīga, lai nezinātu, ka laulību ceremonija pati par sevi nepadara ļaudis nedz laimīgākus, nedz arī nelaimīgākus. Bet, vienalga, vai tā būtu laulība vai kādas citas attiecības, tam cilvēkam, kuru es mīlēšu, jābūt vīrietim no matu galiem līdz papēžiem.

Viņš sakaitināts paskatījās uz Odetu.

—     Ko jūs ar to gribat teikt? — Vīrieša balss vairs neskanēja tik maigi un glāstoši kā iepriekš.

Odetas acīs parādījās asaras, bet viņa vēlreiz savaldījās.

—     Man ir pretīgs tāds mēru nezinošs cilvēks, kurš savas šausmīgās domas un jūtas izsaka tik bezjēdzīgos pantos. Atkārtoju vēlreiz, ka es varētu mīlēt tikai īstu vīrieti.

Viņa seja pārvērtās.

—     Vai jūs vispār zināt, ar ko runājat? — viņš paceltā balsī jautāja.

—    Es runāju ar Torntonu Loni, Lones firmas īpašnieku, Odetas Raideres šefu, kurš katru nedēlu izsniedz viņai trīs mārciņas lielu algu.

Viņš kļuva nikns un aiz dusmām nevarēja parunāt.

—     Sargieties! — viņš kliedza.

—    Es runāju ar cilvēku, kura dzīvesveids ir viens vienīgs pārpratums īstam vīrietim. — Viņa tagad runāja ātri un nesavaldīgi. — Jūs esat nepatiess cilvēks, un jūsu dzīvesveids ir grezns tikai tādēļ, ka jūsu tēvs bija liels veikalnieks. Jūs tērējat naudu, to neskaitot, jo par jums labāki ļaudis smagā darbā to jums nopelna. Es neļaušu sevi iebiedēt! — viņa nikni iesaucās, kad viņš gribēja to pārtraukt. — Es aizeju no jums — un vēl šodien pat!

Torntons Lone jutās dziļi aizvainots un apkaunots. Odeta to saprata un ar dažiem vārdiem gribēja izlīdzināt radušos situāciju.

—     Man loti žēl, ka biju tik asa, — viņa sacīja laipnāk, — bet jūs pats mani uz to izaicinājāt, mister Lone.

Viņš nebija spējīgs parunāt un klusējot tikai pamāja ar galvu uz durvīm.

Odeta Raidere atstāja istabu, un Torntons Lone, piegājis pie loga, noskatījās, kā viņa ar noliektu galvu lēnām gāja garām kalpotājiem un otrā pusē uzkāpa pa trim pakāpieniem, kas veda uz galveno kasi.

—     To tu vēl nožēlosi, — viņš čukstēja caur sakostiem zobiem.

Torntons Lone jutās apvainots visaugstākajā mērā. Viņš bija bagāta vīra dēls, vienmēr sargāts un lutināts, neiepazinis nežēlīgo dzīves cīņu eksistences dēl. Zēns neapmeklēja parasto skolu, kurā varētu saskarties ar patieso dzīvi un citas sabiedrības ļaudīm, bet gan privātskolu, kur satikās tikai ar visbagātāko vīru dēliem.

Ļaudis viņam pastāvīgi glaimoja, gribēdami gūt labumu no viņa bagātības. Nekad ne viņu pašu, ne viņa rīcību netika stingri kritizējuši skolotāji un audzinātāji.

Kāda maza avīzīte par labu atlīdzību iespieda un slavēja viņa literāros mēģinājumus.

Torntons Lone saknieba lūpas, piegāja pie rakstāmgalda un piezvanīja. Tūlīt ienāca sekretārs, kuru viņš pirms tam bija izsūtījis laukā.

—     Vai misters Tarlings atnācis?

—     Jā, ser, viņš jau ceturtdaļstundu gaida sēžuzālē.

Lone pamāja ar galvu.

—     Pateicos jums.

—     Vai man viņu pasaukt šurp?

—     Nē, es pats aiziešu uz turieni, — Lone atbildēja.

Viņš izņēma no sava zelta portsigāra cigareti un aizsmēķēja. Nervi bija mazliet satraukti pēc nesenās sarunas un rokas trīcēja, taču vētra dvēselē pamazām norima — viņam ienāca prātā kāda ideja. Tarlings! Kāda spīdoša iespēja! Šis cilvēks bija slavens ar savu ģenialitāti un neparasti aso prātu! Negaidītā sagadīšanās taču bija vienkārši lieliska! Ātriem soļiem Lone gāja pa koridoru, kas savienoja viņa privātbiroju ar sēžuzāli, un, izstiepis roku sveicienam, iegāja lielajā telpā.

Cilvēks, kuru viņš tik laipni apsveica, varēja būt tikpat labi divdesmit septiņus kā trīsdesmit septiņus gadus vecs. Tas bija gara auguma, stalts un drīzāk vingrs nekā spēcīgs. Viņa seja bija tumši iedegusi, bet zilās acis, ar kurām viņš uzlūkoja Loni, bija cietas un neizdibināmas.

Tāds bija Lones pirmais iespaids par savu viesi. Tarlings paspieda Lones roku, un viņu pārņēma nepatīkama sajūta: Lones roka bija mīksta kā sievietes roka. Sasveicinājies veikala īpašnieks pamanīja istabā vēl kādu cilvēku. Tas bija vidēja auguma vīrietis un sēdēja kādas kolonnas ēnā. Ari viņš piecēlās un īsi paklanījās.

—    Vai jums līdzi ir ķīnietis? — jautāja Lone un ziņkārīgi paskatījās uz šo cilvēku. — Ak, es gandrīz aizmirsu, ka jūs nupat atbraucāt no Ķīnas. Bet, lūdzu, sēdieties.

Arī Lone pievilka sev krēslu un piedāvāja Tarlingam cigaretes.

—    Par uzdevumu, kuru gribēju jums piedāvāt, mēs parunāsim vēlāk. Atklāti sakot, pēc visām tām ziņām, ko lasīju avīzēs, esmu par jums loti augstās domās. Jūs taču nesen atradāt grāfienes Henrijas dārglietas? Esmu par jums dzirdējis ari agrāk, kad bijāt Ķīnā. Cik man zināms, jūs neesat Skotlendjarda dienestā?

—    Nē, es gan biju augstāks ierēdnis Šanhajas policijā un, atgriezies Anglijā, arī gribēju stāties darbā angļu policijā, bet gadījās tādi apstākli, kas mani pamudināja atvērt savu personīgo detektīvbiroju. Skotlendjardā man ari nebūtu tādas rīcības brīvības, pie kādas esmu pieradis.

Lone ātri pamāja ar galvu.

Toreiz visā Ķīnā runāja par Džeka Olivera Tarlinga varoņdarbiem. Ķinieši viņu bija iesaukuši par Lī Jenu — Cilvēku Mednieku.

Lone visus cilvēkus mēroja ar savu mērauklu un redzēja sev pretī sēdošajā cilvēkā tikai padevīgu ieroci un vērtīgu sabiedroto.

Spriežot pēc tā, ko viņš bija dzirdējis par Šanhajas slepenpoliciju, tai bija savas specifiskas metodes un tās darbinieki nejuta sirdsapziņas pārmetumus, ja viņu rīcība nesaskanēja ar likuma burtu. Stāstīja pat, ka Cilvēku Mednieks savus gūstekņus spīdzinot, gribēdams tikt uz pēdām lielākiem noziedzniekiem.

Lone ne tuvu nezināja visas tās leģendas, kas tika stāstītas par Tarlingu, un nebija ari spējīgs atšķirt patiesību no izdomas visos tajos notikumos, kuri saistījās ar slavenā detektīva vārdu.

—     Es zinu, kādēļ jūs mani aicinājāt, — Tarlings sacīja. Viņš runāja lēni un apdomīgi. — Savā vēstulē jūs vispārējos vilcienos jau norādījāt manu uzdevumu. Jums ir aizdomas uz kādu no jūsu darbiniekiem, ka tas sagādājis firmai lielus zaudējumus, jau vairākus gadus piesavinādamies naudu. Runa bija par kādu Milburgu — jūsu veikala galveno pārzini.

—      Es vēlētos, lai jūs pagaidām aizmirstu visu šo notikumu, — klusi teica Lone. — Es jūs tūlīt iepazīstināšu ar Milburgu. Viņš var izrādīties labs palīgs mana jaunā plāna izpildīšanā. Negribu apgalvot nedz to, ka viņš būtu godīgs cilvēks, nedz arī to, ka manas aizdomas pret viņu būtu pamatotas, bet pašreiz kārtojas svarīgāka lieta, un es būtu jums pateicīgs, ja jūs pagaidām aizmirstu notikumu ar Milburgu.

Viņš piegāja pie gara galda, nocēla klausuli un piezvanīja.

—    Palūdziet misteru Milburgu atnākt pie manis uz sēžuzāli.

Tad viņš atgriezās pie saviem apmeklētājiem.

—    Gadījums ar Milburgu var pagaidīt, es pašreiz nezinu, vai vispār kādreiz pie tā atgriezīšos. Vai jūs jau esat uzsācis savu izmeklēšanu? Ja tā, tad, lūdzu, pasakiet man vissvarīgāko, ko uzzinājāt. Es gribu dzirdēt, kamēr Milburgs vēl nav atnācis.

Tarlings izņēma no kabatas mazu, baltu kartīti un uzmeta tai skatu. — Kādu algu Milburgs pie jums saņem?

—     Deviņi simti mārciņu gadā, — atbildēja Lone.

—     Bet viņš tērē apmēram piecus tūkstošus mārciņu, — teica Tarlings. — Izmeklēšanu turpinot, summa varbūt palielinātos vēl vairāk. Viņam pieder nams viņpus upes, un viņš tur bieži rīko lielas viesības.

Lone nepacietīgi pamāja ar roku.

—        Atstāsim to pagaidām. Es jau jums teicu, ka pašreiz man jums ir cits, daudz svarīgāks uzdevums. Ja ari Milburgs būtu zaglis…

— Jūs mani saucāt, ser?

Lone ātri pagriezās. Durvis bija atvērušās bez trokšņa. Uz sliekšņa stāvēja cilvēks ar lišķīgu smaidu sejā, visu laiku berzēdams rokas, it kā mazgādams tās ar neredzamām ziepēm.

2

—    Atjaujiet iepazīstināt ar misteru Milburgu, — Lone teica mazliet samulsis. Ja ari Milburgs bija dzirdējis sava šefa pēdējos vārdus, viņš tomēr ne ar vienu kustību to neizrādīja. Viņš pašapmierināti smaidīja, un viņa neizteiksmīgā seja pauda pilnīgu apmierinātību. Tarlings ātri uz to paskatījās — un spriedums par šo cilvēku viņam jau bija gatavs. Šis cilvēks viņam šķita dzimis sulainis, tam bija trula seja, kaila galva un salīkuši pleci, it kā tas katru mirkli būtu gatavs klanīties.

—    Aizveriet durvis, mister Milburg, un apsēdieties. Šis ir misters Tarlings — detektīvs.

—      Ārkārtīgi interesanti, ser. — Milburgs godbijīgi paklanījās Tarlingam. Slepenpolicists to uzmanīgi novēroja, bet Milburgs ne sarka, ne bālēja — tā seja palika mierīga. Tarlings nemanīja nevienu no tām pazīmēm, kuru dēj viņš pēc sejas nereti pazina noziedzniekus.

"Bīstams cilvēks," viņš nodomāja un pameta skatu uz Ling Ču, lai uzzinātu, kādu iespaidu uz to atstājis Milburgs. Neviens cits nepamanītu neko sevišķu ķīnieša sejas izteiksmē, bet Tarlings redzēja, ka viņa palīga lūpas gandrīz nemanāmi trīsēja un nāsis viegli cilājās. Tās bija nepārprotamas pazīmes, ka Ling Ču sajutis noziegumu.

—       Misters Tarlings — detektīvs, — atkārtoja Lone.

—     Esmu loti daudz par viņu dzirdējis, kad biju Ķīnā. Jūs taču atceraties, ka es sava pasaules ceļojuma laikā trīs mēnešus pavadīju šajā zemē? — viņš jautāja Tarlingam, kurš atbildes vietā pamāja ar galvu.

—    Jā, es zinu, jūs dzīvojāt Bunda hotelī un daudz laika pavadījāt vietējo iedzīvotāju kvartālos. Jums atgadījās nepatīkams piedzīvojums, kad gājāt smēķēt opiju.

Lone nosarka, bet tad sāka smieties.

—     Jūs, kā redzams, zināt par mani vairāk nekā es par jums, Tarling!

Viņa tonī tomēr varēja saklausīt, ka tam aizrādījums bijis nepatīkams. Viņš no jauna griezās pie veikala pārvaldnieka:

—     Man ir pamats domāt, ka veikalā zūd nauda un to piesavinās kāds no galvenās kases darbiniekiem.

—    Tas ir pilnīgi neiespējami! — šausmās iekliedzās Milburgs. — Kas gan to varēja izdarīt? Es apbrīnoju jūsu aso skatu, ser. Es jau vienmēr esmu teicis, ka jūs spējat ievērot to, ko mēs, veci lietpratēji, nepamanām pat tad, ja tas notiek mūsu acu priekšā. ,

Misters Lone glaimots pasmaidīja.

—    Jūs tas droši vien interesēs, mister Tarling, bet es pat šajā lietā kaut ko saprotu, varētu pat teikt, ka esmu pazīstams ar noziedznieku pasauli. Jūs droši vien esat dzirdējis, ka es zināmā mērā rūpējos par vienu tādu nelaimīgu cilvēku. Pēdējos četros gados esmu izdarījis dažādus mēģinājumus viņu labot. Pēc dažām dienām viņu no jauna izlaiž no cietuma. Es uzņemos visas rūpes, — Lone kautrīgi sacīja,

—     jo jūtu, ka tieši to laužu pienākums, kas dzīvo labākos apstākļos, ir palīdzēt smagajā cīņā par eksistenci tiem, kas neatrodas tik labvēlīgos apstākļos.

Uz Tarlingu šie vārdi neatstāja ne mazāko iespaidu.

—     Vai jums ir zināms, kas visu laiku jūs apzaga?

—        Man ir pamats domāt, ka to darījusi kāda jauna meitene. Šodien biju spiests viņu atlaist un gribēju jums uzdot to novērot.

Slepenpolicists pamāja.

—     Tā ir pārāk vienkārša lieta. — Viņa sejai pārslīdēja nemanāms smaids. — Vai tad jūsu lielajā veikalā nav privātdetektīvu, kas ar ar to varētu nodarboties? Es par tādām sīkām zādzībām neinteresējos. Kad es nācu šurp, man šķita, ka runa ir par daudz svarīgāku lietu. — Viņš apklusa, jo Milburga klātbūtnē negribēja teikt neko vairāk.

—    Jums šī lieta liekas nenozīmīga, bet man tā ir loti svarīga, — nopietni atbildēja Lone, — runa ir par jaunu meiteni, kura bauda visu darbinieku cieņu un tādēļ var iespaidot tos. Acīmredzot viņa jau ilgāku laiku izdarījusi grāmatās nepareizus ierakstus, tādā veidā slēpdama firmai pienākošās summas. Viņa vienmēr ir baudījusi labvēlīgu izturēšanos un cieņu no visiem. Pilnīgi skaidrs, ka šī jaunā sieviete ir daudz bīstamāka nekā jebkurš nabaga noziedznieks, kas padevies mirkļa kārdinājumam. Manuprāt, viņu vajag sodīt, bet man atklāti jāatzīstas, mister Tarling, ka man nav pietiekamu pierādījumu, lai viņu notvertu, citādi es pie jums negrieztos.

—     Ak tā — man vispirms jāsastāda materiāls? — ziņkārīgi jautāja Tarlings.

—     Kas ir tā dāma, par kuru ir runa? — pajautāja Milburgs.

—     Mis Raidere, — drūmi atbildēja Lone.

—    Mis Raidere? — Milburga seja pauda bezgalīgu izbrīnu. — Mis Raidere — ak nē, tas taču nav iespējams!

—     Kādēļ tas ir tik neiespējami? — asi jautāja Lone.

—     Nu jā, atvainojiet mani, es tikai domāju, — stostīdamies nomurmināja pārvaldnieks, — tas nepavisam neizskatās pēc viņas, viņa ir tik jauka meitene.

Torntons Lone greizi paskatījās uz Milburgu.

—    Vai jums ir kāds sevišķs iemesls aizstāvēt mis Raideri? — viņš pajautāja dzedrā balsī.

—    Nē, ser, nepavisam ne. Lūdzu, nedomājiet neko tamlīdzīgu! — mazliet uztraucies noteica Milburgs. — Man tikai tas liekas tik neticami.

—   Viss ir neticams, kas nesaskan ar lietu parasto gaitu, — misters Lone izteica viņam piezīmi. — Piemēram, būtu loti dīvaini, ja zādzībā apvainotu jūs, Milburg. Vai nebūtu dīvaini, ja mēs atklātu, ka jūs tērējat piecus tūkstošus mārciņu gadā, ja jūsu alga, kā mēs labi zinām, ir tikai 900 mārciņu?

Tikai uz sekundi Milburgs zaudēja savaldīšanos. Roka, ar kuru viņš slaucīja pieri, ietrīcējās.

Tarlings, kas visu laiku novēroja veikala pārvaldnieku, redzēja, kādas pūles viņam prasa šī savaldīšanās.

—   Jā, ser, tas katrā gadījumā būtu loti dīvaini, — Milburgs sacīja nu jau stingrā balsī.

Lone uzbudinājās arvien vairāk un vairāk, un, lai gan viņa skarbie vārdi tika vērsti pret Milburgu, domās viņš tos teica lepnajai, augstprātīgajai meitenei ar dusmīgajām acīm, kas tik nicīgi bija pret viņu izturējusies viņa paša birojā.

—    Būtu ari briesmīgi, ja jūs ieslodzītu cietumā par to, ka jūs daudzus gadus esat krāpis firmu, — viņš uzbudināti turpināja. — Esmu pārliecināts, ka visi firmas kalpotāji teiktu to pašu, ko sakāt jūs.

—   To es ari gribēju teikt, — Milburgs paziņoja, kā parasti smaidot.

Pārvaldnieka seja no jauna kļuva padevīga, un viņš berzēja rokas. — Tas skanētu loti dīvaini, un neviens nebūtu vairāk satriekts kā pats nelaimīgākais upuris. — Pasacījis šos vārdus, viņš sāka pilnā kaklā smieties.

—    Varbūt ari ne, — vēsi teica Lone. — Es vēlos tūlīt, jūsu klātbūtnē, atkārtot dažus vārdus, lūdzu jūs — klausieties uzmanīgi! Jūs jau pirms mēneša man žēlojāties, — Lone uzsvēra katru vārdu, — ka kasē trūkst nelielas summas.

Lai tādu lietu apgalvotu, bija vajadzīga liela drosme, dažā ziņā tas pat bija risks. ŠI ātri izdomātā plāna izdošanās bija atkarīga ne tikai no Milburga vainas pakāpes, bet ari no viņa nevēlēšanās atzīt savu vainu. Ja pārvaldnieks neko neiebildīs pret nepatieso apgalvojumu, tad ar to pašu ari atzīs savu vainu. Tarlings, kuram sākumā šī saruna likās pavisam nesaprotama, sāka nojaust, ko Lone grib panākt.

—     Es sūdzējos jums, ka kasē trūkst naudas? — ar izbrīnu jautāja Milburgs.

Viņš vairs nesmaidīja un izskatījās samulsis. Viņš bija iedzīts strupceļā.

—      Jā, es to saku, — Lone atbildēja, viņu novērodams. — Vai tas neatbilst patiesībai?

Pēc diezgan ilgas klusēšanas Milburgs palocīja galvu.

—     Jā, tas tā bija, — viņš atbildēja vājā balsī.

—      Un jūs pats taču ziņojāt man, ka turat mis Raideri aizdomās par naudas zagšanu.

No jauna iestājās klusums, un no jauna Milburgs piekrītoši palocīja galvu.

—     Jūs to dzirdējāt? — Lone uzvaroši noprasīja.

—    Jā, — mierīgi atbildēja Tarlings. — Bet ko jūs vēlaties no manis? Tas taču attiecas uz vietējo policiju.

Lone sarauca uzacis.

—     Mums vispirms jāsagatavo policijai ziņojums. Es jūs iepazīstināšu ar visiem sīkumiem, iedošu jaunās dāmas adresi, kā arī visas ziņas par viņu. Jūsu uzdevums ir sastādīt tādu ziņojumu, lai mēs šo lietu varētu nodot Skotlendjardam.

—    Saprotu, — Tarlings sacīja un pasmaidīja. Bet tad viņš pakratīja galvu. — Es nevaru ar šo lietu nodarboties, mister Lone.

—     Kādēļ gan ne? — izbrīnījies jautāja Lone.

—    Tādēļ, ka es nenodarbojos ar tamlīdzīgām lietām. Kad jūs man rakstījāt, man likās, ka, pateicoties jums, manās rokās nāks viens no interesantākajiem gadījumiem, ar kādiem man jebkad nācies saskarties. Acīmredzot pirmais iespaids var būt maldīgs. — Viņš paņēma cepuri.

—     Ko jūs ar to gribat teikt? Jūs tādā veidā atsakāties no vērtīga klienta?

—    Es nezinu, cik jūs esat vērtīgs, bet pašreizējā brīdī lieta neizskatās sevišķi rožaini. Es nevēlos nodarboties ar šo gadījumu, mister Lone.

—    Vai jums liekas, ka gadījums nav pietiekami svarīgs? — aizskarts jautāja Lone. — Esmu ar mieru par jūsu pūlēm maksāt piecus simtus mārciņu.

—     Ja jūs man maksātu piecus tūkstošus vai pat piecdesmit tūkstošus mārciņu, es tomēr atteiktos nodarboties ar šo lietu, — Tarlings atbildēja. Viņa atbilde skanēja noteikti un negrozāmi.

—    Tad atļaujiet jautāt, kādēļ jūs negribat nodarboties ar šo lietu? Vai jūs esat pazīstams ar šo meiteni? — Lone jautāja nevajadzīgi skali.

—     Es šo meiteni nekad neesmu redzējis un, domājams, arī nekad neredzēšu. Es tikai gribu paskaidrot, ka nevēlos, lai mani apgrūtina ar līdzīgām mākslīgi uzpūstām apsūdzībām.

—     Mākslīgi uzpūstām apsūdzībām?

—      Man šķiet, ka jūs zināt tīri labi, ko es domāju, bet varu to pateikt ari vairāk saprotamā un skaidrākā veidā. Man nezināma iemesla dēl jūs esat nikns uz kādu no jūsu darbiniecēm. Es jūsu raksturu lasu jūsu sejā, mister Lone. Zoda mīkstā, apaļā forma un juteklīgā mute man stāsta, ka sirdsapziņa jūs nemoka par jūsu izturēšanos pret dāmām, kas pie jums strādā. Es skaidri nezinu, bet domāju, ka vienreiz kārtīga meitene jums pamatīgi sadevusi pa degunu un tas jūs tā saniknojis, ka, satraukts no vēlēšanās atriebties, jūs izdomājāt šo nepamatoto apsūdzību.

—     Misteram Milburgam, — detektīvs no jauna uzlūkoja pārvaldnieku, — ir pamats atbalstīt jūsu nelietīgo vēlēšanos.

Viņš ir jūsu padotais, un bez tam pārvaldnieka izturēšanos iespaido apslēptie draudi, ka jūs taisāties viņu iesēdināt cietumā, ja tas nebūs ar jums vienisprātis.

Torntona Lones seju izķēmoja naids.

—    Es parūpēšos, lai jūsu nekaunīgā izturēšanās tiek zināma atklātībai. Jūs mani loti apvainojāt, un es jūs nodošu tiesai par apmelošanu. Lieta, kā redzams, ir tāda, ka jums mans uzdevums nav pa spēkam un jūs meklējat visādus iemeslus to noraidīt.

Tarlings izņēma no kabatas cigāru un nokoda tam galu.

—      Mana reputācija man ir pārāk dārga, lai es vēlētos iejaukties tamlīdzīgās lietās. Es loti nevēlos apvainot citus un ne visai labprāt laižu garām izdevību labi nopelnīt, bet es negribu pelnīt naudu ar nelietībām, mister Lone. Atļaujiet dot jums labu padomu un izmetiet no galvas šo neprātīgo plānu, kurš radies tikai jūsu aizvainotās patmīlības dēj. Bez tam gribu piezīmēt, ka tā ir loti nepateicīga viela apsūdzības celšanai. Labāk aizejiet un palūdziet jaunajai dāmai piedošanu, jo, manuprāt, jūs esat to apvainojis visrupjākajā veidā.

Viņš pamāja savam pavadonim un lēni izgāja no istabas.

Lone, drebēdams no dusmām, noskatījās viņu aiziešanā. Viņš apzinājās, ka neko nevar darīt, un, kad durvis jau bija pa pusei aizvērušās, ar apslēptu kliedzienu pielēca kājās, plaši atvēra durvis un pieskrēja pie detektīva.

Tarlings satvēra viņu ar abām rokām, pacēla, aiznesa atpakaļ istabā un nosēdināja uz krēsla. Pēc tam labsirdīgi no augšas paskatījās uz veikala īpašnieku.

—    Mister Lone, — viņš teica ar vieglu ironiju, — jūs pats rādāt sliktu piemēru noziedzniekiem. Labi, ka jūsu draugs vēl sēž cietumā.

Nesakot vairāk ne vārda, detektīvs atstāja istabu.

Pēc divām dienām varēja redzēt Tomtonu Loni, kas sēdēja savā lielajā auto trotuāra malā netālu no Vendvortas cietuma un skatījās uz vārtiem.

Viņš bija dzejnieks un aktieris — rets īpašību sajaukums tirgotājam.

Torntons Lone nebija precējies. Viņš bija teicami nokārtojis pārbaudījumus universitātē un teicami veicis zinātnisko darbu. Viņš bija arī autors un izdevējs mazai dzejoļu grāmatai. Dzejas nebija sevišķi labas, bet grāmata bija greznota ar ļoti skaistu titullapu un iesieta senlaiku stilā.

Lone bija tirgotājs, un tas dažā ziņā viņam bija loti izdevīgi. Vēl jo vairāk tādēļ, ka šī profesija tam deva loti greznu dzīvesveidu. Viņam piederēja vairākas automašīnas, muiža laukos un māja pilsētā. Mājas apdare un iekārtojums bija <5>' maksājis tik daudz, ka par šo summu varētu nopirkt vairākus <c) nelielus veikaliņus.

^ Džozefs Emanuēls Lone bija dibinājis un ievērojami paplašinājis šo firmu. Viņš bija izstrādājis speciālu tirdzniecības sistēmu, un katrs klients tika apkalpots nekavējoties, tiklīdz tas ieradās veikalā. Šī metode pamatojās uz vecu veco principu — vienmēr turēt noliktavās pietiekami lielas preču rezerves.

Torntons Lone pārņēma veikala vadību tajā brīdī, kad mazās dzejoļu grāmatas iznākšana ierindoja viņu nesaprasto slavenību skaitā. Savos dzejoļos viņš lietoja pavisam neparastas pieturas zīmes, apgrieztus komatus, jautājuma un izsaukuma zīmes, lai izteiktu savu pārākumu pār pārējo cilvēces dalu. Lai gan grāmatiņa bija ļoti plāna, to tomēr nepirka, bet Lone prata iemantot zināmu cieņu tajos sabiedrības nesaprastajos ģēnijos, kas ari rakstīja dzejoļus un izdeva grāmatas, kuras neviens nelasīja.

Nekas šīm nesaprastajām "slavenībām" nelikās svarīgāks

kā izteikt savu nicināšanu dižciltībai un labai uzvedībai. Citos apstākļos Torntons Lone būtu varējis uzkāpt pa šīm nesapratnes kāpnēm vēl augstāk — tādos augstumos, kur var justies brīvi, kur var stāvēt pāri laulības saitēm, ziepēm, tīriem krekliem un svaigam gaisam. Tikai tas apstāklis, ka pēkšņi nomira viņa tēvs, bija vainojams, ka viņš šos "augstumus" nesasniedza.

Sākumā viņš gribēja firmu pārdot, lai nopirktu vientuļu villu Florencē vai Kapri salā. Bet tad viņu piesaistīja šķietami pretstati, varētu pat teikt — viņa stāvokļa komiskums: viņam — izglītotam cilvēkam, ievērojamam kungam, nesaprastam dzejniekam — vajadzēja nodarboties ar tirdzniecību. Un, visiem par lielu izbrīnu, viņš pārņēma sava tēva darbu, pareizāk sakot, tikai parakstīja čekus un saņēma pelņu. Patiesie firmas vadītāji bija ļaudis, kuriem bija uzticējies jau vecais Lone.

Torntons uzrakstīja aicinājumu saviem trim tūkstošiem kalpotāju un lika to nodrukāt uz senlaicīgi apstrādāta papīra, ar neparasti skaistu virsrakstu un mākslinieciski izstrādātiem burtiem. Viņš citēja Seneku, Aristoteli, Marku Aurēliju, kā ari dažus pantus no "Iliādas".

Jaunā veikalnieka dzīvē radās jaunas intereses, un daudzi no viņa draugiem tikai noplātīja rokas un ar izbrīnu jautāja: "Kā jūs to varat — cilvēks ar tādām spējām, tādu raksturu?…"

Dzīve arī turpmāk būtu viņam šķitusi tikpat skaista un interesanta, ja vien visi cilvēki, kuri gadījās ceļā, turpinātu pret viņu izturēties kā pret Dievam līdzīgu. Bet bija vismaz divi cilvēki, uz kuriem Lones "brīnišķais" raksturs un viņa

miljoni neatstāja nekādu iespaidu.

* * *

Limuzīnā bija pretīgi silts, jo tas tika apsildīts ar elektrisko sildītāju.

Šajā mākoņainajā aprila rītā uz ielas bija jūtami vēss. Sāka viegli snigt, un bariņš trīcošu sieviešu, kas stāvēja pieklājīgā attālumā no cietuma vārtiem, cik iespējams vairāk satinās savos lakatos un šallēs.

Drīz apkārtne pārklājās ar vieglu, baltu segu, un pirmie pavasara ziedi izskatījās diezgan nožēlojami šajā baltajā ierāmējumā.

Cietuma pulkstenis nosita astoņi. Atvērās mazas durvis, un iznāca kāds cilvēks. Viņš aizpogājās līdz pat zodam un novilka cepuri dziļi uz acīm. Lone izlaida no rokām avīzi, atvēra mašīnas durvis, izlēca un steidzās pretim izlaistajam cietumniekam.

—    Nu, Sem, — viņš laipni teica, — šoreiz jūs mani laikam gan negaidījāt?

Cilvēks kā pēkšņa zibens ķerts apstājās un lūkojās dārgajā kažokā tērptajā stāvā.

—      Ak, mister Lone, — viņš atbildēja nogurušā balsī. — Mans mīļais draugs! — Viņš vairāk neko nevarēja izteikt, asaras bira pa vaigiem, un viņš abām rokām satvēra tam pretim pastiepto rpku. '

—      Sem, jūs taču nedomājāt, ka es jūs atstāšu likteņa varā?

Lone pats bija sajūsmināts par savu augstsirdību.

—     Bet es domāju, ser, ka šoreiz jūs par mani neko negribat zināt, — aizsmacis atbildēja Sems Stejs. — Jūs patiesi esat loti augstsirdīgs džentlmenis. Man ir kauns pašam no sevis.

—     Blēņas, Sem, nevajag! Dosimies ātrāk uz manu ekipāžu, sēdieties šeit, manu zēn! Tagad ļaudis domās, ka ari jūs esat miljonārs.

Sems nopūtās, nesaprotoši pavīpsnāja un iesēdās mašīnā. Viņš atlaidās mīkstajā sēdeklī no dārga brūna safjāna.

—    Mans Dievs, ja padomā, ka pasaulē vēl ir tādi cilvēki kā jūs, tad patiesi var ticēt eņģeļiem un brīnumiem.

—      Nerunājiet muļķības, Sem. Jūs tagad brauksiet pie manis, pamatīgi paēdīsiet, bet pēc tam es jums palīdzēšu uzsākt jaunu dzīvi.

—     Tagad beidzot es tiešām gribu sākt dzīvot kārtīgi, — Sems sacīja, apspiezdams elsas.

Patiesības labad jāsaka, ka misteru Loni loti maz interesēja, vai Semam ir kārtīgs dzīvesveids vai ne. Viņu varbūt pat sagrābtu šausmas, ja Sems kļūtu par kārtīgu cilvēku.

Viņš rūpējās par Semu apmēram tā, kā citi cilvēki tur retu putnu vai sugas suni, un lepojās ar to ne mazāk kā citi cilvēki ar savām marku kolekcijām vai ķīniešu porcelānu. Sems piederēja pie dzīves greznumlietiņām, ko viņš varēja atjauties un ar kurām varēja palepoties. Savā klubā viņš loti labprāt stāstīja par savu pazīšanos ar šo noziedznieku: Sems bija slavens seifu uzlauzējs, un šī pieķeršanās loti patīkami iedarbojās uz Lones nerviem. Dievināšana bija tiešām neparasta. Bez mazākās šaubīšanās viņš atdotu savu dzīvību par šo cilvēku ar bālo seju un vieglprātīgo muti. Sems lautu sevi saraustīt gabalos, ja ar to sagādātu savam labdarim kādu labumu. Lone viņam bija Dievs, kas nokāpis no debesīm. Sems jau divas reizes bija notiesāts, bet vienreiz viņam bija nācies pavadīt cietumā arī garāku laiku. Pēc atbrīvošanas Torntons ņēma viņu līdzi, bagātīgi pacienāja, apbēra ar veselu kaudzi vajadzīgu padomu un tad atlaida ar 10 mārciņām kabatā. Šīs summas tieši pietika, lai nopirktu jaunu mūķīzeru un laužņu komplektu, bet vēl nekad agrāk Sems nebija tik pateicīgs un nekad agrāk ari Lone neveltīja viņam tik daudz uzmanības kā šoreiz.

Vispirms atbrīvotais cietumnieks gāja karstā vannā, pēc tam tika pasniegtas brokastis. Sems dabūja jaunu uzvalku, un tā vestes kabatā šoreiz atradās nevis divas, bet veselas četras piecu mārciņu banknotes. Pēc brokastīm Lone griezās pie viņa ar savu parasto uzrunu.

—        Ak, ser, tas man nepiestāv! — pilnīgi atklāti teica Sems un pašūpoja galvu. — Esmu dažādi mēģinājis sākt dzīvot godīgi, bet vienmēr kaut kas ir traucējis. Nav nekādas nozīmes man dot darbu jūsu veikalā, tas tā kā tā neturpināsies ilgi. Esmu pieradis dzīvot svaigā gaisā un būt pats sev kungs. Es vēlētos meklēt…

—     …piedzīvojumus, — nobeidza Lone un klusi iesmējās.

—    Jā, jā, jums taisnība, Sem. Es pats šoreiz jums varu piedāvāt avantūru, kas jums tiešām ies pie sirds.

Un viņš pastāstīja notikumu ar meiteni, kurai viņš palīdzējis, izglābis no bada nāves un kura to viszemiskākajā veidā piekrāpusi. Torntons Lone bija daudz labāks melis nekā dzejnieks. Viņš ar vienādu vieglumu stāstīja patiesību un melus. Patiesība gan reizēm bija barga un atbaidoša un nesaskanēja ar viņa izlutinātajām mākslinieka tieksmēm. Kad viņš sāka runāt par Odetas Raideres ļaunumu, Sems klausījās ar lielu uzbudinājumu, plakstiņus piemiedzis. Tādam radījumam, pēc viņa domām, neviens sods nebija par lielu un tas nepelnīja ne mazāko līdzjūtību. Torntons Lone uz brīdi pārtrauca stāstīt, lai redzētu, kādu iespaidu uz Semu atstājuši viņa vārdi. ,

—      Sakiet tikai man, — Sems čukstēja drebošā balsī,

—     kā lai izrēķinās ar šo nelieti? Esmu gatavs iet kaut vai uz pašu pekli, lai par jums atriebtos.

—     Man prieks to dzirdēt, — atbildēja Lone un ielēja no garkaklainās pudeles pilnu glāzi. Tas bija Sema mīļākais dzēriens.

—    Bet tagad es jums pastāstīšu, kā es šo lietu iedomājos.

Viņi kopā nosēdēja vēl vairākas stundas un sastādīja briesmīgu atriebības plānu pret Odetu Raideri, kura tik smagi bija aizskārusi Torntona Lones godkārību un kuras tikumība iekvēlināja šī nekrietnā cilvēka naidu.

4

Tās pašas dienas vakarā, kad Sems Stejs tika izlaists no cietuma, Džeks Tarlings gulēja, izstiepies savā cietajā gultā, ar cigareti zobos. Viņš lasīja grāmatu par ķīniešu psiholoģiju un bija apmierināts ar sevi un visu pasauli.

Džeks bija pavadījis uztraukumu pilnu dienu, viņam nācās noskaidrot kādu lielu zādzību bankā. Šī lieta viņu būtu aizrāvusi pilnīgi, ja vienlaikus negadītos kāds darbs, kas viņam gan neko neienesa, bet apmierināja viņa ziņkāri un šķita interesants.

Džeks nolika grāmatu uz krūtīm, kad dzirdēja, ka asistents klusi paver durvis. Ling Ču klusi ienāca un nolika paplāti uz zemā galdiņa blakus gultai. Tarlings ievēroja, ka ķīnietis uzvilcis zilu zīda tērpu.

—    Tu, kā redzams, šovakar vairs netaisies iziet, Ling Ču?

—      Nē, Lī Jen. — Savā starpā viņi sarunājās mīkstajā, melodiskajā Sandžongas izloksnē.

—     Vai tu biji pie vīra ar viltīgo seju?

Atbildes vietā ķīnietis izņēma no kabatas aploksni un pasniedza Tarlingam, kurš izlasīja adresi.

—   Tātad jaunā dāma, mis Odeta Raidere, dzīvo Kerimorā, Edžvarrodā divdesmit septītajā numurā.

—     Tas ir nams, kurā dzīvo daudz laužu, — teica Ling Ču. — Es aizgāju turp tavā uzdevumā un redzēju, ka ļaudis nemitīgi nāca iekšā un ārā, bet ne reizi neredzēju vienu un to pašu cilvēku.

—    Ko teica vīrs ar viltīgo seju, saņemdams manu vēstuli?

—     Kungs, viņš klusēja. Viņš tikai lasīja to atkal un atkal un savilka tādu seju. — Ling Ču saviebās, atdarinot Milburga smaidu. — Pēc tam viņš uzrakstīja to, ko tu šeit redzi.

Tarlings brīdi skatījās tukšumā, tad atbalstījās uz elkoņa un paņēma Ling Ču atnesto tējas tasi.

—     Ko tu vēl uzzināji par viru ar mīksto, balto seju? Vai tu sameklēji viņu?

—    Jā, kungs, es viņu redzēju, — nopietni atbildēja ķīnietis, — tas ir vīrs bez Debesīm.

Tarlings pasmaidīja. Viņš zināja, ka ķīnieši vārda "Dievs" vietā lieto vārdu "Debesis". Ling Ču bija labs novērotājs un ar to gribēja teikt, ka Torntons Lone ir cilvēks, kas zaudējis savu cilvēcisko seju.

Viņš izdzēra tēju un piecēlās.

—      Ling Ču, šī pilsēta un šī zeme ir loti garlaicīgas un drūmas, es neticu, ka ilgi šeit izturēšu.

—    Vai kungs grib atgriezties Šanhajā? — ķīnietis jautāja, it kā šis paziņojums viņu nemaz nepārsteigtu.

—    Jā, tā es domāju. Katrā ziņā šī ir loti garlaicīga vieta. Pāris nožēlojamu naudas zādzību un laulību afēru — es nevēlos vairāk par tām dzirdēt.

—    Tās bija tikai mazas lietas, — teica Ling Ču ar filozofisku mieru. — Bet skolotājs, — viņš domāja lielo psihologu Konfūciju, — ir teicis, ka visas lielās lietas sākas no mazām. Varbūt kāds mazs vīrs nogriezīs galvu kādam lielam vīram, un tad tevi aicinās noķert slepkavu.

Tarlings pasmējās.

—    Tu esi liels optimists, Ling. Nedomāju, ka mana palīdzība šeit būs vajadzīga. Slepkavas atrašanai šinī zemē privātdetektīvus neaicina.

Ling Ču pašūpoja galvu.

—    Bet manam kungam jāķer slepkavas, vai ari viņš vairs nebūs Lī Jens — Cilvēku Mednieks.

—     Tu esi asinskārīgs, — Tarlings teica, pēkšņi sākdams runāt angliski. Ling Ču angļu valodu saprata loti vāji, kaut gan bija mācījies vienā no labākajām misiones skolām.

—    Tagad es drusku iziešu, — Džeks turpināja atkal ķīniski, — es apmeklēšu mazo dāmu, kuru tik loti vēlas iegūt cilvēks ar bālo seju.

—     Vai es drīkstu tevi pavadīt?

Tarlings vilcinājās.

—    Jā, tu vari nākt man līdzi, tikai tev jāturas aiz manis.

Edžvarrodas mājas veidoja lielu bloku, kas atradās starp

divām augstceltnēm. Apakšējā stāvā izvietojās veikali un tādēļ dzīvokļu īre bija nedaudz lētāka. Tarlingam likās, ka dzīvokļu īrei tomēr jābūt diezgan augstai, it īpaši meitenei, kas strādā veikalā un nedzīvo kopā ar piederīgajiem. Durvju sargs viņam paskaidroja, ka mis Raidere apdzīvo mazu dzīvoklīti pusstāvā, kur telpām ir zemi griesti, tādēļ viņai par dzīvokli nenākas maksāt sevišķi dārgi.

Drīz viņš stāvēja gludi pulētu sarkankoka durvju priekšā un domāja, kādu iemeslu minēt jaunās dāmas apmeklējumam tik vēlā stundā. No viņas skata, durvis atverot, detektīvs saprata, ka nāksies to paskaidrot.

—     Jā, es esmu mis Raidere.

—     Vai drīkstu parunāt ar jums pāris minūtes?

—     Man loti žēl, bet esmu dzīvoklī viena un nevaru jūs uzaicināt pie sevis.

Tas bija slikts sākums.

—    Varbūt jūs būtu ar mieru iziet mazliet pastaigāties kopā ar mani? — viņš jautāja norūpējies. Neraugoties uz visu situācijas dīvainību, viņai nācās pasmaidīt.

—     Man šķiet pilnīgi neiespējami pastaigāties ar kādu, ko es nekad agrāk neesmu redzējusi.

—    Es pilnīgi saprotu jūsu šaubas, jo šeit, Anglijā, neesmu pietiekami pazīstams. Jūs laikam nezināt manu vārdu.

Viņa paņēma no viņa rokām kartīti un izlasīja.

—     Privātdetektīvs? — viņa nobijusies jautāja. — Kas jūs sūtīja pie manis, taču ne misters…?

—     Nē, misters Lone ne.

Viņa mirkli vilcinājās, tad mazliet plašāk atvēra durvis. — Lūdzu, ienāciet — mēs varam parunāties šeit, priekšnamā.

Ceru, ka es jūs pareizi saprotu un jūs pie manis nesūtīja misters Lone.

—     Misters Lone, protams, loti vēlējās, lai es jūs apmeklēju, un es zināmā mērā ļaunprātīgi izlietoju viņa uzticību. Es gan nedomāju, ka viņš var rēķināties ar manu klusēšanu. Es patiesībā nezinu, kādēļ nācu šurp un jūs traucēju, bet man gribējās jūs brīdināt būt uzmanīgai.

—     Kāpēc?

—    Jums jāsargās no kāda kunga intrigām, kuru jūs… — Viņš mirkli vilcinājās un tad apklusa.

—     Apvainoju, — viņa papildināja.

—    Es nezinu, ko jūs viņam teicāt, — viņš atbildēja smaidīdams, — bet domāju, ka jūs kaut kādā veidā Loni aizvainojāt, un tagad viņš grib jums atriebties. Es negribu jautāt, kas atgadījies, jo jūs tikpat neuzskatīsiet par vajadzīgu man to stāstīt, bet jums jāzina, ka misters Lone vēlas jūs apsūdzēt, ka jūs esat izdarījusi zādzību…

—    Zādzību? — viņa sadusmota sauca. — Viņš gatavojas ziņot policijai, ka esmu to apzagusi? Bet nav taču iespējams, ka viņš varētu būt tik Jauns cilvēks*

—     Ak, tas nemaz nav tik neiespējams, ka cilvēki ir ārkārtīgi ļauni, — Tarlings atbildēja. Viņa sejā bija neizdibināma izteiksme, lai gan acīs dzirkstīja smaids. — Es dzirdēju savām ausīm, ka viņš piespieda misteru Milburgu apliecināt, ka jūs esat izdarījusi naudas zādzību galvenajā kasē.

—     Tas tomēr nav iespējams, — viņa sacīja nobijusies, — misters Milburgs nevarēja to teikt. Tas ir pilnīgi izslēgts.

—    Misters Milburgs sākumā arī to negribēja. — Detektīvs īsumā atstāstīja sarunas gaitu Lones sēžuzālē. Viņš tikai noklusēja par visiem tiešajiem un netiešajiem pierādījumiem pret pašu Milburgu.

—    Tātad jūs redzat, — viņš nobeidza, — ka jums jābūt uzmanīgai. Iesaku jums sazināties ar kādu advokātu un nodot lietu tam. Jums nevajag sūdzēties tieši par savu principālu, bet tas loti nostiprinātu jūsu pozīcijas, ja jūs par šo lietu aprunātos un uzticētu to kādai sabiedrībā pazīstamai personai.

—    Esmu jums loti pateicīga, mister Tarling, — viņa teica, sirsnīgi sarunu biedrā lūkodamās. Odeta smaidīja tik patīkami, tik izteiksmīgi un nevarīgi, ka Tarlings jutās aizkustināts.

—   Ja jūs vēlaties ņemt advokātu, varat paļauties uz mani. Es jums vienmēr palīdzēšu, ja draudēs kādas briesmas vai nepatikšanas.

—   Jūs nevarat iedomāties, cik loti pateicīga es jums esmu, mister Tarling. Un es vēl jūs tik nelaipni sagaidīju…

—    No jūsu puses, ja tā drīkst teikt, būtu muļķīgi, ja jūs pret mani būtu izturējusies savādāk.

Odeta sniedza tam abas rokas. Viņš ieraudzīja asaras meitenes acīs. Bet Odeta saņēmās un ieveda Tarlingu mazajā dzīvojamā istabā.

—     Es atstāju savu vietu, bet man jau ir vairāki jauni piedāvājumi. Vienu no tiem es pieņemšu. Šīs nedēļas atlikušās dienas es gan vēlos izmantot kā brīvdienas.

Piepeši Tarlings pamāja meitenei un lika tai klusēt. Viņa asā dzirde bija uztvērusi kaut ko aizdomīgu.

—    Vai jūs kādu gaidāt? — viņš klusi jautāja.

—     Nē, — viņa atbildēja.

—     Vai bez jums te dzīvo vēl kāds?

—     Mana kalpone pārgul šeit, bet šodien viņai ir brīvs vakars.

—     Vai viņai ir atslēga?

Odeta noraidoši papurināja galvu.

Tarlings piecēlās, un viņa pabrīnījās, cik ātri un izveicīgi kustējās šis lielais cilvēks. Bez trokšņa viņš piesteidzās pie durvīm, ātri pagrieza rokturi un atrāva durvis. Aiz durvīm uz paklāja stāvēja kāds cilvēks. Tas atlēca atpakaļ tajā brīdī, kad Tarlings tik negaidīti parādījās durvīs. Svešinieks izskatījās briesmīgi, kaut arī bija tērpies jaunā uzvalkā, kas gan acīm redzami nebija pēc viņa mēra šūts. Viņa sejai bija tā neveselīgi iedzeltenā krāsa, kāda bieži ir cilvēkiem, kuri ilgāku laiku pavadījuši ieslodzījumā.

—    Atvainojiet, — viņš stostījās, — vai šeit nav septītais numurs?

Nākamajā mirklī Tarlings saķēra svešo aiz apkakles un ievilka dzīvoklī.

—     Ko jūs šeit meklējat? Kas jums tur rokā?

Tarlings ar varu izņēma svešajam no rokām kādu priekšmetu. Tā nebija atslēga, bet gan savāds, līdzens instruments. Ar vienu rāvienu viņš norāva svešiniekam žaketi un, paspēris soli atpakaļ, pievēra durvis.

Atri un ar lielu izveicību detektīvs pārmeklēja norauto apģērba gabalu. No kabatām viņš izvilka vismaz duci gredzenu, kuru etiķetes norādīja uz piederību Lones firmai.

—    Tā, — ironiski teica Tarlings, — tā laikam ir dāvana mis Raiderei no mistera Lones, tāpēc ka viņš to tik loti mīl.

Svešinieks bija mēms aiz dusmām. Ja skatiens varētu nonāvēt, Tarlings uz vietas būtu nokritis beigts.

—   Tas ir pavisam muļķīgs triks. — Tarlings bēdīgi kratīja galvu. — Ejiet atpakaļ pie tā, kas jūs sūtīja — pie paša mistera Lones, un sakiet viņam, ka man kauns, ja tāds izglītots cilvēks rīkojas ar tik nekrietnām un pie tam vēl muļķīgām metodēm.

Viņš attaisīja durvis un izgrūda Semu Steju tumšajā trepju telpā.

Odeta nobijusies to visu vēroja un jautājoši paskatījās uz Tarlingu.

—    Ko tas viss nozīmē? Es baidos. Ko īsti šis vīrs gribēja?

—    Jums nevajag baidīties ne no viņa, ne arī vispār no kāda cita. Man loti žēl, ka tas jums sagādāja rūpes.

Džekam Tarlingam izdevās meiteni mazliet nomierināt, un, tā kā atgriezās ari kalpone, viņš atvadījās.

—    Nedomājiet vairs par to. Jums ir mans telefona numurs, un jūs varat mani pasaukt, ja rit gadīsies kādas nepatikšanas.

Lai gan nākamajā dienā nekas nepatīkams nenotika, viņa tomēr ap trijiem pēcpusdienā piezvanīja Tarlingam.

—     Es tikai vēlos pateikt, ka braucu uz laukiem, — viņa sacīja. — Vakarvakarā es biju pārāk uztraukta.

—     Vai drīkstu zināt, kad jūs atgriezīsieties? — Tarlings jautāja un nelāva pateikties par rūpēm. — Es rīt vēlreiz aiziešu pie mistera Lones un parunāšu kādu vārdu ar viņu. Starp citu, cilvēks, kas vakar bija pie jūsu dzīvokļa durvīm, ir mistera Lones protežē, kas tam ir uzticīgs ar visu sirdi un dvēseli. Šo puisi mēs nedrīkstam izlaist no acīm. Rādās, ka mana dzīve kļūst arvien interesantāka.

Viņš dzirdēja, ka Odeta klusi iesmejas.

—     Vai tad nevajag vispirms tikt nogalinātam, lai iegūtu detektīvu sev par draugu? — viņa priecīgi jautāja, un arī viņš iesmējās.

—     Es katrā ziņā rīt apmeklēšu Loni.

Tomēr šis apmeklējums, ko Džeks Tarlings plānoja, nekad vairs nenotika.

Nākamajā rītā kāds strādnieks agri devās uz darbu cauri Haidparkam. Vienā no sānceliņiem viņš ieraudzīja zālē guļam kādu vīru. Tas bija apģērbts, trūka tikai žaketes un vestes. Viņa krūtis bija apsietas ar asinīm notraipītu dāmu naktskreklu. Vīrieša rokas bija saliktas uz krūtīm un tajās ielikts pušķis dzeltenu narcišu.

Ap pulksten deviņiem no rīta avīzes par šo notikumu sniedza plašu ziņojumu. Ziņoja, ka Haidparkā atrastais līķis ir jau identificēts. Tas nebija neviens cits kā Torntons Lone, un nāves cēlonis — lode bija trāpījusi tam tieši sirdī.

5

"Londonas policijai jāatklāj dīvaina slepkavība. Londonas sabiedrībā pazīstams vīrs — misters Torntons Lone, liela veikala īpašnieks, neatzīts dzejnieks, miljonārs, vispārpazīstams ar saviem labdarīgajiem centieniem, — šorīt agrā rīta stundā atrasts noslepkavots.

Šajā dienā pulksten sešos no rīta strādnieks Tomass Sevage gāja cauri Haidparkam uz darbu un ieraudzīja netālu no ceļa zālē guļam kādu stāvu. Viņš steidzās turp un atrada šo vīrieti, kas, domājams, jau vairākas stundas bija miris. Mirušajam nebija ne žaketes, ne vestes, bet uz krūtīm bija uzklāts kāds zīda apģērba gabals, acīmredzot ar to pārsegta stipri asiņojošā brūce. Nelaiķa rokas bija saliktas pār krūtīm. Visdīvainākais bija tas, ka slepkava līķi novietojis šādā stāvoklī un uz krūtīm nolicis dzeltenu narcišu pušķi. Policija drīz vien bija notikuma vietā un konstatēja, ka cietušais šurp atvests jau miris. Pēc ierēdņu domām, slepkavība nav notikusi Haidparkā, bet kādā citā vietā un noslepkavotais Torntons Lone ar viņa mašīnu atvests uz parku. Auto stāvēja pamests apmēram simt metru attālumā. Kā mēs dzirdējām, policija nākusi uz kādām svarīgām pēdām un vainīgo arests nebūs ilgi jāgaida."

Misters Džeks Olivers Tarlings, bijušais Šanhajas slepenpolicists, izlasīja šo ziņojumu un kļuva domīgs.

Lone bija miris! Tā bija interesanta sagadīšanās, ka viņam ar šo jauno cilvēku dienu iepriekš bija iznākušas domstarpības.

Tarlings īstenībā neko nezināja par Lones privāto dzīvi. Viņš zināja tikai to, ka Lones īsajā uzturēšanās laikā Šanhajā dažs labs viņa piedzīvojums bija slēpjams no atklātības. Tarlingam tajā laikā Ķīnā bija pārāk daudz darba, lai lauzītu galvu par kāda tūrista muļķīgajām izdarībām. Viņš tagad arī neskaidri atcerējās, ka Lones vārds tika minēts sakarā ar kādu skandalozu gadījumu, un pūlējās atsaukt atmiņā visus sīkumus. Viņš nolika avīzi sāņus. Tarlingam bija žēl, ka viņš nav Skotlendjarda ierēdnis. Te nu bija brīnišķīgs gadījums — tieši kā priekš viņa. Te bija noslēpums, kas saistīja sabiedrības interesi un bija tā vērts, lai to atklātu.

Viņa domas aizklīda pie Odetas Raideres. Ko viņa teiktu par to? Protams, viņa šausminātos par šo briesmīgo noziegumu. Viņam bija loti nepatīkami, kad viņš iedomājās, ka arī meiteni var ievilkt šajā skandalozajā gadījumā. Avīzes, protams, tad minētu viņas vārdu un rakstītu par viņas strīdu ar nogalināto.

—    Tas ir pilnīgi neiespējami, — viņš pusbalsī teica, runādams ar sevi, un paraustīja plecus. Viņš piegāja pie durvīm un pasauca Ling Ču. Ķīnietis klusēdams ienāca.

—     Klausies, cilvēks ar balto seju ir miris.

Ling Ču mierīgi paskatījās uz savu kungu.

—    Visi cilvēki vienreiz mirst, — viņš sacīja mierīgā balsī.

—     Šis cilvēks mira ātri, tas ir labāk nekā mirt lēni.

Tarlings pētoši paskatījās uz ķīnieti. — Kā tu zini, ka viņš

nomira ātri?

—     Tā runā, — bez mazākās vilcināšanās atbildēja Ling Ču.

—    Bet ļaudis taču šeit nerunā ķīniski, — iebilda Tarlings,

—     un tu nerunā angliski.

—    Es mazliet saprotu, kungs, — atbildēja Ling Ču, — un es dzirdēju, ka ļaudis uz ielas par to runāja.

—      Ling Ču, — Tarlings sacīja pēc neilga brīža, — šis cilvēks atbrauca uz Šanhaju, kad arī mēs bijām tur. Tur notika liels skandāls. Vienu reizi angli to izsvieda no Ling Fu tējas namiņa, kur viņš smēķēja opiju. Viņa dēļ bija vel kāds liels uztraukums — vai tu atceries to?

Ķīnietis paskatījās viņam tieši acīs.

—     Esmu to aizmirsis. Cilvēks ar balto seju bija slikts cilvēks, esmu priecīgs, ka viņš miris.

—    Hm, — noteica Tarlings un ar vieglu galvas mājienu ķīnieti atlaida.

Šis ķīnietis bija visviltīgākais no visiem viņa palīgiem. Pietika tikai norādīt uz pēdām, un Ling Ču neatvairāmi izsekoja katru noziedznieku. Viņš bija arī visuzticamākais un drošākais no Tarlinga darbiniekiem. Bet vēl nekad slepenpolicistam nebija izdevies iespiesties Ling Ču domas un noņemt pārsegu, zem kura ķīnieši slēpj savus personīgos pārdzīvojumus un izjūtas. Pat ķīniešu noziedznieki brīnījās par Ling Ču spējām, un dažs labs vēl ceļā uz ešafotu nesaprata, kādā veidā Ling Ču izdevies atklāt viņa noziegumu.

Tarlings no jauna piegāja pie galda un paņēma avīzi, bet, tiklīdz viņš sāka lasīt, atskanēja telefona zvans. Viņš noņēma klausuli un, sev par izbrīnu, izdzirdēja galvenā policijas inspektora Krosvela balsi. Tieši viņa padomam paklausot, Džeks bija atbraucis uz Angliju.

—    Esiet lūdzu tik laipns un ierodieties pie manis birojā. Es vēlētos ar jums parunāt par šo slepkavību.

—    Pēc dažām minūtēm būšu pie jums, — Tarlings atbildēja.

Kad viņš iegāja Skotlendjardā, viņu tūlīt aizveda uz Krosvela biroju. Piecēlās sirms kungs un, apmierināti smaidot, nāca viņam pretī.

—   Es devu rīkojumu nodot šo lietu jums, Tarling, — viņš sacīja.

—     Ar šo slepkavību saistās dažādi blakusapstākli, ar kuriem vietējā policija netiks galā, un galu galā nav nekā neparasta, ja Skotlendjards aicina palīgus, sevišķi, ja lieta ir tāda kā šī slepkavība. — Viņš atvēra plānu mapi.

—     Šeit atrodas visas izziņas. Jūs varat tās izlasīt. Torntonam Lonem bija, maigi izsakoties, dažas ekscentriskas dīvainības. Viņam bija daudzi aizdomīgi paziņas, ari kāds tipisks noziedznieks, kurn tikai šajās dienās izlaida no cietuma.

—    Tas ir loti interesanti, — atbildēja Tarlings, saraukdams uzacis. — Kas viņam bija kopīgs ar šo cilvēku?

Krosvels paraustīja plecus.

—      Pēc manām domām, viņš ar to gribēja tikai lielīties. Viņam patika, ja par šo neparasto radījumu runāja. Tā viņš savos draugos radīja sevišķu interesi par savu personu.

—     Kas ir šis noziedznieks?

—    Sems Stejs — zaglis un laupītājs, daudz bīstamāks tips, nekā domā policija.

—     Jūs domājat, ka viņš… — Tarlings iesāka.

—     Jūs varat viņu mierīgi izsvītrot no aizdomīgo skaita. Semam Stejam gan, patiesību sakot, ir loti maz labu īpašību, bet nevar šaubīties par viņa uzticību Lonem. Kad slepenpolicists, kurš ievāca pirmās ziņas, aizgāja Steju nopratināt, viņš atrada to gultā un tam blakus avīzi ar slepkavības aprakstu. Stejs bija vai traks aiz bēdām un, mežonīgi lādēdamies, gaudoja, ka atradīs slepkavu. Jūs varat viņu apmeklēt, bet šaubos, vai kaut ko no viņa uzzināsiet. Viņš ir tik satraukts, ka runā pilnīgi nesakarīgi. Lone Steja acīs bija vairāk nekā parasts cilvēks, un es varu iedomāties, ka vienīgā labā tieksme visā viņa dzīvē bija pieķeršanās šim cilvēkam, kurš pret viņu bija tik labs. Tagad nav svarīgi, vai tas ir pareizākais un ieteicamākais veids rūpēties par citiem cilvēkiem. Es vēlos jums pastāstīt dažus faktus, kas plašākai publikai nav zināmi.

Krosvels atlaidās pret krēsla atzveltni.

—    Jums droši vien ir zināms, ka Lones līķis bija aptīts ar zīda naktskreklu?

Tarlings pamāja ar galvu.

—     Atrada ari divus kabatlakatiņus, ar kuriem slepkava laikam mēģinājis apturēt asinis. Spriežot pēc lieluma, tie ir dāmu kabatlakatiņi. Tātad jādomā, ka šajā lietā iejaukta sieviete.

Tarlings vēlreiz domīgi palocīja galvu.

— Vēl viens vērā liekams fakts, ko, par laimi, nepamanīja tie, kuri pirmie atrada līķi un sniedza ziņas laikrakstiem. Lai gan Lone bija apģērbts, viņam kājās bija biezas filca čības. Mēs noskaidrojām, ka viņš licis tās atnest no veikala vakarvakarā. Lones kurpes atrada automašīnā, kas stāvēja netālu no līķa.

Ceturtkārt, vēlos jums pateikt — un tas ir galvenais iemesls, kādēļ es uzaicināju jūs šo lietu noskaidrot, — žakete un veste, asinīm notašķītas, arī tika atrastas mašīnā. Vestes labajā kabatā atrada šo. — Krosvels lēni, ar uzsvaru izrunāja pēdējos vārdus un izņēma no atvilktnes mazu, četrkantīgu papīra gabaliņu un iedeva slepenpolicistam.

Tarlings paņēma papīriņu un brīnīdamies uz to paskatījās. Biezām, melnām svītrām uz tā bija uzzīmēti četri ķīniešu hieroglifi, kas nozīmēja — viņš pats sevi notiesājis.

6

Abi klusēdami saskatījās.

—     Nu? — Krosvels beidzot jautāja.

—     Tas ir ļoti dīvaini. — Tarlings vēlreiz aplūkoja papīra gabaliņu, ko turēja rokā.

—     Tagad jūs saprotat, kādēļ es jūs aicināju. Ja šai lietai ir kāds sakars ar Ķīnu, tad ar to neviens netiks tik labi galā kā jus. Es liku šo uzrakstu pārtulkot. Tas skan: "Viņš pats sevi notiesājis."

—     Bet kaut ko jūs laikam nepamanījāt. ja uzmanīgi aplūko šo papīriņu, tad redzams, ka teksts nav rakstīts ar roku, bet drukāts. — Viņš atdeva lapiņu atpakaļ, un Krosvels to uzmanīgi aplūkoja.

—    Jums taisnība, — viņš pārsteigts sacīja. — Vai jūs jau agrāk esat redzējis šādas lapiņas?

—      Pirms gada, kad Šanhajā tika atklāta kāda liela noziedznieku banda. Banda saucās "Priecīgās sirdis". Jūs droši vien zināt, ka ķīniešu laupītāju bandām pa lielākai daļai ir romantiski nosaukumi. Viņiem bija paradums savas darbības vietā atstāt šādas zīmes. Varētu pat teikt, ka tā ir viņu vizītkarte. Tās bija tādas pašas sārtas lapiņas kā šī, tikai rakstītas ar roku. Ķīnā tās tika pārdotas kā liels retums un dažs labs par tām samaksāja lielu naudu, līdz beidzot kāds uzņēmīgs ķīnietis lika tās nodrukāt, un tad tās varēja nopirkt visos veikalos.

—      Es saprotu, — Krosvels teica. — Vai arī šis ir no tādiem papīriem?

—    Jā, bet kā tas nokļuvis šurp, Debesis vien to zina. Katrā ziņā tas ir svarīgs atklājums.

Krosvels piegāja pie skapja, atslēdza to un izņēma mazu koferi.

—     Paskatieties vēl šos, Tarling!

Viņš pasniedza Tarlingam asiņainu apģērba gabalu. Tas bija dāmas naktskrekls. Tarlings to rūpīgi apskatīja, bet, izņemot divas izšūtas neaizmirstulītes, kreklam nekādu citu greznojumu nebija.

—     Ar to bija pārsietas noslepkavotā krūtis.

Viņš pasniedza ari abus kabatlakatiņus, kas bija tā notriepti asinīm, ka tos tik tikko varēja pazīt. Tarlings paņēma vieglos drēbes gabaliņus un piegāja pie loga.

—    Vai uz naktskrekla bija kādas vejas mazgātavas zīme?

—     Nē.

—     Arī uz kabatlakatiņiem ne?

—     Nē.

—    Veļa tātad pieder kādai jaunai dāmai, kas dzīvo viena, —

Tarlings prātoja. — Viņai gan nav daudz naudas, bet tai patīk laba vēja.

—     Kā jūs to visu zināt? — brīnīdamies jautāja policijas inspektors.

Tarlings smējās.

—    Tas, ka veļai nav veļas mazgātavas zīmes, norāda, ka veļu mazgā mājās. No tā es secinu, ka dāmai nav lielu ienākumu. Ari zīda naktskrekls un linu kabatlakatiņi rāda dāmas labo un īpatno gaumi. Vai jums vēl ir kas jauns, ko varat man pateikt?

—    Mēs uzzinājām, ka misteram Lonem bijušas nopietnas nesaskaņas ar kādu viņa darbinieci mis Odetu Raideri.

Tarlings dziji ievilka elpu. Viņš teica sev, ka nav detektīva cienīgi tik Joti interesēties par kādu dāmu, vēl jo vairāk par tādu, ar kuru esi sarunājies ne ilgāk kā stundas ceturksni un kuru pirms nedējas vēl nemaz neesi pazinis. Tomēr meitene uz viņu bija atstājusi iespaidu, daudz lielāku iespaidu, nekā viņš vēlējās. Šī vīra dzīves mērķis bija noziedznieku ķeršana, un sievietēm viņam nebija atlicis laika.

—    Nejauši ari man par šo strīdu ip zināms — es pat varu pateikt jums tā iemeslu, — teica Tarlings un īsi pastāstīja, kādos apstākļos saticies ar Torntonu Loni.

—     Ko jūs par to domājat?

—    Es neko noteiktu par to nezinu, — atbildēja Krosvels.

—    Vajag saņemt stingrāk Semu Steju. Un, ja ari viņš pastāvēs uz to, ka par slepkavību neko nezina, tad tomēr no viņa visdrīzāk varēs uzzināt, kas ir atbildīgs par šo noziegumu.

—    Ko jūs zināt par Semu Steju pašu? — Tarlings jautāja.

—    Vai viņš varēja pierādīt, kur bijis iepriekšējā naktī un šorīt no rīta?

—    Viņš saka, ka apmeklējis Loni viņa dzīvoklī ap pulksten deviņiem vakarā un ka tas vecākā sētnieka klātbūtnē iedevis viņam piecas mārciņas. Tad viņš gājis uz savu dzīvokli Lambetā un licies gulēt. Līdz šim visas mūsu izziņas viņa teikto apstiprina. Mēs satikām Lones vecāko sētnieku. Viņu izteicieni saskan. Piecas minūtes pēc deviņiem Stejs aizgājis no Lones, un pusstundu vēlāk ari pats Lone atstājis māju. Viņš aizbraucis savā mašīnā un teicis sētniekam, ka brauc uz klubu.

—     Kā viņš bija apģērbies?

—   Jā, tas ir Joti svarīgi. Līdz pulksten deviņiem viņš bijis darba apģērbā. Pēc Steja aiziešanas viņš šīs drēbes novilcis un apģērbies tajā uzvalkā, kurā viņu atrada.

Tarlings saknieba lūpas.

—     Vai viņam nevajadzēja uzvilkt smokingu vai vakara uzvalku, ja viņš gribēja apmeklēt klubu?

Drīz pēc tam Tarlings atstāja policijas namu. Visi šie notikumi viņu mazliet samulsināja. Viņa pirmais ceļš veda uz Edžvarrodu, kur dzīvoja Odeta Raidere. Viņas nebija mājās, un durvju sargs pastāstīja, ka jau kopš iepriekšējās dienas pēcpusdienas jaunava nav redzēta. Viņa devusies nosūtīt vēstules uz Hertfordu un iedevusi adresi — Hilingtonroda Hertfordā. Tarlings bija uztraucies, kaut arī īstenībā uztraukumam nebija nekāda pamata. Viņa tam jau iepriekšējā vakarā bija teikusi, ka aizbrauks. No otras puses, viņš juta nelielu apmierinājumu, jo zināja, ka ar dažiem vārdiem varētu jauno meiteni atbrīvot no katrām aizdomām.

Viņš labi zināja, ka policijai, lai rastos aizdomas, pietiktu ar to, ka Odeta pazudusi tieši tajā vakarā, kad tika nogalināts Torntons Lone.

—    Vai mis Raiderei Hertfordā dzīvo radi vai draugi? — viņš jautāja durvju sargam.

—    Jā, kungs, tur dzīvo viņas māte.

Tarlings jau gribēja doties prom, kad vīrs izteica kādu piezīmi, kas viņam no jauna lika atcerēties slepkavību ar visām tās sīkajām detaļām.

—    Es biju priecīgs, ka mis Raidere pagājušo nakti nebija mājās. Augstāk dzīvojošie īrnieki sūdzējās.

—     Par ko tad? — Tarlings jautāja, bet vīrietis vilcinājās ar atbildi.

—     Es domāju, ka jūs esat jaunās dāmas draugs?

Tarlings pamāja ar galvu.

—      Redziet, — sacīja durvju sargs, viņam uzticēdamies, — cilvēki var tikt apvainoti par tādām lietām, gar kurām tiem nav bijusi nekāda dala. Blakusdzīvokla īrnieks ir mazliet savāds. Viņš ir mūziķis un gandrīz kurls. Ja tas tā nebūtu, viņš nevarētu apgalvot, ka naktī pamodies savas kaimiņienes dēl. Varbūt troksnis bija ārā uz ielas.

—    Ko tad viņš tādu varēja dzirdēt? — Tarlings ātri jautāja, bet durvju sargs smaidīja.

—     Iedomājieties tikai! Šāvienu! Bez tam kādas sievietes kliedziens viņu esot pamodinājis. Varētu domāt, ka viņš to nosapņojis, ja kāds cits kungs, kurš dzīvo starpstāvā, nebūtu dzirdējis to pašu. Un dīvainākais ir tas, ka abi domā, ka troksnis nācis no mis Raideres istabas.

—    Kurā laikā tas bija?

—    Viņi apgalvo, ka tas noticis pusnaktī, bet tas nav iespējams, jo mis Raideres nebija mājās ūn viņas dzīvoklis bija tukšs.

Tarlingam bija ko padomāt par šo jauno, satriecošo ziņu. Viņš atvadījās no durvju sarga un devās uz staciju, lai brauktu uz Hertfordu. Viņš bija nolēmis uzmeklēt Odetu un brīdināt to. Viņš zināja, ka tā pienākums nav brīdināt kādu, ko tur aizdomās par slepkavību. Bet viņš nebēdāja par to, ka viņa rīcība bija neparasta un runāja pretī visiem paradumiem.

Nopircis biļeti, Džeks devās uz peronu un ieraudzīja kādu pazīstamu personu, kas nāca no tikko piebraukušā vilciena.

Acīmredzot tas viņu jau bija ieraudzījis, jo pagriezās sāņus un būtu pazudis, ja detektīvs īstā brīdī nebūtu to apturējis.

—     Hallo, mister Milburg! Tas esat jūs, ja nemaldos?

Veikalvedis pagriezās, berzēja rokas un smaidīja savu parasto smaidu.

—      Skaties tik! Tas taču detektīvs! Cik satriecoša ziņa! Šausmīga visiem, kas bija ar viņu saistīti.

—     Šis bēdīgais notikums laikam satraucis visu veikalu?

—    Ak jā! — Milburgs teica satriektā balsī. — Mēs šodien veikalu nemaz neatvērām. Tas ir šausmīgākais gadījums, kādu es jebkad esmu piedzīvojis. Vai ir kādas aizdomas, kurš varētu būt vainīgs?

Tarlings kratīja galvu.

—    Tā ir pavisam noslēpumaina lieta, mister Milburg. Vai Lone bija iecēlis kādu vietnieku savas nāves gadījumā?

Milburgs vilcinājās ar atbildi un nelabprāt teica:

—      Protams, es uzņemšos vadību — tā tika noteikts jau toreiz, kad misters Lone devās pasaules ceļojumā. Man ir arī pilnvara no mistera Lones advokāta vadīt veikalu tālāk, līdz tiesa iecels kādu uzticības personu.

Tarlings viņu asi uzskatīja.

—      Kādu ietekmi Lones nāve atstāja uz jums, — viņš jautāja diezgan nelaipni, — uzlaboja vai pasliktināja jūsu stāvokli?

Milburgs smaidīja.

—    Nelaimīgā kārtā uzlaboja, jo es ieguvu lielāku varu un, protams, līdz ar to arī lielākus pienākumus. Es nekad neesmu vēlējies atrasties šinī vietā, mister Tarling.

—      Par to es nešaubos, — detektīvs atbildēja. Pēc pāris vispārējām piezīmēm viņi atvadījās. Braucot uz Hertfordu, Tarlinga domas nodarbināja šis vīrietis. Milburgs savā ziņā bija mazvērtīgs cilvēks, un viņam nebija arī tīra sirdsapziņa. Godīgs veikalvedis viņš nu noteikti nebija.

Nonācis Hertfordā, Tarlings apturēja auto un nosauca šoferim adresi.

—    Hilingtonroda? Tas ir vairāk nekā divas jūdzes tālu, — šoferis teica. — Jūs droši vien pie misis Raideres?

Tarlings pamāja.

—     Vai jūs neatbraucāt kopā ar kādu jaunu dāmu?

—     Nē, — Tarlings pārsteigts atbildēja.

—      Man vajadzēja stacijā viņu sagaidīt, — paskaidroja šoferis.

Detektīvu sagaidīja vēl lielāks pārsteigums. Viņš bija iedomājies, ka Odetas māte dzīvo mazā priekšpilsētas mājā, un bija ļoti pārsteigts, kad šoferis pa lieliem parka vārtiem nogriezās uz platu, oļiem klātu braucamo ceļu. Ceļš sniedzās līdz pat laukumam mājas priekšā. Auto apstājās pie lielas, skaistas celtnes. Viņš nevarēja iedomāties, ka Lones veikala kalpotājas vecāki dzīvo tik skaistā mājā.

Detektīva pārsteigums vēl vairāk pieauga, kad durvis atvēra livrejā tērpts sulainis un ieveda Tarlingu dzīvojamā istabā, kas bija iekārtota ar māksliniecisku gaumi.

Atvērās durvis, un ienāca kāda dāma.

Ienācējai jau bija pāri trīsdesmit gadiem, bet viņa vēl bija ļoti skaista un atstāja labākās sabiedrības dāmas iespaidu. Viņa bija pret Tarlingu loti laipna, taču sievietes vaibstos tas pamanīja nedrošību. , '

—      Es baidos, ka esmu kļūdījies, — detektīvs iesāka,

—     es vēlējos runāt ar mis Odetu Raideri.

Viņam par lielu izbrīnu, dāma pamāja.

—    Tā ir mana meita. Vai jums ir kādas ziņas par viņu? Esmu loti norūpējusies.

—     Jūs esat par viņu norūpējusies? — jautāja Tarlings.

—     Vai kaut kas noticis? Vai viņas nav šeit?

—     Nē, viņas nav šeit. Viņa nav atbraukusi.

—     Vai tad viņa neatbrauca jau vakarvakarā?

—     Nē, viņas šeit nebija. Viņa gan apsolīja pavadīt pie manis vienu dienu, bet vakarvakarā es saņēmu telegrammu — lūdzu, paskatieties, es jums to tūlīt atnesīšu.

Viņa palika prom īsu brīdi un tad ienāca ar brūnganu lapiņu rokās un pasniedza to Tarlingam. Viņš lasīja:

Man savs apciemojums jāatliek. Neraksti man. Došu Tev ziņu.

Odeta

Telegramma bija nodota Londonas galvenajā pastā iepriekšējā vakarā pulksten deviņos — tātad trīs stundas agrāk, nekā tikusi izdarīta slepkavība.

7

—     Vai varu telegrammu paturēt? — Tarlings jautāja.

Dāma pamāja. Viņš redzēja, ka tā bija loti uztraukta un

nervoza.

—     Es nepavisam nesaprotu, kādēļ Odeta neatbrauca, — viņa ieteicās. — Varbūt jūs zināt kaut ko vairāk?

—     Es diemžēl neko nevaru jums paskaidrot, bet, lūdzu, nerūpējieties par to, misis Raidere. Viņa varbūt vēl pēdējā brīdī savu nodomu grozījusi un palikusi ar draugiem pilsētā.

—    Vai jūs Odetu neredzējāt? — viņas māte bailīgi jautāja.

—     Es kopš vairākām dienām neesmu ar viņu runājis.

—    Vai tik kaut kas nav noticis? — Viņas balss drebēja, un viņa ar pūlēm valdīja asaras. — Redziet, esmu mājās tikai kopš pāris dienām un neesmu vēl Odetu redzējusi, lai gan parasti tā nenotiek, — viņa sacīja steidzīgi un vāji pasmaidīja.

Ko viņa gaida? Kāpēc tāds satraukums balsī? Vai iespējams, ka viņa neko nav dzirdējusi par Lones noslepkavošanu? Viņš nolēma to pateikt.

—     Ir iespējams, ka jūsu meita sakarā ar mistera Lones nāvi palikusi pilsētā, — viņš teica un pētoši noraudzījās sievietē.

Viņa it kā sastinga un nobāla.

—     Misters Lone miris? Šis jaunais cilvēks!

—    Viņš vakarnakt atrasts Haidparkā nogalināts.

—    Nogalināts?… Nogalināts! — čukstēja viņa. — Ak mans Dievs, to ne! To ne!

Viņas seja bija pelēka un ķermenis trīcēja. Šī staltā sieviete, kura bija tik mierīga un savaldīga, pēkšņi aizklāja seju ar rokām un sāka klusi raudāt.

—     Vai jūs pazināt misteru Loni personīgi? — viņš pēc brīža jautāja.

Viņa noliedzoši pakratīja galvu.

—     Vai esat par viņu kaut ko dzirdējusi?

Viņa pacēla galvu un teica jau mierīgāk:

—    Nē, vienīgi to, ka viņš bijis nepatīkams cilvēks saskarsmē ar citiem.

—     Piedodiet, bet tas ir ļoti interesanti. — Tarlings vilcinājās, kad viņa pacēla galvu un uzlūkoja to.

Viņš nezināja, kā pabeigt savu jautājumu.

Viņš brīnījās, kāpēc šīs sievietes meita strādā veikalā, slikti atalgotā vietā, ja tās māte dzīvo tik spīdošos apstākļos. Viņš ari labprāt uzzinātu, vai par Odetas atlaišanu mātei ir zināms un vai tas sagādā viņai raizes.

Sarunā ar Odetu Raideri nebija manāms, ka viņa varētu atteikties no sava darba. Pavisam otrādi, viņi runāja par to, ka viņa meklēs jaunu vietu, bet tas nesaskanēja ar viņas mātes labajiem apstākļiem.

—     Kas īsti liek jūsu meitai pelnīt pašai sev iztiku? — viņš pēkšņi pajautāja.

Viņa nolaida acis.

—      Tā ir viņas pašas vēlēšanās, — viņa klusi teica. — Odeta šeit mājās labi nesatiek ar ļaudīm, — māte vēl steidzīgi piebilda.

Bridi valdīja klusums, tad Tarlings piecēlās un sniedza roku, lai atvadītos.

—        Ceru, ka ar saviem jautājumiem neesmu jūs pārāk uztraucis. Jūs laikam brīnāties, kādēļ vispār esmu šurp braucis. Gribu jums pavisam atklāti pateikt, ka man uzticēts noskaidrot šo slepkavību, un es cerēju no jūsu meitas, tāpat kā no katra, kam ar Loni bija kāds sakars, uzzināt kaut ko, kas man dotu kādu skaidrību.

—   Tad jau jūs esat detektīvs? — dāma jautāja, un jaunais cilvēks varēja zvērēt, ka viņas skats bija baiļu pilns.

—    Kaut kas līdzīgs detektīvam, — viņš atbildēja, — bet ne no Skotlendjarda, misis Raidere.

Viņa pavadīja Tarlingu līdz durvīm un noskatījās, kā viņš aiziet pa braucamo ceļu. Tad sieviete lēni atgriezās atpakaļ telpā, atspiedās pie kamīna, aizsedza seju rokām un sāka rūgti raudāt.

Tarlings atstāja Hertfordu vēl vairāk uztraucies nekā braucot šurp. Viņš bija licis šoferim gaidīt pie vārtiem un nolēma to izjautāt. Tarlings uzzināja, ka misis Raidere četrus gadus dzīvo Hertfordā un apkārtnē ir ļoti iecienīta. Viņš jautāja arī par Odetu.

—    O, jā, jauno meiteni es bieži esmu redzējis, bet pēdējā laikā viņa reti atbrauc. Dzird runājam, ka viņa labi nesatiekot ar tēvu.

—    Tēvu? Es nezināju, ka te dzīvo ari viņas tēvs, — pārsteigtais Tarlings teica.

—     Jā, viņš regulāri atbrauc viesos, un stacijā tad gaida viņa personīgā mašīna.

Šoferis Odetas tēvu vēl nekad nebija redzējis, bet viņš stāstīja, ka ļaudis, kam ar to bijusi saskare, stāstot par viņu kā par saticīgu un pieklājīgu vīrieti, kurš esot labi pazīstams Sitijā.

Tarlings telegrafēja savam palīgam, kuru Skotlendjards bija nodevis viņa rīcībā, un tas ar policijas inspektoru Vaitsaidu stacijā jau gaidīja.

—    Vai jums ir kādas jaunas ziņas? — vaicāja Tarlings.

—    Jā, mums ir kaut kas loti svarīgs, — policists atbildēja.

—     Pie stacijas mūs gaida dienesta mašīna, un mēs varēsim parunāt ceļā uz policijas biroju.

—     Kas tas ir?

—    Mēs no mistera Lones šveicara dabūjām ziņas. Liekas, viņš policijas uzdevumā pārmeklējis visu Lones korespondenci un uz rakstāmgalda stūra atradis telegrammu. Es jums to parādīšu, kad mēs atbrauksim. Tā ir ļoti svarīga, un es ticu, ka tā mūs vedīs uz slepkavas pēdām.

Pie vārda "telegramma" Tarlings mehāniski pieskārās kabatai, kurā atradās telegramma, ko misis Raiderei bija sūtījusi viņas meita.

Viņš izņēma to un vēlreiz pārlasīja.

—    Tas viss ir loti savādi, — inspektors sacīja, pārlaidis telegrammai acis.

—     Kā jūs to domājat? — Tarlings pārsteigts jautāja.

—     Es redzēju parakstu "Odeta".

—     Vai šajā vārdā ir kas neparasts?

—    Tā ir dīvaina sagadīšanās. Telegrammai, ko atrada uz Lones rakstāmgalda, ari ir paraksts "Odeta". — Viņš paliecās uz priekšu un raudzījās telegrammā/ko Tarlings turēja rokā.

—      Un skaties tik, — viņš sacīja ar triumfu, — ari laiks saskan, ari tā ir nodota pulksten deviņos vakarā.

Nonākot Skotlendjardā, abas telegrammas pārbaudīja un redzēja, ka Vaitsaids nav kļūdījies. Nosūtīja kurjeru uz galveno pastu, un pēc pāris stundām bija dabūti ari oriģināli. Tie bija rakstīti vienā un tajā pašā glītajā rokrakstā. Pirmā bija adresēta Odetas mātei un ziņoja, ka meita neieradīsies. Otrā telegramma bija adresēta Lonem.

Vai jūs nevarētu šovakar ap pulksten desmitiem apmeklēt mani manā dzīvokli?

Odeta Raidere

Tarlings zaudēja drosmi — šis jaunais, negaidītais fakts izveda viņu no pacietības. Viņš visu laiku centās sev iestāstīt, ka nav iespējams, ka šī jaunā meitene būtu Loni nonāvējusi. Kad viņa varēja to izdarīt? Kā tas bija noticis? Vai viņi iekāpa Lones mašīnā un, braucot cauri Haidparkam, viņa to nošāva? Bet kādēļ tad viņam kājās bija ritakurpes un nebija mugurā žaketes? Un kā viņas naktstērps varēja atrasties uz noslepkavotā krūtīm?

Jo vairāk viņš šajā lietā iedziļinājās, jo lielāka mīkla tā viņam bija.

Tarlings bija nomāktā garastāvoklī, kad vakarā gāja uz policijas biroju un paņēma atļauju izkratīt meitenes dzīvokli. Viņš kopā ar Vaitsaidu ieradās Odetas dzīvoklī Edžvarrodā, uzrādīja pilnvaru un paņēma no durvju sarga atslēgas. Tarlingam ienāca prātā viņa pirmais Odetas apmeklējums. Viņš juta lielu līdzjūtību pret meiteni un pats sev likās nekrietns, kad attaisīja durvis, iegāja mazajā priekšnamā un iededzināja gaismu. Šeit neko neparastu nevarēja ieraudzīt. Tikai smacīgais gaiss liecināja, ka dzīvoklis vairākas dienas nav vēdināts.

Viņi iegāja dzīvojamajā istabā. Šeit viss bija tīrs un kārtīgs un katra lieta stāvēja savā vietā.

— Tas šķiet ļoti dīvaini, — sacīja inspektors un piegāja pie kāda galdiņa.

Tarlings paskatījās un redzēja vāzi ar dzeltenām narcisēm. Daži ziedi bija izkrituši vai izvilkti no vāzes un gulēja uz galda.

Tarlings klusēja, tad ātri izgāja priekšnamā un atvēra durvis uz citu istabu. Tā bija jaunās meitenes guļamistaba, un tajā valdīja liela nekārtība.

Kumodes atvilktnes bija izvilktas, apģērbi un tualetes piederumi gulēja uz grīdas.

Viss liecināja par steidzīgu aizbraukšanu. Uz gultas detektīvs ieraudzīja mazu rokassomu, kas bija pa pusei sakravāta.

Tarlings aizgāja līdz istabas vidum un neticēja pats savām acīm: uz smilšu krāsas tepiķa pie kamīna viņš pamanīja lielu, tumši sarkanu, izplūdušu plankumu. Tarlinga seja sadrūma.

—     Lone ir nonāvēts šajā vietā, — viņš teica.

—     Paskatieties šurp, — Vaitsaids sauca un sniedzās pēc kumodes atvilktnes.

Tarlings ātri paķēra kādu apģērba gabalu, kas atradās malā. Tas bija tāds pats kā tas, ko atrada uz Lones krūtīm.

Tālākā atvilktnes pārmeklēšana deva jaunu pierādījumu — viņi ieraudzīja asiņainu īkšķa nospiedumu.

Tarlings paskatījās uz savu asistentu.

—    Vaitsaid, — viņš mierīgi sacīja, — sagatavojiet pavēli Odetas Raideres apcietināšanai par slepkavību ar iepriekšēju nodomu. Telegrafējiet visiem policijas iecirkņiem, lai meklē šo meiteni, un paziņojiet man rezultātus.

Ne vārda vairāk neteicis, viņš atstāja šo namu un atgriezās savā dzīvoklī.

8 '

Sems Stejs uzturējās Londonā. Policija dienu un nakti uzmanīja viņa dzīvokli. Stejs zināja, ka viņam seko, bet pirmo reizi dzīvē šis fakts viņā neradīja ne mazāko nemieru.

Torntona Lones nāve bija smagākais likteņa trieciens no visiem, kādi vien Steju līdz šim bija piemeklējuši. Šim nelabojamam noziedzniekam ar melanholisko, daudzām grumbām izvagoto seju Tomtons Lone bija visvairāk mīlētais un cienītais cilvēks. Lone viņam bija dievišķīga persona ar pārcilvēciskām īpašībām, kādu nevarēja būt nevienam citam. Sema acīs Lone neko nepareizu nevarēja izdarīt. Viņš bija visa labākā, skaistākā, visa augstākā un cildenākā iemiesojums.

Torntons Lone bija miris!

Katrs solis atbalsoja viņā šo drausmīgo vārdu. Visām viņa rūpēm un raizēm vajadzēja norimt pret šo vienu briesmīgo atziņu. Un kas pie visa tā bija vainīgs? Kā nodevība tik šausmīgā kārtā izbeidza šī apbrīnojamā cilvēka dzīvi? Viņš dusmās sakoda zobus. Neviens cits kā Odeta Raidere!

Viņš atsauca atmiņā visus apvainojumus, kas bija nodarīti viņa labdarim, viņš atgādināja sev katru vārdu no garās sarunas ar Loni tajā rītā, kad viņu atbrīvoja, atcerējās visu plānu, ko viņi kopā izdomāja.

Stejs jau nevarēja zināt, ka viņa dievinātais varonis nestāstīja patiesību, bet dusmās un aizvainotajā patmīlībā izgudroja no gaisa grābtu, nekad nenotikušu gadījumu. Viņš tikai zināja, ka Torntons Lone šo meiteni ienīst, un, no viņa viedokļa, naids bija pamatots. Vienīgi viņa bija vainīga šā ievērojamā vīra nāvē.

Bez mērķa viņš devās uz rietumiem, nepievērsdams ne mazāko uzmanību policistam, kas viņam sekoja. Kad Stejs beidzot sasniedza Pikadilli, viņš juta kādu pieklājīgi pieskārāmies viņa rokai. Viņš pagriezās un saīdzis raudzījās kāda veca paziņas sejā.

—    Jums nav jābaidās, Sem, — detektīvs smaidīja. — Es tikai vēlos jums uzdot pāris jautājumu.

—    Policija jau man daudz jautājusi gan dienu, gan nakti, bet visbriesmīgākais taču ir noticis.

Tomēr viņš mierīgi ļāva detektīvam aizvest sevi līdz kādam parka solam.

—      Es runāšu ar jums atklāti, Sem. Mums nav nekādu aizdomu pret jums, bet mēs esam pārliecināti, ka jūs mums varat daudz palīdzēt. Jūs ļoti labi pazināt Loni, viņš vienmēr pret jums bija izpalīdzīgs un labs.

—    Jūs arī to jau esat uzzinājuši! — Sems kliedza. — Es nevēlos par to runāt! Es nevēlos kļūt nepateicīgs! Vai tad jūs to nevarat saprast? Viņš bija lieliskākais no visiem cilvēkiem, kāds jebkad ir dzīvojis. Ak mans Dievs, mans Dievs, — Stejs vaimanāja, un, par lielu izbrīnu ierēdnim, rūdītais noziedznieks ieslēpa seju rokās un šņukstēja.

—    Es saprotu jūsu sāpes, Sem. Es zinu, cik viņš pret jums bija labs. Vai viņam bija kāds ienaidnieks — varbūt viņš ar jums par to runāja un kaut ko uzticēja jums, ko viņš nevarēja uzticēt citiem saviem draugiem?

Sems sasarkušām acīm neuzticīgi viņu uzlūkoja.

—    Vai jūs man neizraksiet bedri, ja es jums tagad kaut ko pateikšu?

—    Nē, Sem, — policists ātri atbildēja. — Esiet tagad lāga zēns un palīdziet mums, cik varat. Varbūt ari mēs kādreiz piemiegsim vienu aci, kad jūs kaut ko nodarīsiet. Jūs saprotat, kas mums vajadzīgs. Vai jums zināms, ar ko viņš bija naidā?

Sems pamāja.

—     Vai tā bija sieviete? — šķietami vienaldzīgi jautāja detektīvs.

—    Jā! — Sems lādējās. — Pie joda vēlreiz, tā bija viņa! Misters Lone bija pret viņu labi izturējies. Viņa bija pilnīgi paklīduši, pa pusei badā pamirusi. Viņš šo meiteni pacēla no dubļiem un iedeva viņai labu darbu, bet viņa pateicības vietā savu labdari apmeloja, apvainoja un ļauni izturējās pret to!

Sema dusmas un ļaunums gāzās pret meiteni ar mežonīgu lamāšanos un ķengāšanos, un detektīvam nemaz netikās to klausīties.

—    Tāds paklīdis subjekts ir šī neliete, — Stejs turpināja. — Viņa vispār nav pelnījusi, ka dzīvo. — Steja balss aizrāvās, un viņš atkal sāka šņukstēt.

—    Vai negribat man pateikt viņas vārdu?

Atkal Sems aizdomu pilns paskatījās detektīvā.

—    Neliete! Atļaujiet man pašam ar viņu izrēķināties! Es viņai atriebšos par to, ka tā pameta misteru Loni.

—      Bet, Sem, tas jums atkal sagādatu jaunas nepatikšanas. Sakiet vien mums viņas vārdu! Vai tas nesākas ar burtu "R"?

—     Viņas vārds ir Odeta, — Sems atbildēja.

—     Raidere?

—     Jā, tā viņu sauc. Viņa bija kasiere Lones veikalā.

—    Tagad nomierinieties un pastāstiet mums visu pēc kārtas, kas Lonem kopīgs ar viņu.

Sems Stejs piecēlās, un piepeši viņa acis pazibēja viltīgas uguntiņas.

Tas fakts, ka viņš varētu Odetu Raideri sodīt ar policijas palīdzību, viņam nebija ienācis prātā.

Tā bija pavisam lieliska doma! Atkal viņš uzlūkoja detektīvu un pie sevis iesmējās.

—     Es jums palīdzēšu, — viņš beidzot sacīja. — Bet es vēlos runāt ar kādu augstāku ierēdni.

—    Tad viss ir kārtībā, Sem, — detektīvs atbildēja draudzīgi. — Jūs varat to pastāstīt misteram Tarlingam vai misteram Vaitsaidam, viņi arī to labāk sapratīs. — Ierēdnis apturēja auto, un viņi kopā aizbrauca uz Tarlinga mazo biroju Bondstrītā. Sems lēni ienāca istabā, palūkojās uz visiem un atbalstījās uz krēsla, ko viņam piedāvāja. Viņam sāpēja galva un domas bija sajukušas, vēl nekad dzīvē viņš nebija juties tik nožēlojami. Viņš dzirdēja savādu troksni un dunoņu ausīs, kādu nebija manījis, pirms ienāca šajā mierīgajā telpā, un juta Tarlinga skaidro, caururbjošo skatienu. Viņš neatcerējās, ka būtu šo vīru agrāk redzējis.

—    Nu, Stej, — iesāka Vaitsaids, kas noziedznieku jau labi pazina no agrākajiem laikiem, — mēs vēlamies dzirdēt no jums visu, ko jūs zināt par šo slepkavību.

Stejs saknieba lūpas un klusēja.

—     Sēdieties taču, — Tarlings sacīja, un šoreiz Stejs paklausīja.

—        Nu, mans mīļais, es uzzināju, ka jūs bijāt mistera Lones draugs, — Tarlings iesāka draudzīgi un sirsnīgi, kā viņš vienmēr runāja tad, kad gribēja atstāt labu iespaidu.

Sems pamāja.

—    Viņš bija pret jums vienmēr loti labs, vai ne?

—    jūs sakāt — tikai labs? — Sems elpoja dziļi un smagi.

—     Es savu pēdējo asins pilienu atdotu, lai sargātu viņu. Es viņa labā izdarītu visu, visu. Lai es uz vietas nomirstu, ja meloju! Viņš bija eņģelis cilvēka izskatā. Mans Dievs, kad es šo meiteni noķeršu, es viņai apgriezīšu sprandu! Es viņu nonāvēšu! Es ātrāk nepalikšu mierā, līdz saplosīšu to gabalos!

Viņa balss kļuva arvien skaļāka, uz lūpām parādījās putas un seja bija naida izķēmota.

—   Jums vajag to ieslodzīt uz ilgiem gadiem! Viņš gribēja rūpēties par viņu, sargāt viņu, bet tā apmeloja un cēla neslavu misteram Lonem un gribēja ievilināt viņu lamatās.

Sems Stejs spalgi kliedza un piecēlās, it kā gribētu pieiet pie rakstāmgalda. Viņa dūres bija savilktas un pirksti tā sakrampēti, ka kauliņi kļuvuši balti. Tarlings, ieraudzījis šos simptomus, pielēca.kājās. Bet, pirms viņš spēja kaut ko pasacīt, Sems nokrita zemē kā nopļauts.

Tarlings tūlīt pieskrēja pie paģībušā un pagrieza to uz muguras. Viņš pacēla Sema plakstiņu un aplūkoja acu zīlīti.

—     Tā ir epilepsija vai vēl kas ļaunāks, — viņš teica.

—     Vaitsaid, telefonējiet, lūdzu, ātrajai palīdzībai!

—    Vai iedot viņam mazliet ūdens?

—     Nē, viņš ilgi nenāks pie samaņas, ja viņš vispār šo lēkmi pārdzīvos. Ja ari Sems Stejs kaut ko zina par Odetu Raideri, tad viņš to visu paņems līdzi kapā. — Sirds dziļumos Tarlings juta gandarījumu, ka šā vīra mute nevarēja runāt.

9

Kur bija Odeta Raidere? Šo jautājumu noteikti vajadzēja noskaidrot. Viņa bija pazudusi, it kā zeme būtu atvērusies un to paslēpusi. Visa policija viņu meklēja. Visi no Anglijas ostām izbraukušie kuģi tika pārmeklēti. Viņas mātes māja Hertfordā bija pastāvīgā policijas uzraudzībā.

Tarlings panāca līķa apskates atlikšanu. Lai kādas arī nebija viņa jūtas pret Odetu, viņš vispirms bija uzticīgs savam pienākumam.

Inspektora Vaitsaida klātbūtnē no jauna pamatīgi pārmeklēja Odetas Raideres dzīvokli, kur lielais asins traips uz paklāja neapšaubāmi norādīja nozieguma vietu.

īkšķa nospiedums uz baltās atvilktnes tika nofotografēts, lai salīdzinātu ar Odetas Raideres īkšķa nospiedumu, tiklīdz viņu atrastu.

Ja slepkavība tiešām būtu notikusi Odetas dzīvoklī, līķi ar auto viegli varētu aizvest pa mazo aizmugures ieliņu. Šeit stāvošai mašīnai nejaušie novērotāji piegrieztu maz vērības.

Tarlings izjautāja autofirmas darbiniekus. Viens no tiem dzīvoja telpās virs garāžas. Slepkavības naktī auto šeit neviens nebija redzējis. Šis fakts agrākajā policijas izmeklēšanā bija palicis pilnīgi nepamanīts.

Lones auto bija divvietīgs, uzkrītoši dzeltenā krāsā, un to būtu grūti sajaukt ar kādu citu. Stāstīja, ka auto esot manīts slepkavības naktī starp pulksten desmitiem un pusvienpadsmitiem. Bet, kaut gan Tarlings pielika visas pūles un daudzus izjautāja, viņš neatrada nevienu, kas būtu redzējis Loni, un arī nevienu, kas būtu ievērojis aizbraucam vai atbraucam dzelteno auto.

Izjautātais durvju sargs paskaidroja, ka laikā starp desmitiem un pusvienpadsmitiem pa ēkas galveno ieeju neviens nav staigājis. Vai kāds nācis laikā starp pusvienpadsmitiem un ceturksni pirms vienpadsmitiem, viņš nevarēja pateikt, jo tajā laikā bija iegājis savā istabā pārģērbties. Viņa istaba atradās zem kāpnēm, un no turienes neko nevarēja redzēt. Parasti viņš galvenās durvis noslēdza vienpadsmitos. To, kas notika vēlāk, šveicars, protams, nevarēja zināt. Iespējams, ka viņš kādu vakaru ari aizgājis mazliet pirms vienpadsmitiem, kaut gan parasti viņš bija ļoti akurāts.

—     Šveicara paskaidrojumi mums neko daudz nepalīdz, — Vaitsaids vēlāk teica. — Tieši tajā laikā, kad mājā notika slepkavība, starp pusvienpadsmitiem un ceturksni starp vienpadsmitiem, viņš nebija savā vietā.

Tarlings pamāja. Viņš pamatīgi pārmeklēja visu pagrabu un gaiteni, kas veda sētā aiz mājas, bet nekur neatrada ne mazākā asins traipiņa. Viņš, protams, neko tādu ari necerēja atrast, jo bija skaidrs, ka zīda naktskrekls aizturēja asinis, liki transportējot.

—     Man ir skaidrs, ka Odetai Raiderei bijis kāds palīgs. Ja arī viņa būtu noslepkavojusi, nav iespējams, ka viņa šo smago vīru varētu panest vai pavilkt. Viena pati viņa ari to nevarēja dabūt mašīnā un pēc tam atkal izcelt un noguldīt zālē. „

—    Es vēl arvien nesaprotu, ko nozīmē dzeltenās narcises, kas bija uzliktas Lonem uz krūtīm. Ja viņš noslepkavots šeit, kādēļ viņai vajadzēja parkā likt uz viņa krūtīm puķes?

Tarlings kratīja galvu. Viņa pienākums bija šo mīklu atminēt pēc iespējas ātrāk.

Kad dzīvoklis bija pārmeklēts, viņi kopā aizbrauca uz Haidparku un Vaitsaids parādīja Tarlingam slepkavības vietu.

Tarlings paskatījās un pēkšņi klusinātā balsī iesaucās: — Paskatieties turp! — Viņš rādīja uz kādu puķu dobi.

Vaisaids sekoja viņa izstieptajai rokai un iesmējās.

—    Tas ir savādi! Mēs šajā slepkavībā neko citu nevaram ieraudzīt kā tikai dzeltenas narcises.

Tarlings piegāja pie lielās puķu dobes. Tā bija pilna dzeltenām narcisēm, kuras graciozi šūpojās šurp un turp vieglajā pavasara vējā.

—     Hm, — Tarlings sacīja. — Vai jūs kaut ko saprotat no dzeltenām narcisēm, Vaitsaid? Vai varat atšķirt viņu nosaukumus?

Vaitsaids smaidīdams kratīja galvu.

—    Man visas narcises izskatās vienādas. Vai tad vispār ir kāda atšķirība?

Tarlings pamāja.

—     Šīs ir dzeltenās narcises, — viņš paskaidroja. — Tā ir Anglijā loti bieži sastopama šķirne. Turpretī mis Raideres dzīvoklī vāzē bija ķeizarnarcises.

—     Nu, un tad? Kādēļ jūs to pieminat?

—     Uz Lones krūtīm bija zeltstarainās narcises.

Detektīvs pieliecās tuvāk dobei, pašķīra stādus un uzmanīgi tos aplūkoja.

—    Šeit ir plūktas narcises. Es to varu zvērēt. Vesela sauja noplūkta vienā rāvienā.

Vaisaids uzlūkoja viņu šaubīdamies.

—     Var taču būt, ka ziedus noplūcis kāds puika.

—     Puķu zaglis parasti plūc atsevišķus ziedus, — Tarlings paskaidroja. — Visi, kas to dara, sargās plūkt pārāk daudz vienā vietā, lai nepievērstu parka sarga uzmanību.

—    Tātad jūs domājat?…

—    Es domāju, ka vainīgajam, vienalga, vai tas būtu vīrietis vai sieviete, bija kāds iemesls izgreznot līķi ar ziediem. Un viņš ņēma ziedus no šīs dobes.

—     Ne no Odetas Raideres dzīvokļa?

—     Nē, — Tarlings atbildēja pēc brīža. — Man šis fakts bija skaidrs jau tad, kad jūs man Skotlendjardā rādījāt šos ziedus.

Vaitsaids noglauda pieri.

—    Jo tālāk mēs šo lietu skaidrojam, jo mīklaināka tā kļūst. Tātad — dzīvo kāds bagāts vīrs, kam nav nopietnu ienaidnieku. Kādu ritu viņu atrod beigtu Haidparkā. Uz krūtīm tam uzlikts dāmu naktskrekls, kājās filca tupeles un kabatā zīmīte ķiniešu rakstā, un vēl — mirušajam rokās ir pušķis dzeltenu narcišu.

To varēja izdarīt tikai kāda sieviete, — viņš piepeši piebilda.

—     Kādēļ jūs tā domājat?

—    Tikai sieviete varēja uzlikt ziedus līķim, — Vaitsaids mierīgi sacīja, — šīs dzeltenās narcises runā par līdzjūtību, līdzcietību, varbūt arī par nožēlošanu.

Tarlings iesmējās gandrīz nemanāmi.

—     Dārgais Vaitsaid, jūs kļūstat sentimentāls.

—    Paskatieties uz to laukumu, tur atkal ir tas kungs, ko es visur satieku, — misters Milburgs.

Milburgs, ieraudzīdams abus detektīvus, bija palicis stāvam. Vismīļāk viņš būtu pazudis nepamanīts. Kaut gan Milburgs savu apjukumu slēpa zem smaida, Tarlings manīja nedrošību un šaubas viņa skatā.

—    Labrīt, mani kungi, — Milburgs sacīja, paceļot platmali. — Vai vēl nekas jauns nav atklāts?

—    Par to, ko mēs šorīt šeit atklājām, es nevēlos runāt, — atbildēja Tarlings, zobgalīgi smīnēdams. — Jūs droši vien dodaties uz darbu?

Milburgs jutās neveikli.

—     Šai vietai ir pievilkšanas spēks, — viņš sacīja, — es vienmēr gribēšu atnākt šurp.

Vai jums ir kāda jauna ziņa par vainīgo? — viņš atkal jautāja.

—    To es varētu jautāt jums, — Tarlings mierīgi atbildēja.

Milburgs nervozi skatījās viņā.

'— Jūs taču nedomājat mis Raideri? Nē, es neesmu atradis neko, kas liecinātu pret viņu. Es arī nevarēju noskaidrot viņas pašreizējo uzturēšanās vietu.

Tarlings manīja izmaiņas Milburgā. Tagad šis cilvēks bija naidīgi noskaņots — viņa balss noskaņa par to liecināja.

—    Vai tad jūs ticat, ka mis Raiderei bija pamats aizbēgt?

Milburgs paraustīja plecus.

—     Šinī pasaulē, — viņš svētulīgi sacīja, — parasti pievil tas, kam dāvā lielu uzticību.

—    Jums tātad ir aizdomas, ka mis Raidere apzagusi firmu?

Milburgs steidzīgi, kā atvairot pacēla roku.

—     Nē, to es negribu apgalvot. Es nevaru apsūdzēt jauno dāmu, ka viņa šefu krāpusi, un es noteikti atsakos no jebkādas apsūdzības, pirms revidents nav pabeidzis savu darbu. Neapšaubāmi, — viņš piebilda, — mis Raideres rokās bija lielas summas un savā vietā viņa varēja blēdīties tā, ka tikai es vai misters Lone to varējām pamanīt. Bet es viņai uzticējos.

—     Vai jums ir kāda nojauta, kur viņa varētu būt?

Milburgs kratīja galvu.

—     Vienīgi… — Viņš vilcinājās un šaubīdamies uzlūkoja Tarlingu.

—     Ko jūs gribējāt teikt? — Tarlings nepacietīgi jautāja.

—     Tās, protams, ir tikai manas domas, bet man šķiet, viņa šo zemi ir atstājusi. Viņa loti labi runā franciski un jau arī agrāk ir bijusi kontinentā.

Tarlings domīgi uzlūkoja Milburgu.

—    Nu, šis lietas dēl es pārmeklēšu visu kontinentu. Esmu cieši nolēmis Odetu Raideri atrast.

Viņš īsi pamāja savam biedram, tad pagriezās un aizgāja.

Misters Milburgs samulsis noskatījās viņam pakal.

10

Tarlings pēcpusdienā pārnāca mājās loti drūmā noskaņojumā. Si lieta uzdeva tik daudz mīklu, ka vēl arvien neko nevarēja uzsākt. Ling Ču jau agrāk bija novērojis šādu depresiju, bet šoreiz viņš tajā atklāja kaut ko jaunu, kaut ko savādāku. Ķinietim šķita, ka Tarlings ir nevajadzīgi uztraukts, un viņam likās, ka redz tā samulsumu, kas līdz šim Cilvēku Medniekam nemaz nebija raksturīgs.

Ķīnietis klusi sagatavoja tēju un sargājās pieminēt izmeklējamo lietu. Viņš piebīdīja galdu pie gultas un gribēja pazust, kad Tarlings viņu pasauca.

—    Ling Ču, — viņš sacīja, — vai tu atceries, ka "Priecīgās sirdis" Šanhajā vienmēr nozieguma vietā atstāja savu "vizītkarti"?

—     Jā, kungs, es atceros to loti labi. Tur uz papīra bija rakstīti daži vārdi. Vēlāk šīs savādās zīmes varēja nopirkt katrā veikalā. Ļaudis vēlējās tās iegādāties un rādīt saviem draugiem.

—   Viens tāds "Priecīgo siržu" papīrs atradās noslepkavotā kabatā, — Tarlings atgādināja. ✓

Ling Ču skatījās viņā ar nesatricināmu mieru.

—     Kungs, — viņš sacīja, — tas nav nekas neiespējams, jo vīrs ar bālo seju, kas tagad miris, tādu lietu varēja nopirkt Šanhajā. Viņš taču bija tūrists. Un katrs jau paņem līdzi kaut ko muļķīgu piemiņai.

Tarlings pamāja.

—    Tas ir iespējams, es ari par to domāju. Bet ar kādu nolūku viņš slepkavības naktī turēja kabatā šo papīru?

—     Kungs, — ķinietis jautāja, — kāpēc viņš vispār tika noslepkavots?

Tarlingam vajadzēja pasmaidīt par sava kalpotāja pretjautājumu.

—   Tu gribi sacīt, ka uz vienu jautājumu tikpat grūti atbildēt kā uz otru.

Ling Ču atstāja istabu.

Tarlingam šobrīd tik loti nerūpēja šā jautājuma atrisināšana kā Odetas Raideres sameklēšana. Vissvarīgākais tagad bija uzzināt viņas uzturēšanās vietu. Atkal un atkal viņš pārdomāja šo problēmu. Viņš jutās samulsis no visiem savādajiem faktiem, ko bija atklājis. Kāpēc Odeta Raidere pieņēma neievērojamo vietu Lones veikalā, ja viņas māte dzīvoja Hertfordā tādā greznībā?

Kas ir viņas tēvs — noslēpumainais vīrs, kas Hertfordā tikai parādās un atkal pazūd?

Kāda loma viņai šajā noziegumā? Ja meitene nav vainīga, kāpēc viņa pazuda?

Ko īsti zināja Sems Stejs? Tas, ka viņš ir Odetas Raideres ienaidnieks, bija acīm redzams.

Tikai Odetas vārdu dzirdot vien, viņš iedegās dusmās. Bet Sems nerīkojās prātīgi, ar māksloti tukšo runāšanu izrādīdams savu naidu pret meiteni un neierobežoto padevību mirušajam. Tarlings nemierīgi pagriezās uz otriem sāniem un sniedzās pēc tējas tases, kad dzirdēja atskanam klusus solus un istabā ienāca Ling Ču.

—    Mirdzošais vīrs atkal ir klāt. — Viņš ar to domāja Vaitsaidu, kas vienmēr istabā ienāca spirgts un dzīvības pilns un tā pamudināja Ling Ču dot viņam šo vārdu.

—     Mister Tarling, — inspektors iesāka un izņēma no kabatas mazu piezīmju grāmatiņu.

—     Es diemžēl neko nevarēju uzzināt par mis Raideres uzturēšanās vietu. Es biju Čeringkrosas piestātnē un runāju tur ar kādu dzelzceļa ierēdni. Pēdējās dienās uz kontinentu devušās vairākas jaunas dāmas.

—   Vai kādas apraksts saskanēja ar mis Raideres pazīmēm? — Tarlings vilies jautāja.

Inspektors pakratīja galvu. Bet viņam tomēr bija kāds svarīgs atklājums, jo viņš izskatījās loti pašpārliecināts.

—    Jūs esat kaut ko izdibinājis, — Tarlings ātri teica.

—     Jā, es runāju ar biļešu kontrolieri un rādīju viņam meitenes fotogrāfijas palielinājumu no kādas grupas bildes. Tā man ziņu ievākšanai loti noder.

Tarlings pamāja.

—    Tajā laikā, kad es ar šo kontrolieri runāju, — Vaitsaids stāstīja tālāk, — nāca kāds cits kontrolieris, kas bija pavadījis vilcienus. Tas pastāstīja, ka tajā vakarā, kad notika slepkavība, bijis nelaimes gadījums ar pasažieru ekspresi.

—      Es atceros, ka lasīju par to avīzē. Kas tad tur īsti notika?

—     Kāda liela bagāžas krava, kas atradās platformas aizmugurē, brauciena laikā nokrita starp diviem vagoniem, un viens vagons nolēca no sliedēm. Ievainota tika kāda dāma — viņu sauca mis Stevena. Vilciens tūlīt apstājies, un viņa aizvesta uz Ešfordas slimnīcu, kur atrodas vēl tagad. Tā biļešu kontroliera, kurš man to teica, meita ir medmāsa šajā slimnīcā un savam tēvam stāstījusi, ka mis Stevena murgos bieži pieminējusi kādu Loni un Milburgu.

Tarlings pagriezās un skatījās inspektorā caur pievērtiem plakstiem. , '

—     Stāstiet tālāk!

—    Viņa meitai radies iespaids, ka dāma ir sliktās domās par Loni un vēl sliktākās par Milburgu.

Tarlings piecēlās, uzvilka rītasvārkus un piespieda zvana pogu.

Ienāca Ling Ču, un Tarlings tam ķīniski deva kādu rīkojumu, ko Vaitsaids nesaprata.

—   Jūs brauksiet uz Ešfordu? Vai es drīkstu jūs pavadīt? — Vaitsaids jautāja.

—    Nē, — Tarlings atbildēja. — Man jābrauc vienam. Man ir tāda sajūta, ka mis Stevenas liecība varētu ienest vairāk skaidrības visā šajā notikumā.

Stacijā viņam vēl nācās veselu stundu gaidīt, līdz atgāja nakts vilciens uz Ešfordu. Viņš nemierīgi staigāja pa peronu šurpu turpu. Tie bija atkal jauni sarežģījumu. Kas bija mis Stevena? Kāpēc viņa slepkavības vakarā devusies uz Douveru?

Nonācis slimnīcā, Tarlings devās pie vadītājas un tūlīt sāka noskaidrot svarīgāko.

—     O, jā, mis Stevena vēl ir šeit, — vadītāja apstiprināja.

Viņš atviegloti nopūtās.

Vecā dāma veda viņu pa garu koridoru un atvēra kādas durvis labajā pusē.

—     Mēs viņu ievietojām šeit, atsevišķā istabā, jo sākumā domājām, ka būs jāizdara operācija.

Gulošā meitene pagrieza galvu, un viņu skati sastapās.

Sastindzis no pārsteiguma, detektīvs palika stāvot, jo mis Stevena bija Odeta Raidere.

11

Pirmajā brīdī neviens no viņiem nerunāja. Tarlings lēni piegāja pie viņas, paņēma krēslu, nolika to pie gultas un apsēdās. Viņš nenolaida acis no meitenes.

Odeta Raidere, kuru meklēja visa Anglijas policija, par kuru bija izdota apcietināšanas pavēle, jo tā tika turēta aizdomās par slepkavību, gulēja šeit, šajā mazajā slimnīcā.

Veselu acumirkli Tarlings šaubījās. Ja viņš būtu tikai vienaldzīgs novērotājs, ja viņam šī meitene nebūtu tik dārga, viņš uzskatītu, ka viņa, vainīga būdama, atradusi šajā slimnīcā drošu patvērumu. Jau tas, ka viņa atradās šeit ar svešu vārdu, bija diezgan aizdomīgi.

Odeta nenovērsa acis. Viņam likās, ka dziļi meitenes acīs pazib izbailes un šausmas. Tikai tagad Tarlingam kļuva skaidrs, ka viņam galvenais nebija atrast Lones slepkavu, bet gan pierādīt to, ka Odeta nav vainīga.

—    Mister Tarling, — viņa sacīja klusi, trīcošā balsī, — es necerēju jūs šeit redzēt.

Viņai pašai šie vārdi likās loti neveikli, jo viņa jau agrāk bija nolēmusi pateikt viņam visu. Visas Odetas domas kopš tā acumirkļa, kad viņa nāca pie samaņas, kavējās pie šā vīrieša ar stingrajiem un drošajiem sejas pantiem.

—      Es arī tā domāju, — Tarlings pieklājīgi atbildēja. — Man žēl, ka ar jums gadījās šī nelaime, mis Raidere.

Odeta pamāja, un vārs smaids parādījās uz viņas lūpām.

—      Ak, nebija jau tik ļauni. Es, protams, nobijos. Bet kāpēc jūs atnācāt?

Pēdējos vārdus viņa it kā izgrūda. Viņa negribēja un nevarēja ievērot šķietami vienaldzīgo runasveidu.

Tarlings atbildēja tikai pēc brīža.

—    Es vēlējos atrast jūs, — viņš lēni teica un atkal saskatīja viņas sejā bailes un nemieru.

—      Nu labi, — Odeta vilcinādamās teica, — jūs mani atradāt.

Tarlings pamāja ar galvu.

—     Un, — viņa turpināja ātri un steidzīgi, — ko jūs no manis vēlaties?

Meitene atbalstījās uz elkoņiem un skatījās detektīvā. Viņas izturēšanās skaidri pauda satraukumu.

—      Es vēlos uzdot jums dažus jautājumus, — Tarlings sacīja, izņemdams no kabatas piezīmju grāmatiņu. Viņš samulsa, kad viņa papurināja galvu.

—     Es nedomāju, ka pašlaik varu atbildēt uz jūsu jautājumiem, — viņa mazliet mierīgāk atteica, — bet es arī neredzu nekādu iemeslu, lai jūs man šos jautājumus neuzdotu.

Tādu izturēšanos Tarlings nebija paredzējis. Viņš saprastu, ja viņa būtu pilnīgi apjukusi, ja viņa raudātu, ja būtu tik loti nobijusies, ka nevarētu sakarīgi parunāt.

—     Vispirms es lūdzu paskaidrot, kāpēc jūs šeit uzturaties ar svešu vārdu — kā mis Stevena? — viņš jautāja mazliet asi.

Odeta vilcinājās un mirkli domāja, tad noteikti papurināja galvu.

—    Tas ir jautājums, uz kuru es nevēlos atbildēt.

—    Es negribētu apgrūtināt jūs ar saviem jautājumiem, bet šim jautājumam, mis Raidere, ir ciešs sakars ar citām jūsu neizprotamajām darbībām.

Viņa nosarka un novērsa skatu.

—    Kāpēc jūs atstājāt Londonu slepeni, ne jūsu draugiem, ne mātei nedodot nekādu ziņu par saviem nodomiem?

Viņa strauji paskatījās uz Tarlingu.

—    Jūs redzējāt manu māti?

—     Jā, es apmeklēju jūsu māti un lasīju telegrammu ko jūs viņai sūtījāt. Ļaujiet man jums palīdzēt! Ticiet, no jūsu atbildes ir atkarīgs daudz kas svarīgāks, nekā jūs nojaušat. Padomājiet tikai par to, cik nopietns ir jūsu stāvoklis.

Viņš redzēja, ka jaunava sakniebj lūpas.

—     Es neko nevaru jums atbildēt. — Viņa smagi elpoja. — Ja jūs uzskatāt, ka es… — Viņa pēkšņi apklusa.

—    Varat pabeigt, — Tarlings cieti sacīja, — es uzskatu, ka jūs izdarījāt šo noziegumu?

Viņa pamāja.

Viņš iebāza piezīmju grāmatiņu kabatā un turpināja sarunāties, noliecies pār gultas malu un saņēmis viņas roku.

—     Mis Raidere, es vēlos jums palīdzēt, — viņš sacīja, pārliecinādams meiteni, — un to es labāk varēšu izdarīt, ja jūs būsiet pret mani atklāta. Man jums jāpaskaidro, ka es neticu, ka jūs to izdarījāt. Lai gan visi apstākli norāda uz jūsu vainu, esmu pārliecināts, ka ar savām atbildēm jūs varētu novērst pret jums celto apsūdzību.

Odetas acīs parādījās asaras, bet viņa apspieda savu uztraukumu un atklāti skatījās vīrietim acīs.

—    Tas ir jauki un mīli, mister Tarling, un es protu jūsu laipnību novērtēt, bet es jums neko nevaru teikt, es to nedrīkstu! — Uztraukumā Odeta tik stingri saķēra viņa elkoni, ka likās — viņa saļims. Bet ar lielu gribasspēku meitene atkal savaldījās.

Viņas savaldīšanās tiešām bija apbrīnas vērta.

—    Jūs loti slikti par mani domāsiet, mister Tarling. Man loti žēl, daudz vairāk, nekā jums varētu likties. Lūdzu, ticiet tam, ka es neesmu vainīga, bet es neko nedarīšu, lai jums to pierādītu.

—   Tas ir neprāts! — viņš skarbi pārtrauca. — Vislielākais neprāts! Jums vajag to darīt! Jūs dzirdat mani? Jums visādā ziņā vajag kaut ko darīt sevis attaisnošanai.

Viņa kratīja galvu, un viņas mazā roka apkampa viņa pirkstus.

—    To es nespēju, — viņa vienkārši teica.

Tarlings uztraukts atgrūda savu krēslu. Šis gadījums bija vienkārši bezcerīgs. Ja viņa dotu kaut vismazāko norādījumu, lai varētu turpināt izmeklēšanu! Ja viņa visu noliegs, kā lai pierāda, ka viņa nav vainīga? Detektīvs zaudēja cerības un skumji uzlūkoja Odetu.

—    Pieņemsim, — viņš aizsmacis sacīja, — ka tagad pret jums cels apsūdzību par šo noziegumu. Vai tiešām jūs gribat teikt, ka jūs ne tikai neaizsargāsieties, nemēģināsiet pierādīt savu nevainību, bet arī nedarīsiet neko, lai noveltu no sevis aizdomas?

—    Jā, to es gribēju teikt.

—    Mans Dievs, jūs nezināt, ko runājat! — viņš sauca un pielēca kājās. — Jūs esat bez prāta, Odeta!

Vājš smaids pārslīdēja meitenes sejai, kad viņš to nosauca vārdā.

—    Nē, mister Tarling, es neesmu neprātīga, es esmu pie pavisam skaidras saprašanas.

Viņa domīgi raudzījās detektīvā, bet tad pēkšņi zaudēja savaldīšanos.

—    Vai jums… ir pavēle mani arestēt?

Viņš pamāja.

—     Jūs gribat mani apcietināt?

Viņš noliedzoši pakratīja galvu.

—    Nē, — viņš teica, — to es atstāšu kādam citam. Mani uztrauc šis gadījums, un es vēlos no tā atteikties.

—     Vai viņš jūs atsūtīja šurp? — Odeta lēni jautāja.

—     Viņš?

—     Es tā iedomājos. Jūs taču viņam strādājat, viņš taču aicināja jūs pie sevis.

—     Par ko jūs tagad runājat? — Tarlings ātri jautāja.

—     Par Torntonu Loni.

Tarlings kā sastindzis skatījās uz meiteni.

—     Jūs runājat par Torntonu Loni? Vai tad jūs nezināt?

—     Kas man jāzina? — viņa jautāja, saraukdama pieri.

—    Torntons Lone ir noslepkavots, un izdota pavēle apcietināt jūs kā vainīgo šajā slepkavībā…

Mirkli viņa skatījās uz viņu plaši ieplestām, it kā sastingušām acīm.

—        Noslepkavots! Miris! — viņa iesaucās aizelsusies. — Miris! Torntons Lone ir miris! To taču jūs nesakāt nopietni?

Viņa ar vienu roku pieķērās Tarlingam.

—     Sakiet man, ka tas tā nav un Torntons Lone nav no: slepkavots!

Viņa sagrīļojās un krita uz priekšu. Tarlings ātri nometās līdzās viņas gultai ceļos un paspēja meiteni saķert, pirms viņa zaudēja samaņu.

12

Kamēr slimnīcas māsa nopūlējās ap Odetu, Tarlings uzmeklēja galveno ārstu.

— Es domāju, ka mis Stevenai nav nekas nopietns. Es varēju viņu atlaist jau vakar, bet viņa gribēja vēl palikt slimnīcā. Bet sakiet — vai tā taisnība, ka viņa tiek meklēta sakarā ar "Narcišu slepkavības" lietu?

—     Jā, mums viņa vajadzīga kā lieciniece, — Tarlings izvairīgi atbildēja. Viņš tomēr saprata, ka atbilde neskan visai ticami, tādēļ ka pavēle par Odetas Raideres apcietināšanu visiem jau bija zināma. Viņas personības apraksts līdz ar pārējiem paskaidrojumiem bija nekavējoties izsūtīts slimnīcu direkcijām un citām sabiedriskajām iestādēm. Nākamie ārsta vārdi to apstiprināja.

—     Kā lieciniece? — viņš sausi noprasīja. — Nu, es nevēlos iedziļināties jūsu noslēpumos un vēl jo mazāk Skotlendjarda noslēpumos, bet varbūt jums pietiks ar to, ka viņa drīkst slimnīcu atstāt nekavējoties.

Pie durvīm klauvēja, un birojā ienāca pavecāka dāma.

—      Mis Stevena vēlas ar jums runāt, — viņa griezās pie Tarlinga.

Detektīvs paņēma platmali un aizgāja atpakaļ uz slimnieku istabiņu. Jaunava bija mierīgāka, bet vēl bālāka nekā iepriekš. '

Viņa bija piecēlusies un sēdēja krēslā, tērpusies rītakleitā. Ar rokas mājienu viņa aicināja Tarlingu apsēsties tai līdzās. Runāt viņa sāka tikai tad, kad žēlsirdīgā māsa atstāja istabu.

—     Tas bija nepiedodams vājums, mister Tarling, bet šī ziņa bija pārāk šausmīga un nāca tik negaidīti. Esiet, lūdzu, tik laipns un pastāstiet man visu! No tās dienas, kad mani atveda uz slimnīcu, neesmu lasījusi nevienu avīzi. Es dzirdēju, ka viena no žēlsirdīgajām māsām stāstīja par kādu noziegumu, kas tiek saukts par "Narcišu slepkavību". Vai tas?…

Viņa aprāvās, un Tarlings palocīja galvu. Viņam kļuva viegli, un viņš gandrīz nopriecājās. Viņš ne drusku nešaubījās par to, ka Odeta nebija vainīga. Dzīve viņam atkal sāka likties jaukāka.

—    Torntonu Loni noslepkavoja nakti no četrpadsmitā uz piecpadsmito. Pēdējo reizi viņu redzēja dzīvu viņa kalps ap pusdeviņiem vakarā. Nākamās dienas rītausmā Loni atrada Haidparkā mirušu. Viņš bija nošauts, bez tam asinis bija mēģināts apturēt — kāds bija aptinis viņa krūtīm dāmas zīda naktskreklu. Uz mirušā krūtīm atradās dzeltenu narcišu pušķis.

—    Dzeltenas narcises? — viņa pārsteigti atkārtoja. — Bet kā?…

—    Lones auto bija apmēram simt metrus no līķa, — Tarlings turpināja. — Pilnīgi skaidrs, ka viņš nonāvēts citā vietā un pēc tam aizvests uz parku viņa paša automašīnā. Viņam mugurā nebija ne vestes, ne žaketes, bet kājās mīkstas filca kurpes.

—      Neesmu spējīga to visu saprast, — sacīja jaunava, pilnīgi samulsusi. — Es nesaprotu sakarību. Kas gan… — Pēkšņi viņa apklusa un aizklāja seju rokām.

—    O, cik tas ir šausmīgi, cik tas ir šausmīgi! Es pat sapnī to nebūtu varējusi iedomāties. Tas ir vienkārši briesmīgi!

Tarlings draudzīgi uzlika roku uz viņas pleca.

—     Mis Raidere, vai jums ir aizdomas uz kādu? Kādu, kas to varēja izdarīt? Vai negribat man pateikt tā vārdu?

Viņa pakratīja galvu.

—     Es to nedrīkstu!

—     Vai tad jūs neredzat, ka viss liecina pret jums? Uz Lones rakstāmgalda atrada telegrammu, kurā viņš tika lūgts ierasties jūsu dzīvoklī tajā liktenīgajā vakarā.

Viņa ātri paskatījās Tarlingam acīs.

—      Kā? Telegramma no manis? Neesmu sūtījusi viņam nekādu telegrammu.

—     Paldies Dievam!

—      Es tomēr nesaprotu. Vai tiešām kāds sūtījis viņam telegrammu, aicinādams to ierasties manā dzīvoklī?

—    Acīmredzot jā, — Tarlings nopietni teica, — jo slepkavība notikusi jūsu dzīvoklī.

—     Mans Dievs! — viņai izlauzās. — Jūs taču to negribat apgalvot! Nu, nē taču!…

Viņš pastāstīja Odetai par visiem atklājumiem. Viņš zināja, ka, no izmeklēšanas viedokļa, viņa rīcība ir pilnīgi nepareiza. Viņš pastāstīja viņai visu, tādā veidā dodams iespēju aizstāvēties un meklēt izeju. Viņš pastāstīja par lielo asins traipu uz paklāja un naktskreklu, kas bija apsiets ap Lones krūtīm.

—      Krekls pieder man, — viņa atbildēja vienkārši, bez mazākās stomīšanās. — Bet, lūdzu, mister Tarling, pastāstiet man visu!

Viņš pastāstīja arī par asiņaino īkška nospiedumu uz kumodes atvilktnes.

—    Un uz jūsu gultas, — viņš turpināja, — es atradu jūsu mazo ceļasomu.

Viņa no jauna sagrīļojās un kā aizsargādamās izstiepa roku.

—      O, cik tas slikti, cik zemiski! To tikai viņš varēja izdarīt!

—     Kas? — Tarlings strauji jautāja un saķēra Odetu aiz rokas. — Kurš to izdarīja? Jums man jāpasaka! No tā atkarīga jūsu dzīve. Vai tiešām jūs nesaprotat, Odeta, ka es vēlos jums palīdzēt? Jums ir aizdomas uz noteiktu personu, un jums jāpasaka man šīs personas vārds!

—     Es nevaru jums to pateikt, — viņa atbildēja izmisusi, — un es neko vairāk nevaru pateikt. Es neko nezināju par slepkavību līdz tam, kad jūs man par to pastāstījāt. Man nebija ne mazākās nojautas. Jā, es ienīdu Torntonu Loni, ienīdu no visas sirds, bet nekad nebūtu nodarījusi viņam ne mazāko ļaunumu. Cik tas ir šausmīgi!

Pēkšņi viņa nomierinājās.

—      Man tūlīt jāatgriežas Londonā. Vai jūs nebūsiet tik laipns un nepaņemsiet mani līdzi?

Viņa redzēja, ka slepenpolicists samulst, un pēkšņi visu saprata.

—    Jums ir… jums ir līdzi apcietināšanas pavēle?

Viņš klusējot palocījās.

—    Tādēļ ka mani apvaino Lones slepkavībā?

Viņš no jauna palocīja galvu.

Odeta pēc klusuma brīža teica:

—     Pēc pusstundas būšu kārtībā.

Ne vārda vairāk nesakot, Tarlings atgriezās kabinetā, kur ārsts jau nepacietīgi gaidīja.

—    Tās taču ir blēņas, ka jaunā dāma jums vajadzīga kā lieciniece. Es pārlasīju Skotlendjarda ziņojumu, kuru saņēmu aizvakar. Spriežot pēc apraksta, pilnīgi skaidrs, ka šī jaunā dāma ir Odeta Raidere. Viņu grib apcietināt par slepkavību.

Tarlings smagi nosēdās krēslā.

—     Vai drīkstu aizsmēķēt?

—    Lūdzu, — ārsts laipni atļāva. — Cik redzams, jūs jauno dāmu ņemsiet tūlīt līdzi?

Tarlings pamāja.

—    Es nespēju iedomāties, ka šī meitene būtu slepkava, — doktors Sanders teica. — Viņai vispār nav tik daudz spēka, lai izdarītu to visu, ko darījis slepkava. Es izlasīju laikrakstā visus sīkumus. Torntonu Loni taču aizvilka simt metrus no mašīnas un nolika zālē, bet šī jaunā meitene diezin vai varētu pacelt pat bērnu.

Tarlings piekrītoši pamāja.

—      Bez tam viņa vispār nevar būt slepkava. Es negribu teikt, ka viņa nevar būt slepkava tādēļ, ka ir tik skaista. Es savā dzīvē esmu redzējis ne mazums ļaužu un mazliet pazīstu tos. Viņa pieder tam sevišķajam tipam, kuram ārējais skaistums atbilst garīgajam iekšējam skaistumam, es uzskatu par pilnīgi neiespējamu, ka viņa varētu kādu nogalināt.

—     Esmu vienisprātis ar jums. Arī es esmu pārliecināts, ka viņa nav vainīga, lai gan visi apstākli liecina pret viņu.

Šajā brīdī atskanēja telefona zvans.

Doktors piegāja pie aparāta un pateica pāris vārdu.

—     Tā ir starppilsētu saruna. — Viņš pasniedza klausuli detektīvam. — Domāju, ka tā attiecas uz jums. Runā no Skotlendjarda.

—     Šeit Vaitsaids, — dzirdēja Tarlings klausulē. — Mister Tarling, mēs atradām revolveri.

—     Kur? — Tarlings ātri jautāja.

—     Mis Raideres dzīvoklī.

Tarlinga sejā parādījās šausmas, bet galu galā šis atklājums taču bija sagaidāms. Viņš nešaubījās par to, ka Torntons Lone nogalināts Odetas dzīvoklī, un, ja tas atbilda patiesībai, bija pilnīgi dabīgi, ka ierocis atrasts nozieguma vietā.

—     Kur jūs atradāt revolveri?

—    Šujamā groziņa pašā dibenā, pārsegtu ar diegu kamoliem un visādām lentītēm.

—     Kas tas ir par revolveri? — Tarlings pajautāja pēc nelielas pauzes.

—     Brauniņš. Magazīnā vēl bija sešas patronas. Ar revolveri ir šauts, jo tā stobrs pārklāts pulvera putekļiem. Izšauto lodi atradām iestrēgušu kamīnā. Vai jūs satikāt mis Stevenu?

—    Jā, mis Stevena ir tā pati Odeta,, Raidere. — Viņš dzirdēja, ka sarunu biedrs iesvilpjas.

—    Jūs viņu arestējāt?

—    Vēl ne, — Tarlings atbildēja. — Lūdzu, sagaidiet mani stacijā. Pēc pusstundas es izbraucu. — Viņš nolika klausuli un pievērsās ārstam.

—     Es nojaušu, ka atrasts revolveris, — sacīja ārsts ieinteresēts.

-Jā.

—      Hm, — doktors teica un domīgi paskatījās Tarlingā, — tas ir slikti. Kāds cilvēks īstenībā bija šis Torntons Lone?

Tarlings paraustīja plecus.

—    Viņš nebija no labākajiem. Bet pat vissliktākajam cilvēkam ir tiesības uz likuma aizsardzību, un slepkava tiek sodīts jebkurā gadījumā.

—      Jus domājāt slepkavu — sievieti? — ārsts smaidot jautāja.

—     Nē, slepkavu vispār, — īsi atbildēja Tarlings. — Vai noslepkavotajam bija labs vai slikts raksturs, tas lietas apstākļus negroza un sodu nekādā ziņā neietekmē.

Doktors Sanders pūta biezus dūmu mākoņus.

—     Ir pilnīgi nepareizi apvainot tādu meiteni kā mis Raidere šādā slepkavībā.

Durvis parādījās vecā dāma.

—     Mis Stevena ir gatava, — viņa teica.

Tarlings piecēlās. Arī doktors Sanders piecēlās, piegāja pie savas pults, paņēma no tās lielu grāmatu, kurā tika pierakstīti slimnieki, nolika to uz galda un paņēma spalvu.

—     Man vēl vajag atzīmēt to, ka slimnieku atlaiž uz mājām, — viņš sacīja un pāršķirstīja dažas lapas. — Lūk, šeit. Mis Stevena — viegls smadzeņu satricinājums un kontūzija.

Piepeši viņš paskatījās uz detektīvu.

—     Kad notika slepkavība?

—     Četrpadsmitā aprīļa vakarā.

—    Četrpadsmitajā — kādā laikā? — viņš domīgi jautāja.

—    Laiks nav precīzi zināms. — Tarlings vislabprātāk būtu pārtraucis sarunu — ārsta runīgums krita viņam uz nerviem.

—     Iespējams, ka tūlīt pēc vienpadsmitiem.

—     Pēc vienpadsmitiem? Varbūt agrāk? Un kad Loni redzēja pēdējo reizi?

—      Pusdesmitos, — Tarlings atbildēja mazliet ironiski.

—     Vai jūs netaisāties kļūt par slepenpolicistu, doktor?

—    Nē, nebūt ne, — ārsts atbildēja smaidīdams, — bet es priecājos, jo varu pierādīt to, ka meitene ir nevainīga.

—     Kā jūs to domājat?

—    Tātad slepkavība nevarēja notikt pirms pulksten vienpadsmitiem. Noslepkavoto pēdējo reizi redzēja pusdesmitos.

—     Nu un?…

—        Vilciens, ar kuru no Čeringkrosas brauca Odeta Raidere, atgāja no stacijas pulksten deviņos, un pusdesmitos viņu ar smadzeņu satricinājumu atveda šurp.

Bridi Tarlings palika pilnīgi mierīgs. Tad viņš piegāja pie ārsta, saķēra to aiz rokas un stipri paspieda.

— Tas ir vispatīkamākais jaunums, kādu es jebkad savā dzīvē esmu dzirdējis, — viņš aizsmacis teica.

13

Atpakaļceļš uz Londonu bija viens no tiem sevišķajiem pārdzīvojumiem, kas iespiedās Tarlinga atmiņā uz visu mūžu. Odeta nerunāja, un viņš pats bija loti apmierināts ar to, ka varēja nedomāt par visiem tiem dīvainajiem apstākļiem, kas saistījās ar viņas bēgšanu.

Tomēr abi bija laimīgi, sēžot kopā. Šajā klusēšanā izpaudās biedriskums un savstarpēja saprašanās, kuru grūti izteikt vārdiem. , '

Vai viņš bija Odetā iemīlējies? Viņš nekādi nevarēja pierast pie domas, ka ari viņam pienācis šis bridis. Līdz šim viņš bija domājis, ka iemīlēties ir tas pats, kas saslimt ar malāriju vai dzelteno drudzi… Viņš nekad nedomāja, ka arī pats kādreiz iemīlēsies. Tarlings bija kautrīgs un atturīgs, un zem viņa noslēgtās ārienes slēpās tāda jūtu bagātība, ko pat viņa draugi nenojauta.

Tāpēc pat doma par to, ka viņš varētu būt iemīlējies Odetā, mulsināja viņu, jo viņš vēl neticēja pats sev un baidījās, ka viņa jūtas neradīs pretmīlu. Un tagad Odetas klātbūtne un tuvība viņu nomierināja un tajā pašā laikā arī satrauca.

Tarlings centās izanalizēt šo situāciju.

Viņš bija detektīvs, kuram vajadzēja darboties pret sievieti, ko tur aizdomās par slepkavību, un viņš baidījās no sava uzdevuma. Viga kabatā atradās apcietināšanas pavēle, un tagad viņš bija laimīgs, ka nevajadzēja to lietot.

Džeks Tarlings juta zināmu apmierinājumu par to, ka Skotlendjards vairs necels pret Odetu apsūdzību, jo bija skaidrs, ka Odetu nekādi nevarēja uzskatīt par vainīgu Lones slepkavībā. Brauciens viņam likās pārāk īss, un tikai tad, kad vilciens iegāja miglas joslā, kas sedza Londonu, viņš no jauna ar lielu piespiešanos atcerējās slepkavību.

—     Es aizvedīšu jūs uz viesnīcu, — viņš sacīja, — un rit no rīta pavadīšu uz Skotlendjardu, tur jums nāksies aprunāties ar kādu no augstākiem ierēdņiem.

—     Es tātad neesmu apcietināta?

—     Nē, jūs neesat apcietināta, — viņš uzsmaidīja meitenei, — bet jums var uzdot pietiekami daudz nepatīkamu jautājumu. Jums taču jāsaprot, mis Raidere, ka jūsu rīcība ir radījusi aizdomas. Ar svešu vārdu jūs braucāt uz Franciju, un slepkavība ir notikusi tieši jūsu dzīvoklī.

Viņa nodrebēja.

—     Lūdzu, nerunājiet ar mani par to, — viņa klusi palūdza.

Viņš juta, ka izturējies pret Odetu pārāk bargi, bet darīja to tāpēc, ka zināja — meitene jāsagatavo tam, ka viņu nopratinās cilvēki, kas daudz nerēķināsies ar tās jūtām.

—     Es tikai gribētu, lai jūs mani uzskatītu par savas uzticības cienīgu. Esmu pārliecināts, ka prastu jūs pasargāt no daudzām nepatikšanām un varētu izkliedēt visas pret jums vērstās aizdomas.

—     Misters Lone mani neieredzēja. Man šķiet, ka trāpīju viņa vissāpīgākajā vietā, aizskardama viņa godkārību. Jūs pats zināt, ka viņš sūtīja to noziedznieku uz manu dzīvokli, lai pie manis noslēptu nozagtās lietas.

Viņš pamāja ar galvu.

—     Vai jūs jau agrāk bijāt redzējusi Semu Steju?

—      Nē, es tikai biju dzirdējusi par viņu. Es zināju, ka Lone loti interesējas par kādu noziedznieku un tas viņu ciena. Kādreiz Lone pat piedāvāja viņam darbu savā veikalā. Tikai pats Stejs to negribēja. Misters Lone man reiz teica, ka šis cilvēks izdarītu viņa labā visu, kas vien ir cilvēka spēkos.

—      Stejs ir pārliecināts par to, ka slepkava esat jūs, — drūmi teica Tarlings. — Kā redzams, Lone tam stāstījis par jums un jūsu naidu pret viņu. Es domāju, ka Stejs jums ir daudz bīstamāks nekā policija. No viņa gan var nebaidīties, jo šķiet, ka nabadziņš zaudējis prātu.

Viņa pārsteigta paskatījās uz Džeku.

—     Vai šī nelaime viņu tik loti satrieca? — viņa jautāja.

Tarlings pamāja.

—      Šorīt Steju ievietoja trakonamā. Manā kantori viņš krita nesamaņā, un slimnīcā konstatēja, ka viņš zaudējis prātu. Mis Raidere, neliedziet savu uzticību un pastāstiet man visu!

Viņa paskatījās uz Tarlingu un skumji pasmaidīja.

—    Es nevarēšu pateikt jums neko/vairāk, kā jau pateicu. Ja jūs mēģināsiet uzzināt, kādēļ es uzdevos par mis Stevenu, es nevarēšu neko paskaidrot. Man-bija pietiekami daudz iemeslu, un man varbūt bija vēl vairāk iemeslu bēgšanai…

Viņš velti gaidīja, ka viņa no jauna sāks runāt, un uzlika roku uz Odetas rokas.

—     Kad es jums stāstīju par slepkavību, — viņš nopietni teica, — es tūlīt sapratu no jūsu izbrīna un uztraukuma, ka neesat vainīga. Tad doktors varēja pierādīt jūsu alibi — šis pierādījums ir pilnīgi neapšaubāms. Bet savā uztraukumā jūs pateicāt daudz ko tādu, kas liek domāt, ka slepkavas vārds jums ir zināms. Jūs minējāt kādu cilvēku, un es loti lūdzu pateikt man viņa vārdu.

—     Šo vārdu es jums nekādā gadījumā nevaru nosaukt.

—     Vai tad jūs nesaprotat, ka jūs var apvainot kā nozieguma līdzzinātāju? Vai jūs nesaprotat, ko tas nozīmēs jums un jūsu mātei?

Kad Džeks Tarlings pieminēja viņas māti, meitene aizvēra acis.

—     Lūdzu, nerunājiet par to, — viņa čukstēja. — Dariet to, kas jums jādara. Lieciet policijai mani apcietināt, nodot tiesai vai pakārt, bet neprasiet man vairs neko, es nevaru un negribu jums atbildēt.

Tarlings pārsteigts un samulsis atlaidās mīkstajā vagona sēdeklī un nerunāja vairāk ne vārda.

Vaitsaids gaidīja viņus uz perona divu cilvēku pavadībā, kuros jau no tālienes varēja pazīt Skotlendjarda ierēdņus. Tarlings paveda Vaitsaidu sāņus un dažos vārdos paskaidroja stāvokli.

—     Šādos apstākjos es jaunavu nevaru apcietināt, — arī Vaitsaids bija tādās pašās domās. — Ir pilnīgi neiespējami, ka viņa būtu izdarījusi slepkavību.

—    Viņas alibi nevar apstrīdēt. Bez tam ārsta izdoto izziņu apstiprināja Ešfordas stacijas priekšnieks, kas bija atzīmējis precīzu katastrofas laiku un pats palīdzējis iznest meiteni no vagona.

—     Kāpēc tad viņa uzdevās par mis Stevenu un tik steidzīgi bēga no Londonas? — Vaitsaids jautāja.

Tarlings paraustīja plecus.

—     To es arī labprāt uzzinātu, bet mis Raidere atteicās šajā lietā kaut ko paskaidrot. Tagad es viņu aizvedīšu uz viesnīcu, bet šaubos, vai šefs rīt Skotlendjardā spēs viņu iespaidot, lai no viņas ko uzzinātu.

—    Viņa brīnījās, kad jūs pastāstījāt par slepkavību? Varbūt viņa nosauca kādu vārdu? — jautāja Vaitsaids.

Tarlings brīdi vilcinājās, bet tad izlēma melot, kas ar viņu reti gadījās.

—    Nē, viņa bija pārāk uztraukta un neviena vārdu nenosauca.

Viņš ar taksometru aizveda Odetu uz kādu mazu, mierīgu viesnīcu un bija laimīgs, ka atkal ir vienatnē ar viņu.

—     Man trūkst vārdu, lai pateiktos jums, mister Tarling, par to, ka jūs esat pret mani tik labs, — viņa atvadoties teica, — un, ja es varu atvieglināt jūsu uzdevumu, es to labprāt darīšu.

Viņš saskatīja Odetas sejā sāpes.

—     Es vēl arvien nespēju to aptvert. Man tas viss liekas kā ļauns sapnis, — viņa teica it kā sev vienai. — Bet vispār jau nemaz nav vajadzīgs, lai es to saprastu, — man gribētos aizmirst. Aizmirst visu.

—     Ko jūs vēlaties aizmirst?

—     Ak, lūdzu, nejautājiet man to!

Norūpējies un smagu domu nomākts, viņš nokāpa pa kāpnēm. Tarlings bija atstājis auto pie durvīm, bet, viņam par lielu izbrīnu, tas jau bija aizbraucis. Detektīvs griezās pie durvju sarga.

—     Kur palikusi mana mašīna? Es taču nesamaksāju šoferim!

—    Es nemaz nepamanīju jūsu mašīnu, ser, bet es par to painteresēšos.

Pie durvīm stāvošais šveicars pastāstīja: kāds nepazīstams kungs pēkšņi izniris no tumsas, samaksājis šoferim, un tas tūlīt aizbraucis. Šveicars nav paspējis saskatīt šā kunga seju.

Noslēpumainais labdaris aizgājis un izgaisis nakts tumsā.

Tarlings sarauca pieri.

—    Tas ir loti dīvaini. Pasauciet man citu auto!

—    Tādā laikā tas būs diezgan grūti. — Šveicars pašūpoja galvu. — Redzat, kāda bieza migla? Šinī rajonā tā vienmēr ir loti bieza, un šajā gadalaikā tā arī turas ilgāk.

Tarlings pārtrauca viņa spriedelējumus par laika apstākļiem, aizpogāja mēteli un devās uz tuvāko dzelzceļa staciju.

Viesnīca, kurā viņš iekārtoja jauno meiteni, atradās klusā rajonā, un šajā vēlajā stundā ielas bija pavisam tukšas.

Tarlings ne visai labi orientējās Londonas ielās, bet apmēram zināja, kādā virzienā jādodas.

Viņš tikai neskaidri saredzēja ielas laternas gaismu un atradās tieši vidū starp divām laternām, kad izdzirda aiz sevis klusus solus.

Soļu troksnis bija tik tikko saklausāms, bet viņš tūlīt pagriezās, instinktīvi pagāja sāņus un aizsargādamies pacēla roku.

Pāri viņa galvai pārlidoja kāds smags priekšmets un atsitās pret ietvi.

Tarlings tūlīt metās uz uzbrucēju. Tas bēga. Kad Tarlings mēģināja satvert ļaundari, atskanēja apdullinošs sprādziens. Viņš uz mirkli palaida pretinieku, un tas saķēra detektīvu aiz rīkles. Viņš drīzāk nojauta nekā redzēja, ka uzbrucējs vērš pret viņu revolveri, un ātri izlietoja kara viltību, ko bija mācījies pie japāņiem. Viņš nokrita zemē un sāka velties tieši tajā brīdī, kad revolveris divas reizes izšāva. Viņš gribēja mesties savam pretiniekam virsū, bet nepazīstamais ātri pazuda, un, kad Tarlings pielēca kājās, viņš jau bija viens.

Bet viņš bija redzējis pretinieka seju — lielu, baltu, naidā izķēmotu. Tarlings to redzēja tikai īsu bridi, bet ar to pietika, lai viņš pazītu savu pretinieku. Viņš steidzās tajā virzienā, kur, domājams, pazuda uzbrucējs, bet migla bija pārāk bieza, un viņš to pazaudēja. Pēkšņi Tarlings izdzirda uz ielas solus un gāja tiem pretī. Viņš ieraudzīja policistu, kurš bija atsteidzies šurp, kad izdzirdēja šāvienus. Policists nevienu nebija redzējis.

—     Tad viņš bēdzis citā virzienā, — Tarlings sacīja un skrēja turp, bet ari šoreiz bez jebkādiem panākumiem.

Viņš atgriezās uzbrukuma vietā. Policists ar kabatas lukturīti pārmeklēja ietvi.

—     Neko īpašu nevar atrast. Te ir tikai mazs, sārts papīriņš.

Tarlings paņēma to un apskatīja ielas laternas gaismā. Uz tā bija četri ķīniešu hieroglifi.

Tas bija tāds pats papīra gabaliņš, kādu aprija rītā Haidparkā atrada noslepkavotā Torntona Lones kabatā.

14

Misters Milburgs apdzīvoja nelielu mājiņu Kemdentaunā. Gandrīz visā ielas garumā bija gludas sienas, kuras palaikam pārtrauca dzelzī kalti vārti. Tajos atklājās skats uz galveno fabrikas ēku un nokvēpušiem skursteņiem.

Milburga māja bija vienīgā apdzīvojamā māja šajā ielā, ja neskaita sarga un kalpotāju dienesta dzīvokļus. Visi domāja, ka Milburgam ir labs saimnieks, jo zemes gabals tika turēts priekšzīmīgā kārtībā. Māja aizņēma lielu laukumu. Lieluma un istabu izvietojuma dēl tā atgādināja mazu fabriku. Firmas piedāvāja lielas naudas summas par šo zemes gabalu, bet Milburga mājas saimnieks atraidīja visus priekšlikumus. Daudzi cilvēki domāja, ka Milburgs pats ir šis saimnieks. Tātad viņa gada alga tik tikko sasniedza 900 mārciņas, bet zemes gabals, uz kura atradās māja, maksāja vismaz sešus tūkstošus. Celtne atradās mazliet nost no ceļa. Mājas priekšā bija liels zāliens, kurā neziedēja neviens puku puduris. Zāliens bija nožogots ar skaistu, augstu dzelzs režģi, ko mājas saimnieks bija licis uztaisīt, nežēlojot izdevumus. Lai nokļūtu pie mājas, vajadzēja iziet cauri lieliem dzelzs vārtiem un doties pa diezgan garu, gludiem akmeņiem izbruģētu celiņu.

Tajā vakarā, kad Tarlings tik tikko nekļuva par upuri uzbrucējam, Milburgs atgriezās mājās un loti rūpīgi aizslēdza aiz sevis lielos dzelzs vārtus. Viņš bija viens un pa paradumam svilpoja kādu skumju melodiju. Viņš lēnām gāja pa celiņu, atslēdza durvis, it kā šaubīdamies mazliet pastāvēja un, pirms iegāja namā, vēlreiz pagriezās un paskatījās uz biezo miglu. Tad no iekšpuses pamatīgi noslēdza durvis un uzdedza gaismu. Viņš atradās mazā, bet ar lielu gaumi iekārtotā priekšistabā. Pie sienām karājās dažas gravīras. Misters Milburgs apmierināti tās aplūkoja, tad pakāra mēteli un platmali, novilka galošas, ko bija uzvilcis slapjā laika dēļ, un iegāja dzīvojamā istabā. Arī šī istaba bija iekārtota ar to pašu dižciltīgo vienkāršību kā priekšistaba. Mēbeles bija izgatavotas no lieliska materiāla, grīdu klāja skaists, mīksts paklājs. Milburgs pagrieza otru slēdzi, un kamīnā uzliesmoja elektriskā uguns. Tad viņš apsēdās pie lielā galda, kurš atšķīrās no visām mēbelēm, jo bija apkrauts ar sasietu papīru un rēķinu sainīšiem. Tie bija kārtīgi salikti pa nodalām un atsevišķie sainīši pārsieti ar gumiju. Viņš gan nepūlējās izlasīt vai pārskatīt šos dokumentus, bet skatījās uz sārto dzēšlapu, un viņa domas, likās, bija tālu prom.

Pēkšņi Milburgs ar īsu nopūtu piecēlās, aizgāja uz istabas otru galu, attaisīja vecmodīgu skapi, izņēma apmēram duci nelielu grāmatiņu un uzlika tās uz galda. Tās visas bija vienādas un katrai uzrakstīts gada skaitlis. Tās bija dienasgrāmatas, bet tās nepiederēja viņam. Reiz, nejauši iegājis Torntona Lones kabinetā, viņš atrada šīs grāmatas sava šefa personīgajā naudas skapī. Milburgs jau toreiz paņēma vienu no burtnīcām un izlasīja.

Tajā reizē viņš varēja izlasīt tikai dažas lappuses, bet pēc tam atrada izdevību izlasīt vienu burtnīcu no sākuma līdz beigām. Viņš varēja tur smelties loti daudz ziņu, kas viņam bija visai noderīgas un noderētu vēl vairāk, ja Torntons Lone nebūtu tik pēkšņi miris.

Tajā dienā, kad Torntona Lones līķis tika atrasts Haidparkā, Milburgs, kuram bija seifa atslēga, nogādāja šīs grāmatiņas savā mājā. Tajās bija daudz tāda, kas Milburgam nebija sevišķi glaimojoši, sevišķi dienasgrāmatā par pēdējo gadu. Torntons Lone pierakstīja ne tikai dažādus pārdzīvojumus un to, kas atgadījās katru dienu, bet arī savas domas, dzejas uzmetumus un vel šo to. No visa bija skaidrs, ka viņš savu pārvaldnieku tur aizdomās par naudas izšķērdēšanu. Šo dienasgrāmatu lasīšana Milburgam bija loti interesanta. Viņš atvēra grāmatu tajā vietā, kur bija pārtraucis iepriekšējā reizē. Viņš to viegli atrada, jo bija tur ielicis aploksni ar plāniem, sārtiem papīriņiem. Pēkšņi viņš kaut ko atcerējās un uzmanīgi aptaustīja savu svārku kabatu, bet acīmredzot neatrada to, ko meklēja, un rūpīgi nolika aploksni ar ķīniešu papīriņiem uz galda, tad atvēra grāmatu un sāka lasīt tālāk.

"Pusdienoju viesnīcā "Londona", pēc tam mazliet atgūlos. Laiks šausmīgi karsts. Gribēju apmeklēt kādu attālu radinieku Tarlingu, kas dien Šanhajas policijā, bet tas bija pārāk apgrūtinoši. Vakara stundas pavadīju Ču Hana tējas namiņā. Tur iepazinos ar mazu, skaistu, apburošu ķīnieti, kas runā angliski. Nākamajā dienā norunāju satikties ar viņu Ling Fe tējas namiņā. Viņu šeit sauc par Mazo Narcisi, un es to saucu: mana mīlā, mazā, dzeltenā narcise".

Šajā vietā Milburgs apstājās. — Mazā, dzeltenā narcise, — viņš atkārtoja, tad paskatījās griestos un saknieba lūpas. — Mazā, dzeltenā narcise, — viņš vēlreiz noteica, un plats smaids parādījās viņa sejā.

Viņš vēl lasīja, kad piepeši atskanēja zvans. Milburgs pielēca kājās un klausījās. Zvanīja vēlreiz. Viņš ātri nodzēsa gaismu, uzmanīgi atbīdīja biezo aizkaru un paskatījās miglā.

Ielas luktura gaismā varēja izšķirt vairāku cilvēku stāvus pie vārtiem. No jauna nolaidis aizkarus, viņš uzdedzināja gaismu, paņēma grāmatas un pazuda ar tām koridorā. Mājas otrā pusē bija guļamistaba. Viņš paslēpās tur un vismaz piecas minūtes nelikās dzirdam zvanu, kas visu laiku turpināja skanēt.

Milburgs bija uzvilcis pidžamu un virs tās siltu halātu.

Viņš atvēra duvis un filca kurpēs nogāja pa celiņu līdz lielajiem vārtiem.

—     Kas tur ir? — viņš pajautāja.

—     Tarlings. Jūs mani negaidījāt?

—      Misters Tarlings? — Milburgs bija pārsteigts. — Nu, tas ir pilnīgi negaidīts prieks. Nāciet tuvāk, kungi!

—     Atveriet vārtus! — detektīvs īsi pavēlēja.

—     Atvainojiet, kungi, man vispirms jāaiziet pēc atslēgas, es negaidīju viesus tik vēlā stundā.

Viņš iegāja atpakaļ namā, vēlreiz visu apskatīja un atgriezās ar atslēgu. Kaut tā viņam bija kabatā jau iepriekš, bet, būdams uzmanīgs, viņš gribēja pārliecināties, vai kaut kas nav aizmirsts.

Tarlings bija Vaitsaida un vēl kāda cilvēka pavadībā, ko Milburgs pareizi noturēja par slepenpolicistu. Tarlings un inspektors iegāja mājā, trešais palika pie vārtiem.

Milburgs ieveda tos savā mājīgajā dzīvoklī.

—     Es jau gulēju, un man žēl, ka liku jums tik ilgi gaidīt.

—    Jūsu elektriskais kamīns gan vēl ir ļoti karsts, — mierīgi piezīmēja Tarlings, noliekdamies pār mazo aparātu.

Milburgs iesmējās.

—     Jūs gan uzreiz atklājat visu, — viņš sacīja ar izbrīnu. — Kad likos gulēt, es aizmirsu izslēgt kamīnu un nodzēsu to tikai tagad.

Tarlings paņēma rokā gruzdošo cigareti, kas bija iemesta pelnu traukā uz kamīna.

—     Jūs guļot smēķējat? — viņš sausi jautāja.

—    O, nē, — Milburgs bezrūpīgi atbildēja. — Es smēķēju, kāpjot pa kāpnēm. Domās nogrimis, es iededzināju cigareti un iebāzu to mutē. To es daru katru rītu atmostoties. Es nupat to noliku, kad izslēdzu kamīnu.

Tarlings pasmīnēja.

—     Vai nevēlaties apsēsties? — jautāja Milburgs, pats atlaizdamies krēslā. Viņš rādīja uz papīriem, kas gulēja uz galda. — Jūs redzat, mums veikalā ir tik ļoti daudz darba kopš tā laika, kad nabaga misters Lone miris, ka esmu spiests ņemt darbu uz mājām. Varu jums apliecināt, ka dažreiz strādāju līdz rīta ausmai tikai tādēļ, lai sagatavotu visus rēķinus revīzijai.

—    Vai tad jūs vienmēr tikai strādājat? — Tarlings nevainīgi pajautāja. — Vai jūs nekad neizejat pastaigāties nakts miglā, lai mazliet atsvaidzinātos?

Milburgs jautājoši sarauca uzacis.

—    Pastaigāties, mister Tarling? — viņš sacīja galīgi izbrīnījies. — Es jūs ne visai labi saprotu. Pats par sevi saprotams, ka tādā naktī kā šī es pastaigāties neeju. Šodien taču ir pavisam briesmīga migla.

—     Vai jūs Pedingtonu pazīstat?

—    Nē, es tikai zinu, ka tur atrodas dzelzceļa stacija. Bet pasakiet, lūdzu, — kādēļ jūs esat atnākuši pie manis?

—    Šovakar man uzbruka kāds cilvēks un divas reizes uz mani izšāva. Šis cilvēks bija jūsu augumā un ļoti līdzīgs jums. Man ir oficiāla pavēle.

Milburgs piemiedza acis. '

—     Man dots rīkojums izdarīt jūsu namā kratīšanu.

—     Ko jūs gribat atrast? — Milburgs vēsi jautāja.

—    Revolveri vai automātisko pistoli, varbūt man izdodas atrast vēl kaut ko.

Milburgs piecēlās.

—    Jūs varat pārmeklēt visu māju no augšas līdz apakšai. Jūs drīz pabeigsiet, jo māja ir ļoti maza. Mana alga neļauj man turēt lielu dzīvokli.

—     Vai jūs šeit dzīvojat viens? — jautāja Tarlings.

—    Jā, tikai astoņos no rīta atnāk apkopēja, kas pagatavo man brokastis un sakārto istabas. Es jūtos ļoti apvainots par šo kratīšanas pavēli.

—    Mums nāksies jūs vēl vairāk apvainot, — Tarlings sausi teica un sāka pārmeklēt telpu.

Panākumi bija apšaubāmi, jo viņš neko nevarēja atrast. Tāpat neizdevās atrast nevienu no mazajiem, sārtajiem papīriņiem, kuri, kā viņš domāja, atradās pie Milburga. Viņš daudz labprātāk būtu atradis Torntona Lones slepkavu nekā to cilvēku, kas šodien bija uz viņu šāvis.

Tarlings atgriezās istabā, kur bija atstājis Milburgu inspektora uzraudzībā. Neveiksme, kā likās, uz viņu neatstāja nekādu iespaidu.

—      Mister Milburg, — viņš asi teica, — es gribētu jums vaicāt: vai esat kādreiz redzējis šādu papīriņu?

Viņš izņēma no kabatas mazo, sārto papīriņu. Milburgs to uzmanīgi apskatīja un palocīja galvu.

—     Jā, ser. Ja es to noliegtu, es neteiktu taisnību, bet es nevaru ciest, ja man jāmaldina citi cilvēki.

—     Varu iedomāties, — Tarlings ironiski noteica.

—    Man loti žēl, ka jūs maniem vārdiem neticat, bet varu apliecināt vēlreiz, ka man nepatīk runāt nepatiesību.

—     Kur jūs tādus papīriņus varējāt redzēt?

—     Mistera Lones rakstāmgaldā.

Tarlingu šī atbilde satrieca no jauna.

—    Nelaiķis misters Lone, atgriezdamies no pasaules ceļojuma, atveda līdzi daudz eksotisku dīvainību. Starp tām bija ari šādi papīriņi ar ķīniešu hieroglifiem. Es nesaprotu ķīniski, un man vēl nekad nav bijusi izdevība pabūt Ķīnā — es šajos papīriņos neko nesaprotu.

—    Jūs tos redzējāt Lones rakstāmgaldā? Un neko neteicāt policijai? Jums taču zināms, ka Skotlendjards tādām lietām piešķir loti svarīgu nozīmi.

—      Pilnīgi pareizi, es neko neteicu policijai par to, bet jums jāsaprot, mister Tarling, ka viss šis bēdīgais gadījums mani tik loti satrieca, ka es ne par ko citu nedomāju. Pilnīgi iespējams, ka jūs varējāt šādus papīriņus atrast ari pie manis, jo misteram Lonem patika dāvināt šos eksotiskos suvenīrus saviem draugiem. Viņš man pat uzdāvināja zobenu, kuru redzat tur pie sienas. Liekas, viņš man dāvināja ari dažus šādus papīrus. Un pie tam pastāstīja ari kādu notikumu, bet es pašlaik nevaru atcerēties tā bGtību.

Milburgs grasījās stāstīt vēl par savu mirušo saimnieku, bet Tarlings atvadījās. Milburgs pavadīja detektīvu līdz lielajiem vārtiem un pamatīgi tos aizslēdza. Pēc tam viņš atgriezās istabā un apmierināti pasmaidīja.

—      Es esmu pilnīgi pārliecināts, ka tieši Milburgs bija uzbrucējs. Par to nav nekādu šaubu, — Tarlings teica.

—    Vai jums ir kāda nojauta par to, kāpēc Milburgs gribēja jūs "izslēgt no spēles"? — jautāja Vaitsaids.

—     Nav ne mazākās nojautas, bet acīmredzot tas cilvēks, kas man uzbruka, visu laiku sekoja un redzēja, ka es ar mis Raideri braucu pa Londonas ielām. Kad es iegāju viesnīcā, viņš izkāpa no sava auto un norēķinājās ar manu šoferi. Pēc tam viņš man sekoja, kamēr es nokļuvu uz klusas, vientuļas ielas. Tur viņš vispirms kaut ko svieda uz mani, bet pēc tam šāva.

—     Es tikai nesaprotu, kādēļ viņš to darīja, — Vaitsaids no jauna ierunājās. — Pieņemsim, ka Milburgs šo to zina par slepkavību, —kāda jēga viņam novākt jūs no ceļa?

—    Ja es varētu atbildēt uz šo jautājumu, tad varētu arī pateikt, kas noslepkavoja Torntonu Loni.

15

Pēdējie miglas mākoņi jau bija paspējuši izklīst, kad Tarlings nākamajā rītā piegāja pie savas guļamistabas loga. Ielas bija spožas saules staru apspīdētas, un jaukais pavasara gaiss radīja pacietīgajos Londonas iedzīvotājos pavasarīgu noskaņu, it īpaši pēc tam, kad tiem visu ziemu bija nācies paciest miglu un mitrumu.

Tarlings izstaipījās un nožāvājās. Viņš bija apmierināts ar savu dzīvi. Ling Ču viņam pakalpoja.

Ķinietis zilā zīda tērpā stāvēja aiz krēsla un ielēja viņam tēju, nolika avīzi labajā pusē un vēstules kreisajā.

Tarlings brokastoja klusēdams.

—     Ling Ču, — viņš beidzot teica, — es zaudēšu tiesības saukties par Cilvēku Mednieku, tāpēc ka šis gadījums man uzdod vienu neatrisināmu mīklu pēc otras.

—     Kungs, — ķīnietis atbildēja, — visos šādos gadījumos pienāk brīdis, kad jāiztaisa pārtraukums un jāsaved kārtībā domas. Man tāda sajūta bija, kad es sekoju Vu Fugam — Hankojas Žņaudzējam. Kādā jaukā dienā es to atradu, un tagad viņš gul mūžīgo miegu Nakts karalistē, — viņš piebilda ar filozofisku mieru. Ling Ču lietoja skaisto, simbolisko izteicienu, kas ķīniešiem kalpo par nāves apzīmējumu.

—   Vakar es atradu mazo, jauno sievieti, — Tarlings sacīja pēc neilga brīža. Viņš domāja Odetu Raideri.

—     Tu varēji atrast mazo, jauno sievieti, bet ar to tu vēl neesi atradis slepkavu, — Ling Ču atbildēja, stāvēdams pie galda un cienīgi slēpdams rokas platajās piedurknēs. — Mazā sieviete nenosita cilvēku ar bālo seju.

—     Kā tu to zini?

—      Mazai, jaunai sievietei nav pietiekami daudz spēka, kungs, viņai tāpat pietrūkst saprašanas vadīt ātro ekipāžu.

—     Tu j>ribi teikt — automašīnu? — pajautāja Tarlings, un Ling Cu piekrītoši pamāja.

—    Par to es vēl nepaspēju padomāt. Saprotams, ka Torntona slepkavam vajadzēja prast vadīt auto. Bet kā tu zini, ka viņa neprot vadīt mašīnu?

—     Es par to painteresējos, — ķīnietis vienkārši atbildēja. — Lielajā veikalā daudzi pazīst mazo, jauno sievieti, un viņi man to pateica.

Tarlings mazliet padomāja.

—        Jā, tas ir tā — mazā, jaunā sieviete nenosita cilvēku ar bālo seju, tāpēc ka viņa bija daudzu jūdžu tālumā no šejienes. Tomēr vēl jānoskaidro, kas to izdarījis.

—    To Cilvēku Mednieks vēl atklās, — Ling Ču ar dziļu pārliecību teica.

—     Redzēsim, — Tarlings atbildēja.

Viņš apģērbās un gāja uz Skotlendjardu, kur bija norunājis satikties ar Vaitsaidu, bet pēc tam pavadīt Odetu uz galveno policijas iecirkni. Kad Tarlings iegāja birojā, Vaitsaids aplūkoja kādu priekšmetu uz papīra gabala.

—     Hallo! — ieinteresētais Tarlings iesaucās. — Vai ar šo ieroci nošauts Torntons Lone?

—    Jā, mēs atradām to šujamā groziņā pie mis Raideres, — Vaitsaids atbildēja.

—      Pistole man liekas loti pazīstama, — Tarlings sacīja un paņēma ieroci rokā. — Vai tā ir pielādēta?

—     Nē, es izņēmu visas patronas kopā ar magazīnu.

—     Jūs, protams, izsūtījāt pistoles aprakstu un numuru visām ieroču darbnīcām?

Vaitsaids pamāja ar galvu.

—   Tas jums lielu labumu nedos, jo4ā ir amerikāņu pistole, un, ja tā nav pirkta Anglijā, tad mums maz cerību noskaidrot tās īpašnieku.

Tarlings aplūkoja ieroci no visām pusēm. Uzmanīgi apskatot pistoles rokturi, viņš pēkšņi pārsteigts iesaucās.

Vaitsaids paskatījās un atrada divas dziļas skrambas šķērsām rokturim.

—     Kas tās tādas? — viņš jautāja.

—     Liekas, ka pirms vairākiem gadiem uz šī ieroča īpašnieku tika izšauti divi šāviņi, kas netrāpīja viņu, bet pistoles rokturi.

Vaitsaids iesmējās.

—     Kā jūs to zināt, mister Tarling? Vai tie ir jūsu secinājumi?

—     Nē, tā ir patiesība. Šī pistole pieder man.

16

—      Tas ir jūsu ierocis? — neticīgi jautāja Vaitsaids. — Mīļais draugs, jūs, kā redzams, neesat pie pilna prāta. Kā gan šī pistole var būt jūsu?

—    Un tomēr tā ir mana pistole, — Tarlings mierīgi atbildēja. — Es to pazinu tūlīt, kad redzēju uz galda, bet domāju, ka maldos. Lodes pēdas tomēr pierāda, ka kļūdas nevar būt. Šī pistole man bija uzticams draugs, un es no tās Ķīnā nešķīros sešus gadus.

Vaitsaidam aizrāvās elpa.

—    Tad jau tas nozīmē, ka Torntons Lone nošauts ar jūsu pistoli!

Tarlings pamāja ar galvu. — Man nav ne mazāko šaubu, ka ticis šauts no šīs pistoles.

Iestājās ilgs klusums.

—      Nu, tas apgriež kājām gaisā visu manu teoriju, — Vaitsaids paziņoja un nolika ieroci uz galda. — Šajā lietā mēs uzduramies arvien uz jauniem un jauniem noslēpumiem. Šis ir jau otrais neticamais gadījums, ko man šodien nācies dzirdēt.

—    Otrais? — Tarlings pajautāja pilnīgi vienaldzīgi, jo viņu vēl arvien nodarbināja domas par šo atklājumu, kas visai lietai piešķīra pavisam citu izskatu, — Torntons Lone ticis nošauts ar viņa pistoli.

—    Jā, šodien tas ir otrs pārsteigums, — Vaitsaids apstiprināja.

Saņemdams visus spēkus, Tarlings nokratīja savas drūmās domas.

—    Vai jūs vēl atceraties to? — Vaitsaids atvēra ugunsdrošo skapi un izņēma no tā lielu aploksni, kurā atradās telegrammas.

—    Jā, tā ir telegramma, kurā Odeta Raidere aicina Loni ierasties viņas dzīvoklī. Tā tika atrasta mirušā papīros.

—      Izsakoties precīzāk, — Vaitsaids izlaboja, — to bija atradis Lones šveicars Kodems. Tas, domājams, ir pilnīgi godīgs cilvēks, un uz vinu nekrīt ne vismazākās aizdomas. Es uzaicināju viņu šorīt atnākt, lai izvaicātu sīkāk, vai viņš nezina, uz kurieni Lone varēja aiziet tajā vakarā. Viņš gaida blakusistabā. Es likšu pasaukt.

Viņš piezvanīja un nodeva rīkojumu policistam, kas ienāca, tērpies pilnā formas tērpā.

Tūlīt arī durvis atvērās no jauna, un policists ieveda labi ģērbtu cilvēku vidējos gados, kura āriene atbilda tā profesijai.

—     Pastāstiet misteram Tarlingam to, ko jūs stāstījāt man.

—    Jūs runājat par telegrammu? — jautāja Kodems. — Es varbūt esmu kļūdījies, bet biju zaudējis galvu no visiem šiem šausmīgajiem notikumiem.

—     Kā tad ir ar telegrammu? — jautāja Tarlings.

—    Es šo telegrammu dienu pēc slepkavības atnesu misteram Vaitsaidam, bet devu nepareizas izziņas. Ar mani nekad agrāk tas nav gadījies, bet policijas jautājumi mani samulsināja.

—     Kā izpaudās jūsu nepareizā liecība?

—    Redziet, ser, — šveicars sacīja, nervozi burzīdams pirkstos platmali, — es toreiz liecināju, ka misters Lone pats atvēra telegrammu, bet patiesībā telegramma tika saņemta ceturtdaļstundu pēc viņa aizbraukšanas. Redziet, es pats to atvēru, kad dzirdēju par slepkavību. Es baidījos no nepatikšanām par to, ka jaucos lietās, kas uz mani neattiecas, un tādēļ sacīju misteram Vaitsaidam, ka misters Lone atvēris telegrammu pats.

—    Tātad viņš šo telegrammu nepaspēja saņemt? — Tarlings jautāja.

—     Nē, ser.

Abi detektīvi brīnīdamies saskatījās.

—     Ko jūs par to domājat, Vaitsaid?

—        Es būtu priecīgs, ja varētu to paskaidrot, — šī telegramma taču bija vissmagākā apsūdzība pret mis Raideri. Jaunais atklājums lielā mērā atbrīvo viņu no aizdomām, atvieglo viņas stāvokli.

—     Bet, no otras puses, mums vairs nav nekāda izskaidrojuma tam, kādēļ Lone tajā vakarā devās uz mis Raideres dzīvokli. Vai jūs esat pilnīgi pārliecināts, Kodēm, ka Lone nesaņēma telegrammu?

—    Jā, ser, — Kodems atbildēja. — Kad misters Lone aizbrauca, es izgāju uz lieveņa, lai mazliet ieelpotu svaigu gaisu, un atrados uz kāpnēm tajā brīdī, kad izsūtāmais atnesa telegrammu. Uz telegrammas rakstīts, ka tā pieņemta pulksten 9 un 20 minūtēs. Mūsu pasta nodaļa atrodas apmēram divu jūdžu attālumā, un būtu pilnīgi neticami, ka mēs varētu to saņemt, kamēr misters Lone vēl bija mājās. Mani pārsteidza tas, ka jūs tam nepiegriezāt vērību.

—      Šajā gadījumā jums taisnība, — smaidīdams piekrita Tarlings. — Pateicos jums, Kodēm, jūsu liecība mūs pilnīgi apmierina.

Kad Kodems aizgāja, Tarlings nosēdās pretim Vaitsaidam, sabāzdams rokas kabatās.

—      Es vairs neko nesaprotu, — viņš sacīja. — Četrpadsmitā aprīļa vakarā Torntonu Loni noslepkavoja viena vai vairākas līdz šim vēl nezināmas personas viņa bijušās kasieres, Odetas Raideres, dzīvoklī. Uz paklāja tika atrasts liels asins traips, arī ieroci un lodi atrada dzīvoklī. Neviens nav redzējis, kad misters Lone ieiet namā un kad viņš no tā aiziet. Nākamajā rītā misteru Loni atrod Haidparkā bez svārkiem un vestes. Viņa krūtis ir pārsietas ar dāmas naktskreklu un uz rētas uzlikti divi kabatlakatiņi, kas pieder O dētai Raiderei. Viņam uz krūtīm — dzeltenu narcišu pušķis, bet svārki, veste un zābaki atrodas mašīnā apmēram simt metrus no līķa.

Vaitsaids pamāja ar galvu: — Jums ļoti labi viss palicis atmiņā.

—     Pārmeklējot istabu, kurā šis noziegums tika izdarīts, atrod asiņainu īkšķa nospiedumu uz baltās kumodes atvilktnes. Tiek noskaidrots, ka mazais koferītis, kas atradās uz gultas, pieder Odetai Raiderei. Pēc tam jaunās dāmas šujamā groziņā atrod pistoli, paslēptu zem diegiem un lentēm, kas izrādās mans personīgs īpašums. Vispirms aizdomas krīt uz mis Raideri, taču apsūdzība neiztur kritiku, jo, pirmkārt, laikā, kad notika slepkavība, viņa atradās Ešfordas slimnīcā. Un tad vēl Lones durvju sargs atrod telegrammu, kas it kā sūtīta Lonem un kurā mis Raidere it kā uzaicina to pie sevis uz dzīvokli, bet izrādās, ka šo telegrammu noslepkavotais nav paspējis saņemt.

Tarlings piecēlās. .

—    Jāiet pie Krosvela. Šis notikums padarīs mani traku.

Galvenais inspektors detektīvus uzklausīja gluži mierīgi.

Viņa sejā nebija manāms ne mazākais izbrīns.

—     Lieta sāk iegūt tādu virzienu, ka šī slepkavība kļūs par loti nozīmīgu kriminālistikas vēsturē. Protams, pret mis Raideri vairāk neko nevajag iesākt. Tas ir loti prātīgi, ka jūs mis Raideri neapcietinājāt. Neraugoties uz visu, viņu tomēr vajag uzraudzīt, jo domājams, ka viņa zina slepkavu vai arī domā, ka to zina. Jaunā dāma jāuzrauga dienu un nakti — agri vai vēlu mēs atradīsim cilvēku, ko viņa tur aizdomās.

—    Nākamajā reizē lai labāk ar mis Raideri parunājas Vaitsaids, — inspektors teica Tarlingam, — varbūt viņš mācēs no tās uzzināt ko vairāk. Pie viena gribu piezīmēt, Tarling, ka visas Lones veikala grāmatas nodotas pazīstamajai revidentu firmai "Renvuds un Soloms" Sentmerieksā. Ja jums ir aizdomas, ka firmas kalpotāji ir negodīgi un ka tas var būt saistīts ar slepkavību, tad revīzijas rezultāti jums noderēs.

—     Cik ilgi būs revīzija?

—     Vienu nedēlu, grāmatas nodotas firmai šorīt no rīta. Tas, starp citu, liek man atcerēties mūsu draugu Milburgu.

Viņš labprāt deva policijai visas ziņas, un tai firmas finansiālais stāvoklis ir skaidrs.

Krosvels atlaidās krēslā un paskatījās uz Tarlingu.

—     Tātad šī slepkavība ir izdarīta ar jūsu ieroci? — viņš jautāja pasmaidīdams. — Man liekas, tas nav visai patīkami?

—     Es ari nezinu, ko lai dara, — Tarlings atbildēja. — Es tūlīt došos mājās un noskaidrošu, kādā cejā mana pistole varēja tur nokļūt. Es skaidri atceros, ka pirms četrpadsmit dienām nosūtīju to ieroču meistaram iztīrīt un ieeļļot.

—     Kur jūs parasti glabājat pistoli?

—    Kumodes atvilktnē līdz ar visiem citiem Šanhajas suvenīriem. Nevienam, izņemot Ling Ču, mana istaba nav pieejama, bet ķīnietis vienmēr paliek dzīvoklī, kad es aizeju.

—    Jūs runājat par jūsu sulaini — ķīnieti?

—    Viņš nav tikai kalps, — smaidot sacīja Tarlings. — Viņš ir viens no labākajiem ķīniešu detektīviem un noķēris ne mazums noziedznieku. Viņš ir pilnīgi uzticams cilvēks, un es visos apstākļos varu uz viņu paļauties.

—    Tātad misters Lone ir nošauts ar jūsu pistoli? — Krosvels no jauna jautāja.

Iestājās neliela pauze.

—    Acīmredzot viss Lones īpašums pāriet valstij, — Krosvels turpināja. — Cik man zināms, viņam nepaliek ne radinieki, ne mantinieki.

—      Tā tas nav, — Tarlings mierīgi teica. — Viņam ir brālēns, — Tarlings paskaidroja, — kurš diemžēl ir tik tuvā radniecībā ar viņu, ka spiests pieteikt savas tiesības kā Lones miljonu mantinieks.

—     Kāpēc — diemžēl? — Krosvels jautāja.

—    Tāpēc, ka šis brālēns esmu es.

17

Tarlings izgāja no galvenās policijas pārvaldes un devās gar saules apspīdēto Temzas krastu. Viņš bija uztraukts un teica pats sev, ka šī gadījuma noskaidrošana nav viņa spēkos. Galvenais inspektors loti dīvaini skatījās, kad uzzināja, ka noslepkavotā mantinieks ir detektīvs, kurš uzņēmies šo lietu noskaidrot. Bez tam viņa revolveris tika atrasts tajā istabā, kurā notikusi slepkavība.

Viņš iesmējās par šādu sagadīšanos. Tagad bija viņa kārta pilnīgi nepamatoti nokļūt aizdomās. Viņš pēkšņi atcerējās, cik daudz nevainīgu cilvēku viņš pats bija turējis aizdomās savas darbības laikā. .

Viņš uzkāpa pa trepēm uz savu dzīvokli un atrada Ling Ču tīrot sudrabu. Ling Ču gan bija blēžu ķērājs un spējīgs detektīvs, bet pie viena uzskatīja par savu pienākumu rūpēties arī par Tarlinga personīgo labklājību.

Tarlings, ne vārda nerunājot, gāja tieši uz savu istabu un atvēra kumodi. Atsevišķā atvilktnē, rūpīgi izgludināts, atradās viņa baltais tropu uzvalks. Tropu cepure karājās turpat uz āka un tai līdzās pistoles soma. Viņš to noņēma un redzēja, ka soma ir tukša. Neko citu viņš ari nebija gaidījis.

—     Ling Ču, — viņš mierīgi teica.

—    Es klausos, Lī Jen, — ķīnietis sacīja un nolika karotes un dakšiņas.

—     Kur ir mans revolveris?

—    Tā nav, Lī Jen.

—     Cik ilgi jau tā nav?

—     Jau četras dienas, — Ling Ču vienaldzīgi atteica.

—     Kas to paņēma?

Iestājās klusums. Pēc tam Tarlings lēni pamāja.

—     Labi, Ling Ču, nerunāsim vairs par to.

Lai gan ārēji mierīgs, viņš tomēr bija visai satriekts.

Kā tas vispār bija iespējams, ka svešinieks Ling Ču prombūtnē iekļuvis istabā? Viņi tikai vienu reizi izgāja abi kopā, kad viņš pirmo reizi devās pie Odetas Raideres un Ling Ču viņam sekoja. Varbūt revolveri paņēmis Ling Ču?

Šīs domas viņš tūlīt atvairīja kā pilnīgi bezjēdzīgas. Kāds labums varēja būt Ling Ču no Lones nāves? Viņš taču to bija redzējis tikai vienu reizi, toreiz, kad Torntons Lone uzaicināja viņus pie sevis.

Tas nebija iespējams, bet tomēr viņš nevarēja par to nedomāt. Beidzot viņš aizsūtīja Ling Ču ar kādu nesvarīgu ziņu uz Skotlendjardu. Viņš nolēma pats cik iespējams pārbaudīt neticamo teoriju.

Tarlinga dzīvoklim bija četras istabas un virtuve. Viņa guļamistaba bija savienota ar ēdamistabu un dzīvojamo istabu. Bez šīm istabām bija vēl viena telpa, kurā glabāja kastes un koferus. Te detektīvs turēja ari savu pistoli. Ceturto istabu apdzīvoja Ling Ču.

Tarlings pagaidīja, kamēr ķīnietis atstāj māju, tad piecēlās un sāka meklēt. Ling Ču istaba nebija liela, bet uzposta tīri un kārtīgi. Istabā bija tikai gulta, galds, krēsls un zem gultas kāda melna kaste.

Tīri izmazgātā grīda bija pārklāta ar ķīniešu pīteni. Vienīgais greznuma priekšmets — maza, skaista vāze stāvēja uz kamīna. Pirms uzsākt meklēšanu, Tarlings aizslēdza durvis.

Lai vispār šeit kaut ko atrastu, kas varētu atklāt nozagtās pistoles noslēpumu, vajadzēja meklēt melnajā kastē. Kaste bija stingri noslēgta, un nācās zaudēt vismaz desmit minūtes, kamēr atradās slēdzene abām atslēgām.

Kastē nebija daudz mantu. Ling Cu garderobe nebija liela. Viņa drēbes neaizņēma pat pusi kastes.

Tarlings uzmanīgi pacēla apģērbus, zīda uzvalkus, kurpes un visus sīkos tualetes piederumus, kurus lietoja ķīnietis. Viņš ātri tika līdz apakšējai nodaļai, kur atrada divas neaizslēgtas laka lādītes. Vienā no kastītēm bija šujamie piederumi, bet otrā — maza paciņa, rūpīgi iesaiņota papīrā un pārsieta ar lentīti. Tarlings atraisīja lentīti un, sev par lielu pārsteigumu, ieraudzīja veselu kaudzi avīžu izgriezumu, galvenokārt no ķīniešu avīzēm, bet daži izgriezumi bija ari no kādas angļu avīzes, kas iznāca Šanhajā. Vispirms Tarlings nodomāja, ka tajos ziņots par lietām, kurās Ling Ču piedalījies, un pabrīnījās par to, ka ķīnietis pūlējies vākt tāda veida suvenīrus. Viņš nedomāja, ka šiem papīriem būtu liela nozīme, bet gribēja atrast vismaz kādu atbalsta punktu, kādu paskaidrojumu par revolvera pazušanas iemesliem. Vispirms viņš pārlaida acis angļu avīzei, un tad viņu pēkšņi ieinteresēja kāda ziņa.

Vakarvakarā notika skandāls Čo Hana tējas namiņā. Viens no apmeklētājiem — anglis — sāka izrādīt lielu interesi par dejotāju Mazā Narcise — tā viņu sauca angli….

Mazā Narcise… Tarlings izlaida no rokām avīzes izgriezumu un centās atcerēties šo gadījumu.

Viņš labi pazina Šanhaju un tās noslēpumaino dzīvi, tāpat kā labi pazina Čo Hana tējas namiņu, kas patiesībā bija opija smēķētava. Neilgi pirms viņa aizbraukšanas izdevās noskaidrot šīs iestādes raksturu, un tā tika slēgta. Pēkšņi viņš visu atcerējās. Angļu klubā viņš bija dzirdējis, ka džentlmeņi sprieda par šīs mazās ķīnietes skaistumu un grāciju. Viņas dejas izsauca sensāciju angļu sabiedrībā.

Nākamais izgriezums tāpat bija no angļu avīzes.

Šorīt mums jāziņo par bēdīgu gadījumu, jauna meitene, policijas inspektora Ling Ču māsa, vakar tika atrasta mirstot Čo Hana tējas namiņa pagalmā. Meitene tur uzstājās kā dejotāja. Viņa bija iejaukta arī kādā visai nepatīkamā skandālā, par kuru mēs rakstījām iepriekš.

Domā, ka šis traģiskais gadījums ir viena no tām pašnāvībām, kas diemžēl vēl loti bieži sastopamas ķīniešu sieviešu vidū un tiek uzskatītas par vienīgo līdzekli goda glābšanai.

Tarlings iesvilpās.

Mazā Narcise! Tātad viņa bija Ling Ču māsa. Viņš pazina ķīniešus un pazina viņu bezgalīgo pacietību un naidu, kas nekad nav spējīgs piedot. Torntons Lone bija nāvīgi apvainojis ne tikai meiteni, bet visu viņas ģimeni. Ķīnā neapvaino vienu atsevišķu personu, bet visus tās radiniekus. Un šī meitene, apzinoties negodu, kas krita arī uz viņas brāli, izvēlējās vienīgo ceļu, kas viņai kā ķīnietei bija atlicis.

Tarlings sāka pārskatīt ķīniešu avīžu izgriezumus un atrada vēl dažus šā notikuma aprakstus gleznainā valodā.

Tie visi vēstīja vienu — kāds angļu tūrists sācis atklāti parādīt uzmanību šai meitenei. Starp citu, no eiropiešu redzesviedokla, tas nebija nekāds apvainojums, bet darīšana bija ar ķīnieti, un rezultātā iznāca liels skandāls.

Tarlings izlasīja visus avīžu izgriezumus no sākuma līdz beigām, rūpīgi sasaiņoja tos un ielika laka lādītē.

Viņš centās sev attēlot visa notikuma norisi.

Ling Ču ieraudzīja Torntonu Loni un nolēma viņam atriebties. Nozagt Tarlinga pistoli nebija grūti. Bet kāpēc viņš pameta ieroci nozieguma vietā, ja tas Loni jau bija nošāvis? Pēc Ling Ču tas neizskatījās. Tā varēja rīkoties tikai nepiedzīvojis cilvēks.

Kā Ling Ču izdevās Loni iemānīt tajā dzīvoklī? Kā viņš varēja to zināt?

Piepeši viņam prātā ienāca kāda doma. Neilgi pirms slepkavības Ling Ču ar viņu pārrunāja to, kas bija noticis Lones birojā. Viņš toreiz skaidri saprata situāciju. Ling Ču zināja, ka Lone iemīlējies Odetā un grib to iegūt. Nebūtu nekas dīvains, ja viņš šo apstākli izmantotu savā labā.

Taču telegramma, kura aicināja Loni uz Odetas dzīvokli, bija rakstīta angliski, bet Ling Ču šo valodu gandrīz nemaz neprata. Šeit Tarlings no jauna nonāca strupceļā.

Lai gan šim ķīnietim varēja bez šaubīšanās uzticēt savu dzīvību, viņam tomēr bija skaidrs, ka Ling Ču pret viņu nav līdz galam atklāts. Pilnīgi iespējams, ka Ling Cu prot angļu valodu.

"Es nesaprotu šo lietu," izmisis teica Tarlings pats sev.

Viņš nekādi nevarēja izlemt, vai sagaidīt savu asistentu un iemest viņam sejā tā noziegumu vai dažas dienas ļaut lietai iet savu gaitu un vispirms apmeklēt Odetu. Viņš izšķīrās par pēdējo, atstāja zīmīti un jau ceturtdaļstundu vēlāk atradās mazajā viesnīcā.

Odeta Raidere viņu jau gaidīja. Viņa bija bāla un izskatījās nogurusi. Likās, ka viņa iepriekšējā naktī nav gulējusi, bet tomēr viņa sagaidīja detektīvu ar laipnu smaidu.

—    Varu jums paziņot patīkamu jaunumu: jums nav jāierodas policijā, un pret jums vairs nav nekādu aizdomu.

Meitenes acīs varēja lasīt, cik ļoti viņu šī ziņa iepriecina.

—     Vai jūs jau paspējāt pastaigāties šajā jaukajā rītā? — Tarlings nevainīgi pajautāja.

Viņa sāka skaļi smieties.

—    Jums taču labi zināms, ka neesmu gājusi staigāt un ka trīs Skotlendjarda slepenpolicisti apsargā viesnīcu. Šie ļaudis tūlīt man sekotu, ja es atstātu viesnīcu.

—     Kā jūs to uzzinājāt? — viņš jautāja.

—     Tāpēc, ka es izgāju pastaigāties, — viņa naivi teica un iesmējās. — Jūs vispār neesat tik viltīgs, kā es domāju. Es gaidīju, ka tad, ja es jums pateikšu, ka neesmu izgājusi, jūs man precīzi uzskaitīsiet, kur es gāju, cik tālu un ko nopirku.

—    Ja nu jūs katrā ziņā to vēlaties zināt, jūs nopirkāt zaļu zīdu, sešus lakatiņus un zobu suku, — Tarlings atbildēja precīzi.

—      Man tomēr vajadzēja jūs labāk pazīt, — viņa teica.

—     Sakiet, vai jūs likāt man sekot?

—      Nē taču, — viņš atbildēja smaidīdams. — Es tikko vestibilā runāju ar vecāko no viņiem, un tas man visu pastāstīja. Varbūt viņš jums sekoja?

—    Nē, es nevienu neredzēju, — viņa atzinās. — Bet sakiet man, lūdzu, — ko jūs tagad gribat darīt?

Par atbildi Tarlings izņēma no kabatas iegarenu kastīti. Izbrīnījusies viņa redzēja, ka tur atrodas porcelāna bļodiņas, pārsegtas ar plānu kārtiņu melnās krāsas, un divas baltas papīra lapas. Viņa roka drebēja, kad viņš nolika tās uz galda, un Odeta pēkšņi visu saprata.

—    jūs vēlaties noņemt man pirkstu nospiedumus?

—     Man loti žēl, bet…

—    Parādiet man tikai, kā tas jādara, — viņa to pārtrauca, un Tarlings īsi paskaidroja.

Iespējams, ka viņa uzminēja, kā Tarlings jūtas šajā brīdī, jo, slaukot nosmērētos pirkstus, sāka smieties.

—     Pienākums paliek pienākums, — viņa teica ar mazu izsmieklu. — Sakiet man, lūdzu, — vai jūs mani visu laiku liksiet uzraudzīt?

—     Tikai loti īsu brītiņu, — nopietni atbildēja Tarlings.

—    Tik ilgi, kamēr iegūsim visu sev vajadzīgo informāciju. — Viņš iebāza kastīti kabatā. — Vai tiešām jūs negribat palīdzēt atklāt šo noslēpumu? Pēc manām domām, jūs darāt lielu kļūdu. Galu galā es taču neesmu atkarīgs no jūsu liecības — es droši vien to atrisināšu arī tad, ja jūs man neko neteiksiet. Tas atkarīgs no…

—     No kā? — viņa ziņkārīgi prasīja.

—     No tā, ko man pastāstīs citi.

—     Citi? Par ko jūs runājat?

Viņa paskatījās detektīvam tieši sejā.

—    Reiz dzīvoja ievērojams politiķis, kas teica: "Gaidi un novēro," — Tarlings atbildēja. — Es ieteicu arī jums šo padomu ievērot. Jau rīt es aizsaukšu jūsu sargus, bet lūdzu jūs vēl kādu laiku palikt viesnīcā. Pats par sevi saprotams, ka jūs nevarat atgriezties savā dzīvoklī.

—      Lūdzu, nerunājiet par to, — viņa klusi palūdza. — Vai tas ir tik nepieciešami, lai es palieku šeit?

—    Es varētu atrast vēl citu izeju, — viņš lēni teica, pētoši uzlūkodams meiteni.

Viņa ātri uz to paskatījās. — Tas ir pilnīgi neiespējami!

Viņš bridi klusēja.

—    Kāpēc jūs man neuzticaties, mis Raidere? Es to neizmantotu Jaunos nolūkos. Kāpēc jūs man neko nestāstāt par savu tēvu?

—    Par manu tēvu? — Viņa apmulsusi to uzlūkoja. — Man taču tēva vairs nav.

Tarlingam nācās grūti izrunāt turpmākos vārdus, un viņš pārdomāja, kā to pajautāt.

—    Vai jums ir pielūdzējs?

—     Ko jūs ar to gribat teikt?

Pēc viņas balss noskaņas viņš saprata, ka viņa ir neapmierināta.

—     Es ar to gribu teikt… jautāt… kādas ir jūsu attiecības ar misteru Milburgu?

Viņa paskatījās izmisusi un satraukta.

—     Nekādas, — viņa teica pēkšņi aizsmakušā balsī.

—     Nekādas? Nekādas?

18

Mājās Tarlings gāja pa plato Edžvarrodu. Viņš gāja, kūkumu uzmetis un galvu zemu noliecis, un negribīgi domāja par to, ka tagad apstākli tā sagadījušies, ka aizdomas krīt uz viņu pašu.

Viņš bija tikai nesen ieradies no Ķīnas. Viņa radniecība ar Torntonu Loni un tas fakts, ka viņš izrādījies tā vienīgais mantinieks, radīja aizdomas.

Viņš pārāk labi zināja, ka visa varenā Skotlendjarda mašīna laista darbā un enerģiski strādā, lai ievilktu viņu šajā traģēdijā. Kaut arī tas notika pilnīgi nemanāmi, viņš ne bridi par to nešaubījās. Viņš pasmaidīja un paraustīja plecus, nokratot no sevis šīs domas.

Vissmagākās aizdomas krita uz Odetu Raideri. Tarlings ne mirkli nedomāja, ka Torntons Lone tiešām mīlēja Odetu. Lone nebija spējīgs patiesi mīlēt. Viņa bagātība deva tam vieglas uzvaras mīlā, un tikai nedaudzas sievietes pretojās viņa iegribām. Odeta Raidere bija šis izņēmums. Tarlings tikai nojauta notikušo sadursmi starp Odetu un Loni tajā dienā, kad viņš iejaucās spēlē. Jādomā, ka arī agrāk bija notikušas scēnas, kas bija apgrūtinošas meitenei un nedarīja godu mirušajam.

Tomēr viņš bija pateicīgs liktenim, ka Odetu vairs neuzskatīja par slepkavu. Taču Tarlings nezināja, ko domāt par Milburgu — šo ložņājošo, glumo radījumu. Viņš atcerējās, ka Lone uzdeva noskaidrot Milburga dzīves apstākļus. Milburgs tika turēts aizdomās par to, ka iztērē sava saimnieka naudu. Vai tad nebija iespējams, ka viņš nošāva šefu, lai noslēptu iztrūkumu? Bet tas būtu kļūdains secinājums. Lones nāve tikai paātrināja izmeklēšanu, un iztrūkums tiktu atklāts. Bija skaidrs kā uz delnas, ka pēc firmas vadītāja nāves tiks izdarīta revīzija, un to Milburgs labi zināja. Tomēr bieži gadījās, ka noziedznieki izdara visneprātīgākos gājienus. Viņi nedomāja par savas rīcības sekām, bet tāds cilvēks kā Milburgs varbūt ari nebija spējīgs paredzēt visas varbūtības.

Kad Tarlings bija nonācis Edžvarrodas galā, viņš izdzirda saucam savu vārdu, pagriezās un ieraudzīja auto, no kura izlēca inspektors Vaitsaids.

— Es gribēju aizbraukt pie jums un mazliet parunāties.

Vai jūsu saruna ar jauno dāmu jau pabeigta? Policijā es redzēju jūsu ķinieti. Jūs laikam viņu aizsūtījāt, lai kādu laiku būtu viens? Es zinu, par ko jūs domājat, — turpināja Vaitsaids, — bet, ticiet man, šefs domā, ka tas viss ir tikai dīvaina sagadīšanās. Jūs noskaidrojāt pistoles pazušanu?

Tarlings pamāja ar galvu.

—    Vai jums izdevās noskaidrot, kā tā nokļuvusi, — Vaitsaids brīdi vilcinājās, — Torntona Lones slepkavas rokās?

—     Man ir kāda doma, bet tā vēl nav pilnīgi pamatota.

Tarlings pastāstīja viņam par avīžu izgriezumiem, kurus

atrada Ling Ču kastē un kuros aprakstīti Lones piedzīvojumi Šanhajā un tiem sekojošā traģēdija.

Vaitsaids klausījās klusēdams.

—   Te laikam kaut kas slēpjas, — viņš sacīja, kad Tarlings beidza stāstīt. — Esmu ļoti daudz dzirdējis par jūsu Ling Ču. Viņš ir loti lietišķs policists.

—    Labākais no ķīniešiem, kurus esmu redzējis dienestā, — Tarlings atbildēja. — Es gan nevaru apgalvot, ka esmu pilnīgi spējīgs saprast viņa domas. Iztirzāsim vēlreiz visus faktus. Pistole atrādās manā kumodē, un vienīgais, kas to varēja paņemt, bija Ling Ču. Nāk klāt arī otrs, vēl svarīgāks fakts, proti, Ling Ču bija pietiekami liels pamats neieredzēt Torntonu Loni — tas netieši bija vainīgs viņa māsas nāvē. Es to visu pārdomāju un atcerējos, ka Ling Ču kļuva loti nerunīgs pēc tam, kad satika Loni. Viņš man arī pastāstīja, ka gājis uz Lones veikalu vākt ziņas. Mēs pārspriedām, vai iespējams, ka mis Raidere noslepkavojusi Loni, un Ling Ču iebilda, ka viņa neprot vadīt auto. Es jautāju, kā viņš to zina, un viņš man pastāstīja par saviem meklējumiem veikalā. Man jāpastāsta jums vēl viens svarīgs fakts, — Tarlings turpināja, — es vienmēr domāju, ka Ling Ču nerunā angliski — nu, varbūt tikai tajā žargonā, kurā ķīnieši sarunājas ostas pilsētās. Bet viņš ievāc ziņas pie Lones tirdzniecības nama darbiniekiem, un es varu derēt uz miljonu, ka tur nav nevienas pārdevējas, kura runātu ķīniski.

—      Es lūgšu diviem slepenpolicistiem viņu novērot, — Vaitsaids sacīja, bet Tarlings noraidoši papurināja galvu.

—    Tas būtu lieks laika zaudējums, tāpēc ka Ling Cu labāk par jebkuru eiropieti prot vazāt ļaudis aiz deguna. Viņš ir daudz labāks pēdu dzinējs nekā labākais Skotlendjarda slepenpolicists, un viņam ir sevišķa prasme pazust vai kļūt neredzamam. Atstājiet Ling Ču man. Es protu un zinu, kā ar viņu apieties, — Tarlings naidīgi piebilda.

—     Mazā Narcise, — domīgi teica Vaitsaids, — tas taču bija mazās ķīnietes vārds. Vai tiešām tā ir vairāk nekā tikai vienkārša sagadīšanās? Kā jūs domājat, Tarling?

—     Jā un nē, — uzmanīgi atbildēja Tarlings, — ķīniešu valodā šim vārdam nav nekādas īpašas nozīmes, un es nezinu, vai dzeltenā narcise vispār aug šajā zemē, bet Ķīna ir plaša, un viss ir iespējams. Protams, tas varēja būt ari vairāk nekā gadījums vien, ka cilvēks, kas tik loti apvainojis šo meiteni, tika nogalināts tieši tajā laikā, kad viņas brālis atradās Londonā.

Sarunājoties viņi šķērsoja platu ielu un iegāja Haidparkā. Tarlingu šī vieta pievilka tāpat kā Milburgu.

—      Starp citu, kādēļ jūs gribējāt mani redzēt? — viņš pēkšņi jautāja, atcerēdamies, ka Vaitsaids taču bija devies uz viesnīcu meklēt Tarlingu.

—     Es jums vēlējos dot pēdējās ziņas par Milburgu.

Tātad atkal Milburgs. Visas runas, visas valodas, visi norādījumi veda pie šā noslēpumainā cilvēka. Tas, ko Vaitsaids varēja pasacīt, gan nebija nekas īpašs. Milburgu novēroja dienu un nakti, un ziņas bija visai ikdienišķas, bet tas jau bija praksē pārbaudīts, ka no pavisam nenozīmīgām lietām kādreiz var iegūt ļoti labus secinājumus.

—     Es tiešām nezinu, ko misters Milburgs gaida no revīzijas, — Vaitsaids sacīja, — bet acīmredzot viņš tajā ir ieinteresēts vai ari nedomā, ka tā radis aizdomas pret viņu.

—     Kāpēc jums tā šķiet? — Tarlings vaicāja.

—    Viņš nopirka liela formāta veikala grāmatas.

Tarlings iesmējās.

—    Bet tā taču nebūt nav nosodāma rīcība, — viņš sacīja.

—     Kas tās bija par veikala grāmatām?

—   Tās bija milzīgas, smagas galvenās grāmatas, kādas lieto tikai loti lielas firmas. Tās ir tik smagas, ka viens cilvēks tik tikko var panest. Savādi, ka viņš nopirka tādus foliantus Sitijā un pēc tam taksi aizveda tos uz savu dzīvokli. Es domāju, — Vaitsaids nopietni teica, — ka šis cilvēks nav parasts noziedznieks. Ja vien viņu vispār var pieķert noziegumā. Pilnīgi iespējams, ka viņš mājās ved dubulto grāmatvedību.

—     Tas neizklausās ticami, — Tarlings viņu pārtrauca,

—      kaut gan es jūs loti cienu par vērīgumu. Lai paturētu atmiņā visus sīkumus tādā lielā veikalā, vajadzīgi pārcilvēciski spēki. Drīzāk var domāt, ka viņam ir nodoms pāriet darbā uz citu firmu vai atvērt savu veikalu. Tas nav noziegums — iegādāties vienu vai pat'trīs veikala grāmatas. Kad viņš tās nopirka?

—    Vakar agri no rīta, pirms Lones veikala atvēršanas. Vai jūs sarunā ar mis Raideri uzzinājāt kādus jaunumus?

Tarlings paraustīja plecus. Viņam bija loti nepatīkami runāt par Odetu. Bet tajā pašā brīdī viņam kļuva skaidrs, ka no viņa puses ir nepiedodami un dumji Jaut šīs meitenes skaistumam tik loti valdīt pār sevi.

—    Esmu pārliecināts, ka viņa pati neko nezina par slepkavību.

—    Viņai, kā liekas, ir aizdomas uz kādu cilvēku?

Tarlings pamāja ar galvu.

—     Uz kuru?

Tarlings no jauna sastomījās.

—     Domāju, ka uz Milburgu.

Viņš izvilka no kabatas šauro kastīti un izņēma no tās abas kartītes ar Odetas Raideres pirkstu nospiedumiem. Viņam to bija grūti izdarīt, lai gan viņš vēl pilnībā nebija skaidrībā par savām jūtām.

—     Lūk, pirkstu nospiedumi, kurus jūs vēlējāties redzēt.

Vaitsaids paņēma kartītes un uzmanīgi tās aplūkoja. Tar-

lings bija joti uztraucies, jo Vaitsaidu uzskatīja par lielāko autoritāti daktiloskopijā.

Pārbaude vilkās diezgan ilgi.

Tarlings vēl pēc daudziem gadiem atcerējās šo brīdi — saules apspīdēto ceļu, daudzos gājējus un Vaitsaida taisno stāvu, kas turēja rokā abas kartītes, tās uzmanīgi aplūkodams.

—     Tas ir ļoti interesanti, — Vaitsaids iesāka. — Jūs redzat? Abu lielo pirkstu nospiedumi ir gandrīz vienādi. Tas sastopams sevišķi reti.

—      Nu un? — Tarlings nepacietīgi un gandrīz naidīgi jautāja.

—     Tas ir ļoti interesanti, — atkārtoja Vaitsaids, — bet neviens no abiem nospiedumiem nav līdzīgs nospiedumiem uz kumodes atvilktnes.

—     Paldies Dievam! — Tarlings priecīgi iesaucās. — Paldies Dievam!

19

Firmas "Benvuds un Solomons" kantoris atradās nelielā ēkā Sitijas centrā. Šim uzņēmumam bija laba reputācija, un uzņēmuma klientu skaitā bija Anglijas viscienījamākās firmas.

Sers Fēlikss Solomons pieņēma Tarlingu savā kantori. Tas bija liela auguma vīrietis brieduma gados. Viņa izturēšanās bija mazliet asa, bet viņam bija labsirdīgs raksturs. Viņš paraudzījās uz ienākošo detektīvu pāri brillēm.

—   Jūs no Skotlendjarda? — viņš teica, vēlreiz paskatoties uz Tarlinga vizītkarti. — Es jums varu atvēlēt tikai piecas minūtes. Jūs droši vien ar mani vēlaties runāt par Lones veikala grāmatām?

Tarlings pamāja.

—     Mēs vēl neesam sākuši nodarboties ar šo lietu, bet ceram ķerties pie grāmatām rīt. Kā jums droši vien zināms, Lones firma nav mūsu klients un revidēt dokumentus deva firmai "Pūrbeks un Stūrs", bet mēs uzsākām šo darbu pēc mistera Pūrbeka lūguma. Ir loti svarīgi, lai revīziju izdara neitrālas personas, jo pastāv aizdomas, ka viens no kalpotājiem piesavinās naudu. Bez tam misters Lone miris tik traģiskā nāvē, ka ir pilnīgi nepieciešami, lai revīziju izdara neitrālas personas.

—   Tas ir pilnīgi saprotams, — Tarlings atbildēja. — Mūsu iestāde prot novērtēt jūsu pūles. Es atnācu šurp, lai iegūtu personīgu informāciju, jo esmu šajā gadījumā ieinteresēts.

Sers Fēlikss uz to pētoši paskatījās.

—     Mister Tarling, — viņš atkārtoja, — nu protams, bet es domāju, ka tādā gadījumā jums vajadzēja uzrādīt vēstuli vai oficiālu jūsu iestādes pilnvaru.

—    Pilnīgi pareizi, bet pašlaik mani neinteresē firmas stāvoklis. Firmas pārvaldnieks ir kāds Milburgs.

—     Jā, viņš bija loti laipns un deva mums visus norādījumus. Ja baumas, ka misters Milburgs ir apzadzis firmu, atbilst patiesībai, tad viņš mums visvairāk palīdzējis pieķert pats sevi.

—    Vai jums ir visas veikala grāmatas?

—    Jā, visas, — uzsvērdams katru vārdu, atbildēja sers Fēlikss. — Pēdējās trīs grāmatas misters Milburgs atnesa personīgi. Lūk tās. — Viņš norādīja uz lielu, dzeltenā papīrā ietītu paku, kas bija uzlikta uz maza galdiņa pie loga. Tā bija cieši sasieta ar auklu un bez tam vēl aptīta ar izturīgu sarkanu lenti un aizzīmogota ar zīmoglaku. Sers Fēlikss paliecās uz priekšu un piezvanīja. Tūlīt ienāca kāds no kalpotājiem.

—     Nolieciet šīs grāmatas pie pārējām.

Kalpotājs gandrīz līgojās zem smagās nastas.

—    Mēs visas grāmatas, rēķinus un maksājumu dokumentus no Lones firmas glabājam atsevišķā telpā, — sers Fēlikss paskaidroja. — Tie visi ir aizzīmogoti, un zīmogus noņems misters Milburgs kā ieinteresēta persona viena karaliskās prokuratūras ierēdņa klātbūtnē.

—     Kad tas notiks?

—      Rīt. Mēs ziņosim par laiku Skotlendjardam, jo domājam, ka šī iestāde par to interesējas un atsūtīs savu pārstāvi.

Tūlīt arī viņš piecēlās un atsveicinājās no detektīva.

Tarlings Sentmerieksā sēdās automobilī un devās uz pilsētas rietumu dalu.

Visos meklējumos viņš bija nokļuvis strupceļā. Sākumā viņš kļūdaini turēja aizdomās Odetu Raideri, bet tagad šķita, ka ari Milburgs nav vainojams šajā slepkavībā. Tomēr Džeks jutās apmierināts, ka firmas grāmatas tiks ātri pārbaudītas. Šī pārbaude varēja novest uz slepkavas pēdām un dot jaunus pierādījumus tam, lai Odeta Raidere tiktu atsvabināta no visām aizdomām. Viņš atgriezās savā dzīvoklī, lai noskaidrotu gadījumu ar Ling Ču, uz kuru pašlaik krita vislielākās aizdomas. Tarlings teica taisnību Vaitsaidam, ka zina, kā rīkoties ar Ling Cu. Ar ķīniešu noziedznieku — un viņš bija gatavs ticēt, ka arī Ling Ču, viņa uzticamais asistents, tāds bija, — nevar apieties tāpat kā ar eiropiešiem. Viņš visā Dienvidķīnā bija ieguvis tāda cilvēka reputāciju, kas spējīgs izspiest atzīšanos ar metodēm, kādas netika pieļautas nevienā rakstītā likumā.

Viņš iegāja dzīvoklī, aizslēdza durvis un iebāza atslēgu kabatā. Viņš zināja, ka Ling Ču ir mājās, jo bija licis viņam gaidīt.

Ķīnietis iznāca priekšnamā, paņēma Tarlinga cepuri un mēteli un sekoja viņam istabā.

—     Aizslēdz durvis, Ling Ču, — Tarlings sacīja, — man tev kaut kas jāpastāsta.

Pēdējos vārdus viņš teica angliski. Tarlings agrāk nekad šajā valodā ar ķīnieti nerunāja, un Ling Ču tūlīt saprata, ko tas var nozīmēt.

Tarlings apsēdās pie galda un iespieda zodu rokās.

—     Ling Ču, tu man neesi teicis, ka proti runāt angliski.

Viņš nenolaida acis no sava kalpa.

—     Kungs taču nekad nav man to jautājis, — mierīgi atbildēja ķīnietis. Par vislielāko izbrīnu Tarlingam, Ling Ču runāja angliski bez mazākā akcenta un pilnīgi pareizi.

—     Tā nav taisnība, — Tarlings stingri teica. — Kad tu man toreiz stāstīji, ka esi dzirdējis par slepkavību, es teicu, ka tu nesaproti angliski, un tu to nenoliedzi.

—     Sulainis nedrīkst runāt pretī savam kungam, — vēsi atbildēja Ling Ču. — Es loti labi māku angļu valodu. Es biju jezuītu koledžas audzēknis Hankovā. Bet ķīnietim neder, lai citi zinātu, ka tas saprot angliski. Kungam gan bija jāzina, ka es runāju un ari lasu angliski, kādēļ gan citādi es glabātu savā kastē avīžu izgriezumus, kurus kungs šorīt meklēja.

Tarlings savilka uzacis.

—    Tu tātad zini, ka esmu attaisījis tavu kasti?

Ķīnietis pasmaidīja. Tas bija kaut kas neparasts, jo Ling

Ču vēl nekad nebija smaidījis.

—     Avīžu izgriezumi bija salikti zināmā kārtībā. Kad es tos pēc atgriešanās no Skotlendjarda pārskatīju, tie bija salikti pavisam citādi. Taču tie nevarēja paši sajaukties, kungs, bet, izņemot jūs, neviens nevarēja attaisīt manu kasti.

Iestājās ilgāks klusuma bridis, kas Tarlingam bija diezgan nepatīkams, jo viņa nevērības dēl Ling Ču pamanīja, ka tā mantas ir pārmeklētas.

—    Es domāju, ka noliku tās tajā pašā kārtībā kā paņēmu. — Tarlings labi zināja, ka ar meliem viņš neko nepanāks.

—     Tagad pasaki man, Ling Ču, — vai tā ir taisnība, ko es izlasīju avlžrakstos?

—      Jā, tā ir taisnība, kungs. Mazā Narcise vai, kā viņu sauca eiropieši, Mazā, Dzeltenā Narcise bija mana māsa. Viņa pret manu gribu kļuva dejotāja tējas namiņā, mūsu vecāki bija jau miruši. Viņa bija laba meitene, kungs, un viņa bija skaista kā mandeles zieds. Ķīnietes parasti eiropiešiem neliekas skaistas, bet Mazā Narcise bija līdzīga porcelāna figūriņai, un viņai bija tūkstošgadīgie senču tikumi.

—    Viņa bija laba meitene, — atkārtoja Tarlings, runādams ķīniski. Viņš meklēja vārdus, kuri izteiktu cieņu mirušajai.

—    Viņa labi dzīvoja un labi mira, — ķīnietis mierīgi teica.

—     Kāda angļa vārdi to apvainoja. Viņš sāka to saukt daudzos sliktos vārdos, jo viņa negribēja iet pie tā un sēsties viņam uz ceļiem, un, lai gan viņš to apkaunoja, apkampdams citu vīriešu klātbūtnē, tomēr viņa bija laba un nomira cienīgā nāvē.

No jauna iestājās dziļš klusums.

—    To es saprotu, — Tarlings mierīgi teica. — Kad tu man teici, ka esi ar mieru pavadīt mani uz Angliju, vai tu gaidīji jaunu sastapšanos ar to angli?

Ling Ču pakratīja galvu.

—      Nē, to es izmetu no galvas līdz tam brīdim, kamēr nesen ieraudzīju viņu veikalā. Man no jauna uzmācās ļaunās domas — un naids uzliesmoja ar spožu liesmu.

—     Vai tu vēlējies viņa nāvi?

Uz šo jautājumu Ling Ču atbildēja tikai ar īsu mājienu.

—     Tev man jāpastāsta viss, Ling Ču.

Ķīnietis sāka nemierīgi staigāt pa istabu. Viņa uztraukums izpaudās tikai roku kustībās.

—      Es loti mīlēju Mazo Narcisi un cerēju, ka viņa drīz apprecēsies un viņai būs bērni. Tad, pēc manas tautas ticējumiem, viņas vārds būtu svētīts. Lielais skolotājs Konfūcijs taču teicis: "Kas gan vairāk pelna cieņu kā māte ar bērniem." Kad viņa nomira, es jutu, ka mana sirds kļuvusi tukša, jo man nav bijis citas mīlestības. Tad notika slepkavība, un es aizbraucu uz zemes iekšieni, lai noķertu vainīgo. Šis darbs man palīdzēja aizmirst sāpes, un es tās aizmirsu līdz tam brīdim, kamēr no jauna ieraudzīju šo angli. Tad vecās sēras iezagās manā sirdī un es gāju…

—     Lai to nogalinātu?

—     Jā, lai nogalinātu, — atkārtoja Ling Ču.

—    Stāsti man tagad visu, — smagi elpojot, Tarlings teica.

—    Tas bija tajā vakarā, kad kungs gāja pie mazās, jaunās meitenes. Es arī nolēmu iziet, bet nevarēju atrast pietiekami pamatotu iemeslu, jo tu biji devis stingru pavēli neatstāt dzīvokli tavā prombūtnē. Tādēļ es jautāju, vai drīkstu tevi pavadīt. Mēteļa kabatā es iebāzu ātršāvēju pistoli, kuru iepriekš biju pielādējis. Kungs, tu man devi uzdevumu sekot tev, bet, kad es „redzēju, ka tu aizgāji savu ceļu, es pametu tavas pēdas un devos uz lielo veikalu.

—     Kādēļ tu tur gāji? — Tarlings brīnīdamies pajautāja.

—     Lone taču tajā mājā nedzīvoja.

—     To es arī atklāju, — Ling Ču vienkārši paskaidroja.

—      Es domāju, ka tādā lielā mājā viņš sev ierīkojis labu dzīvokli. Kinā lielu firmu īpašnieki parasti paši dzīvo savos uzņēmumos, tādēļ es gāju turp, lai pārmeklētu šo māju.

—     Kā tu tur tiki? — Tarlings izbrīnījies vaicāja.

Ling Ču atkal pasmaidīja.

—    Tas bija loti viegli, kungs taču zina, ka es labi protu rāpties. Es atradu garu ūdens notekas cauruli, kura stiepās līdz pašam jumtam. Veikalam divas sienas iziet uz lielām ielām, trešā uz mazāku ieliņu, bet ceturtā uz pavisam šauru sānielu. Tajā pusē tikai dažos logos dega gaisma. Tur es uzrāpos uz jumta un atradu daudz durvju un logu. Tādam cilvēkam kā es vairs nebija nekādu grūtību. Es nokļuvu no viena stāva otrā. Visās šajās telpās nekur nebija gaismas, bet es uzmanīgi turpināju meklēt, taču neko neatradu, izņemot lielu daudzumu preču, skapjus un loti garas barjeras.

—    Tu gribi teikt — letes, — Tarlings pārlaboja.

Ling Ču pamāja ar galvu.

—    Beidzot es nonācu pusstāvā, — viņš uz mirkli apklusa. — Vispirms es gāju uz lielo telpu, kur mēs toreiz satikām cilvēku ar bālo seju, bet tā bija aizslēgta. Es to atslēdzu, bet tur bija tumšs, un es zināju, ka tur neviena nav. Tad es klusi gāju pa koridoru, jo ieraudzīju gaismu un tā nokļuvu kantori.

—     Vai šī istaba ari bija tukša?

—     Jā, bet lampa dega, un rakstāmgalda atvilktnes bija vaļā. Es nodomāju, ka šeit viņam jābūt, izņēmu pistoli un noslēpos aiz skapja. Pēkšņi es izdzirdu solus, uzmanīgi palūkojos un pazinu citu cilvēku.

—     Milburgu, — Tarlings teica.

—    Jā, tā viņu sauc. Viņš nosēdās pie rakstāmgalda, kas piederēja cilvēkam ar bālo seju. Es zināju, ka tas ir viņa rakstāmgalds, jo uz tā atradās daudz portretu un ziedu. Milburgs pagrieza man muguru.

—     Ko viņš darīja? — Tarlings jautāja.

—    Viņš pārmeklēja rakstāmgaldu un no kādas atvilktnes izņēma aploksni. No savas vietas es arī varēju ielūkoties atvilktnē. Tur bija daudz mazu nieciņu, kādus tūristi pērk Ķīnā. No aploksnes viņš izņēma papīriņu ar četriem melniem burtiem, kurus mēs saucam par "hong".

Tarlings bija satriekts.

—     Kas notika tālāk? — viņš kāri jautāja.

—    Viņš iebāza aploksni kabatā un izgāja. Es dzirdēju, ka viņš gāja pa koridoriem, tad iznācu no savas paslēptuves un ari pārmeklēju rakstāmgaldu. Pistoli es noliku uz galda, jo man bija vajadzīgas brīvas rokas. Es tomēr neko neatradu, tikai mazu grāmatiņu, kurā cilvēks ar bālo seju rakstīja visus savus piedzīvojumus.

—    Tu gribi teikt — dienasgrāmatu? Bet ko tu darīji pēc tam?

—     Es pārmeklēju visu telpu un nejauši uzkāpu uz vada, kas savienoja galda lampu ar kontaktu, jo pēkšņi kļuva tumšs. Es dzirdēju, ka lielais cilvēks atgriežas, un ātri pazudu otrās durvis. Tas ir viss, kungs, — Ling Ču teica. — Es cik iespējams ātri uzkāpu uz jumta, jo baidījos, ka mani kāds ieraudzīs. Tas man godu nedarītu.

Tarlings iesvilpās.

—     Pistoli tu atstāji tur?

—    Jā, tā ir taisnība, kungs. Es savā sirdī esmu slepkava, jo es gāju, lai nogalinātu cilvēku, kurš apkaunoja manu ģimeni.

—      Un pie tam pameti ieroci, — vēlreiz teica Tarlings, — un Milburgs to atrada.

20

Nav izveicīgāka dažādu stāstu izgudrotāja par ķīnieti. Tas loti pamatīgi, sīki un tieši apraksta visas detaļas un kā dzimis rakstnieks veikli savij pavedienus. Bet Tarlings bija pārliecināts, ka Ling Ču teicis viņam patiesību, jo viņš stāstīja pilnīgi brīvi un atklāti, pat nodeva sevi Tarlinga rokās, atzīdamies, ka viņam bijis nodoms Torntonu Loni nonāvēt. Tarlings varēja iedomāties, kas notika veikalā pēc ķīnieša aiziešanas. Taustīdamies pa tumsu, Milburgs gāja uz priekšu, iededzināja sērkociņu un ieraudzīja, ka elektrības vads izrauts no sienas kontakta. Viņš tūlīt no jauna iededzināja gaismu un, sev par lielu pārsteigumu, ieraudzīja uz galda ieroci. Varbūt viņš nodomāja, ka agrāk nav to pamanījis. Bet kas bija noticis ar pistoli no brīža, kad Ling Cu atstāja to guļam uz Torntona Lones rakstāmgalda, līdz tam brīdim, kad tā tika atrasta Odetas Raideres šujamā groziņā? Un kas Milburgam tik vēlu vakarā bija vajadzīgs veikalā? Bija maz ticams, ka Lone savu rakstāmgaldu atstājis neaizslēgtu, un tātad Milburgs to slepeni attaisījis. Kāpēc viņš paņēma aploksni ar sārtajiem ķīniešu papīriem? Tas, ka Torntons Lone glabāja šīs lietas savā rakstāmgaldā, bija viegli izskaidrojams — viņš meklēja visādas dīvainas lietas un nopirka šos papīriņus, kurus toreiz varēja dabūt visās lielākajās Ķīnas pilsētās kā suvenīrus, kas atgādināja par laupītāju bandu "Priecīgās sirdis".

Savu sarunu ar Ling Ču viņam vajadzēs pastāstīt Skotlendjardā, bet šī iestāde izdarīs savus slēdzienus. Visai ticams, ka tie nebūs labvēlīgi Ling Ču, kurš tādēļ tiks turēts aizdomās.

Tarlings tomēr bija ar šo stāstu apmierināts vai, pareizāk sakot, domāja, ka ir apmierināts. Dažus Ling Ču apgalvojumus viņš varēja pārbaudīt pats un, netērējot velti laiku, devās uz Lones tirdzniecības namu. Mājas stāvoklis pilnīgi atbilda tam, ko stāstīja Ling Ču. Tarlings aizgāja mājas otrā pusē un tur atrada dzelzs notekcauruli, pa kuru Ling Ču bija rāpies augšā. Ķīnietim tas bija diezgan viegli, jo viņš mācēja rāpties kā kaķis. Tarlingam nebija nekāda pamata apšaubīt šo stāsta dalu.

Viņš aizgāja atpakaļ un pa lielām stiklotām durvīm iegāja veikalā. Pie skatlogiem stāvēja daudz laužu, jo notikušās slepkavības dēļ veikals bija ieguvis lielu popularitāti. Viņš satika Milburgu kabinetā, kurš bija daudz lielāks, bet ne tik grezni iekārtots kā mistera Lones kabinets. Milburgs pieklājīgi sveicināja Tarlingu, piebīdīdams viņam krēslu un piedāvādams cigāru.

— Mēs atrodamies loti sarežģītā situācijā, mister Tarling, — viņš sacīja savā lišķīgajā balsī un, kā vienmēr, loti oficiāli smaidīja. — Mūsu tirdzniecības grāmatas ir nosūtītas revīzijai, un tas stipri apgrūtina lietu kārtošanu. Mums uz ātrāko vajadzētu noorganizēt pagaidu grāmatvedību, un kā lietišķs cilvēks jūs varat saprast, kādus apgrūtinājumus tas rada.

—     Jums loti daudz nākas strādāt, mister Milburg?

—     O, jā, man jāstrādā loti intensīvi.

—     Jūs arī līdz Lones nāvei bijāt loti uzcītīgs.

—     Jā, to es varu droši apgalvot.

—     Jūs strādājāt līdz vēlai naktij?

Milburgs vēl arvien smaidīja, bet šajā brīdī viņa acīs pavīdēja savāda izteiksme.

—     Es loti bieži strādāju līdz vēlai naktij.

—     Vai nevarat atcerēties, ko jūs darījāt šā mēneša vienpadsmitā datuma vakarā?

Milburgs ieurbās ar acīm griestos, it kā pūlēdamies atcerēties.

—     Jā, man liekas, ka tajā vakarā es strādāju līdz vēlai naktij.

—     Vai savā kabinetā?

—     Nē, es bieži strādāju mistera Lones kabinetā — viņš tā vēlējās.

Tas bija loti pārdrošs apgalvojums, jo Tarlings zināja, ka Lone Milburgam neuzticējās.

—     Vai viņš jums iedeva atslēgas ari no sava personīgā rakstāmgalda? — Tarlings sausi pajautāja.

—     Jā, ser, — Milburgs atbildēja ar vieglu paklanīšanos. — No tā jūs varat spriest, cik loti misters Lone man uzticējās. — To viņš izteica tik dabīgi un pārliecinoši, ka Tarlings bija pārsteigts.

—     Jā, es varu apgalvot, ka misters Lone man uzticējās vairāk nekā jebkuram citam. Viņš man ļoti daudz stāstīja par savu personīgo dzīvi. Un…

—        Pagaidiet! — Tarlings lēni pārtrauca. — Sakiet — ko jūs izdarījāt ar pistoli, kuru atradāt uz mistera Lones rakstāmgalda? Tā bija automātiskā pistole un pie tam pielādēta.

Milburgs ar izbrīnu uz to paskatījās.

—      Pielādēta pistole? — viņš jautāja, saraukdams pieri. — Bet, mīļais Tarling, es nesaprotu, par ko jūs runājat. Es nekad neesmu redzējis pielādētu pistoli uz viņa galda. Misters Lone, tāpat kā es, neieredzēja tādus bīstamus ieročus.

Visa Milburga izturēšanās bija Tarlingam kā plauka sejā, bet viņš nelika manīt, ka ir aizskarts vai pārsteigts. Milburgs sēdēja, domās nogrimis, it kā pūlēdamies kaut ko atcerēties.

—    Varbūt, — viņš stomījās, — vakarvakarā, pārmeklējot manu māju, jūs arī cerējāt atrast ieroci?

—    Tas ir pilnīgi iespējams un pat ticams, — Tarlings vēsi atbildēja. — Šoreiz es būšu pilnīgi atklāts pret jums, mister Milburg. Man liekas, jūs daudz vairāk zināt par šo slepkavību, nekā jūs mums stāstāt, un jūs daudz vairāk esat apmierināts ar mistera Lones nāvi, nekā jūs to atzīstat. Atjaujiet man vispirms nobeigt, — viņš turpināja, kad Milburgs gribēja to pārtraukt. — Es jūs novēroju jau tad, kad pirmo reizi ierados šajā veikalā. Tas, patiesību sakot, gan drīzāk bija revidenta uzdevums, bet misters Lone man bija uzdevis noskaidrot, kas apkrāpj firmu.

—     Vai jūs to uzzinājāt? — Milburgs vēsi jautāja. Mākslotais smaids vēl arvien bija viņa lūpās, bet acīs pavīdēja neticība un aizdomu izteiksme.

—    Nē, es ar to vairs nenodarbojos pēc tam, kad jūs piekritāt misteram Lonem paziņot, ka firmu apzog Odeta Raidere.

Viņš redzēja, ka Milburgs nobāl, un bija apmierināts ar saviem panākumiem.

—    Es nevēlos rakņāties iemeslos, kas spieda jūs pazudināt nevainīgu meiteni, — Tarlings stingri teica. — Tā ir jūsu darīšana, kā jūs tiksiet galā ar savu sirdsapziņu. Es tikai varu pateikt jums, mister Milburg, — ja jūs neesat vainīgs naudas pazušanā un šajā drausmīgajā slepkavībā, tad es nekad savā dzīvē neesmu redzējis vainīgu cilvēku.

—     Ko jūs ar to gribat teikt? — Milburgs gandrīz kliedza. — Jūs uzdrošināties mani apvainot?

—     Es jūs apvainoju un esmu pilnīgi pārliecināts, ka jūs jau daudzus gadus apzogat firmu. Es vēl apsūdzu jūs par to, ka jūs zināt, kas ir slepkava, ja vien jūs pats neesat nogalinājis misteru Loni.

—    Jūs esat prātu zaudējis! — iekliedzās Milburgs, un viņa seja kļuva balta kā audekls. — Pieņemsim, ka tā ir patiesība, ka esmu apzadzis firmu, bet kādēļ gan es būtu nogalinājis misteru Loni? Tad taču nekavējoties pieprasītu revīziju!

Tas bija pārliecinošs arguments, par kuru Tarlings nebija padomājis.

—    Kas attiecas uz jūsu nelietīgo un absurdo apvainojumu, it kā es būtu apzadzis veikalu, — veikala grāmatas ir nodotas revīzijā loti pazīstamai firmai, kura pārbaudīs visus dokumentus un noskaidros jūsu melīgos apvainojumus. — Viņš atkal valdīja pār sevi un stāvēja, kājas plati izpletis, lielos pirkstus iebāzis vestes izgriezumā, laipni uzsmaidīdams detektīvam.

—      Es mierīgi varu gaidīt revīzijas rezultātus, pēc tam manu godu neviens vairs nevarēs apšaubīt.

Tarlings pārsteigti uz to paskatījās.

—    Es apbrīnoju jūsu pārdrošību, — viņš noteica un atstāja kabinetu.

21

Tarlingam bija īsa apspriede ar savu asistentu Vaitsaidu. Viņam par lielu izbrīnu, policijas inspektors paskaidroja, ka Ling Ču stāstu uzskata par patiesu.

— Es vienmēr domāju, ka Milburgs ir nekauņa, — Vaitsaids domīgi teica. — Bet, kā liekas, viņš ir daudz ļaunāks un žultaināks, nekā mēs domājām. Katrā ziņā es jūsu ķīnietim uzticos daudz vairāk nekā Milburgam. Starp citu, jaunā dāma pratusi piemānīt sargus, kuriem mēs likām viņu uzraudzīt.

—     Par ko jūs runājat? — Tarlings pārsteigts jautāja.

—    Par mis Odetu Raideri. Es tikai nekādi nevaru saprast, kāpēc jūs — vecs, pieredzējis policijas virsnieks — tā nosarkāt?

—     Es nesarkstu, — Tarlings noliedza diezgan bērnišķīgi,

—     bet kas ar viņu notiek?

—     Es uzdevu diviem slepenpolicistiem viņu uzraudzīt, — Vaitsaids paskaidroja. — jūs zināt, ka viņai sekoja visur. Saskaņā ar jūsu rīkojumu es devu pavēli, lai, sākot no rītdienas, abi sargi tiktu atsaukti. Kad viņa šodien gāja uz Bondstrītu, vai nu Džeksons bija neuzmanīgs, vai arī jaunā dāma bija loti veikla, bet viņš veselu pusstundu gaidīja to iznākam no veikala. Kad viņa nerādījās, sargs iegāja veikalā un varēja tikai konstatēt, ka ir vēl viena izeja no otras puses, kuru mis Raidere izmantojusi. No tā brīža viņa viesnīcā vairs nav parādījusies.

—      Man tas nepatīk, — Tarlings bija visai norūpējies.

—    Es vēlējos lai viņu uzrauga vispirms jau viņas pašas drošības dēl. Atstājiet, lūdzu, viesnīcā vienu cilvēku un zvaniet man, tiklīdz viņa atgriežas.

—     Tādu rīkojumu es devu. Ko jūs tagad iesāksiet?

—    Es braukšu uz Hertfordu un meklēšu viņas māti. Pilnīgi iespējams, ka es satieku ari Odetu — varbūt viņa aizbraukusi uz mājām.

—     Jūs domājat, ka no mātes kaut ko uzzināsiet?

—     Var gadīties. Jānoskaidro vēl daži citi jautājumi. Kas, piemēram, ir tas noslēpumainais cilvēks, kurš ierodas Hertfordā un atkal pazūd? Kādēļ misis Raidere dzīvo tādā bagātībā, bet viņas meitai jāpelna sev maize kā veikala kalpotājai?

—     Te kaut kas nesaskan, — Vaitsaids piekrita. — Vai man nebraukt jums līdzi uz Hertfordu?

—    Pateicos, — Tarlings smaidot teica, — ar šo mazo lietu es tikšu galā pats.

—    Man vēlreiz jāatgriežas pie Milburga, — Vaitsaids iesāka.

—    Mēs visu laiku atgriežamies pie Milburga, — Tarlings piezīmēja.

—     Man nepatīk viņa nekaunīgā izturēšanās. Izskatās, ka nepiepildīsies mūsu cerības dokumentu revīzijā iegūt kādus jaunus norādījumus.

—     Jums droši vien būs taisnība. Es arī par to domāju. Visas grāmatas un dokumenti gan atrodas labāko revidentu rokās. Ja kaut kas nebūs kārtībā, viņi atradīs, kas par lietu. Viņi arī varēs dot mums norādījumus, kurš vainīgs iztrūkumā. Milburgs nepavisam neiedomājās, ka viņš viegli tiks cauri, kad revidenti ķersies pie grāmatām, tādēļ viņa izturēšanās nopietni jāpārdomā.

Abi sarunājās, sēdēdami mazā kafejnīcā pretī parlamenta ēkai. Tarlings jau,grasījās aiziet, kad piepeši atcerējās par smagajām grāmatām, kuras no rīta tika piegādātas revidentu firmai.

—    Tās nosūtītas samērā vēlu, — Vaitsaids ironiski teica. — Mani tas loti pārsteidz.

—     Jūs brīnāties par to?

—     Kādēļ viņš vakar nopirka trīs jaunas grāmatas? Man liekas, tas nav sevišķi gudri no viņa puses — sūtīt revīzijai tīras grāmatas.

Tarlings pēkšņi pielēca kājās un uzbudinājumā gandrīz apgāza galdu.

—     Ātri, Vaitsaid, pasauciet auto, es tikmēr samaksāšu rēķinu! — viņš iesaucās.

—     Brauciet uz Sentmerieksu! — viņš uzsauca šoferim.

—     Ko gan jums tur vajag tik vēlā pēcpusdienas stundā?

Firmas vadītāji nebūs sevišķi priecīgi, mūs redzot. Vai nebūtu labāk, ja mēs aizbrauktu rīt no rīta?

—     Es nebraucu firmas vadītāju dēļ, bet to triju grāmatu dēj, kuras Milburgs nosūtīja šorīt no rīta.

—     Kādus atklājumus jūs tur gribat izdarīt?

—   To es jums pateikšu vēlāk. — Tarlings paskatījās pulkstenī. — Viņiem, paldies Dievam, nav vēl slēgts!

Auto tika aizturēts pie Blekferbridžas un karalienes Viktorijas ielā. Pēkšņi viņi izdzirda spalgu zvanu skaņas. Visas mašīnas nogriezās sāņus, lai dotu ceļu ugunsdzēsēju automašīnām.

—    Spriežot pēc mašīnu skaita, izcēlies liels ugunsgrēks, — Vaitsaids nosprieda. — Pēdējā laikā gan viņi Sitijā kļuvuši loti bailīgi un, tiklīdz sāk dūmot skurstenis, jau izsauc veselu ugunsdzēsēju divīziju.

Viņi brauca tālāk, bet no jauna tika aizturēti ugunsdzēsēju mašīnu dēj.

—    Labāk izkāpsim — mēs ātrāk nokļūsim, ja iesim kājām, — Tarlings sacīja.

Vaitsaids samaksāja šoferim.

—     Iesim šeit, tad mēs tiksim ātrāk.

Vaitsaids apturēja policistu un jautāja:

—     Kur deg?

—    Sentmerieksā, ser. Liels ugunsgrēks izcēlies firmā "Benvuds un Solomons". Stāsta, ka visu māju pārņēmušas liesmas.

—     Visi Milburga vainas pierādījumi, domājams, pazudīs šajā ugunsgrēkā, — Tarlings teica. — Es zinu, kas bija tajās grāmatās, — mazs pulksteņa mehānisms un dažas mārciņas termīta — pietiekami, lai visi pierādījumi pazustu uz mūžīgiem laikiem.

22

No lielās Benvuda un Solomona firmas ēkas bija palikusi tikai nokvēpusi priekšējā siena. Tarlings aprunājās ar brandmajoru, kurš vadīja dzēšanas darbus.

—    Paies vēl dažas dienas, līdz mēs varēsim iet iekšā, bet es baidos, ka neko vairs neizdosies izglābt. Visa ēka izdegusi pilnīgi. Jūs redzat, ka griesti jau sagāzušies, — es domāju, ka būs iespējams atrast kādus dokumentus vai papīrus vienīgi tad, ja tie atradušies ugunsdrošā skapī.

Blakus Tarlingam stāvēja sers Fēlikss Solomons un nekustīgi skatījās liesmās. Likās, ka viņš nav sevišķi satriekts par savas firmas bojāeju.

—     Mūsu zaudējumus segs apdrošināšana, — viņš teica ar filozofisku mieru, — bet vispār svarīgi dokumenti nav sadeguši, izņemot, protams, Lones firmas grāmatas un dokumentus.

—    Vai tad tie neglabājās ugunsdrošā skapī?

—     Nē, tie atradās telpā, kas nodrošināta tikai pret zagļiem, un dīvaini, ka ugunsgrēks iesākās tieši tajā vietā. Pat ja mēs grāmatas glabātu ugunsdrošā telpā, tas arī nekādu labumu nebūtu nesis, jo uguns uzliesmoja starp dokumentiem it kā pati no sevis. Pirmās ziņas mēs dabūjām no kāda darbinieka, kurš bija nogājis pagrabā un ieraudzījis, ka starp dzelzs restēm parādās liesmu mēles.

Tarlings pamāja ar galvu.

—     Domāju, ka par to, vai grāmatas, ko šorīt atsūtīja Milburgs, glabājās turpat, nav pat ko jautāt.

Sers Fēlikss izbrīnījies uz to paskatījās.

—    Tās, protams, atradās turpat kur pārējās firmas grāmatas. Bet kāpēc jūs tā jautājat?

—   Manuprāt, tās nebija parastas grāmatas. Ja es nemaldos, tad pakā bija grāmatas ar kopā salīmētām mugurām un izdobtu vidu, kurā ielikts termīts un pulkstenis ar laika mehānismu, no kā ari izcēlās liesmas.

Sers Fēlikss pārsteigts uzlūkoja detektīvu.

—     Jums patīk jokot.

Bet Tarlings tikai pakratīja galvu.

—     Nē, tā ir mana visīstākā nopietnība.

—     Bet kurš varēja izdarīt tik briesmīgu darbu? Viens no maniem kalpotājiem gandrīz cieta šajā nelaimes gadījumā.

—    Cilvēks, kurš šo noziegumu pastrādājis, ir tas pats, kurš gribēja aizkavēt grāmatu pārbaudi.

—     Jūs taču nedomājat…?

—      Es pašlaik nevēlos nevienu saukt vārdā. Un, ja es maldos savās aizdomās par šo cilvēku, tad ceru, ka jūs manu paziņojumu uzskatīsiet tikai par draudzīgu aizrādījumu.

Tad viņš pagriezās pret samulsušo Vaitsaidu.

—      Nav jābrīnās, ka Milburgs piekrita revīzijai, — viņš rūgti teica. — Un tagad mēs pret Milburgu neko vairs nevaram iesākt.

Viņš paskatījas pulkstenī.

—     Es eju atpakaļ uz mājām un vēlāk braukšu uz Hertfordu.

Tarlingam nebija nekāda noteikta plāna. Viņš tikai gribēja izpētīt turienes apstākļus. Ja viņš rīkosies piesardzīgi un apdomīgi, varbūt tiks tuvāk noslēpuma noskaidrošanai. Šī glītā dāma un viņas vīrs, ko tik reti varēja redzēt, iespējams, varēja dot kādu norādījumu.

Bija jau pavisam tumšs, kad viņš nonāca pie misis Raideres nama. Šoreiz Džekam neizdevās noķert automašīnu, un visu ceļu no stacijas līdz mājai viņš gāja kājām. Ēka atradās uz galvenās ielas, un to iežogoja augsta mūra sēta, gar kuru bija iemīts šaurs celiņš. Ēkas otrā pusē bija zirgaudzētava.

Viņš nonāca pie lieliem, kaltiem dzelzs dārza vārtiem, kurus tūlīt pazina. Pirmā apmeklējuma laikā tie bija atvērti un viņš vienkārši gāja iekšā un netraucēts sasniedza māju. Šodien vārti bija aizslēgti.

Viņš ar savu kabatas bateriju apgaismoja apkārtni un ieraudzīja elektrisko zvanu, kas acīmredzot bija ievilkts pavisam nesen.

Viņš nezvanīja, bet turpināja meklēt. Piecu sešu metru attālumā no vārtiem atradās mazs namiņš, no kura izlauzās vājš gaismas stars. Kā likās, tas bija dārza namiņš, un uz to ari veda zvana vads. Kāds svilpoja. Izdzirdis steidzīgus solus, Tarlings paslēpās ēnā. Kāds pienāca pie vārtiem, zvans vāji noskanēja, un kaut kur atvērās durvis.

Tas bija avīžu zēns. Viņš pasniedza caur režģiem avīzes un aizgāja. Tarlings nogaidīja, kamēr aizveras durvis, tad gāja apkārt sētai, cerēdams atrast citu ieeju. Mājas aizmugurē atradās kalpotāju ieeja, bet arī tā bija slēgta. Apgaismodams ar savu lukturīti, viņš redzēja, ka šajā vietā uz mūra sētas nebija tādu stikla rāmju kā priekšpusē. Ilgi nedomādams, viņš palēcās uz augšu, satvēra žoga malu, uzvilkās augšā un apsēdās jāteniski uz mūra.

Viņš laimīgi nolēca otrā pusē zemē un piesardzīgi taustījās uz mājas pusi. Māju apsargāja suns, bet, kā likās, tas lēcienu nebija dzirdējis, un viņš netraucēti devās uz priekšu.

Vienā no augšējiem logiem Džeks redzēja gaismu. Šeit atradās zāle un ziemas dārzs. Viņš ieraudzīja durvis un aizrestotu logu. Aplūkojot tos pamatīgāk, caur kādu spraugu varēja ieraudzīt vāju gaismu. Viņš viegli uzkāpa pa dārza mūri, tad nokļuva uz palodzes, atspiedās pret kolonnu un no šejienes varēja sasniegt kādu dzelzs stangu. Viņš to satvēra un pārmetās pāri margām ziemas dārzā. Uz dārzu veda liels logs, kas bija atvērts. Detektīvs uzmanīgi atbalstījās pret palodzi un ieklausījās.

Telpa bija tukša. Gaismas stars nāca no kādas citas istabas, kas atradās blakus ziemas dārzam.

Viņš ātri ieslīdēja pa logu un piespiedās lielam oleandram. Gaiss telpā bija piesātināts ar puķu un zemes smaržu.

Iekšējā sienā Tarlings ieraudzīja vairākus logus, klusi pielīda pie viena un palūkojās cauri loga aizkariem. Viņš ieraudzīja misis Raideri, kura sēdēja pie maza rakstāmgalda. Vienā rokā viņa turēja spalvaskātu un otrā bija atspiedusi zodu. Viņa nerakstīja, bet domīgi raudzījās pretējā sienā.

Telpu apgaismoja alabastra lustra, un Tarlings visu varēja labi pārredzēt. Telpa bija vienkārši, bet loti gaumīgi iekārtota un izskatījās pēc darbistabas. Blakus rakstāmgaldam bija zaļš naudas skapis, līdz pusei iemūrēts sienā. Pie sienas karājās kāda glezna.

Viņš cerēja ieraudzīt arī Odetu Raideri un jutās vīlies, kad pārliecinājās, ka istabā atrodas tikai misis Raidere.

Tarlings nometās ceļos pie loga un kādas desmit minūtes vēroja. Pēkšņi viņš ārā dzirdēja troksni, ātri aizslīdēja atpakaļ un skatījās laukā pa ziemas dārza logu. Viņš pienāca tieši laikā, lai redzētu ātri tuvojamies kādu stāvu. Vēlāk viņš saprata, ka tas ir riteņbraucējs.

Viņš tomēr nevarēja izšķirt, vai braucējs bija vīrietis vai sieviete. Viņš dzirdēja, ka ritenis tika atsliets pret kolonnu. Tad varēja dzirdēt pagriežam atslēgu un lejā atveramies durvis.

Misis Raidere nebija dzirdējusi troksni, jo sēdēja tikpat nekustīgi un skatījās uz priekšu. Piepeši viņa pagriezās un paskatījās uz durvīm. Arī Tarlings lūkojās turp. Viņš pārredzēja visu telpu un pie sienas ieraudzīja elektrisko

slēdzi.

Lēni atvērās durvis, un viņš redzēja, ka misis Raideres seja priecīgi atdzīvojās. Kāds kaut ko čukstot jautāja, un varēja saprast viņas atbildi:

— Nē, mīļais, nekad.

Tarlings saspringti gaidīja.

Pēkšņi telpā nodzisa gaisma. Kāds bija ienācis, jo soli tuvojās logam un tam priekšā nolaidās aizkari. Drīz pēc tam atkal iedegās gaisma, bet viņš vairs nevarēja ne redzēt, ne dzirdēt notiekošo. Kas varēja būt slepenais apmeklētājs? Tarlingam atkal bija jākāpj zemē un jānovēro. Viņš pagaidīja vēl kādu brīdi, līdz dzirdēja, ka tika aizvērtas naudas skapja durvis, tad caur logu kāpa atkal lejā.

Velosipēds bija piesliets pie kolonnas. Viņš neko nevarēja redzēt, bet neuzdrošinājās iedegt lukturīti. Detektīva jutīgās rokas sataustīja rokturi, un viņš ar pūlēm apspieda pārsteiguma izsaucienu. Tas bija dāmu velosipēds. Viņš gaidīja vēl mirkli, tad paslēpās krūmos pretim durvīm. Nebija ilgi jāgaida, līdz durvis atvērās un kāds uzkāpa uz riteņa. Tanī acumirklī Tarlings izlēca no paslēptuves un nospieda sava lukturīša slēdzi, bet tas neiedegās.

—     Apstājieties! — viņš iesaucās un izstiepa rokas. Viņš kļūdījās par dažiem centimetriem, bet ieraudzīja, ka velosipēds uz mirkli sašūpojas, un dzirdēja smaga priekšmeta kritiena troksni. Nākamajā sekundē velosipēds izgaisa tumsā. Bez lukturīša sekošanai nebija nozīmes. Viņš nolādēja tā ražotāju un ātri apmainīja baterijas. Pēc tam Džeks sāka taustīties pa zemi, lai atrastu bēgļa pamesto priekšmetu. Savas lampas gaismā Tarlings uz ceļa zemē ieraudzīja ādas somu un pacēla to. Tā bija visai smaga. Kad viņš gribēja luktura gaismā to apskatīt, no augšas kāds iesaucās:

—     Kas tur lejā ir?

Tā bija misis Raidere, bet Tarlings neatbildēja, jo šajā bridī negribēja, lai viņu pazīst. Viņš nodzēsa gaismu un pazuda krūmos, bet drīz pēc tam atkal iznāca uz ceļa.

Ceļš bija tukšs. Viņam neatlika nekas cits kā atgriezties pilsētā pēc iespējas ātrāk un mierīgi izpētīt somas saturu. Tā bija neparasti smaga savam lielumam.

Ceļš uz Hertfordu, ko viņam no jauna nācās mērot kājām, likās loti garš — ciemā pulkstenis nosita jau ceturksni uz vienpadsmitiem, kad viņš nokļuva dzelzceļa stacijā.

— Pēdējais vilciens uz Londonu aizgaja pirms piecām minūtēm, — stacijas dežurants paziņoja detektīvam.

23

Tarlings bija neziņā, ko lai tagad iesāk. Atgriezties pilsētā nebija nekādas nozīmes. Viņš nolēma, ka Hertfordā var tikpat labi pavadīt nakti kā mājās.

Paliekot Hertfordā, viņš tūlīt varēs izpētīt somas saturu. Galu galā viņš nolēma piezvanīt uz Londonu, jo loti gribējās zināt, kas noticis ar Odetu, — vai viņa atgriezusies viesnīcā vai varbūt policija sadzinusi viņas pēdas.

Katrā gadījumā viņš taču varēja sazināties ar Skotlendjardu. Tarlings atstāja staciju, lai pilsētā sameklētu kādu istabu.

Tā kā pilsētā notika lauksaimnieku sanāksme, tas tomēr izrādījās diezgan grūti, jo visas labākās viesnīcas bija aizņemtas. Pēc ilgākas meklēšanas viņš beidzot atrada istabu kādā mazā viesnīcā, kas bija gandrīz tukša.

Džeks tūlīt pieprasīja savienojumu ar Londonu. Bet tur par Odetu Raideri neko nezināja. Viņš saņēma tikai vienu svarīgu ziņu — Sems Stejs bija izbēdzis no trakonama.

Tarlings atgriezās savā istabā. Viss, ko viņš dzirdēja par Semu Steju, viņu maz uztrauca, jo viņš jau bija paspējis Semā vilties. Var jau būt, ka šis cilvēks varētu kaut ko pastāstīt, kas dotu kādu skaidrību tumšajos notikumos slepkavības naktī, bet pēc saslimšanas to vairs nevarēja ņemt vērā kā liecinieku, un policijai nācās iztikt bez viņa liecības. Tarlings aizslēdza durvis, paņēma ādas somu un nolika to uz galda. Vispirms viņš bez panākumiem to mēģināja atvērt ar savām atslēgām. Viņš pabrīnījās par somas stiprumu, bet drīz uzzināja tā iemeslu. Mēģinot ar nazi pārgriezt ādu apkārt atslēgai, izrādījās, ka somas iekšpusē ir tērauda stiepļu siets, tādēļ atslēgu nebija iespējams izgriezt. Vīlies viņš somu no jauna iemeta pagaldē. Bija jāapvalda sava ziņkārība, līdz atgriezīsies Skotlendjardā. Viņš mēģināja iedomāties, kas somā varētu atrasties, kad izdzirda koridorā solus — kāds cilvēks pagāja garām viņa durvīm un devās uz trepēm pretī viņa istabai. Tas laikam bija viesis, kas nokļuvis tikpat kļūmīgā situācijā kā viņš.

Sajā svešajā apkārtnē viss piepeši ieguva pavisam citādu veidu. Visas personas, kas piedalījās šajā apbrīnojamā drāmā, šķita neparastas.

Torntons Lone viņam likās tikpat fantastisks, cik fantastisks bija tā gals. Misters Milburgs ar savu neiztrūkstošo smaidu, lielo, poraino seju un kailo galvu. Misis Raidere viņam šķita parādība, kas laiku pa laikam parādījās priekšplānā, nekad aktīvi neiejaucoties, un tomēr nebija atdalāma no visas šīs traģēdijas. Ling Ču ar neizdibināmo seju un neatrisināmo mieru, ietīts savas dzimtenes noslēpumainajā atmosfērā. Tikai Odeta Raidere viņam šķita kā pati dzīvība — silta, ierosinoša, apbrīnojama.

Pieri saraucis, Tarlings piecēlās no krēsla. Viņš nolādēja sevi un savu vājumu. Kā viņš varēja visu laiku atrasties šīs sievietes iespaidā, kuru vēl arvien turēja aizdomās par slepkavību? Tas bija viņa pienākums — nodot to bendes rokās, ja viņa būtu vainīga, bet pie šīm domām viņa sirdi sagrāba aukstums.

Viņš iegāja guļamistabā, nolika somu uz galda pie gultas, aizslēdza durvis un atvēra logu. No rīta pulksten piecos gāja pirmais vilciens, un viņš lika sevi uzmodināt. Viņš nenoģērbās pavisam, bet tikai novilka zābakus, svārkus un vesti, noņēma apkaklīti un kaklasaiti, attaisīja jostu. Tad viņš likās gultā un palīda zem segas. Viņš nevarēja aizmigt un domāja… domāja…

Ja nu nelaimes laiks Ešfordā atzīmēts nepareizi? Ja Torntons Lone tika nogalināts agrāk? Ja Odeta Raidere tiešām aukstasinīgi…?

Viņš dzirdēja, ka baznīcas pulkstenis nosita divi, un nepacietīgi gaidīja, kad tas nositīs nākamo ceturtdaļstundu, taču nedzirdēja neko. Viņš bija iemidzis un sapņoja, ka Ķīnā nokļuvis bandas "Priecīgās sirdis" rokās. Viņš redzēja sevi kādā templi guļam uz liela, četrkantīga, melna akmens, un viņa rokas un kājas bija sasietas ar zīda auklām. Noliecies pār viņu, ar nazi rokā stāvēja bandas vadonis. Viņš uz to dusmīgi lūkojās un pazina Odetas Raideres seju. Viņš redzēja, ka naža asmens bija vērsts pret tā krūtīm, un atmodās, pārklāts aukstiem sviedriem.

Baznīcas pulkstenis tikko nosita trīs, un valdīja baigs klusums. Instinktīvi Džeks juta, ka telpā kāds atrodas. Viņš to zināja pilnīgi noteikti, gulēja nekustoties un puspievērtām acīm saspringti vēroja apkārtni. Neviena kustība nenodeva ienācēju, tikai Tarlinga sestais prāts teica, ka tas atrodas tuvumā. Viņš uzmanīgi aptaustīja blakusesošo galdiņu, meklēdams somu, — tā bija pazudusi.

Piepeši grīda iečīkstējās. Troksnis nāca no durvju puses. Viņš pielēca no gultas un redzēja, ka durvis atveras un pa tām izskrien kāds stāvs. Iebrucējam varbūt būtu izdevies aizbēgt, bet pēkšņi apgāzās kāds krēsls, un Tarlings dzirdēja kliedzienu.

Pirms svešais paspēja piecelties, slepenpolicists to saķēra un parāva atpakaļ. Viņš pielēca pie durvīm, kas veda uz koridoru, aizvēra tās un pagrieza atslēgu.

— Bet tagad paskatīsimies, kādu retu putnu mums izdevies noķert! — Tarlings ļauni teica un iededza elektrību.

No liela pārsteiguma viņš atsitās durvīs, jo neaicinātais viesis nebija neviens cits kā Odeta Raidere! Rokās viņa turēja ādas somu.

24

Viņš klusēdams un izbrīnījies skatījās uz meiteni.

—     Jūs? — beidzot viņš satriekts jautāja.

Odeta bija bāla kā audekls un nenolaida no viņa acis.

—     Jā, tā esmu es, — viņa klusu sacīja.

—     Kā jūs tikāt šurp? — Tarlings izstiepa roku, un viņa, ne vārda nerunājot, atdeva viņam somu.

—     Lūdzu, sēdieties, — viņš laipni teica. — Es ceru, ka nenodarīju jums neko ļaunu, man nebija ne mazākās nojautas.

—    O, nē, jūs man nenodarījāt ne vismazāko ļaunumu, — viņa gurdeni sacīja, — vismaz ne tādā nozīmē, kā jūs to domājat.

Viņa piestūma krēslu pie galda un nolika galvu uz rokām.

Viņš stāvēja viņai blakus nobijies un apjucis no šī jaunā, pilnīgi negaidītā atklājuma.

—    Tātad jūs bijāt apmeklētājs, kas atbrauca ar velosipēdu? — viņš teica pēc ilgākas klusēšanas. — To es neiedomājos. , '

Pēkšņi viņš iedomājās, ka Odeta taču nav izdarījusi neko nosodošu — ar velosipēdu atbraukusi mājās pie mātes un aizvedusi ādas somu, kas taču bija viņas īpašums. Ja kāds izdarīja noziegumu, tad tikai viņš pats, jo pacēlis un paturējis pie sevis priekšmetu, uz kuru tam nebija ne mazāko tiesību.

—    Jā, es biju tur, es redzēju, ka jūs iededzināt savu elektrisko lukturīti, un biju pavisam tuvu jums tajā brīdī, kad jūs pacēlāt somu, — viņa neskanīgi teica. — Bet ar velosipēdu es nebraucu.

—     Kas tad tas bija? — viņš jautāja, bet meitene tikai pašūpoja galvu.

—     Lūdzu, atdodiet manu somu! — Viņa izstiepa roku.

Šajos apstākļos Tarlingam nebija nekādu tiesību paturēt

somu. Viņš atrada izeju, nolikdams to uz galda.

Viņa pat nemēģināja to paņemt.

—     Odeta, — vioš maigi teica un uzlika roku meitenes plecam, — kāpēc jūs negribat man uzticēties?

—    Kas man jums jāuztic? — viņa jautāja, neskatīdamās uz Džeku.

—    Pastāstiet man visu, ko jūs zināt par šo notikumu. Es gribu jums palīdzēt, un es varu to izdarīt.

—     Kādēļ jūs gribat man palīdzēt?

—    Tādēļ, ka es jūs mīlu, — viņš klusi teica. Viņam likās, ka šos vārdus nav izrunājis viņš, bet tie nākuši no tālienes. Viņš negribēja teikt viņai, ka mīl to. Viņš vēl nebija paspējis līdz galam noskaidrot savas jūtas un tomēr pateica patiesību.

Iespaids, ko šie vārdi atstāja uz Odetu, viņam likās neparasts. Viņa nenobijās un nebija pārsteigta.

Miers, ar kādu viņa pieņēma šo atzīšanos, no kuras Tarlingam aizrāvās elpa, bija viņam otrs lielais satricinājums šajā naktī. Izskatījās, ka viņa jau sen to visu zina. Viņš nolaidās meitenei līdzās uz ceļiem un apkampa tās rokas. Viņš nedarīja to apzināti, viņu vadīja kādi neizprotami spēki.

—     Odeta, mīļā Odeta, — viņš maigi teica, — es lūdzu tevi — uztici man visu!

Viņa vēl arvien sēdēja ar noliektu galvu un runāja tik klusu, ka viņš tik tikko saprata.

—     Ko lai es jums stāstu?

—    Visu, ko tu zini. Vai tad tu neredzi, ka ap tevi arvien vairāk un vairāk sabiezē aizdomas?

—     Kas man jāstāsta? — viņa no jauna jautāja.

Viņš samulsa.

—     Man jāapgaismo Torntona Lones slepkavība? Bet es par to neko nezinu.

Džeks maigi noglāstīja Odetu, bet viņa sēdēja taisna un nekustīga, un tas Tarlingu biedēja. Viņš nolaida roku un piecēlās. Viņa seja bija bāla un skumja. Viņš lēni devās uz durvīm un atslēdza tās.

—     Tagad es jums vairāk neko nejautāšu, — Džeks ar drūmu mieru sacīja. — Jūs pati labāk zināt, kādēļ ielauzāties šonakt manā istabā. Es domāju, ka jūs man sekojāt un noīrējāt istabu šajā viesnīcā. Tūlīt pēc manas ierašanās es dzirdēju, ka kāds kāpj pa kāpnēm.

Viņa pamāja ar galvu.

—     Vai jums tā vajadzīga? — viņa jautāja, norādot uz somu, kas vēl arvien atradās uz galda.

—     Varat ņemt to līdzi.

Viņa piecēlās un sagrīļojās. Tajā pašā mirklī viņš atradās meitenei līdzās un saķēra to. Viņa nepretojās. Viņš pat juta, ka Odeta viegli tam pieglaudās. Viņa pacēla savu bālo seju, bet viņš noliecās un noskūpstīja savu mīļoto.

—     Odeta, Odeta, — viņš čukstēja, — vai tad tu nejūti, ka mīlu tevi vairāk par visu pasaulē, ka esmu gatavs atdot savu dzīvību, lai pasargātu tevi no nelaimes? Vai tu tiešām neko nevari man pateikt?

—     Nē, nē, — viņa vaidēja. — Lūdzu tevi, neprasi man neko! Es baidos, ai, kā es baidos!

Viņš piespieda, meiteni sev, pieglauzdams savu vaigu viņas vaigam, un glāstīja tās matus.

—     Tev taču no manis nav jābaidās, — viņš neatlaidās. — Ja tu arī būtu pelnījusi visas elles mocības, ja tu klusē, lai kādu aizsargātu, tad arī es to aizsargāšu, tādēļ ka es bezgalīgi mīlu tevi, Odeta.

—    Nē, nē! — viņa iekliedzās un atgrūda Tarlingu, atbalstīdama savas mazās rokas pret viņa krūtīm. — Nejautājiet man!

—     Jautājiet man!

Tarlings spēji pagriezās — atvērtajās durvīs stāvēja kāds kungs.

—     Milburgs! — Tarlings nikni iesaucās.

—   Jā, Milburgs, — ienācējs ar izsmieklu atbildēja. — Man ļoti žēl, ka nācās pārtraukt šo skaisto scēnu, bet apstākļi mani steidzina, mister Tarling, un man nākas pārkāpt labā tona likumus.

Tarlings palaida Odetu un gāja pretim velnišķīgi smaidošajam Milburgam. Ar vienu skatu viņš aptvēra tā augumu un ieraudzīja, ka tā bikses bija saspraustas ar spailītēm un notašķītas dubļiem. Viņam kļuva skaidrs, kurš braucis ar riteni.

—     Tātad jūs braucāt ar velosipēdu no misis Raideres mājas?

—    Jā, es bieži braucu ar velosipēdu.

—     Ko jums vajag?

—    Es tikai gribēju, lai jūs turat savu solījumu, — Milburgs teica.

Tarlings apstulbis paskatījās uz to.

—     Manu solījumu? Kādu solījumu?

—    Aizsargāt ne tikai noziedznieku, bet arī tos, kuri nokļuvuši bēdīgajā notikumā, tāpēc ka viņi aizsargāja noziedznieku.

Tarlings satrūkās.

—      Ko jūs gribat ar to teikt? Vai tikai jūs negrasāties apvainot…?

—     Es nevienu neapvainoju, — Milburgs noliedza, pieklājīgi pamādams ar roku. — Es tikai gribu jums paskaidrot, ka mēs abi — mis Raidere un es — atrodamies ļoti nopietnā stāvokli, un jūsu varā ir atļaut mums aizbēgt, lai mēs varētu aizbraukt uz tādu zemi, kas ar Angliju nav noslēgusi konvenciju par noziedznieku savstarpēju izdošanu.

Tarlings spēra soli uz viņa pusi, un Milburgs atlēca atpakaļ.

—    Jūs taisāties apvainot mis Raideri par līdzdalību šajā slepkavībā?

Milburgs pasmaidīja, bet bija redzams, ka viņš nejūtas sevišķi labi.

—     Es jau reiz teicu, ka netaisos nevienu apvainot. Kas attiecas uz slepkavību, — viņš paraustīja plecus, — jums būs labāk saprotama visa sakarība, izlasot dokumentu, kas atrodas aizslēgtajā somā.

Tarlings paņēma no galda ādas somu un to apskatīja.

—      Rīt es uzzināšu tās saturu. Atslēga mums nekādas grūtības neradīs.

—    Jūs varat saturu izlasīt tūlīt, — Milburgs mierīgi teica un izņēma no kabatas ķēdīti, kuras galā karājās maza atslēdziņa. — Lūk, atslēga, lūdzu, atveriet!

Tarlings atvēra somu.

Pēkšņi kāds tam izrāva somu no rokām, un viņš ieraudzīja Odetas uztraukto seju un izlasīja šausmas viņas acīs.

—    Nē, to jūs nedrīkstat darīt! — viņa nesavaldīgi kliedza.

Tarlings atkāpās sāņus. Viņš redzēja Milburga sejā smīnu

un ar vislielāko prieku būtu to notriecis no kājām.

—     Mis Raidere nevēlas, lai es iepazītos ar tās saturu.

—    Viņai ir iemesls, — Milburgs atbildēja, velnišķīgi smaidīdams.

—      Lūdzu, ņemiet to! — Odetas balss piepeši skanēja stingri un skaidri.

Viņa pasniedza» detektīvam papīru, kuru nupat bija izņēmusi no somas.

—    Man bija iemesls, — viņa klusi teica, — bet ne tas, ko domājat jūs.

Milburgs bija aizgājis pārāk tālu, Tarlings redzēja tā sejā vilšanos. Tad viņš sāka lasīt, bet jau pirmais teikums satrieca viņu tik loti, ka tam aizrāvās elpa.

"Odetas Raideres atzīšanās"

—     Žēlīgais Dievs, — viņš nočukstēja, lasot tālāk. Dokuments bija loti īss un saturēja tikai dažas rindas stingrā, skaistā meitenes rokrakstā.

"Es, Odeta Raidere, ar šo atzīstos, ka triju gadu laikā apzagu Lones firmu un piesavinājos 25 000 mārciņu."

Tarlings nometa dokumentu uz galda, pieturedams Odetu, kura sagrīļojās un zaudēja samaņu.

25

Milburgs cerēja panākt savu, iepazīstinot Tarlingu ar šo dokumentu. Šis gudrais cilvēks jau sen, agrāk nekā pats Tarlings, bija paspējis ievērot, ka slavenais detektīvs no Sanhajas, Lones miljonu mantinieks, ir iemīlējies Odetā Raiderē un pilnīgi atrodas viņas skaistuma iespaidā. Viņa nojautu pilnīgi apstiprināja scēna, kuru viņš tikko bija iztraucējis. Bez tam, stāvot koridorā, viņš paspēja noklausīties lielu sarunas dalu. Tagad Milburgs mēģināja nesodīts izkulties no šiem notikumiem. Viņu bija pārņēmusi panika, lai gan Tarlings to neievēroja, un viņš izdarīja pēdējo mēģinājumu, lai arī turpmāk varētu piekopt savu iemīļoto dzīvesveidu, pilnu ērtībām un greznības, kuru dēļ viņš tik daudz bija licis uz vienas kārts.

Milburgs visu laiku baidījās, ka Odeta Raidere viņu nodos. Aiz bailēm, ka viņa varētu atzīties Tarlingam jau tajā vakarā, kad detektīvs to no Ešfordas atveda atpakaļ uz Londonu, Milburgs mēģināja slepenpolicistu novākt no ce|a, jo domāja, ka Odeta tam uzticas. Šāviens miglainajā naktī, kas gandrīz nonāvēja Tarlingu, tika raidīts tikai tāpēc, ka Milburgs juta paniskas bailes. Tikai viens cilvēks varēja viņu nosēdināt uz apsūdzēto sola, un tā bija Odeta Raidere.

Tarlings noguldīja Odetu uz dīvāna. Tad viņš ātri iegāja guļamistabā un iznesa glāzi ūdens. Šo brīdi izmantoja Milburgs — kamīnā dega uguns. Zibens ātrumā viņš paķēra lapiņu ar Odetas atzīšanos un iebāza kabatā. Uz maza galdiņa stāvēja rakstāmpiederumi un kastīte ar tīru papīru.

Milburgs izņēma lielu papīra lapu ar viesnīcas zīmogu, salocīja to un iemeta ugunī. Kad detektīvs atgriezās, viņš ieraudzīja uzliesmojošo papīru.

—     Ko jūs izdarījāt?

—     Es sadedzināju mis Raideres atzīšanos.

—     Nedomāju, ka tas būtu jūsu interesēs.

Tarlings nolika meitenes galvu zemāk un apslacīja seju ar ūdeni. Viņa atvēra acis un sāka drebēt. Tarlings piegāja pie kamīna. Papīrs bija sadedzis gandrīz pilnīgi, no tā bija palicis tikai mazs gabaliņš. Detektīvs ātri noliecās, pacēla to un uzmanīgi aplūkoja. Tad viņš pagriezās un iesmējās, redzēdams, ka kastīte uz galda nestāv tajā pašā vietā.

—   Jūs gribat mani tik viegli piemānīt, — viņš nikni teica, piegāja pie durvīm, aizslēdza tās, iebāza atslēgu kabatā un nostājās ar muguru pret durvīm.

—   Bet tagad, Milburg, dodiet šurp to lapiņu, ko jūs nupat iebāzāt kabatā!

—    Jūs taču redzējāt, ka es to sadedzināju, mister Tarling.

—     Neģēlīgais meli! Jūs labi zināt, ka es jūs no šejienes neizlaidīšu, kamēr šis dokuments atrodas jūsu rokās. Jūs gribējāt mani piemānīt un sadedzinājāt tikai tīro papīru. Dodiet šurp atzīšanos!

—     Bet es jums zvēru, — Milburgs iesāka.

—    Dodiet dokumentu! — Tarlings kliedza.

Milburgs, mulsi smaidīdams, izņēma no kabatas saburzīto dokumentu.

—    Jūs taču nupat teicāt, ka sadedzinājāt to, — Tarlings ironizēja. — Tagad jūs pats savām acīm varēsiet pārliecināties, kā tas sadeg.

Viņš vēlreiz izlasīja atzīšanos, tad iemeta to ugunī un pagaidīja, kamēr dokuments pārvēršas pelnos.

—     Tā, tas nu būtu nokārtots, — Tarlings apmierināti noteica.

—        Domāju, ka jūs sapratāt, ko nupat izdarījāt, — Milburgs atcirta. — Jūs iznīcinājāt svarīgu dokumentu, vainīgās atzīšanos, — jūs, kuram jāaizstāv likums un taisnība…

—     Ak, nerunājiet muļķības! — Tarlings īsi atbildēja.

Otro reizi šajā naktī viņš atslēdza durvis un plaši tās

atvēra.

—    Jūs varat iet, Milburg. Es zinu, kur jūs atrast, ja būsiet vajadzīgs policijai.

—     To jūs vēl nožēlosiet! — Milburgs uzbudināti iekliedzās.

—     Jūs to nožēlosiet daudz vairāk, tiklīdz es savu darbu beigšu, — Tarlings atcirta.

—     Rīt no rīta es došos uz Skotlendjardu un sniegšu par jums ziņojumu! — Milburgs nikni sacīja, no dusmām nobālēdams.

—    Dariet to, ko uzskatāt par vajadzīgu. Bet esiet tik laipns un pie viena nododiet sirsnīgu sveicienu no manis ar lūgumu, lai jūs aiztur līdz tam laikam, kamēr es pats ieradīšos.

Viņš aizcirta durvis. Odeta apsēdās uz dīvāna malas un pētoši paskatījās uz cilvēku, kurš to mīlēja.

—     Ko tu izdarīji? — viņa klusi jautāja.

—    Es iznīcināju tavu atzīšanos. Esmu pārliecināts, ka tevi piespieda to uzrakstīt. Vai man nav taisnība?

Viņa pamāja ar galvu.

—    Tagad mazliet pagaidi — es apģērbšos un tad pavadīšu tevi uz mājām.

—     Uz mājām? — viņa satriekta jautāja. — Neved mani pie mātes! Viņa nekad nedrīkst to uzzināt.

—     Gluži otrādi, viņai viss jāzina. Ir jau sakrājies pārāk daudz noslēpumu, un tagad tam jābeidzas.

Viņa piecēlās no dīvāna, piegāja pie kamīna un atbalstījās uz marmora dzegas.

—     Es pateikšu tev visu, ko zinu. Varbūt tiešām es pārāk daudz no tevis slēpu. Tu man kādreiz jautāji, kas ir Milburgs.

Pie šiem vārdiem viņa pagriezās un paskatījās uz Džeku.

—     Es šo jautājumu neuzdošu, jo zinu, kas viņš ir.

—    Tu zini?

—     Milburgs ir tavas mātes otrais virs.

—     Kā tu to uzzināji?

—     Es to izsecināju, — viņš sacīja ar apmierinātu smaidu. — Pēc Milburga vēlēšanās viņa paturēja uzvārdu Raidere. Vai man nav taisnība?

Viņa pamāja ar galvu.

—      Mana māte ar viņu satikās pirms septiņiem gadiem, kad mēs bijām Harogetā. Viņai bija neliels kapitāls, un Milburgs, iespējams, domāja, ka tas ir lielāks, nekā patiesībā izrādījās. Viņš pret to bija loti mīļš un stāstīja, ka viņam pieder liels veikals pilsētā. Mana māte viņam ticēja.

—    Tagad es saprotu, — Tarlings teica, — Milburgs tērēja firmas naudu, lai tava māte varētu labi dzīvot.

Viņa noliedzoši pakratīja galvu.

—     Tas tikai daļēji ir pareizi. Mana māte par šim lietām neko nezina. Viņš nopirka šo lielo, skaisto māju Hertfordā, karaliski to iekārtoja un vēl pagājušajā gadā lietoja ari divas mašīnas. Tikai manu iebildumu dēl viņš tās likvidēja un sāka dzīvot vienkāršāk. Tu nevari iedomāties, ko es pārcietu šajā gadā pēc tam, kad es sapratu, ka mātes laime var sabrukt, kad tā uzzinās par viņa rīcību.

—     Kā tu to uzzināji?

—      Drīz pēc viņu kāzām es iegāju Lones veikalā. Viena no apkalpotājām bija pret mani nelaipna. Es būtu to noklusējusi, ja viens no zāles uzraugiem nebūtu šā incidenta liecinieks. Viņš tūlīt šo meiteni atlaida. Kad es centos aizlikt par viņu kādu labu vārdu, viņš lūdza mani parunāt ar pārvaldnieku. Mani aizveda uz kantori, kur es ieraudzīju misteru Milburgu un sapratu, ka viņš dzīvo dubultu dzīvi. Viņš sāka mani pierunāt, lai es klusēju, iztēlodams man šausmīgās sekas, kas notiktu, ja es par to pastāstītu mātei. Viņš sacīja man, ka visu var nokārtot, ja ari es iestājos veikalā. Viņš stāstīja man par lielajām summām, kuras viņš ieguldījis dažādās spekulācijās un no kurām gaidīja lielu pelnu. Ar šo naudu viņš it kā gribēja nokārtot savu parādu firmai. Tādēļ es iestājos veikalā par kasieri. Bet jau tūlīt viņš pārkāpa savu solījumu.

—     Es tomēr nesaprotu, kādēļ viņš tevi pieņēma pie sevis.

—     Tas bija svarīgs kontroles postenis, un, ja manā vietā atrastos cits, tad iztrūkumu drīz vien pamanītu. Viņš zināja, ka visas izziņas vispirms iet caur manām rokām, un viņam bija vajadzīgs cilvēks, kurš to par visu informētu. Viņš pats man to neteica, bet es drīz sapratu, ka tas bija iemesls viņa rīcībai.

Tad Odeta sāka stāstīt, kāda dzīve viņai bijusi, cik smagi viņu nospiedusi vainas apziņa un kādas sirdsapziņas mokas bijis jāizcieš.

—      No pirmā brīža es biju viņa līdzdalībniece. Lai gan pati nezagu, bet manas klusēšanas dēļ viņš varēja savest kārtībā visas nepareizības un nolaidības un pasargāt manu māti no kauna un negoda, no kā viņa neizbēgtu, ja uzzinātu Milburga īsto seju. Bet ari šajā ziņā viņš man sagādāja rūgtu vilšanos, jo tā vietā, lai nolīdzinātu savus agrākos pārkāpumus, viņš sāka izšķērdēt arvien jaunas summas.

Viņa, skumji smaidot, paskatījās Džekā.

—     Es pašlaik nemaz nedomāju par to, ka runāju ar slepenpolicistu un ka viss, ko es pēdējos gados cietu, bijis veltīgi. Bet patiesībai beidzot jāierauga dienas gaisma, lai kādas sekas tam arī nebūtu.

Viņa brīdi klusēja.

—     Tagad es izstāstīšu, kas notika slepkavības naktī.

26

Iestājās ilgs klusums. Tarlings dzirdēja savas sirds pukstus.

— Kad es tajā vakarā aizgāju no veikala, — Odeta turpināja, — es nolēmu aizbraukt pie mātes un palikt tur kādas divas vai trīs dienas, kamēr iestāšos jaunā vietā. Misters Milburgs pēdējā laikā Hertfordā pavadīja tikai nedēļas nogali. Man būtu pilnīgi neiespējami dzīvot ar viņu zem viena jumta pēc tam, kad uzzināju pilnīgi visu par šo cilvēku.

Es atstāju savu dzīvokli ap pusseptiņiem vakarā. Vairs nevaru atcerēties precīzi, bet tas bija apmēram tajā laikā, jo es gribēju braukt uz Hertfordu ar vilcienu, kas atiet septiņos. Kad nokļuvu stacijā, es nopirku biļeti un noliecos, lai paņemtu savu somiņu, un tajā brīdī jutu kādu pieskārāmies manai rokai. Es pagriezos un ieraudzīju misteru Milburgu, kas izskatījās loti uztraukts. Viņš pierunāja mani braukt vēlāk un paņēma līdzi uz mazu restorānu, sakot, ka saņēmis sliktas ziņas, par kurām gribot ar mani parunāties.

Es atstāju savu bagāžu glabātavā un aizgāju viņam līdzi. Mēs vakariņojām atsevišķā kabinetā, un viņš pastāstīja, ka atrodas bezdibeņa malā. Misters Lone esot uzdevis kādam slepenpolicistam savākt visus materiālus par viņu, un tikai tādēļ, ka Lones naids pret mani tajā brīdī bijis tik liels, tas no sava nodoma atteicies.

"Tikai tu vari stāvokli glābt," misters Milburgs sacīja.

"Kā es varu tevi glābt?" es brīnīdamās jautāju.

"Tev jāuzņemas vaina par iztrūkumu, citādi uz tavu māti kritīs smagas aizdomas."

"Vai viņa par to zina?"

Milburgs piekrītoši pamāja ar galvu. Tikai vēlāk es atklāju, ka tie bija meli un ka viņš, spēlējot uz manām jūtām pret māti, gribēja mani piespiest to izdarīt.

Es biju tik satriekta un sastingusi no bailēm, ka manu nabaga māti var iejaukt šajā šausmīgajā skandālā, ka tad, kad viņš pieprasīja, lai es uzrakstu atzīšanos par savu vainu, es to izdarīju bez mazākās vilcināšanās un ļāvu sevi pierunāt atstāt Angliju ar pirmo vilcienu, aizbraukt uz Franciju un palikt tur tik ilgi, kamēr viss norims. Tas ir viss.

—     Kāpēc tu šovakar atbrauci uz Hertfordu?

Vina pasmaidīja.

—     Es gribēju dabūt atpakaļ savu atzīšanos. Es zināju, ka Milburgs to glabā naudas skapī. Es ar viņu satikos pēc tam, kad atstāju viesnīcu. Pirms tam viņš man piezvanīja un norādīja veikalu, kur es varēju izbēgt saviem sekotājiem, un tad viņš man pateica…

Viņa apklusa, un sārtums pārklāja tās seju.

—     Viņš pateica tev, ka es tevi mīlu, — Tarlings mierīgi papildināja.

Viņa pamāja ar galvu.

—    Viņš draudēja man izmantot šo apstākli savā labā un parādīt tev manu atzīšanos.

—      Tagad es saprotu visu sakarību, — sacīja Tarlings, atviegloti nopūzdamies. — Paldies Dievam, rit es apcietināšu mistera Tomtona Lones slepkavu.

—     Tu kļūdies, turēdams viņu tādās aizdomās. Misters Milburgs nevarēja to izdarīt. Tāds nelietis viņš nav.

—      Kas aizsūtīja tavai mātei telegrammu, ka tu nevari ierasties?

—     Tas bija Milburgs.

—     Vai tad viņš nosūtīja divas telegrammas? Vai tu to neatceries?

—     Jā, bet es nezinu, kam viņš nosūtīja otru.

—    To mēs uzzinājām. Abas veidlapas bija rakstītas vienā un tajā pašā rokrakstā.

—     Nu?….

—    Mīļā, tu nedrīksti vairs uztraukties. Tuvākajā laikā tevi gaida vēl ļoti daudz grūtību, bet tev droši jāskatās nākotnē ne tikai sevis un savas mātes, bet ari manis dēl, — viņš maigi piebilda.

Lai gan stāvoklis bija loti nopietns, viņa veltīja tam mīlas pilnu skatu. — Vai tu jau iepriekš par to esi domājis?

—     Par ko? — viņš jautāja brīnīdamies.

—    Vai tu domāji, — viņa nosarka līdz pat matu saknēm, — ka es mīlu tevi un mēs apprecēsimies?

—    Jā, es tā domāju, — Tarlings lēni atbildēja. — Varbūt no manas puses bija pārāk godkārīgi, ka ticēju tam?

—     Tās bija patiesas jūtas, — Odeta atbildēja un stipri saspieda viņa elkoni.

—     Bet tagad es pavadīšu tevi pie mātes.

Ceļš viņam likās pārāk īss, kaut gan viņi gāja loti lēni. Laime šķita neticama kā sapnis.

Odetai bija parka vārtu atslēga, un viņi iegāja pa tiem.

—     Vai tava māte zina, ka tu šodien esi Hertfordā? — viņš pēkšņi jautāja.

—    Jā, es biju pie viņas, pirms sekoju tev.

—     Viņa zina…

Viņam pietrūka dūšas pabeigt teikumu.

—      Nē, — atteica Odeta, — viņa nezina, un viņas sirds neizturētu šo briesmīgo patiesību. Viņa mīl Milburgu. Viņš vienmēr loti laipni un uzmanīgi izturas pret māti, un viņa to tik loti mīl, ka tic visiem meliem par viņa noslēpumaino nākšanu un iešanu. Viņas sirdī vēl nekad nav modušās ne mazākās šaubas par viņu.

Viņi bija nonākuši pie tās vietas, kur Tarlings pacēla ādas somu. Māja bija tīta tumsā, nekur nevarēja manīt gaismu.

—      Mēs ieiesim pa durvīm zem kolonādes. Pa šo ceļu vienmēr iet Milburgs. Tev ir lampiņa?

Viņš ar kabatas lukturīti apgaismoja, lai viņa varētu atrast atslēgu. Viņa gribēja atslēgt durvis, bet tās padevās un atvērās pašas.

—      Durvis nav aizslēgtas! — meitene nobijusies teica. — Bet es esmu pilnīgi pārliecināta, ka tās aizslēdzu.

Tarlings aplūkoja atslēgu lukturīša gaismā un redzēja, ka atslēgas caurumā ielikts mazs koka gabaliņš un slēdzenes mēlīte nevarēja pati izlēkt.

—     Cik ilgi tu uzkavējies mājās? — viņš strauji jautāja.

—     Tikai pāris minūtes.

—     Vai tu aizslēdzi durvis, kad iegāji namā?

Odeta bridi padomāja.

—      Varbūt es aizmirsu, — viņa sacīja. — Protams, es atstāju durvis vaļā. Es no mājas izgāju pa citu ceļu. Māte mani izlaida pa parādes durvīm.

Tarlings sāka apgaismot koridoru un ieraudzīja kāpnes, apklātas ar biezu tepiķi. Viņš jau nojauta notikušo. — Kāds ir redzējis, ka durvis paliek vaļā, jo tas, kurš iegāja mājā, gribējis to ātri atstāt un iebāzis koka gabaliņu slēdzenē, lai durvis vairs nevarētu aizslēgt.

—     Kas te varēja notikt? — meitene bažīgi jautāja.

—     Nekas, — Tarlings atteica. — Varbūt to izdarījis tavs patēvs, tāpēc ka bija pazaudējis atslēgu.

—     Bet viņš taču varēja ieiet pa parādes durvīm, — viņa bailīgi teica.

—     Es iešu pa priekšu. — Tarlings runāja bezrūpīgi, kaut gan viņu pārņēma smeldzoša sajūta.

Viņš uzmanīgi uzkāpa pa kāpnēm, turot lukturi vienā rokā, bet revolveri otrā.

Kāpnes veda uz plašu laukumu, kas bija iežogots ar margām. Seit viņš ieraudzīja divas durvis.

—    Tā ir manas mātes istaba, — Odeta norādīja uz tuvākajām durvīm. Piepeši meiteni pārņēma bailes un viņa nodrebēja.

Tarlings, gribēdams viņu uzmundrināt, aplika tai roku.

Viņš piegāja pie durvīm un uzmanīgi nospieda rokturi.

Juzdams pretestību, viņš spiedās durvis ar visu spēku. Galu galā izdevās durvis pavērt tik tālu, ka varēja palūkoties iekšā.

Uz rakstāmgalda dega lampa. No ārpuses nevarēja redzēt gaismu, jo logs bija aizklāts ar tumšiem aizkariem. Bet viņš neskatījās ne uz logu, ne ari uz rakstāmgaldu. Aiz durvīm uz grīdas gulēja misis Raidere. Viņas sejā bija sastindzis smaids, bet krūtis, sirds apvidū, rēgojās kinžala rokturis.

27

Ar vienu acu uzmetienu Tarlings aptvēra visu istabu.

Viņš no jauna pievērsās Odetai, kas gribēja iekļūt istabā. Maigi paņēmis aiz rokas, viņš to aizveda atpakaļ uz laukuma.

—     Kas noticis? — viņa bailīgi jautāja. — Laid mani pie mātes! , '

Odeta centās atbrīvoties no Tarlinga rokas, bet viņš to stingri turēja.

—    Esi vīrišķīga, — viņš teica, mīli glāstīdams meiteni. Viņš atvēra otras durvis, aizvilka Odetu sev līdzi un iededza gaismu. Viņi abi atradās guļamistabā, kuru reti apdzīvoja. No šīs istabas otras durvis veda pretējā virzienā, acīmredzot mājas iekšienē.

—      Kurp ved šīs durvis? — viņš jautāja, bet Odeta to nedzirdēja.

—     Mana māte! — viņa bailēs iekliedzās. — Kas ar viņu noticis?

—     Kurp ved šīs durvis? — viņš vēlreiz jautāja.

Atbildes vietā meitene paraudzījās somiņā un iedeva viņam atslēgu.

Detektīvs atvēra durvis un nokļuva garā galerijā, no kuras pavērās skats uz priekšējo vestibilu.

Viņa sekoja Tarlingam. Viņš no jauna paņēma Odetu aiz rokas un aizveda atpakaļ uz mazo istabiņu.

—    Tev jābūt mierīgai, tagad viss atkarīgs no tā, vai tev pietiks drosmes. Kur atrodas kalpones istabiņa?

Negaidot viņa izrāvās un steidzās uz mātes istabu.

—     Dieva dēļ, Odeta, neej tur!

Bet viņa no visa spēka pagrūda durvis un ieskrēja mātes istabā.

Odeta ieraudzīja briesmīgo skatu, nolaidās uz grīdas blakus mirušajai un skūpstīja tās aukstās lūpas.

Tarlings lēni aizvilka meiteni sev līdzi un pieturot aizveda atpakaļ uz galeriju. Viņš redzēja, ka kāds kā prātu zaudējis, ģērbies vienīgi kreklā un biksēs, skrēja augšā uz galeriju. Tarlings nodomāja, ka tas ir pārvaldnieks.

—       Pamodiniet visus kalpotājus, — viņš klusi teica. — Misis Raidere ir nogalināta.

—   Nogalināta? — cilvēks šausmās iekliedzās. — Tas taču nav iespējams!

—    Palīdziet man, ātri! — Tarlings neatlaidās. — Mis Raidere ir paģībusi.

Viņi aiznesa Odetu uz dzīvojamo istabu un noguldīja uz dīvāna. Tarlings palika pie viņas, kamēr atnāca kalpone.

Tad viņš kopā ar pārvaldnieku atgriezās istabā, kurā gulēja nogalinātā. Viņš iededza visas elektriskās lampas un sāka pamatīgu istabas aplūkošanu. Logs, kas veda uz ziemas dārzu, bija cieši noslēgts.

Smagie aizkari, kurus Milburgs nolaida, domājams, tajā bridi, kad Tarlings pacēla ādas somu, nebija aiztikti. Pēc tā, ka misis Raideres sejā bija sastingusi mierīga, klusa izteiksme, viņš nolēma, ka nāve iestājusies pēkšņi un negaidīti. Domājams, ka slepkava piezadzies no muguras tajā brīdī, kad viņa stāvēja līdzās dīvānam. Viņa laikam gribēja īsināt laiku, līdz atgriežas meita, un paņemt grāmatu no mazā skapīša, kas atradās pie durvīm. Viņš patiešām redzēja uz grīdas grāmatu, kura, domājams, izkritusi no viņas rokām nāves bridi.

Abi pacēla mirušo un nolika uz dīvāna.

—    Tagad aizejiet uz pilsētu, vai varbūt jums ir telefons?

—     Ir, ser.

—    Tādā gadījumā zvanīšu no šejienes.

Pēc tam kad Tarlings bija paziņojis vietējai policijai, viņš lika sevi savienot ar Skotlendjardu, lai izsauktu Vaitsaidu.

Paskatījies logā, viņš ieraudzīja, ka debesis austrumos sāk skaidroties, bet bāli pelēkā gaisma padarīja neizskaidrojamā nozieguma tumsu vēl baismīgāku.

Viņš sāka pētīt ieroci, ar kuru bija izdarīta slepkavība. Tas bija parasts virtuves nazis. Uz roktura viņš atrada dažus iededzinātus burtus, kuri no naža biežās lietošanas jau bija gandrīz izdiluši. Ar grūtībām viņš varēja izšķirt burtu "M". Bet tad pazina vēl divus burtus, kuri bija līdzīgi burtiem "C" un "A".

M, C, A?

Viņš centās uzminēt šo burtu noslēpumu. Sajā brīdī atgriezās pārvaldnieks.

—   Jaunā lēdija jūtas loti slikti, ser. Es aizsūtīju pēc ārsta.

—     Jūs rīkojāties pareizi, — Tarlings teica. — Visi šie uztraukumi un bailes bija pārāk smagi nabaga meitenei.

Viņš no jauna piegāja pie telefona un lika savienot ar kādu Londonas slimnīcu. Viņš lika atsūtīt slimnīcas auto, lai nekavējoties aizvestu Odetu. Tad detektīvs zvanīja uz Skotlendjardu un prasīja, lai tūlīt atsūta uz Hertfordu Ling Ču. Viņš loti uzticējās ķinietim un domāja, ka tas spēs palīdzēt, sevišķi šajā gadījumā, kur pēdas bija vēl pavisam svaigas. Ling Ču taču piemita gandrīz pārdabiskas spējas un bija dzinējsuņa deguns.

—        Neviens nedrīkst ieiet augšējā telpā,— viņš sacīja pārvaldniekam. — Kad ieradīsies ārsts un šerifs, ielaidiet tos pa parādes durvīm, bet, ja manis šeit nebūs, jūs nekādā gadījumā nedrīkstat pieļaut, lai kāds lieto kāpnes, kas ved uz kolonādi. — Viņš pats atstāja māju pa parādes durvīm, gribēdams pārmeklēt apkārtni. Viņam gan bija maz cerību, jo nebija ticams, ka slepkava atrastos tuvumā nozieguma vietai.

Parks bija diezgan liels, un tajā auga daudz koku. Cauri biezoknim vijās celiņi, kas veda pie parka augstās sētas.

Vienā stūrī atradās diezgan klajš laukums, kurā neauga ne koki, ne krūmi. Viņš pavirši pārmeklēja šo vietu un luktura gaismā ieraudzīja garas sakņu dobes. Tarlings jau grasījās aiziet, kad piepeši dzijumā ieraudzīja kādu tumšu celtni, kas izskatījās kā dārznieka namiņš. Viņš apgaismoja to ar savu lukturi.

Kas tas? Iedomas, vai tiešām uz mirkli viņš redzēja bālu seju raugāmies no mājas stūra?

Tarlings no jauna apgaismoja šo vietu, bet neko nevarēja pamanīt. Viņš piegāja pie mājiņas, apgāja tai apkārt, bet nevienu neatrada. Tomēr viņam bija neskaidra nojauta, ka kāds, izmantodams tumšo ēnu, ko meta namiņš, zagās uz biezajiem krūmājiem, kas apņēma māju no trim pusēm. Viņš no jauna iededza savu lukturi, bet gaisma nebija pietiekami spēcīga, lai kaut ko izšķirtu lielākā attālumā. Viņš bija gatavs zvērēt, ka skaidri dzirdējis zaru švīkoņu.

Detektīvs steidzās uz to vietu, no kurienes nāca troksnis. Tagad viņš bija pilnīgi pārliecināts, ka kāds slēpjas krūmos. Viņš dzirdēja ātrus solus, pēc tam no jauna iestājās dziļš klusums. Džeks skrēja uz priekšu, bet, kā redzams, bija pārcenties, tāpēc ka pēkšņi izdzirda aizdomīgu troksni sev aiz muguras.

— Kas tur ir? — viņš skali iekliedzās. — Stāvi, vai es šaušu!

Bet atbildes nebija. Kamēr Tarlings gaidīja, viņš izdzirda apavu berzēšanos gar sienu. Viņš pagriezās tajā virzienā, no kurienes nāca trokšņi, bet atkal neko neieraudzīja.

Pēkšņi no augšas atskanēja asi, sātaniski smiekli. Smiekli skanēja tik drausmīgi, ka Tarlingu pārņēma šausmas.

Sienas virsma bija pārklāta ar vīteņaugiem. Tik bieziem, ka viņa lukturis neko nevarēja palīdzēt.

—     Kāpiet tūlīt zemē, vai es šauju!

Atkal atskanēja šie dēmoniskie smiekli, kuri skanēja tikpat bailīgi, cik izsmejoši.

—     Slepkava! Nolādētais slepkava! Še tev! — pēkšņi no augšas kāds kliedza ķērcošā balsī.

Tarlings dzirdēja, ka caur zariem kaut kas nokrita zemē. Uz viņa rokas uzpilēja kāds piliens. Iekliedzoties viņš to nokratīja, jo piliens dedzināja kā uguns. Noslēpumainais svešinieks nolēca otrā pusē zemē un aizbēga. Slepenpolicists noliecās un luktura gaismā sameklēja priekšmetu, ko svešais viņam meta. Tā bija maza pudelīte ar uzrakstu uz etiķetes: "Sērskābe".

28

Nākamajā rītā pulksten desmitos Tarlings un Vaitsaids sēdēja uz dīvāna un dzēra kafiju. Tarlings izskatījās noguris un novājējis. Arī Vaitsaids bija agri cēlies, bet pirms tam viņš bija paspējis labi izgulēties.

Viņi sēdēja istabā, kurā bija nogalināta misis Raidere. Tumši sarkanie plankumi uz paklāja liecināja par šo baigo traģēdiju.

Viņi sēdēja klusēdami un domāja katrs savas domas.

Zināmu personīgu apsvērumu dēļ Tarlings nepastāstīja visus šīs nakts notikumus.

Vaitsaids aizsmēķēja cigareti. Sērkociņa aizdedzināšanas troksnis Tarlingu pamodināja no miegainības.

—    Kādas ir jūsu domas par šo notikumu? — viņš pajautāja.

Vaitsaids pašūpoja galvu.

—    Ja būtu kas nozagts, varētu visu viegli izskaidrot, bet tā tas nav, un man loti žēl nabaga meitenes.

Tarlings palocīja galvu.

—      Viss notikums ir visai nepatīkams un sarežģīts, — policijas inspektors teica un noslaucīja pieri. — Vai tad meitene nevarēja dot nekādus paskaidrojumus, kas varētu būt pieturas punkts slepkavas meklēšanai?

—     Nē, viņa neko nevarēja pastāstīt. Viņa atbrauca pie savas mātes un atstāja vaļā sētas durvis, jo bija nolēmusi atgriezties pa to pašu ceļu. Bet misis Raidere izlaida meitu pa parādes durvīm. Kā redzams, meiteni kāds novērojis un gaidījis, kamēr viņa aizies. Kad tā nerādījās, svešais iezagās mājā.

—    Tas noteikti bija Milburgs, — Vaitsaids sacīja.

Tarlings neatbildēja. Viņam bija citas domas, bet pašreiz

viņš par to negribēja runāt.

—      Pilnīgi skaidrs, ka tas bija Milburgs, — neatlaidās Vaitsaids. — Viņš naktī bija pie mums atnācis — mēs zinām, ka viņš bijis Hertfordā, tāpat mēs zinām, ka viņš mēģināja nogalināt jūs, tādēļ ka domāja, ka meitene pastāstījusi viņa noslēpumu. Vēl viņš nogalināja meitenes māti, kura, jādomā, par Torntona Lones noslēpumaino nāvi zināja daudz vairāk nekā viņas meita.

Tarlings paskatījās pulkstenī.

—    Ling Ču, patiesību sakot, jau vajadzēja būt šeit, — viņš sacīja.

—    Jūs aizsūtījāt pēc sava ķīnieša? — Vaitsaids ar izbrīnu jautāja. — Es domāju, ka jūs to vairs neturat aizdomās.

—     Es viņam pirms dažām stundām zvanīju.

—    Hm, vai tad jūs domājat, ka viņš kaut ko zina par šo notikumu?

Tarlings noraidoši papurināja galvu.

—   Nē, es ticu tam, ko viņš man stāstīja. Kad es to atstāju Skotlendjardā, negaidīju, ka tas pārliecinās arī jūs. Es labi pazīstu Ling Ču. Viņš vēl nekad nav man melojis.

—      Slepkavība ir nelāga lieta, — atbildēja Vaitsaids, — un, ja cilvēks nemelo pat tad, kad lieta ož pēc karātavām, tad viņš vispār nekad nemelo.

Lejā apstājās auto, un Tarlings piegāja pie loga.

—    Lūk, arī Ling Ču, — viņš teica. Pēc dažām minūtēm ķīnietis bez trokšņa ienāca istabā. Tarlings ar īsu mājienu atbildēja uz viņa sveicienu un pastāstīja viņam visu, kas šeit noticis. Viņš runāja angliski, un Vaitsaids, kurš varēja sekot sarunai, laiku pa laikam kaut ko piezīmēja.

Ķīnietis klausījās, ne vārda nesakot, un, kad Tarlings nobeidza, atbildēja ar īsu palocīšanos un atstāja istabu.

—    Te, lūk, ir vēstules, — Vaitsaids teica pēc Ling Ču aiziešanas. Divas pakas vēstuļu priekšzīmīgā kārtībā atradās uz misis Raideres rakstāmgalda. Tarlings pievilka krēslu un apsēdās.

—    Vai tās ir visas?

—   Jā, es šorīt jau no astoņiem rītā sāku pārmeklēt namu un neko vairāk nevarēju atrast. Tās pa labi ir Milburga vēstules. Tās parakstītas tikai ar iniciāli "M" — tā ir viņa īpatnība, un uz visām vēstulēm norādīta viņa pilsētas adrese.

—    Jūs tās jau lasījāt? — jautāja Tarlings.

—     Es izlasīju pat divas reizes, bet neko neatradu, kas varētu būt pierādījums pret Milburgu. Tās ir visparastākās vēstules un pārsvarā attiecas uz sīkumiem un naudu, ko Milburgs ieguldījis uz savas sievas, misis Raideres, vārda. No tā var viegli saprast, cik dziji nabaga sieviete iejaukta visā šajā notikumā, neko nezinot par Milburga noziegumiem.

Tarlings pēc kārtas izņēma vēstules no aploksnēm, izlasīja un ielika atpakaļ. Viņš bija ticis līdz pusei, kad piepeši pārtrauca lasīšanu.

—     Paklausieties! — viņš uzrunāja Vaitsaidu. — "Piedod, ka sūtu tev notraipītu vēstuli, bet es ļoti steidzos un nejauši apgāzu tintes pudelīti un nosmērēju pirkstus ar tinti."

—      Bet šeit taču nekā sevišķa nav, — smiedamies teica Vaitsaids.

—    Šajos vārdos, protams, ne, — Tarlings piekrita. — Bet mūsu draugs uz šī papīra atstājis lielā pirksta nospiedumu.

—     Dodiet, lūdzu, man šo lapu!

Vaitsaids uztraucies pielēca kājās, apgāja apkārt galdam un palūkojās pāri Tarlinga plecam. Inspektoru pārņēma liels uzbudinājums, un viņš saķēra Tarlingu aiz rokas.

—    Tagad viņš mums ir rokā! — Vaitsaids skaļi iekliedzās. — Viņš mums vairs nevar izslīdēt!

—     Ko jūs gribat teikt?

—     Esmu gatavs zvērēt, ka šis pirkstu nospiedums ir identisks asiņainajām pēdām, kuras mēs atradām uz mis Raideres kumodes.

—     Vai esat par to pārliecināts?

—      Pilnīgi, — Vaitsaids ātri atbildēja. — Paskatieties uz šīm spirālēm, uz šīs līnijas veidu! Man ir līdzi uzņēmums ar atrasto pirkstu nospiedumu. — Viņš pameklēja savā piezīmju grāmatiņā un atrada palielināto uzņēmumu.

—     Paskatieties! — Vaitsaids uzvaroši iesaucās. — Pilnīgi saskan — līnija ar līniju, grumbas ar grumbu. Tas ir Milburga lielā pirksta nospiedums, un Milburgs ir cilvēks, kurš mums jāmeklē!

Viņš ātri uzvilka svārkus.

—     Kurp jūs gribat doties?

—     Atpakaļ uz Londonu, — nikni teica policijas inspektors. — Sagatavot pavēli par Džordža Milburga apcietināšanu. Apcietināt Torntona Lones un misis Raideres slepkavu — vissmagāko noziedznieku pašreizējā brīdī.

29

Istabā ienāca Ling Ču. Viņa sejas vaibsti, kā vienmēr, bija neizdibināmi. Viņš pastāvīgi nesa sev līdzi noslēpumainas atmosfēras elpu.

—     Nu? — Tarlings jautāja. — Ko tu atradi?

Pat Vaitsaids sāka klausīties, lai gan uzskatīja šo gadījumu par pilnīgi noskaidrotu.

—    Šajā naktī pa kāpnēm ir uzkāpuši divi cilvēki, — sacīja Ling Ču, — kā arī mans kungs. — Viņš paskatījās uz Tarlingu, kurš apstiprinoši palocīja galvu. — Mana kunga pēdas ir skaidras, — viņš turpināja, — tāpat ari tās, kuras atstājusi mazā, jaunā sieviete, un arī baso kāju pēdas.

—     Tu ievēroji basu kāju pēdas? — jautāja Tarlings.

—    Tas bijis vīrietis vai sieviete? — Vaitsaids ieinteresējās.

—    To es nevaru pateikt, — ķīnietis atbildēja, — bet kājas bijušas ievainotas un no tām sūkušās asinis. Sētā uz celiņiem, kas apkaisīti ar granti, arī redzamas asiņainas pēdas.

—     Tas nevar būt, — Vaitsaids asi teica.

—     Nepārtrauciet tagad viņu! — brīdināja Tarlings.

—    Kāda sieviete iegājusi namā un no jauna to atstājusi, — Ling Ču turpināja.

—    Tā bija mis Raidere.

—     Pēc tam atnākusi vēl viena sieviete un kāds vīrietis, pēc tam cilvēks ar basajām kājām, viņa kāju asiņainās pēdas redzamas virs iepriekšējo pēdām.

—    Kā tu zini, kuras pēdas atstājusi pirmā sieviete, kuras — otrā? — Neraugoties uz savu noliedzošo izturēšanos, Vaitsaids tomēr bija ieinteresējies.

—    Pirmās sievietes kājas bija slapjas, — Ling Ču atbildēja.

—     Bet lietus taču nelija! — triumfēdams sacīja policijas inspektors.

—    Viņa stāvējusi zālē, — Ling Ču paskaidroja, un Tarlings apstiprinot pamāja ar galvu. Viņš atcerējās, ka Odeta stāstīja, kā tā krūmu aizsegā stāvējusi zālē un no turienes novērojusi viņa sadursmi ar Milburgu.

—      Bet vienu es, kungs, nesaprotu, — teica Ling Ču. — Te ir vēl otras sievietes j)ēdas, kuras es nevarēju atrast ne uz kāpnēm, ne vestibilā. Sl sieviete apstaigājusi visu māju. Cik es varu spriest, viņa apstaigājusi namu divas reizes, tad iegājusi dārzā un aizgājusi starp kokiem.

Tarlings izbrīnīts paskatījās uz ķīnieti.

—    Mis Raidere izgāja laukā un tad sekoja man uz Hertfordu.

—     Es vēl bez tām atradu tās sievietes pēdas, kura apstaigājusi namu, — ietiepīgi teica Ling Ču, — tādēļ domāju, ka persona, kas gāja basām kājām, bija sieviete.

—     Vai bez trim zināmajiem ir vēl kāda vīrieša kāju nospiedumi?

—    Es par to nupat gribēju runāt. Es vēl atradu neskaidras vīrieša pēdas, kurš atnācis diezgan agri, — slapjo kāju pēdas šīs pēdas nosedz, viņš atkal aizgājis, taču es neatradu viņa pēdas zālājā, bet atradu velosipēda pēdas.

—     Tad tas bijis Milburgs, — papildināja Tarlings.

—     Jā, kāja nav pieskārusies zemei, — paskaidroja Ling Ču, — un gandrīz nav atstājusi pēdas. Tās sievietes pēdas, kura klaiņojusi apkārt mājai, man grūti izskaidrot, jo es neatradu tās uz kāpnēm, un tomēr es zinu, ka tās iznāk no mājas, es varu tās tieši uzrādīt virzienā no durvīm. Lūdzu, nāciet man līdzi, es jums tās parādīšu.

Viņš aizveda abus uz dārzu. Vaitsaids tikai tagad pamanīja, ka ķīnietis ir basām kājām.

—    Vai jūs nesajaucāt savas pēdas ar citu pēdām? — viņš jokodamies jautāja.

Ling Ču pakratīja galvu.

—      Es atstāju savas kurpes tur aiz durvīm, jo tā man vieglāk strādāt. — Tad viņš no jauna aizgāja aiz durvīm un uzvilka kurpes.

Viņš aizveda abus pie mājas lielās fasādes un parādīja tur skaidras pēdas, kas neapšaubāmi bija sievietes pēdas. Šīs pēdas veda apkārt mājai. Dīvainā kārtā tās visskaidrāk bija redzamas pie logiem, it kā šis noslēpumainais apmeklētājs būtu pārcelts pāri dārza žogam un pa gaisu mēģinājis piekļūt mājai.

—    Ko tu par to visu domā, Ling Ču? — Tarlings jautāja.

—    Kāds iegājis namā, iezadzies pa atvērtajām durvīm un uzkāpis pa kāpnēm. Vispirms šis atnācējs nogalinājis misis Raideri, tad pārmeklējis visu māju, bet nav varējis iziet pa durvīm.

—     Jā, viņam taisnība, — sacīja Vaitsaids.

—     Jūs gribat norādīt uz durvīm, kuras ved uz šo mazo mājas piebūvi? Tās taču bija aizslēgtas tajā brīdī, kad jūs atklājāt slepkavību?

—     Jā, — Tarlings teica, — durvis bija cieši aizslēgtas.

—    Kad viņa redzēja, ka nevar iekļūt namā pa durvīm, — Ling Ču turpināja, : — viņa mēģināja iekļūt pa logu.

—     Viņa? Viņa? — Tarlings nepacietīgi jautāja. — Ling Ču, kas tā bija? , *

Šis jaunais Ling Ču apgalvojums viņu mazliet samulsināja. Tarlings atcerējās šīs traģēdijas otro dalībnieku — brūnais plankums uz viņa rokas skaidri lika viņam atcerēties tā esamību.

—     Bet kas bija šī trešā persona?

—     Es runāju par sievieti, — mierīgi atbildēja Ling Ču.

—    Bet kas gan, pie visiem svētiem, vēl būs gribējis iekļūt namā pēc tam, kad nogalinājis misis Raideri? Jūsu teorija runā pretī skaidrai saprašanai. Ja kāds kādu ir nogalinājis, tad slepkava vienmēr cenšas cik iespējams ātrāk un tālāk aiziet no nozieguma vietas.

Ling Ču neatbildēja.

—    Cik cilvēku piedalījās slepkavībā? — Tarlings jautāja.

—        Vīrietis vai sieviete, kas basām kājām iegāja mājā un nogalināja misis Raideri. Otrs cilvēks apgāja mājai apkārt un mēģināja ietikt pa vienu no logiem. Es nevaru tieši noteikt, vai tā bija tikai viena persona vai divas, — Ling Ču atbildēja.

Tarlings vēlreiz pārmeklēja mājas otru pusi.

Tā, kā jau Tarlings ķīnietim bija paskaidrojis, bija atdalīta no pārējās mājas. Acīmredzot tas bija tā ierīkots, lai misteru Milburgu neviens nepamanītu, kad viņš apmeklēja Hertfordu.

Šī ēkas dala sastāvēja no trim istabām: guļamistabas, kas atradās blakus tai, kuru apdzīvoja misis Raidere un kurā bija notikusi slepkavība, tad vēl bija rezerves guļamistaba, kurā nokļuva Tarlings ar Odetu, nākdami no galvenās galerijas ejas. Te ari atradās vienīgās durvis, kas šo mājas daļu savienoja ar pārējo ēku.

—      Mums neatliek vairs nekas cits kā nodot visu lietu vietējai policijai un atgriezties Londonā, — Tarlings sacīja, nobeigdams pārmeklēšanu.

—    Un apcietināt Milburgu, — Vaitsaids izteica savas domas. — Vai jūs domājat, ka Ling Ču paskaidrojumi ir patiesi?

Tarlings pašūpoja galvu.

—    Man negribētos šaubīties par viņa teoriju, tāpēc ka Ling Ču ir apbrīnojami viltīgs un uzmanīgs detektīvs. Viņš spējīgs pamanīt pēdas tur, kur citi tās nekad nepamanīs. Ar viņa palīdzību Ķīnā es sasniedzu lieliskus rezultātus.

Viņi atgriezās pilsētā ar auto. Brauciena laikā Ling Ču sēdēja līdzās šoferim un visu laiku smēķēja cigaretes. Tarlings ceļā runāja maz. Viņa domas kavējās pie pēdējiem notikumiem, kuriem viņš vēl arvien nevarēja atrast kaut cik apmierinošu izskaidrojumu.

Viņu ceļš gāja garām slimnīcai, kurā uzturējās Odeta Raidere. Tarlings lika apstāties, gribēdams apjautāties par viņas veselību. Meitene jau bija nedaudz atžirgusi no šausmīgā trieciena un gulēja dziļā miegā.

—    Tas viņai ir vislabākais, — atgriezies viņš teica Vaitsaidam. — Esmu ļoti norūpējies par viņu.

—    Jūs, kā liekas, loti interesējaties par mis Raideri.

Vispirms tas Tarlingu nepatīkami aizskāra, bet tad viņš

sāka smieties.

—     O, jā, es par viņu interesējos, — viņš atzinās, — bet tas taču ir pilnīgi dabīgi.

—     Kāpēc tas ir tik dabīgi?

—    Tāpēc, ka mis Raidere būs mana sieva, — viņš uzsvērti atbildēja.

—    Ak lūk, kā! — ar izbrīnu noteica Vaitsaids un apklusa.

Pavēle par Milburga arestu jau bija sagatavota, un, kad

viņi nonāca Skotlendjardā, to nodeva Vaitsaidam izpildīšanai.

—    Mēs nedosim viņam laiku aizbēgt, — policijas inspektors teica. — Viņam viss pārāk labi veicies, bet cerēsim, ka atradīsim viņu mājās.

Māja Kemdentaunā tomēr izrādījās pamesta, kā jau Vaitsaids bija paredzējis. Apkopēja, kas nāca katru ritu, pacietīgi gaidīja pie dzelzs vārtiem. Viņa pastāstīja, ka misters Milburgs parasti to ielaiž ap pusdeviņiem.

Vaitsaids ar mūķīzera palīdzību atvēra vārtus, neklausoties apkopējas protestos.

Atvērt durvis nebija viegli, jo tās bija aizslēgtas ar patentatslēgu. Tarlingu gan tāds sīkums neaizkavēja — viņš izsita logu.

Tajā pašā brīdī, kad logs tika izsists, atskanēja griezīgs zvans.

—    Signalizācija pret zagļiem, — īsi teica Tarlings un atvēra logu.

Tad viņš iekāpa un atradās mazajā istabā, kurā pagājušajā reizē bija ar Milburgu sarunājies.

Māja bija pilnīgi tukša. Viņi gāja no istabas istabā, pārmeklējot skapjus un kumodes. Vienā no tām Tarlings kaut ko atrada. Tās bija spīdīga, smalka pulvera paliekas. Tarlings to atrada vienā no kumodes atvilktnēm un uzbēra sev uz plaukstas.

—      Lai mani pakar, ja tas nav termīts! — viņš teica. — Katrā gadījumā mēs varam pierādīt, ka Milburgs ir vainīgs dedzināšanā, ja arī nevarēsim pierādīt viņam slepkavību. Nosūtiet to, lūdzu, ķīmikim, Vaitsaid!

—     Ja arī Milburgs nenogalināja Torntonu Loni, tad tieši viņš aizdedzināja firmas "Benvuds un Solomons" māju, lai iznīcinātu savas izšķērdības lieciniekus.

Vaitsaids konstatēja, ka Milburgs gulējis milzīgā gultā.

—      Šis sātans pieradis pie lielas greznības, — Vaitsaids sacīja. — Paskatieties tik, kas par stipru atsperu matraci!

Viņš uzmanīgi pārmeklēja gultu, tad ar izbrīnījušos seju pagriezās. Gultas konstrukcija bija pārāk masīva. Vaitsaids atvilka gultas aizkaru, lai labāk varētu to apskatīt, izņēma kabatas nazi, atvēra to, ielika šauro asmeni kādā caurumā un piespieda.

Atskanēja viegls klikšķis, un atvērās divas durvis. Vaitsaids sāka rakņāties pa slepeno skapīti un kaut ko izvilka.

—    Grāmatas, — viņš sacīja vīlies, tomēr sāka tās apskatīt tuvāk. Pēkšņi viņa seja noskaidrojās. — Tās taču ir dienasgrāmatas! Man gribētos zināt, vai tiešām šis tips rakstīja dienasgrāmatu.

Viņš nolika sējumus uz gultas. Tarlings paņēma vienu no tiem un atvēra.

—     Tā taču Torntona Lones dienasgrāmata! Tā varbūt mums var sniegt kādas derīgas ziņas.

Viens no sējumiem bija aizslēgts ar atslēgu. Tas bija pēdējais no visiem, un bija skaidri redzams, ka kāds to mēģinājis atvērt. Tas droši vien bijis Milburgs, bet, tā kā bija redzams, ka viņš sācis lasīt pēc kārtas, tad, iespējams, bija atstājis šo laika kavēkli pašām beigām.

—     Vai šajā slēptuvē ir vēl kaut kas? — jautāja Tarlings.

—    Nē, — policijas inspektors vīlies atbildēja, — bet varbūt ir vēl kādas nodaļas.

Viņi abi sāka cītīgi meklēt, bet neko neatrada.

—     Mums šeit vairāk nav ko darīt, — Tarlings teica.

—    Atstājiet šeit kādu no saviem cilvēkiem, ja nu Milburgs atgriežas. Es gan neticu, ka viņš vēl kādreiz šurp atgriezīsies.

—     Jūs domājat, ka mis Raidere viņu nobaidījusi?

—    Tā var domāt, — Tarlings atbildēja. — Es vēl aizbraukšu uz veikalu, bet droši vien arī tur mēs viņu nesatiksim.

Viņa paredzējums piepildījās. Visā lielajā veikalā neviens nebija redzējis pārvaldnieku un nevarēja neko paskaidrot, kur viņš varētu atrasties. Milburgs bija pazudis, it kā zeme būtu atvērusies un to aprijusi.

Skotlendjards tūlīt izsūtīja viņa personības aprakstu visiem policijas posteņiem. 24 stundu laikā katrs policists jau bija saņēmis meklējamā fotogrāfiju un pazīmju aprakstu. Un, ja Milburgs vēl nebija atstājis valsti, kas gan šķita neiespējami, viņa arests bija neizbēgams.

Pulksten piecos pēcpusdienā izdevās atrast vēl vienu pieturas punktu. , '

Pāris dāmu kurpju, nonēsāts un netīrs, tika atrasts Hertfordā. kanālā pie šosejas. Šī vieta atradās četras jūdzes no misis Raideres mājas. Hertfordas policijas priekšnieks ziņoja par to pa telefonu Skotlendjardam un ar speciālu kurjeru aizsūtīja kurpes. Pusastoņos vakarā paciņu nolika Tarlingam uz rakstāmgalda.

Viņš atvēra kārbu un atrada tajā pāri novalkātu ritakurpju. Bija redzams, ka kādreiz tās redzējušas labākas dienas.

—     Tās pieder sievietei — paskatieties uz papēžiem!

Vaitsaids paņēma rokās vienu kurpi.

—    Te! — pēkšņi viņš sacīja, norādīdams uz kurpes gaišo oderi. — Šis asiņainais plankums apliecina Ling Ču domas. Tās personas kājas, kura nēsājusi šīs kurpes, bijušas ievainotas, no tām sūkušās asinis.

Tarlings aplūkoja kurpi un piekrītot pamāja. Viņš pacēla kurpes mēlīti, lai apskatītu firmas zīmogu. Pēkšņi kurpes izkrita viņam no rokām.

— Kas jums notika? — jautāja Vaitsaids, paceldams kurpes.

Viņš palūkojās iekšpusē, tad nervozi iesmējās. Tur bija pielīmēta maza pazīstamas firmas etiķete, bet zem tās ar tinti uzrakstīts: "Mis O. Raidere".

30

Slimnīcas priekšniece Tarlingam teica, ka Odeta ir atguvusies no trieciena, bet pāris dienas viņai vajadzīgs pilnīgs miers. Būtu arī nepieciešams viņu uz kādu laiku nosūtīt uz laukiem.

—     Es ceru, ka jūs viņu pārāk neapgrūtināsiet ar jautājumiem, — slimnīcas priekšniece teica, — viņa vēl nav spējīga pārciest lielu uztraukumu.

—    Man viņai uzdodams tikai viens jautājums, — detektīvs pikti attrauca.

Viņš atrada Odetu skaisti iekārtotā slimnīcas istabā, un viņa to mīļi sagaidīja.

Džeks noliecās un noskūpstīja meiteni, bet tad bez kāda ievada,.-izņēma no kabatas kurpi.

—tMīlā Odeta, vai tā ir tava kurpe?

Viņa paskatījās uz to un piekrītoši pamāja.

—     Kur tu to atradi?

—     Tu esi pārliecināta, ka tā pieder tev?

—    Protams, — viņa smaidot sacīja, — tās ir manas vecās rītakurpes, kuras es mājās vienmēr valkāju. Bet kāpēc tu man par to jautā?

—     Kur tu pēdējo reizi tās redzēji?

—     Mammas istabā. Ak, mamma, mamma!

Viņa iemetās ar seju spilvenā un sāka raudāt. Tarlings glāstīja Odetas rokas un mēģināja to nomierināt.

Pagāja kāds laiks, līdz viņa nomierinājās un sāka valdīt pār sevi. Viņa tomēr nevarēja pastāstīt neko jaunu.

—     Man tā patika šīs kurpes. Mums abām bija viens un tas pats izmērs.

Aiz elsām viņa nevarēja parunāt, un Tarlings pasteidzās novirzīt sarunu citā virzienā. Viņš arvien vairāk nāca pie pārliecības, ka Ling Ču teorija ir pareiza, kaut gan ne visi fakti, ko viņš atklāja, sakrita. Ceļā uz galveno policijas iecirkni viņš cītīgi domāja par to, kā varētu izskaidrot visas šīs pretrunas. Kāds iegājis namā basām kājām — no kājām sūkušās asinis — un pēc tam, kad bija noslepkavojis mājas saimnieci, sācis meklēt kurpes. Slepkava, vienalga, vīrietis, vai sieviete, atrada ritakurpju pāri. Atrada un pēc tam pameta namu. Bet tālāk nevarēja saprast, kāpēc šī persona pēc slepkavības no jauna centās iekļūt namā un ko tā tur meklēja. Ja Ling Ču bija taisnība, tad acīmredzot Milburgs nebija slepkava. Ja varēja ticēt ķīnieša asajām novērošanas spējām, cilvēks ar mazajām kājām bija tas pats, kurš izsmēja Tarlingtf * un svieda viņam ar sērskābes pudelīti. Viņš pastāstīja par saviem spriedumiem Vaitsaidam, kurš atzina tos par pareiziem.

—      No tā gan vēl nevar spriest, — Vaitsaids paziņoja, — ka basais cilvēks, kurš ielauzās misis Raideres mājā, bija slepkava. Vai gan vispār var šaubīties par to, ka viņš nogalinājis Torntonu Loni?

—      Liekas, es zinu, kas nogalinājis Torntonu Loni, — pārliecinoši teica Tarlings. — Es visu pārdomāju un beidzot noskaidroju savas domas. Jūs droši vien uzskatīsiet manu teoriju par fantāziju un tai nepiekritīsiet.

—    Ko tad jūs uzskatāt par slepkavu? — Vaitsaids jautāja.

Tarlings papurināja galvu — viņš šobrīd nevēlējās izklāstīt savas hipotēzes. Vaitsaids atlaidās krēslā un tā nosēdēja vairākas stundas, nogrimis dzijās domās.

—      Šis gadījums jau no paša sākuma ir pilns pretrunu. Torntons Lone bija bagāts cilvēks — tāpat kā jūs tagad, Tarling, un tādēļ, man liekas, vajadzētu izturēties pret jums ar lielu cienību.

Tarlings pasmaidīja.

—     Turpiniet!

—     Lonem bija dīvaina vājība. Viņš bija slikts dzejnieks, kas skaidri redzams no viņa dzejoļu krājumiņa. Viņš bija ekstravagants cilvēks. To pierāda viņa simpātijas pret Semu Steju, kurš, kā jūs to, protams, zināt, tagad ir izbēdzis no trakonama.

—     Es zinu, — Tarlings atbildēja, — bet turpiniet!

—      Lone iemīlējās skaistā, jaunā sievietē, kas pie viņa strādāja. Viņš bija pieradis, ka visas viņa iegribas tiek izpildītas un visas sievietes ir viņa rīcībā, ja viņš tās vēlas. Šī meitene atraidīja viņa priekšlikumu, un tādēļ viņš pret to sajuta nevaldāmas, neatturamas dusmas.

—    Es vēl arvien nesaprotu, par kādām vājībām jūs runājat, — Tarlings iebilda, viltīgi pamirkšķinādams ar aci.

—     Pie tā es tūlīt nonākšu. Tas bija numur viens. Numur divi — Milburgs. Milburgs ir pieglaimīgs cilvēks, kurš daudzus gadus apzadzis firmu un dzīvo Hertfordā kā bagātnieks par to naudu, ko ieguvis nelikumīgā ceļā. Viņš saprot, ka ir atklāts un ka to taisās ņemt aiz apkakles. Viņš ir izmisis, bet pēkšņi uzzina, ka Torntons Lone neprātīgi iemīlējies viņa pameitā. Kas gan tur dīvains, ja viņš to izmanto, lai ietekmētu Loni pēc sava prāta?

—    Pēc manām domām, — Tarlings pārtrauca viņu, — viņš drīzāk mēģināja visu vainu par zādzībām veikalā novelt uz jauno meiteni, domādams, ka viņa padosies sava šefa iegribām, lai tiktu vaļā no soda.

—      Ari tas ir pilnīgi iespējams, — Vaitsaids atbildēja. — Milburgam bija svarīgi izmantot izdevīgo gadījumu, lai personīgi parunātu ar Loni, tāpēc viņš nosūtīja savam šefam telegrammu ar aicinājumu ierasties mis Raideres dzīvoklī, domādams, ka tas būs labs vilinājums.

—      Un Torntons Lone ieradās filca kurpēs? — ironiski jautāja Tarlings. — Nē, Vaitsaid, te kaut kas nesaskan.

—      Jā, jums taisnība, — tas piekrita. — Bet es gribēju vispirms attēlot visu šo gadījumu vispārējos vilcienos. Lone patiešām atnāk uz Odetas dzīvokli un satiek Milburgu. Milburgs liek klajā savu pēdējo trumpi — viņš pilnīgi atzīst savu vainu. Starp viņiem iedegas strīds, un izmisumā Milburgs Loni nošauj.

Tarlings pakratīja galvu un bridi pašapzinīgi smaidīja.

—    Jā, viss šis notikums uzdod mums ne mazums mīklu.

Atvērās durvis, un ienāca kāds policists.

—     Te ir ziņas, kuras jūs vēlējāties iegūt, — viņš teica Vaitsaidam, nododot viņam ar mašīnu rakstītu lapu.

—    Lūk, paraugieties — šeit ir sīkas ziņas par mūsu draugu Semu Steju, — Vaitsaids sacīja, kad policists izgāja no istabas. Viņš sāka pusbalsī lasīt.

—    Augums 162 centimetri, bāla sejas krāsa, ģērbies apakšveļā un pelēkā uzvalkā ar valsts psihiatriskās klīnikas zīmogu. Kad slimnieks izbēga, viņam nebija apavu. Viņam ir neparasti maza kāja. Bez tam klīnikā pazudis liels virtuves nazis. Pilnīgi iespējams, ka bēglis ir apbruņots. Jāpaziņo visiem kurpniekiem…

—    Sems Stejs bija basām kājām, kad izbēga?! — Tarlings piecēlās un sarauca pieri. — Sems Stejs neieredzēja Odetu Raideri!

Abi saskatījās.

—    Tagad jūs zināt, kas nogalinājis misis Raideri, — Tarlings sacīja. — Viņu nodūra cilvēks, kas redzēja, ka Odeta Raidere ieiet namā, un veltīgi gaidīja to nākam atpakaļ. Viņš zagās viņas pēdās, lai, kā viņš to iedomājās, atriebtu par sava labdara nāvi. Un tad viņš nogalināja šo nelaimīgo sievieti. Tagad saprotama ari burtu M, C, A nozīme uz naža roktura. Tie nozīmē — Middlesex Contry Asylum — Midleseksas grāfistes patversme. Kad Stejs ieraudzīja savu kļūdu, viņš sāka meklēt kurpes savām asiņainajām kājām, un, kad viņam vairs neizdevās iekļūt namā pa citu ceļu, viņš apgāja apkārt mājai, lai uzmeklētu logu, pa kuru iekļūt iekšā un atrast Odetu Raideri.

Vaitsaids brīnīdamies paskatījās uz Tarlingu.

— Loti žēl, ka jūs mantojat tik lielu kapitālu, — viņš sacīja. — Ja jūs pametīsiet darbu, mūsu tēvija zaudēs spējīgu detektīvu.

31

—    Jūsu svētība, vai es neesmu jūs kaut kur jau redzējis?

Solīda izskata mācītājs nevainojami baltā apkaklē laipni

noliecās pie cilvēka, kurš viņu uzrunāja, un tad ar laipnu smaidu pakratīja galvu.

—    Nē, mīļais draugs, es nekādi nevaru atcerēties, ka būtu jūs redzējis.

Uzrunātājs bija maza auguma cilvēks apnēsātā uzvalkā, bālu, slimīgu seju. Viņa kalsno seju vagoja grumbas. Viņš nebija skuvies jau vairākas dienas, un noaugušie vaigi padarīja seju sevišķi krunkainu.

Garīdznieks pašlaik iznāca no dievnama, kad pie viņa pienāca šis cilvēks. Mācītājs izskatījās svētlaimīgs un svēts un nesa padusē lielu grāmatu.

—    Bet es esmu jūs kaut kur jau redzējis, — mazais cilvēks uzmanīgi sacīja, — es pat esmu redzējis jūs sapnī.

—      Labi, lai tas tā paliek, bet tagad, lūdzu, atvainojiet mani, — atbildēja mācītājs, — nevaru vairāk ar jums sarunāties, man ir svarīga tikšanās.

—     Pagaidiet, man ar jums jārunā! — neizskatīgais cilvēks iesaucās tik strauji, ka viņa sarunu biedrs negribot apstājās.

—     Es jums teicu, ka redzēju jūs sapnī, es redzēju, ka jūs dejojāt ar četriem kailiem velniem un tie visi bija loti trekni un neglīti.

Pēdējos vārdus viņš izrunāja klusā, bet loti iespaidīgā balsī.

Mācītājs atkāpās soli atpakaļ.

—     Mans mīļais, — viņš nopietni teica, — jums nav tiesību aizturēt uz ielas cilvēku tikai tādēļ, lai stāstītu tamlīdzīgas blēņas. Es nekad neesmu jūs ne redzējis, ne saticis. Es esmu reverends Džese Dženings.

—    Jūs esat Milburgs, esmu par to pilnīgi pārliecināts. Viņš bieži stāstīja par jums, šis apbrīnojamais cilvēks. Paklausieties taču. — Nepazīstamais saķēra šķietamo mācītāju aiz piedurknes, un Milburgs — jo tas bija viņš un neviens cits — nobāla, kad otrs to dusmīgi saķēra aiz rokas un runāja ar mežonīgu kaisli:

—    Vai jūs zināt, kur viņš atrodas tagad? Viņš dus skaistā mauzolejā, tik lielā kā māja, tas atrodas Haigeitas kapos. Divas durvis ved tā iekšienē. Tās ir lielas un skaistas kā baznīcas durvis, pēc tam vēl jānokāpj pa marmora kāpnēm.

—      Kas tu tāds esi? — Milburgs jautāja, zobus klabinādams.

—     Jūs nepazīstat mani? — Mazais cilvēks asi paskatījās. — Jūs taču dzirdējāt, ka viņš man par jums stāstījis. Esmu Sems Stejs, es dažas dienas nostrādāju veikalā. Viss, kas jums pieder, nāca no viņa. Katru nopelnīto pensu jūs saņēmāt no viņa. Viņš bija laipns pret saviem ļaudīm — pret nabagiem un nelaimīgiem, pat pret tādiem noziedzniekiem kā es… — Steja acis pildījās asarām.

Milburgs paskatījās visapkārt, lai pārliecinātos, vai tos kāds nenovēro.

—     Nerunājiet muļķības, — viņš klusi teica, — un klausieties uzmanīgi! Ja jums kāds jautā, vai esat redzējis misteru Milburgu, sakiet, ka ne.

—      Es jūs labi saprotu. Es jūs pazīstu. Es pazīstu visus cilvēkus, ar kuriem viņam bija sakari. Viņš pacēla mani no dubļiem. Viņš — mans Dievs!

Viņi aizgāja kopā un nonāca klusā parka stūrīti. Milburgs apsēdās uz sola un piedāvāja savam ceļabiedram apsēsties viņam līdzās. Pirmo reizi viņš bija apmierināts ar savu pārģērbšanos. Mācītāja saruna ar klaidoni varēja pievērst uzmanību, bet nekādā gadījumā nevarēja radīt aizdomas. Tas taču bija dvēseļu gana pienākums — mierināt bēdīgos un cietējus.

Saruna ar šo slikti ģērbto cilvēku nemazināja viņa cieņu. Sems Stejs ziņkārīgi un neuzticīgi skatījās uz viņa melno tērpu un balto apkakli.

—     No kura laika jūs esat kļuvis par mācītāju?

—     Nesen, — Milburgs atbildēja bez mazākās stomīšanās. Viņš centās atsaukt atmiņā visu, ko dzirdējis par Semu Steju. Bet Stejs nedeva viņam laiku nodarboties ar atmiņām.

—      Mani ieslodzīja kaut kādā trakonamā. Bet jūs taču zināt, ka es neesmu traks, mister Milburg. Viņš taču nebūtu ielaidies nekādās darīšanās ar cilvēku, kuram galvā nav viss kārtībā. Jūs kādā jaukā dienā kļuvāt par svētu personu. — Stejs negaidot pamāja ar galvu, izskatīdamies gudrs un saprotošs. — Vai viņš jūs padarīja par mācītāju? Misters Lone varēja veikt apbrīnojamas lietas. Vai jūs turējāt kapa runu viņa bērēs? Jūs taču zināt, tas ir tur — mazajā, skaistajā mauzolejā Haigeitā. Es viņu tur redzēju un eju turp katru dienu. Tur var nokļūt pa divām durvīm, kas līdzīgas baznīcas durvīm.

Milburgs nopūtās. Viņš atcerējās, ka Sems Stejs tika ievietots trakonamā. Tāpat viņš arī uzzināja, ka tas no turienes izbēdzis. Nebija sevišķi patīkami sarunāties ar izbēgušu vājprātīgo, bet varēja mēģināt no tā gūt sev kādu labumu. Milburgs bija cilvēks, kas nelaida garām ne mazāko izdevību. Kā lai viņš tagad izmanto šo apstākli savā labā? Un Sems Stejs deva viņam mājienu.

—     Es vēl nokārtošu gadījumu ar šo meiteni…

Pēkšņi viņš aprāva sarunu un saknieba lūpas, pēc tam ar viltīgu smīnu palūkojās uz Milburgu.

—      Es neko neteicu, mister Milburg, vai ne? Es neko neteicu, kas varētu mani nodot.

—     Nē, mans draugs, — Milburgs atbildēja svētulīgi labvēlīgā tonī. — Par kādu jauno meiteni jūs runājat?

Semu Steju izķēmoja nikna grimase.

—    Pasaulē ir tikai viena meitene, par kuru es varu runāt, — viņš ļauni teica, — bet ar viņu es vēl norēķināšos. Man šeit ir kaut kas priekš viņas. — Viņš nedroši aptaustīja savu kabatu. — Es zinu, ka tas man ir klāt. Es tik ilgi to nēsāju līdzi.

—     Jūs tātad neteiksiet nevienu labu vārdu par Odetu Raideri? — Milburgs jautāja…— Vai tad jūs viņu tik loti neieredzat?

—    Jā, es viņu neieredzu!

Mazais cilvēks to izkliedza nikni. Viņa seja kļuva sarkana, acīs dega baiga uguns un rokas krampjaini raustījās.

—     Es domāju, ka noķēru to pagājušajā naktī, — viņš iesāka un pēkšņi apklusa.

Milburgs nezināja, uz ko šie vārdi attiecas, jo šodienas avīzes vēl nebija lasījis.

—    Paklausieties, — Sems turpināja, — vai jūs savā dzīvē esat kādu patiesi mīlējis?

Milburgs klusēja. Odeta Raidere viņam neko nenozīmēja, bet viņas mātei tas bija bezgalīgi pieķēries.

—    O, jā, es domāju, ka loti mīlu kādu, — viņš sacīja pēc brīža. — Bet kāpēc jūs man to jautājat?

—   Tādā gadījumā jūs varēsiet saprast, ko es jūtu, — Sems Stejs aizsmacis teica. — Tādā gadījumā jūs zināt, kādēļ man jātiek klāt cilvēkam, kurš to nonāvējis. Ak mans Dievs!

Viņš aizsedza seju rokām un sagrīļojās.

Milburgs izmisis atskatījās. Te viņam iešāvās prātā kāda doma.

Odeta bija galvenā lieciniece pret viņu, bet šis cilvēks to nāvīgi ienīda. Viņa bija vienīgā, kura varēja uzstāties tiesā pret viņu pēc tam, kad viņam izdevies iznīcināt visus pierādījumus. Kas varēs viņu apvainot, ja Odeta neliecinās pret viņu?

Viņš visu apdomāja aukstasinīgi, kā veikalnieks apsvērdams darījumus. Viņš zināja, ka Odeta atrodas kādā Londonas slimnīcā, bet nezināja, kādi bēdīgi apstākļi viņu tur noveduši. No rīta viņš zvanīja uz veikalu, lai uzzinātu, vai par viņu nav interesējušies, un uzzināja, ka Odetai uz slimnīcu sūtītas kādas drēbes. Viņš uzzināja arī slimnīcas adresi. Kaut ari Milburgs ļoti izbrīnījās par meitenes saslimšanu, tomēr domāja, ka tas noticis aiz uztraukuma, ko viņai nācās pārdzīvot pēdējā naktī Hertfordā.

—     Ko jūs darītu, ja tagad satiktu mis Raideri?

Sems Stejs smīnēdams atņirdza zobus.

—    Tuvākajā laikā jūs viņu droši vien nesatiksiet, jo viņa guļ slimnīcā Kevendiša laukumā 304.

—   Kevendiša laukumā 304, — Sems atkārtoja. — Tas taču ir Rīdžentstrītas tuvumā, vai ne?

—    Es to pilnīgi skaidri nezinu, — Milburgs sacīja. — Viņa tur guļ kādā slimnīcā.

Milburgs piecēlās un ieraudzīja, ka šis cilvēks uztraukumā trīc no galvas līdz kājām.

—     Kevendiša laukumā 304, — tas vēlreiz sacīja, tad pagrieza Milburgam muguru un attālinājās.

Cienījamais reverends noskatījās viņam pakal, piecēlās un aizgāja pretējā virzienā. Viņš nolēma, ka tagad var iegādāties biļeti braucienam uz kontinentu gan Vaterlo, gan ari Čeringkrosas piestātnē. Dažā ziņā pēdējā bija pat mazāk bīstama.

32

Tarlingam vajadzēja izgulēties. Viņam smeldza visi kauli un muskuli un bija nepieciešams miers. Taču viņš sēdēja savā istabā pie galda, un viņam priekšā lielās kaudzēs atradās Lones dienasgrāmatas. Vēl bija palikuši tikai daži sējumi.

Viena grāmata aptvēra divus vai trīs gadus, bet reizēm tikai dažus mēnešus garu periodu. Kaudze kreisajā pusē kļuva arvien lielāka, labajā pusē tajā pašā laikā samazinājās. Beidzot neizlasīta palika tikai viena grāmata, kura atšķīrās no pārējām ar to, ka bija aizslēgta ar divām bronzas atslēgām.

Tarlings paņēma šo pēdējo rokā un sāka šķirstīt lapu pēc lapas. Tā bija pēdējā grāmata, ko Torntons Lone bija rakstījis līdz pat savai nāves dienai.

Tarlings atvēra grāmatu, negaidot nekādus atklājumus. Ari iepriekšējās grāmatās viņš nebija neko atradis, izņemot neticamu iedomību.

Lai gan viņš domāja, ka ari šī pēdējā grāmata neko nedos, Tarlings tomēr lasīja loti uzmanīgi. Pēkšņi viņš paņēma piezīmju grāmatiņu un sāka izrakstīt kādu tekstu. Tas bija pārskats par Lones priekšlikumu Odetai Raiderei, ko tā noraidīja. Viss notikums bija attēlots visai subjektīvi, ar izpušķojumiem un loti neinteresanti. Tad Tarlings nonāca līdz vietai, kur tika aprakstīta diena pēc Sema Steja iznākšanas no cietuma. Šeit Lone patiesi aprakstīja savu "pazemojumu".

"Stejs atbrīvots no cietuma. Aizkustinoši, cik loti šis cilvēks mani ciena. Dažreiz man gribas atgriezt viņu uz pareizā ceļa, lai viņš vairs nenokļūtu cietumā, bet, ja man tas izdotos un es no viņa iztaisītu kārtīgu cilvēku, man vairs nebūtu to brīnišķīgo pārdzīvojumu, kurus es baudu, pateicoties viņa dievināšanai. Tas taču tik patīkami — peldēt citu cilvēku dievināšanas staros. Es runāju ar viņu par Odetu. Tas šķiet dīvaini — runāt par tādām lietām ar noziedznieku, taču viņš tik uzmanīgi klausījās. Es tālu pārkāpu sava nospraustā mērķa robežas, bet kārdinājums bija pārāk liels. Kādā naidā kvēloja viņa acis, kad es beidzu stāstīt!

Viņš izgudroja plānu, kā sakropļot viņas skaisto seju. Viņš cietumā bija sēdējis kopā ar cilvēku, kurš notiesāts par to, ka aplējis meiteni ar sērskābi… Sems gribēja darīt to pašu. Sākumā mani pārņēma šausmas, bet tad piekritu viņam. Viņš ari teica, ka pagādās atslēgu, ar kuru var atslēgt visas durvis. Ja es tur aizietu… tumsā… es varētu tur kaut ko atstāt… Kas tas varētu būt?… Lūk, tā tik ir ideja! Pieņemsim, es aiznestu kaut ko no Ķīnas. Tarlings acīmredzot ir loti labās attiecībās ar meiteni… Ja pie viņas atrastu kaut ko no Ķīnas, tad uz manu radinieku arī kristu aizdomas…"

Ar vārdu "aizdomas" dienasgrāmata beidzās. Tās bija lieliskas beigas. Tarlings arvien no jauna pārlasīja pēdējos teikumus, līdz iemācījās tos no galvas. Tad viņš aizcirta grāmatu un ieslēdza to savā rakstāmgaldā.

Viņš nosēdēja vēl veselu pusstundu, atbalstījis zodu rokās. Šis sarežģītais gadījums kļuva arvien skaidrāks un skaidrāks, un viņš atminēja miklu. Rindas, ko bija atstājis Lone, viņam loti atviegloja atminēšanu.

Torntons Lone gāja pie Odetas Raideres nevis telegrammas aicināts, bet lai kaitētu meitenes labajai slavai. Viņš gribēja atstāt viņas dzīvoklī mazo papīra gabaliņu ar ķīniešu burtiem, lai līdztekus nomelnotu ari Tarlingu pašu.

Milburgs Odetas dzīvoklī bija citā nolūkā. Abi satikās, sastrīdējās, un Milburgs Loni ar šāvienu nogalināja.

Tad Tarlings no jauna pārdomāja Sema Steja priekšlikumu.

Piepeši viņš atcerējās, ka Sems Stejs uz viņu svieda pudelīti ar sērskābi. Tas arī bija cilvēks, kurš izdomāja sakropļot meiteni, kura, pēc viņa domām, piemānīja un nomelnoja viņa labdari.

Par katru cenu vajadzēja atrast Milburgu. Tas bija pēdējais trūkstošais ķēdes loceklis. Tarlings bija pieteicis, lai Kenonrodas posteņa policijas priekšnieks tūlīt to sameklētu, tiklīdz tiktu saņemtas kādas jaunas ziņas, taču līdz šim laikam viņam vēl neviens nebija zvanījis, un viņš devās uz Kenonrodu pats. Viņš diemžēl uzzināja nedaudz. Tajā laikā, kad viņš sarunājās ar policijas inspektoru, iecirknī ienāca kāds uztraucies šoferis ar ziņojumu, ka tam nozagta mašīna. Tādi gadījumi Londonā notika katru dienu. Šoferis aizvedis kādu kungu un dāmu uz teātri Vestendā, kur viņam likts gaidīt līdz izrādes beigām. Viņš iegājis kādā mazā restorānā paēst vakariņas, bet, kad iznācis no turienes, auto jau bijis pazudis.

—     Es zinu, kas to izdarīja! — šoferis skali kliedza. — Un, ja es noķeršu to tipu, tad es viņu…'

—     Kā jūs zināt, kurš ir vainīgais?

—    Viņš ienāca restorānā un izgāja tajā laikā, kad es ēdu.

—     Kā viņš izskatījās? — policijas inspektors jautāja.

—    Viņš bija loti bāls, un bez tam es vēl paspēju ievērot, ka kājās tam bija pilnīgi jauni zābaki.

Šīs sarunas laikā Tarlings bija atgājis no rakstāmgalda, bet tagad no jauna pienāca klāt.

—     Vai viņš ar jums sarunājās? — viņš jautāja.

—    jā, ser, — šoferis sacīja. — Viņš stāstīja visādas blēņas par cilvēku, kurš bijis viņa labākais draugs. Es sēdēju netālu no durvīm un sāku ar to runāt, domādams, ka viņam galvā nav viss kārtībā.

—    Stāstiet tālāk! — nepacietīgi teica Tarlings. — Kas notika pēc tam?

—     Viņš atkal izgāja, un es izdzirdu motora troksni. Es nodomāju, ka piebraucis kāds no maniem biedriem — uz ielas stāvēja vēl dažas citas mašīnas, jo šo restorānu apmeklē galvenokārt šoferi, — un es tam nepiegriezu vērību. Tikai kad es atkal izgāju uz ielas, redzēju, ka mana mašīna pazudusi. Puisis, kuram es uzdevu mašīnu uzraudzīt, bija iegājis alus tirgotavā un tur nodzēra naudu, ko šis aizdomīgais tips bija viņam iedevis.

—     Izskatās, ka tas ir tas pats cilvēks, — policijas inspektors griezās pie Tarlinga.

—    Jā, tam jābūt Semam Stejam. Bet es nezināju, ka viņš prot vadīt mašīnu.

Policists pamāja ar galvu.

—    Es labi pazīstu Semu Steju. Mēs viņu apcietinājām trīs reizes. Kādu laiku viņš strādāja par taksometra šoferi. Vai tad jūs to nezinājāt?

Tarlings tieši tajā rītā bija gribējis pārlūkot Sema Steja lietu, bet viņam vajadzēja darīt ko citu un viņš to aizmirsa.

—    Viņš tālu neaizbrauks, tūlīt paziņojiet mašīnas pazīmes! Tagad mums būs daudz vieglāk to noķert. Ja viņš cer paslēpties ar auto palīdzību, viņš rūgti maldās.

Vakarā Tarlings aizbrauca uz Hertfordu un pastāstīja Ling Ču par saviem nodomiem.

No policijas iecirkņa Kenonrodā viņš vispirms piezvanīja uz Skotlendjardu, lai aprunātos ar Vaitsaidu, kurš apsolīja viņu gaidīt. Viņš patstāvīgi izmeklēja Hertfordas slepkavības lietu un bija ieguvis par to diezgan daudz vajadzīgu pierādījumu.

Kad Tarlings atnāca uz Skotlendjardu, Vaitsaida kantorī nebija un viņam pretī steidzīgi iznāca dežurējošais seržants.

—    To jums atsūtīja pirms divām stundām, — viņš sacīja, sniegdams Tarlingam vēstuli. Vēstule bija rakstīta ar zīmuli, un to bija sūtījis Milburgs, kurš neuzskatīja par vajadzīgu slēpt savu rokrakstu.

"Cienījamais mister Tarling, es, sev par lielām bēdām un izmisumu, tikko izlasīju presē, ka mana mīļotā sieva Katerina Raidere nogalināta. Domas par to iedvesa man šausmas, jo tikai pirms dažām stundām es sarunājos ar slepkavu. Esmu cieši pārliecināts par to, ka tas bija Sems Stejs. Nedomājot ne par ko citu, es viņam pastāstīju, kur pašlaik atrodas Odeta Raidere. Lūdzu jūs, nekavējiet laiku, glābiet to no šā cietsirdīgā, bīstamā bezprāša! Viņam, kā varēja saprast, palikusi tikai viena iedoma — atriebt nelaiķa Lones nāvi. Kad šīs rindas nonāks līdz ļums, es jau atradīšos tur, kur Londonas taisnīgā tiesa mani nevar sasniegt, jo esmu nolēmis aiziet no dzīves, kura man atnesusi tik daudz bēdu un vilšanos.

M."

Tarlings bija cieši pārliecināts par to, ka Milburgs pašnāvību neizdarīs. To, ka Sems Stejs nonāvējis misis Raideri, viņš jau zināja, bet tas, ka šis atriebīgais, bīstamais bezprātis zina Odetas atrašanās vietu, viņu loti satrauca.

—     Kur misters Vaitsaids? — viņš jautāja.

—    Viņš aizgāja uz Kemburgas restorānu, lai ar kādu satiktos, — seržants atbildēja.

Tarlings ar taksometru aizbrauca uz restorānu un, par laimi, satika Vaitsaidu tieši tajā brīdī, kad tas jau grasījās aiziet.

Tarlings tūlīt viņam iedeva vēstuli, un Vaitsaids to uzmanīgi izlasīja.

—     Pašnāvība jau nu gan ir pats pēdējais, ko var izdarīt Milburga tipa cilvēks, — viņš ir aukstasinīgs nelietis. Varu iedomāties, kā viņš mierīgi apsēdās un uzrakstīja šo vēstuli par savas sievas slepkavu.

—     Bet ko jūs domājat par otru lietu? Par draudiem, kas adresēti Odetai Raiderei?

Vaitsaids pamāja ar galvu.

—    Te kaut kas slēpjas. Mēs nedrīkstam šajā lietā riskēt. Vai ir zināms, kur palicis Stejs?

Tarlings pastāstīja viņam gadījumu ar nozagto auto.

—    Tad mēs viņu drīz notversim, — Vaitsaids apmierināti teica. — Viņam nav uzticamu cilvēku, bet bez sabiedroto palīdzības praktiski nav iespējams ar automašīnu atstāt Londonu.

Vaitsaids iesēdās Tarlinga mašīnā, un pēc dažām minūtēm viņi nokļuva slimnīcā.

Viņus saņēma maza auguma dāma ar mātišķīgu smaidu sejā.

—     Man loti žēl, ka nācās jūs traucēt tik vēlā stundā, — Tarlings sacīja, izlasot viņas sejā skaidri redzamu neapmierinātību, — bet es šovakar saņēmu svarīgas ziņas, kuras man liek norīkot mis Raiderei apsardzi.

—     Jūs gribat apsargāt mis Raideri? — ar izbrīnu teica dāma. — Es jūs nesaprotu, mister Tarling. Es tikko izgāju jums pretī, lai izbārtu jūs par mis Raideri. Jūs taču zināt, ka viņa vēl nespēj aiziet no slimnīcas. Man liekas, ka es šorīt jums to diezgan skaidri liku saprast.

—     Viņa vispār nedrīkst aiziet, — galīgi pārsteigts, teica Tarlings. — Ko jūs ar to gribat teikt? Vai viņa patiešām izgāja pastaigāties?

—    Jūs taču pats pirms pusstundas sūtījāt viņai pakal.

Tarlings nobāla. — Sakiet man, lūdzu, ātri — kas īsti noticis?

—     Apmēram pirms pusstundas, bet varbūt arī drusku agrāk atnāca šoferis un teica man, ka viņš sūtīts no Skotlendjarda tūlīt aizvest Odetu Raideri. Viņu gribot nopratināt sakarā ar mātes slepkavību.

Tarlinga seja nervozi noraustījās. Viņš vairs nebija spējīgs slēpt savu uztraukumu.

—    Vai tad jūs nesūtījāt viņai pakal?

Tarlings noraidoši papurināja galvu.

—     Kā izskatījās cilvēks, kurš atnāca pie Odetas?

—   Visai parasts, drusku zem vidēja auguma un izskatījās nevesels.

—    Jūs redzējāt, kādā virzienā viņi aizbrauca?

—    Nē, es pretojos tam, ka mis Raidere vispār brauc, bet, kad es viņai nodevu jūsu ziņu, viņa nebija atrunājama un tūlīt atstāja slimnīcu.

Tarlingu pārņēma šausmas. Odeta Raidere atradās garīgi slimā varā, kurš to neieredzēja, kurš nogalinājis viņas māti un kurš cieši nolēmis meiteni sakropļot un padarīt nekaitīgu. Viņš taču savā bezprātlbā iedomājās, ka viņa piekrāpusi tā mīļāko draugu un labvēli un atmaksājusi Lonem ar melnu nepateicību par visām rūpēm, ko tas viņai veltījis.

Tarlings kopā ar Vaitsaidu atstāja slimnīcu.

—    Šis gadījums ir bezcerīgs, — Vaitsaids teica jau uz ielas. — Mans Dievs, kāda briesmīga doma! Ja tikai mēs noķersim Milburgu dzīvu, tad viņš man par to samaksās!

—     Vispirms aizbrauksim pie manis uz mājām un paņemsim līdzi Ling Ču! Viņš mums var būt ļoti noderīgs. Mums tagad nav tiesību nokavēt, mums jādara viss, kas ir mūsu spēkos.

Vaitsaids jutās mazliet aizskarts.

—    Es gan nezinu, vai Ling Ču būs spējīgs sekot mašīnas pēdām, ar kuru aizbrauca Sems Stejs, — viņš sacīja, bet, redzēdams Tarlinga nomākto garastāvokli, piebilda daudz laipnākā tonī: — Es tomēr esmu cieši pārliecināts, ka mums jādara viss, ko vien mēs spējam darīt.

Piebraucot pie Tarlinga mājas Bondstrītā, viņi skriešus devās augšā pa kāpnēm.

Visur tumšs — tā bija neparasta parādība, tāpēc ka Ling Ču reizi par visām reizēm bija pavēlēts neatstāt dzīvokli sava kunga prombūtnē. Ēdamistaba bija tukša. Tarlings ieslēdza gaismu un ieraudzīja aprakstītu rīspaplra lapu. Tinte vēl nebija paspējusi nožūt. Tur bija tikai pāris ķīniešu hieroglifu.

—     "Ja kungs atgriezīsies pirms manis, lai viņš zina, ka es aizgāju meklēt mazo, jauno sievieti, " — brīnīdamies izlasīja Tarlings. — Tātad Ling Ču jau zina, ka viņa pazudusi. Paldies Dievam! Es tikai gribētu zināt…

Viņš apklusa, jo viņam likās, ka dzirdējis nopūtu. Detektīvs paskatījās uz Vaitsaidu. Arī tas uzmanīgi klausījās.

—    Vai te kāds vaidēja? Paklausieties vēlreiz! — Viņš nolieca galvu un gaidīja. Vaidi atskanēja no jauna.

Tarlings pieskrēja pie Ling Ču istabas durvīm — tās izrādījās aizslēgtas. Viņš noliecās pie atslēgas cauruma, ieklausījās un no jauna izdzirda sāpīgo stenēšanu. Džeks piespieda durvis ar plecu un atvēra tās.

Viņu acīm atklājās neparasts skats. Gultā, izstiepts visā garumā, gulēja līdz jostasvietai kails cilvēks. Viņa rokas un kājas bija piesietas pie gultas, bet uz sejas uzklāts auduma gabals.

Tarlings vispirms ievēroja četras tievas, sārtas līnijas uz krūtīm. Tas nozīmēja, ka šeit lietota metode, ko praktizēja Ķīnas policija, lai piespiestu atzīties sevišķi ietiepīgus noziedzniekus. Vieglā skramba tika uzvilkta ar asu nazi, kurš tikai viegli skāra ādas virsējo kārtu, bet pēc tam…

Viņš paskatījās apkārt, meklējot pudelīti ar šķidrumu, ko lieto spīdzināšanas laikā, bet nekur nevarēja to atrast.

Viņš norāva lupatu no nezināmā sejas.

Tas bija Milburgs!

33

Milburgs bija daudz pārdzīvojis kopš tā brīža, kad izšķīrās ar Semu Steju un kamēr viņu beidzot atrada šeit. Viņš izlasija avīzē visus sīkumus par slepkavību, kas viņu loti apbēdināja.

Viņš nenosūtīja vēstuli Skotlendjardam tāpēc, lai glābtu Odetu Raideri, bet gan lai atriebtos cilvēkam, kas nogalināja vienīgo sievieti, kuru viņš mīlēja. Viņam nebija ne mazākās vēlēšanās darīt sev galu. Jau veselu gadu viņam bija gatava pase bēgšanas gadījumam, un tikai šajā nolūkā viņš jau pirms ilgāka laika iegādājās mācītāja tērpu. Viņš varēja pamest Angliju kuru katru mirkli.

Biļetes viņam bija kabatā, un, kad viņš aizsūtīja izsūtāmo zēnu uz Skotlendjardu, viņš jau atradās ceļā uz Vaterlo staciju. Tur Milburgs gribēja sēsties vilcienā, kurš bija saskaņots ar kuģi Havrā. Viņš labi zināja, ka stacijā dežurē policists, bet cerēja, ka cienījama lauku mācītāja veidolā viņu neviens nepazīs.

Tajā brīdī, kad Milburgs stacijas kioskā pirka laikrakstu, lai garajā ceļojuma laikā būtu ko lasīt, viņš pēkšņi juta kādu roku sev uz pleca.

Milburgs atskatījās un ieraudzīja jau agrāk redzētu ķinieša seju.

—     Nu, mīļais, — Milburgs smaidīdams jautāja, — ar ko varu jums pakalpot?

—    Nāciet man līdzi! — Ling Ču aicināja. — Un būs labāk, ja necelsiet troksni.

—    Jūs acīmredzot maldāties.

—      Es nekādā gadījumā nemaldos, — Ling Ču mierīgi atbildēja. — Pasakiet policistam, kas stāv tur pretim, ka es jūs sajaucu ar misteru Milburgu, kuru tur aizdomās par slepkavību, un jūs sagādāsiet man lielas nepatikšanas, — viņš ironiski piebilda.

Milburgam no bailēm sāka trīcēt lūpas un seja kļuva pelēki bāla.

Ling Ču pavadībā viņš atstāja Vaterlo piestātni. Ceļš uz Bondstrltu palika viņa atmiņā kā Jauns sapnis. Viņš nebija pieradis braukt ar autobusu, jo vienmer rūpējās par personīgo komfortu un šajā ziņā nekad netaupīja. Turpretim Ling Ču labprat brauca autobusā un jutas tajā labi.

Visu ceļu viņi nepārmija ne vārda. Milburgs gatavojās atbildēt Tarlingam, jo domāja, ka tas sūtījis ķīnieti, bet Tarlinga dzīvoklī nebija.

—     Nu, mīļais draugs, ko jums no manis vajag? — Milburgs jautāja. — Tā ir patiesība, ka es esmu misters Milburgs, bet, ja jūs apgalvojat, ka es esmu izdarījis slepkavību, tad tie ir neģēlīgi meli!

Milburgam atgriezās viņa parastā drosme.

Vispirms viņš domāja, ka Ling Ču viņu aizvedīs tieši uz Skotlendjardu un tur viņu apcietinās. Bet, tā kā viņu atveda uz Tarlinga dzīvokli, viņam šķita, ka stāvoklis nav tik bezcerīgs, kā viņš bija iedomājies.

Ling Ču no jauna pagriezās pret Milburgu, satvēra to aiz piedurknes un pagrieza ar džiudžitsa paņēmienu. Pirms Milburgs saprata, kas noticis, viņš jau gulēja ar seju pret grīdu un Ling Ču atbalstījās ar ceļiem viņam mugurā. Viņš juta, ka kaut kas cilpai līdzīgs apvijas apkārt viņa roku delnām, un pēc tam sajuta caururbjošas sāpes, kad ķīnietis aizslēdza rokudzelžus.

—     Celieties! — Ling Ču īsi pavēlēja, un Milburgs juta ķīnieša apbrīnojamo spēku.

—    Ko jūs gribat ar mani darīt? — Milburgs nobijies jautāja, zobi viņam no bailēm klabēja.

Atbildes vietā Ling Ču satvēra viņu ar vienu roku, ar otru atvērdams durvis, kas veda mazā, skopi iekārtotā telpā. Ķīnietis piegrūda viņu pie dzelzs gultas, kas stāvēja pie sienas.

Ar apbrīnojamu veiklību — varētu pat teikt, kā labi apmācīts profesionālis, — ķīnietis ķērās pie lietas. Vispirms viņš piestiprināja garu zīda auklu pie gultas galvgaļa, pēc tam uzvilka cilpu Milburgam kaklā, tā ka tas nevarēja kustēties, lai netiktu nožņaugts.

Ling Ču nolika savu upuri gultā, noņēma rokudzelžus un piesēja viņa rokas pie gultas kājām.

—    Ko jūs gribat ar mani darīt? — Milburgs žēli smilkstēja, bet nesaņēma nekādu atbildi.

Ling Ču no kabatas izņēma šausmīga izskata nazi, un Milburgs sāka kliegt. Viņš bija kā bez prāta, bet viņam nācās pārdzīvot vēl šausmīgākas lietas. Ķīnietis noslāpēja žēlabaino aurošanu, uzmezdams tam uz sejas spilvenu. Tad viņš pārgrieza Milburga uzvalku līdz jostasvietai un noģērba to.

—     Ja jūs kliegsiet, — Ling Ču mierīgi teica, — kaimiņi domās, ka es dziedu, — ķīniešiem nav melodiskas balss, un cilvēki jau bieži ir nākuši augšā, kad es dziedāju ķīniešu dziesmas, jo domāja, ka kāds sauc palīgā no šausmīgām sāpēm.

—    To jūs nedrīkstat darīt! — smagi elpodams, nogārdza Milburgs. — Tas ir pret likumu, — viņš vēl pēdējo reizi mēģināja sevi glābt.— Par šo noziegumu jūs nokļūsiet cietumā!

—    Tas mani visai iepriecina, — Ling Ču sacīja, — visa dzīve taču ir cietums. Bet jums kaklā uzmauks cilpu un uzraus karātavās.

Viņš paņēma spilvenu no nāves bālā Milburga, tā ka tas varēja redzēt visas ķīnieša kustības. Ling Ču ar lielu labpatiku aplūkoja savu darbu.

Tad Ling Ču piegāja pie sienas skapīša un izņēma no tā mazu, brūnu pudelīti, kuru nolika līdzās gultai. Viņš apsēdās uz gultas un sāka sarunāties ar savu gūstekni. Ķīnietis tekoši runāja angliski, kaut laiku pa laikam viņam nācās meklēt vārdus. Viņš runāja lēnām, uzsvērdams katru vārdu.

—    Jūs nepazīstat ķīniešus. Jūs neesat bijis Ķīnā un neesat tur dzīvojis? Ja es jums jautāju, vai jūs esat tur dzīvojis, es ar to nedomāju tās pāris nedēļas, ko jūs pavadījāt vienā no ostas pilsētas labākajām viesnīcām. Jūsu misters Lone tā rīkojās, un viņš, protams, neko neieguva no savas uzturēšanās Ķīnā.

—     Es neko nezinu par misteru Loni, — pārtrauca Milburgs, kurš juta, ka Ling Ču kaut kādā veidā grib viņu saistīt ar šā cilvēka slikto uzvešanos.

—     Labi, — teica Ling Ču un ar naža plakano pusi iesita sev pa roku. — Ja jūs būtu dzīvojis Ķīnā — es gribu teikt, īstajā Ķīnā, — tad jūs varbūt saprastu mūsu tautu un mūsu dīvainības. Vispārzināms, ka ķīnieši nebaidās nāves un sāpju. Tas, protams, ir mazliet pārspīlēti, es pazinu daudzus noziedzniekus, kuri baidījās ir viena, ir otra.

Uz mirkli viņa plānajās lūpās sašķobījās smīns, it kā viņš ar patiku atcerētos līdzīgus gadījumus. Tad Ling Ču atkal kļuva nopietns.

—     No eiropiešu viedokļa, mēs visi esam loti neizglītoti, bet, pēc mūsu pašu domām, mums ir loti sena kultūra, kas ir daudz vērtīgāka par Rietumu kultūru. To es vēlos jums ieskaidrot.

Milburgs kļuva mēms aiz šausmām, kad Ling Ču pielika sava naža aso galu pie viņa krūtīm. Bet ķīnietis turēja nazi tik viegli, ka Milburgs tik tikko juta tā pieskārienu.

—      Mēs cilvēka tiesības nevērtējam tik augstu kā eiropieši. Piemēram, — viņš gādīgi paskaidroja Milburgam, — mēs ne sevišķi maigi apejamies ar saviem gūstekņiem, ja mums ir pārliecība, ka, lietojot spēku, varam no tiem iegūt atzīšanos.

—     Ko jūs gribat ar mani darīt? — šausmās jautāja Milburgs, kuram pēkšņi prātā iekrita briesmīga doma.

—    Anglijā, tāpat arī Amerikā, kaut gan amerikāņi ir viltīgāki, noziedznieku pēc apcietināšanas tikai ilgstoši pratina. Tā viņam ir iespēja melot saviem tiesnešiem, cik vien viņa fantāzija atļauj. Viņam uzdod jautājumus bez gala un nezina, vai viņš saka taisnību vai melo.

Milburgs smagi elpoja.

—     Tagad jūs sapratāt, ko es domāju?

—    Es nezinu, ko jūs gribat, — Milburgs atbildēja drebošā balsī, — es tikai zinu, ka jūs gatavojaties izdarīt briesmīgu noziegumu.

Ling Ču pamāja, lai viņš klusē.

—     Es pilnīgi skaidri zinu, ko daru. Paklausieties, ko es teikšu! Apmēram pirms nedēļas jūsu šefs, misters Torntons Lone, tika atrasts nogalināts Haidparkā. Viņam mugurā bija tikai bikses un krekls, un kāds viņa krūtis bija pārsējis ar zīda kreklu, lai apturētu asinis. Viņš bija nogalināts mazās, jaunās sievietes dzīvoklī, kuras vārdu es neprotu pareizi izrunāt, bet jūs zināt, par ko es runāju.

Milburgs nekustīgi blenza ķīnietī un, šos vārdus dzirdot, viegli palocīja galvu.

—     Torntonu Loni nogalinājāt jūs, — lēni teica Ling Ču, — jo viņš atklāja to, ka jūs zogat, un jūs baidījāties, ka jūs nodos policijas rokās.

—     Tā nav taisnība! — Milburgs iegaudojās. — Es jums saku, ka tā nav taisnība!

—    To mēs tūlīt uzzināsim, vai tā ir patiesība vai ne.

Ķīnietis iebāza roku kabatā. Milburgs plaši ieplestām acīm

vēroja, bet ķīnietis izņēma tikai cigarešu etviju.

Ling Ču paņēma papirosu, tad piecēlās, piegāja pie skapīša, paņēma palielāku pudelīti un nolika to līdzās mazajai, brūnajai.

Ling Ču izsmēķēja papirosu un nosvieda ta galu pelnutraukā, kas stāvēja uz kamīna.

—     Visu dalībnieku interesēs ir, — viņš lēni un mierīgi teica, — lai patiesība nāk gaismā. Tas ir mana cienīgā kunga Lī Jena — Cilvēku Mednieka interesēs, tāpat arī cienījamās mazās sievietes interesēs.

Viņš paņēma nazi un noliecās pār šausmās pamirušo Milburgu.

—    Dieva dēļ, atlaidiet mani! — tas kliedza, un viņa vārdi pazuda elsās.

—   Tas jums lielu skādi nedarīs, — ķīnietis sacīja un novilka ar savu nazi uz Milburga krūtīm četras svītras. Asais, kinžalam līdzīgais nazis, likās, tik tikko skāra gūstekņa ādu, bet sārtās pēdas uz miesas bija skaidri redzamas. Gūsteknis sākumā juta tikai kutēšanu, bet pēc tam vieglas, dedzinošas sāpes. Ķīnietis nolika nazi uz galda, tad ķērās pie mazās pudelītes.

—    Šajā traukā atrodas vairāku augļu ekstrakts, visvairāk tajā ir spāniešu piparu. Tikai tie ir pavisam citādāki pipari, nekā jūs pazīstat. Tas ir speciāls paveids, kas aug tikai mūsu zemē. Te, šajā pudelītē, — viņš norādīja uz lielāko trauku, — atrodas īpaša ķīniešu ella, kura aptur sāpes, ko rada šis piparu ekstrakts.

—     Ko jūs gribat darīt, jūs — suns, jūs — sātans!

—     Es ar mazu otiņu lēni iesmērēšu šīs vietas ar piparu ekstraktu. — Viņš pieskārās Milburga krūtīm ar saviem garajiem pirkstiem. — Pavisam lēni, milimetru pēc milimetra. Tad jūs jutīsiet sāpes, kādas nekad neesat jutis. Jūs tās atcerēsieties visu mūžu. Sāpes jūs pārņems no galvas līdz kājām. Es bieži domāju par to, cik vienkārši ir uzzināt patiesību. Jums liksies, ka no sāpēm zaudēsiet prātu, un varbūt tā arī notiks.

Ķīnietis lēni attaisīja pudelīti, pamērcēja mazo otiņu šķidrumā, un Milburgs ar šausmām redzēja, ka viņš to izvelk no pudelītes kakla. Ling Ču uzmanīgi vēroja gūstekni un, kad šis lielais cilvēks atvēra muti, lai kliegtu, iebāza viņa mutē lakatu, ko ar neticamu veiklību izvilka no savas kabatas.

—     Pagaidiet taču, pagaidiet! — rīstīdamies stenēja Milburgs. — Man jums jāpasaka kaut kas tāds, kas jūsu kungam noteikti jāzina.

—   Tas ir loti labi, — Ling Ču vēsi sacīja un izņēma viņam no mutes lakatu. — Tā, tagad stāstiet, bet tikai patiesību.

—    Kas man jums jāsaka? — Milburgs jautāja, un tam aiz bailēm uz pieres izspiedās lielas sviedru lāses.

—    Jums jāatzīstas, ka nogalinājāt Torntonu Loni, — tā ir vienīgā patiesība, ko es vēlos dzirdēt.

—      Es zvēru jums, ka neesmu vinu nogalinājis! Zvēru jums, dzirdat, es runāju taisnību! — Milburgs iekliedzās, traks no bailēm un šausmām.

—    Nē, pagaidiet, pagaidiet taču! — viņš iesmilkstējās, kad Ling Ču no jauna ķērās pie lakata. — Vai jūs zināt, kas noticis ar mis Raideri?

Vājā balsī Milburgs pastāstīja par savu tikšanos ar Semu Steju. Un vārdu pa vārdam atstāstīja sarunu ar viņu.

Kad Milburgs beidza savu stāstu, ķīnietis aiztaisīja pudelīti un nolika to sāņus.

—    Manam kungam vēlams, lai mazā, jaunā sieviete neatrastos briesmās, — viņš sacīja. — Šovakar kungs neatgriezīsies, tādēļ man pašam jāiet uz slimnīcu. Jūsu nopratināšana var pagaidīt.

—    Atbrīvojiet mani! — Milburgs lūdzās. — Es gribu jums palīdzēt!

Ling Ču pakratīja galvu.

—    Nē, jūs paliksiet šeit, — viņš teica ar draudīgu smīnu. — Es vispirms aiziešu uz slimnīcu un, ja viss būs kārtībā, no jauna atgriezīšos pie jums. Tad mēs paskatīsimies, kādos briesmudarbos jums būs jāatzīstas.

Viņš izņēma no skapja tīru, baltu dvieli, pārklāja ar to sava upura seju un uzšļāca dažus pilienus šķidruma no kādas pudeles, ko izņēma no skapīša. Milburgs zaudēja samaņu un nevarēja vairs neko atcerēties, kamēr pēc stundas ieraudzīja Tarlinga izbrīna pilno seju.

34

Tarlings noliecās un atraisīja mezglus, ar kuriem Milburgs bija piesiets pie gultas. Šis lielais, spēcīgais cilvēks bija krīta bālumā un drebēja. Tarlingam vajadzēja viou pieturēt un palīdzēt apsēsties. Tarlings un Vaitsaids uzmanīgi vēroja viņu. Slepenpolicists pārbaudīja griezumus uz Milburga krūtīm un atviegloti nopūtās, pārliecinājies, ka Ling Ču vēl nav paspējis stāties pie spīdzināšanas, kura bieži noveda ķīniešu noziedzniekus uz ārprāta sliekšņa. Viņš nešaubījās, ka tieši Ling Ču atvedis šurp Milburgu un piesējis to pie gultas.

Vaitsaids pacēla apģērba skrandas, ko Ling Ču bija norāvis Milburgam, un nolika tās viņam līdzās uz gultas.

Tarlings deva zīmi policijas inspektoram iziet otrā istabā.

—     Ko tas viss nozīmē? — Vaitsaids jautāja.

—     Mans draugs Ling Ču gribējis īpatnējā veidā uzzināt, kas nogalinājis Torntonu Loni. Par laimi, viņš vēl neuzsāka spīdzināšanu, jo Milburgs droši vien tam pateica, ka mis Raiderei draud briesmas.

Viņš paskatījās uz gultā sēdošo, bezspēcīgo, nogurušo cilvēku.

—     Viņš ir mazliet lielāks par mani, bet es domāju, ka mans uzvalks viņam derēs.

Tarlings ātri iegāja savā guļamistabā un drīz atgriezās no turienes ar kādu apģērbu.

—     Nu, Milburg, celieties un ģērbieties!

Puskailais Milburgs vēl arvien nebija atguvies, viņa lūpas un rokas trīcēja.

—    Domāju, būs labāk, ja jūs apģērbsiet šo uzvalku nekā skraidīsiet apkārt mācītāja tērpā. Patiesi, mans uzvalks jums sevišķi piestāvēs, — Tarlings sarkastiski piebilda.

Milburgs piecēlās un paņēma uzvalku.

Abi detektīvi nozuda blakusistabā.

Pēc brīža durvis atvērās. Milburgs grīļodamies ienāca istabā un smagi atlaidās krēslā.

—    Vai jūs jūtaties pietiekami spēcīgs, lai izietu uz ielas? — Vaitsaids jautāja.

—    Iziet? — Milburgs izklaidīgi paskatījās. — Kur tad man jāiet?

—     Uz policijas nodalu, — Vaitsaids sausi teica. — Man ir pavēle jūs apcietināt, jo jūs tur aizdomās par slepkavību ar iepriekšēju nodomu, dedzināšanu, zagšanu un izšķērdēšanu.

—    Slepkavību ar iepriekšēju nodomu! — Milburgs skanīgā balsī iekliedzās un pacēla drebošās rokas. — Jūs nedrīkstat mani apvainot — es zvēru jums, ka neesmu vainīgs!

—     Kur jūs pēdējo reizi redzējāt Torntonu Loni? — Tarlings jautāja.

Ar lielām pūlēm Milburgs savaldījās.

—    Es pēdējo reizi redzēju to dzīvu viņa kantorī, — viņš iesāka.

—     Kad jūs pēdējo reizi redzējāt Torntonu Loni? — Tarlings asi atkārtoja. — Vienalga, vai jūs to redzējāt dzīvu vai mirušu.

Milburgs neatbildēja. Vaitsaids uzlika roku viņam uz pleca un teica, raudzīdamies uz Tarlingu:

—     Policijas ierēdņa pienākums ir jūs brīdināt, ka viss, ko jūs tagad teiksiet, var tikt izmantots tiesā kā pierādījums pret jums.

—    Pagaidiet, — Milburgs atbildēja. Viņa balss bija pilnīgi aizsmakusi, un viņš tik tikko elpoja.

—   Vai nevarētu dabūt glāzi ūdens? — viņš palūdza, aplaizīdams ar mēli savas apkaltušās lūpas.

Tarlings atnesa viņam atsvaidzinošu dzērienu, un viņš kāri, vienā paņēmienā izdzēra glāži ūdens.

Likās, ka ūdens atdeva viņam agrāko augstprātību un neģēlību. Viņš piecēlās no krēsla un sakārtoja svārkus. Viņš tagad bija tērpies Tarlinga vecajā medību uzvalkā un pirmo reizi pēc ilgāka laika pasmaidīja.

—     Kungi, — viņš uzsāka savā parastajā tonī, — jums būs grūti pierādīt, ka esmu iejaukts Torntona Lones slepkavībā, jums būs grūti pierādīt pat to, ka man vispār ir kas kopīgs ar ugunsgrēku Benvuda un Solomona firmā, — jūs droši vien par to domājāt, kad runājāt par dedzināšanu. Un grūtāk par visu būs pierādīt, ka es apzagu Lones firmu. Meitene, kas šo noziegumu izdarīja, jau uzrakstīja rakstisku atzīšanos. Jūs taču to labāk zināsiet, mister Tarling. — Viņš smaidīdams paskatījās uz slepenpolicistu, kurš uz viņa smaidu atbildēja ar cietu skatu.

—     Es neko nezinu par tādu atzīšanos, — Tarlings sacīja, uzsvērdams katru vārdu.

Milburgs smīnēdams nolieca galvu. Kaut gan viņa sejā vēl bija redzamas bailes, ko bija iedzinusi Ling Ču rīcība, viņā tomēr gandrīz pilnīgi bija atgriezusies pašpārliecinātība.

—      Šis dokuments tika sadedzināts, un to izdarījāt tieši jūs, mister Tarling. Es domāju, ka jūs diezgan ilgi esat vazājis mani aiz deguna.

—    Vazāju jūs aiz deguna? — Tarlings brīnīdamies jautāja. — Ko jūs ar to gribat teikt?

—     Es domāju — apcietināšanas pavēli, ar kuru jūs man visu laiku draudat.

—      Nē, tas nav blefs, — Vaitsaids teica, izņemdams no kabatas četrkārt salocītu dokumentu. Viņš atvēra to un pabāza Milburgam zem deguna. — Bet katram gadījumam man ir šis, — viņš turpināja, izņemdams no kabatas rokudzelžus un uzmaukdams šīs aproces uz pārbiedētā Milburga rokām.

Milburgs, kā likās, loti paļāvās uz savu laimi, vai varbūt viņu vadīja apziņa, ka labi izdevies noslēpt visas nozieguma pēdas. Tagad viņš sabruka. Tarlings bija sašutis par šī cilvēka izaicinošo izturēšanos. Viņam bija skaidrs, ka pierādījumi par izšķērdēšanu vēl bija visai nepilnīgi. Toties apvainojums slepkavībā bija loti nopietns salīdzinājumā ar citiem noziegumiem. Milburgs, kā redzams, domāja tāpat, jo viņš vairs nerunāja par sīkumiem, bet sēdēja, sarāvies krēslā, un pie katras viņa roku kustības ķēdes klusi žvadzēja. Viņš nolika rokas uz galda un ar piepūli iztaisnojās.

—    Ja jūs tos man noņemsiet, kungi, — viņš sacīja, augsti paceldams saliktās rokas, — es pateikšu daudz ko par Torntona Lones slepkavību, un tas jūs ļoti interesēs.

Vaitsaids jautājoši paskatījās uz Tarlingu, un tas piekrītoši pamāja.

Tūlīt noņēma rokudzelžus, un Milburgs sāka berzēt ievainotās delnas.

Psihologam, kurš mēģinātu analizēt Tarlinga dvēseles stāvokli, būtu grūts uzdevums — detektīvs kā neprātīgs aiz rūpēm par Odetu bija steidzies mājās, lai kopā ar Ling Ču sāktu dzīt pēdas Semam Stejam. Tikai pārliecība par to, ka Ling Ču jau nokļuvis uz noziedznieka pēdām, mazliet nomierināja viņa saspīlētos nervus. Citādi viņš nesāktu tērēt tik daudz laika, noņemoties ar Milburgu un gaidot viņa atzīšanos.

Piepeši viņam tomēr ienāca prātā doma par Odetu un viņai draudošajām briesmām. Vislabākais būtu aizsūtīt Milburgu uz cietumu un pratināt viņu pēc Odetas atrašanas.

—    Pirms jūs iesāksiet, sakiet — ko jūs tādu teicāt Ling Ču, ka viņš jus atstāja vienu?

—     Es viņam pastāstīju par mis Raideri un liku saprast, kas ar viņu varētu notikt.

—    Es saprotu, — Tarlings teica. — Bet tagad, mans draugs, pastāstiet pēc iespējas ātrāk, ko jūs varat teikt, un runājiet tikai patiesību! Kas nogalināja Torntonu Loni?

Misters Milburgs no jauna pasmaidīja.

—    Pateikšu, ja jūs man varēsiet paskaidrot, kā Torntons Lone nokļuva no Odetas Raideres dzīvokļa Haidparkā, tāpēc ka es vēl līdz šim laikam cieši ticu tam, ka Torntonu Loni nogalināja Odeta.

Tarlings dziļi nopūtās.

—   Jūs melojat! — viņš iesaucās, bet Milburgs nemaz neapmulsa.

—     Nu, labi, — viņš teica, — pastāstīšu, ko es zinu par šo lietu un ko piedzīvoju tieši es.

35

—      Es jums nestāstīšu, — Milburgs raiti iesāka, — kas notika pirms Torntona Lones nāves. Negribu runāt ari par viņa raksturu. Viņš nebija priekšzīmīgs šefs, viņš bija aizdomīgs, netaisns un dažā ziņā pat nelietis. Es zinu, ka viņš mani turēja aizdomās, ka esmu iztērējis firmas naudu, es jau sen to zināju. Pilnīgu pārliecību par to ieguvu no jūsu sarunas ar viņu, mister Tarling, tajā dienā, kad es jūs ieraudzīju pirmoreiz.

Tarlings atcerējās šo nepatīkamo dienu. Milburgs ienāca kantorī tieši tajā brīdī, kad Lone tik atklāti un neuzmanīgi runāja par savu pārvaldnieku.

—    Un tā, kungi, es neatzīstu, ka būtu apzadzis firmu vai būtu vainīgs vēl kādā citā noziegumā. Es atzīstos, ka pieļāvu zināmas nepareizības, par kurām es biju morāli atbildīgs, bet ne par ko citu nejūtos vainīgs. Lūdzu, atzīmējiet to, — viņš teica Vaitsaidam, kurš stenografēja viņa stāstījumu, — lūdzu, atzīmējiet to burtiski: neprecizitāte un paviršība, — viņš rūpīgi atkārtoja, — izņemot to, man nav kur atzīties.

—    Citiem vārdiem sakot, jūs vispār nekur neesat vainīgs?

—      Nē, nekādā gadījumā, — nopietni teica Milburgs. — Pilnīgi pietiek ar to, ka misters Lone mani ilgu laiku turēja aizdomās, pat uzaicināja detektīvu, lai pierādītu manu šķietamo izšķērdību. Tā ir patiesība, ka es tērēju daudz naudas un esmu divu namu īpašnieks — Kemdentaunā un Hertfordā. Man laimējās biržā, un, pateicoties tam, es varēju segt visus izdevumus. Tomēr man nedeva mieru sirdsapziņa, jo es biju atbildīgs par visiem firmas rēķiniem un noteikti zināju, ka kāds apzog veikalu, tādēļ sāku novērot darbiniekus. Jūs atceraties — man uzlika tādas rūpes mana morālā atbildība par Lones veikalu.

—    Jūs runājat kā no grāmatas, — sacīja Vaitsaids. — Es neticu nevienam jūsu vārdam. Es jūs uzskatu par slīpētu zagli, Milburg, bet turpiniet stāstīt!

—      Pateicos jums, — Milburgs sarkastiski teica, — bet, lūk, kungi, apstākli tik loti saasinājās, ka es jutu savu atbildību. Es zināju, ka iztrūkums tiešām bija, ka mani tur aizdomās un ka sieviete, kas man bija dārga, — vina balss uz mirkli ietrīcējās, — būs dziļi satriekta par manu nolaidību. Mis Odeta Raidere tika atlaista no darba, jo noraidīja mistera Lones priekšlikumu. Misters Lone visu savu naidu vērsa pret viņu. Vakarā pēc kopīgās sarunas, kurā piedalījāties ari jūs, mister Tarling, es loti ilgi strādāju veikalā. Es savedu kārtībā mistera Lones rakstāmgaldu. Es uz bridi pametu istabu un atgriežoties to atradu pilnīgā tumsā. Sakārtoju galda lampas kontaktu un ieraudzīju, ka uz galda atrodas pistole. Agrāk es, starp citu, stāstīju, — šie vārdi atkal bija domāti Tarlingam, — ka pistoli neatradu. Man loti žēl, bet man jāatzīstas, ka esmu teicis nepatiesību. Tātad es atradu pistoli, iebāzu to kabatā un aiznesu uz mājām. Domāju, ka tieši ar šo ieroci tika nošauts Torntons Lone.

Tarlings pamāja ar galvu.

—    Par to es nekad nešaubījos, Milburg, bet jums bija otra, automātiskā pistole, kuru jūs pēc slepkavības nopirkāt pie Džona Vodhema Holbornparkā.

Milburgs piekrītot nolieca galvu.

—     Pilnīgi pareizi — ierocis vēl arvien atrodas manā īpašumā. Es dzīvoju savā dzīvoklī Kemdentaunā un…

—    Jums vairs nekas nav jāpaskaidro. Saku tikai, ka man precīzi zināms, kur jūs ņēmāt pistoli, ar kuru divas reizes izšāvāt uz mani tanī vakarā, kad es aizvedu Odetu Raideri no Hertfordas.

Milburgs aizvēra acis, un viņa sejā parādījās padevības izteiksme.

—    Domāju, būs labāk, ja es tagad nesākšu apstrīdēt jūsu spriedumus, — viņš sacīja. — Atļaujiet man tagad turpināt savu stāstu, minot tikai faktus.

Tarlingam gribējās skali smieties, jo šā cilvēka bezkaunība pārspēja visu līdz šim redzēto. Ja Milburgs neapvainotu Odetu Raideri slepkavībā, Tarlings atstātu to vienatnē ar Vaitsaidu un dotos meklēt Semu Steju.

—     Es paņēmu pistoli līdzi uz mājām, — Milburgs turpināja, — jūs paši saprotat, ka es biju tuvu nervu sabrukumam. Es jutu smagu atbildību un zināju, ka man nāksies noslēgt visus rēķinus ar dzīvi, ja misters Lone nenoticēs apgalvojumam par to, ka neesmu vainīgs.

—    Citiem vārdiem sakot — jūs gribējāt doties pašnāvībā? — Vaitsaids ironiski jautāja.

—     Jā, tā tas ir, — Milburgs drūmi atbildēja. — Mis Raidere bija attaisnota, un es atrados sabrukuma priekšā. Arī viņas māte tika iejaukta šajā lietā. Šo domu nomākts, es sēdēju savā mājā Kemdentaunā. Pēkšņi man ienāca prātā, ka Odeta Raidere tik loti mīl savu māti, ka spējīga viņas labā nest vislielāko upuri. Kas notiktu, ja viņa uzņemtos atbildību par visām nolaidībām kases grāmatā? Viņa varētu aizbraukt uz kontinentu, kamēr viss noklust. Vispirms es domāju Odetu apmeklēt nākamajā dienā, bet šaubījos, vai viņa izpildīs manu lūgumu. Tagadējie jaunieši ir loti egoistiski un patmīlīgi. Tajā pašā vakarā es izgāju no mājas un nejauši satiku mis Raideri tajā brīdī, kad viņa gatavojās braukt uz Hertfordu. Es pastāstīju viņai par savu stāvokli, nabaga meitene, protams, šausminājās, bet man izdevās viņu pārliecināt un uzrakstīt atzīšanos par to, ka piesavinājusies Lones naudu, — jā, to pašu, ko jūs iznīcinājāt.

Vaitsaids palūkojās uz Tarlingu.

—     Par to es neko nezinu, — viņš sacīja ar vieglu pārmetumu.

—     Es vēl pie tā atgriezīšos, — nomierināja vinu Tarlings. — Turpiniet, Milburg!

—    Es telegrafēju viņas mātei uz Hertfordu, ka meita šovakar neieradīsies. Tāpat es telegrafēju misteram Lonem un lūdzu vinu ierasties Odetas Raideres dzīvoklī. Katram gadījumam es parakstījos ar viņas vārdu, jo biju pārliecināts, ka tādā reizē viņš noteikti sekos manam aicinājumam.

—    Tādā kārtā jūs cerējāt iznīcināt visas aizdomas, kuras varētu krist uz jums, — Tarlings asi iebilda, — un gribējāt, lai jūsu vārds nebūtu iejaukts šajā notikumā.

—    Jā, — Milburgs lēni atbildēja, it kā doma par to viņam būtu ienākusi prātā, tikai tagad.

—    Es lielā steigā nokārtoju lietu ar mis Raideri un lūdzu viņu vairs neatgriezties savā dzīvoklī. Es apsolīju, ka pats aiziešu un salikšu visu ceļam nepieciešamo. Es gribēju koferi pēc tam ar auto nogādāt Čeringkrosas piestātnē.

—    Tātad jūs saiņojāt mazo koferīti? — jautāja Tarlings.

—    Katrā gadījumā es paspēju to sakravāt tikai pa pusei, — Milburgs izlaboja. — Redziet, es kļūdījos laika ziņā. Tiklīdz es sāku kravāt lietas, man kļuva skaidrs, ka vairs nepaspēšu laikus tikt stacijā. Ar mis Raideri mums bija norunāts, ka piezvanīšu viņai ceturtdaļstundu pirms vilciena atiešanas, ja pats nevarēšu ierasties. Viņa gaidīja mani kādā viesnīcā netālu no stacijas. Es cerēju tikt vismaz stundu pirms vilciena atiešanas. Bet, kad sapratu, ka tas nav iespējams, es atstāju pa pusei sakravāto koferi un gāju uz apakšzemes vilciena piestātni, lai piezvanītu pa telefonu.

—     Kā jūs tikāt dzīvoklī? — Tarlings jautāja. — Durvju sargs teica, ka viņš nevienu nav redzējis.

—      Es iegāju pa sētas durvīm, — Milburgs paskaidroja. — Mis Raideres dzīvoklī loti viegli iekļūt. Visiem īrniekiem ir šīs ieejas atslēga.

—     Pilnīgi pareizi, — Tarlings sacīja. — Turpiniet!

—    Es jau esmu aizsteidzies priekšā pats savam stāstam — koferi es sakravāju vēlāk. Kad es atvadījos no mis Raideres, es precīzi apdomāju savu plānu. Bet tas no jauna novestu mani pārāk tālu, ja es jums tagad stāstītu visu, ko gribēju runāt ar Loni.

—    Jūs, protams, gribējāt viņam paziņot, ka pie visa vainīga mis Raidere, — Tarlings sacīja. — Es zinu visu, ko jūs gribējāt teikt.

—    Tādā gadījumā atļaujiet apsveikt jūs, mister Tarling, — jūs protat lasīt domas, jo es savas apslēptākās domas vēl nevienam neesmu uzticējis. Tas gan neattiecas uz lietu. Es gribēju kopā ar misteru Loni šo lietu nokārtot. Es gribēju atgādināt viņam to, ka esmu ilgus gadus uzticīgi kalpojis jau viņa tēvam. Un, ja es negūtu panākumus un viņš taisītos nodot mani tiesai, es būtu nošāvies viņa acu priekšā.

Pēdējos vārdus viņš izrunāja teatrālā, pārspīlētā tonī, bet uz klausītājiem šie vārdi neatstāja ne mazāko iespaidu. Vaitsaids tikai uz mirkli atrāvās no protokola un pamirkšķināja Tarlingam.

—      Jums, liekas, sagādā sevišķu patiku runāt par pašnāvību, lai pēc tam mainītu savus uzskatus par šo lietu, — Vaitsaids sacīja.

—      Man loti žēl, ka jūs tik vieglprātīgi runājat par nopietnām lietām. Kā jau es teicu, man nācās diezgan ilgi gaidīt. Pirms atgriezos mis Raideres dzīvoklī, bija jau tumšs. Odeta man atdeva visas atslēgas, un es bez mazākām pūlēm atradu mazo koferīti. Es noliku to gultā un sāku, kā mācēju, likt tajā mantas, jo es maz zināju par to, kas nepieciešams dāmai ceļojuma laikā. Man kļuva skaidrs, ka nepaspēšu tikt laikus stacijā.

—     Starp citu, atļaujiet jums pajautāt, — Tarlings sacīja,

—     kā jūs bijāt ģērbies?

—     Kā gan es biju ģērbies? Jāpadomā. Man mugurā bija smags mētelis, jo, cik atceros, nakts bija vēsa un miglaina.

—     Kur bija pistole?

—     Mēteļa kabatā, — Milburgs ātri atbildēja.

—    Jūs mēteli uzvilkāt mugurā?

Milburgs bridi padomāja.

—    Es to novilku, kad atrados dzīvokli, un pakarināju pie gultas blakus nišai, kurā glabājās mis Raideres kleitas.

—     Kad jūs gājāt zvanīt, vai mētelis bija jums līdzi?

—     Nē, to es zinu pilnīgi skaidri, — tūlīt teica Milburgs.

—      Es atceros, ka vēlāk nodomāju, ka būtu muļķīgi nemt mēteli līdzi un vēlāk to neuzvilkt.

—    Turpiniet! — Tarlings nepacietīgi teica.

—    Es piezvanīju uz viesnīcu, bet tur, man par lielu izbrīnu un rūpēm, teica, ka mis Raidere neatbildot. Es jautāju šveicaram, vai viņš nav redzējis dāmu atbilstošā tērpā gaidām vestibilā, bet viņš atbildēja noraidoši. Tātad bija iespējams, ka viņa atgriezusies dzīvokli.

—      Turpiniet tuvāk faktiem! — Vaitsaids pārtrauca.

—    Mums nevajag jūsu domas un teorijas. Stāstiet, kas notika, mēs paši izdarīsim slēdzienus.

—     Nu, labi, — Milburgs laipni teica, — kad es zvanīju, bija pusdeviņi, jūs atceraties, es telegrafēju misteram Lonem, lai viņš ierodas Odetas dzīvoklī pulksten desmitos. Tātad nebija nekāda iemesla atgriezties agrāk par noteikto laiku. Jūs agrāk man jautājāt, — viņš griezās pie Tarlinga, — vai es uzvilku mēteli. Tagad es atceros, ka gāju atpakaļ uz mis Raideres dzīvokli pēc tā. Kad nonācu uz ielas mājas aizmugurē, es ieraudzīju dažus cilvēkus, kuri stāvēja pie mājas fasādes. Es negribēju, lai man pievērš uzmanību, un gaidīju, kamēr visi aiziet. Stāvot uz ielas stūra, man sāka salt, un, tā kā šie ļaudis negāja prom un es turpināju stāvēt pie garāžām, laiks vilkās loti lēni. Es aizgāju atpakaļ uz galveno ielu un pagāju garām kinoteātrim. Es labprāt eju uz kino, un, kaut gan tanī brīdī man nebija piemērota garastāvokļa, es tomēr iegāju, lai nosistu laiku. Tagad es ķēros pie sava stāsta svarīgākās daļas un lūdzu jūs pievērst uzmanību visiem sīkumiem. Ari manās interesēs ir, lai slepkava tiktu noķerts un nodots tiesai.

Tarlings pārtrauca to, prasīdams, lai stāsta ātrāk, bet Milburgs nelāvās samulsināties.

—     Kad es pēc kino atgriezos sānieliņā, tā bija tukša, bet pie virtuves ieejas stāvēja neliela dzeltena automašīna. Ne mašīnā, ne tās tuvumā neviena nebija. Es biju pārsteigts, jo tajā brīdī nepazinu mistera Lones mašīnu. Virtuves ieejas durvis bija vaļā, bet es atcerējos, ka promejot biju tās aizslēdzis. Es atslēdzu dzīvokļa durvis un iegāju. Man par lielu brīnumu, caur durvīm es redzēju gaismu Odetas istabā un, vēl pirms biju iegājis istabā, jutu pulvera smaku. Tad es ieraudzīju cilvēku, kas gulēja ar seju pret grīdu. Es ātri iegāju un pagriezu to uz muguras. Ar šausmām es šajā cilvēkā pazinu misteru Loni. Viņš bija bez samaņas, un no brūces krūtīs sūcās asinis. Man likās, ka viņš ir jau miris. Es biju loti satriekts. Mana pirmā doma bija — un pirmā doma parasti ir pareiza — , ka Odeta Raidere kāda iemesla dēļ atgriezusies mājās un Loni nošāvusi. Dīvaini šķita ari tas, ka guļamistabas logs bija plaši atvērts.

—      Bet logu aizsargā stiprs režģis, — atzīmēja Tarlings. — Bija pilnīgi neiespējami izbēgt caur logu.

—    Es aplūkoju ievainojumu, — Milburgs turpināja, — un redzēju, ka tas ir loti bīstams. Torntons Lone vēl rādīja vājas dzīvības zīmes. Es gribēju apturēt asinis, izvilku kumodes atvilktni un paņēmu, kas pagadījās pa rokai. Vispirms es Lonem novilku vesti un svārkus, tas bija loti grūti. Tad es viņu pacēlu, cik tas bija iespējams. Taču viņš nomira, šķiet, tajā laikā, kad es viņu pārsēju. Piepeši es sapratu, cik smagas aizdomas kritis uz mani, ja kāds mani redzēs šinī istabā, un mani pārņēma paniskas bailes. Es tūlīt paķēru mēteli, izsteidzos laukā no telpas un pilnīgi satriekts aizgāju līdz savam dzīvoklim Kemdentaunā.

—     Jūs nenodzēsāt gaismu? — Tarlings jautāja.

—    Jā, — Milburgs atteica, — es aizmirsu nodzēst gaismu.

—     Jūs atstājāt līķi dzīvoklī?

—     Varu to apzvērēt!

—     Vai pistole bija jūsu mēteļa kabatā, kad jūs gājāt mājās?

Milburgs pakratīja galvu.

—     Kāpēc jūs par to visu neziņojāt policijai?

—     Es baidījos. Es biju līdz nāvei nobijies. Grūti atzīties tādā lietā, bet es esmu bailīgs no dabas.

—     Vai telpā vēl kāds bija? Jūs pārmeklējāt istabu?

—     Tur neviena cita, izņemot mani, nebija. Es taču jums teicu, ka logs bija vaļā. Tievs cilvēks, piemēram, meitene, viegli var izspiesties cauri dzelzs stieņiem.

—   Tas nav iespējams, — īsi atbildēja Tarlings. — Atstarpes starp stieņiem tika sīki izmērītas — cauri tām neviens nevarēja izlīst. Vai jūs varat iedomāties, kas aizvāca līķi?

—     Nē, to es nezinu, — Milburgs cieti noteica.

Tarlings gribēja kaut ko teikt, bet negaidot atskanēja telefona zvans.

Viņš paņēma klausuli un izdzirda aizsmakušu un skalu balsi, kas, likās, nebija radusi runāt pa telefonu.

—     Vai misters Tarlings?

—     Jā, es pats.

—    Vina ar jums ir loti draudzīga, vai ne? — nepazīstamais jautāja, skali smejoties. Tarlingu pārņēma ledainas šausmas, jo, neraugoties uz to, ka viņš ne reizi nebija runājis ar Semu Steju, nojauta teica, ka pie aparāta ir tieši šis ārprātīgais. — Jūs rīt atradīsiet viņu — tas nozīmē, ka atradīsiet tikai to, kas paliks pāri no tās sievietes, kura viņu nodeva…

Tarlings dzirdēja, ka otrs nometa klausuli. Ārprātīgās bailēs viņš no jauna grieza telefona ripu.

— Ar kādu rajonu es nupat biju savienots? No telefonu centrāles viņam atbildēja, ka viņš runājis ar Hempsteidu.

36

Odeta Raidere ērti nosēdās automašīnas mīkstajā sēdekli. Viņa aizvēra acis, jo pēkšņi sajuta vieglu vājumu. Pēdējā laika uztraukumi bija atstājuši uz viņu iespaidu. Tikai doma, ka viņa vajadzīga Tarlingam, deva viņai spēku aiziet līdz automašīnai. Bet tagad, kad meitene viena sēdēja tumšajā limuzīnā, viņa juta savu fizisko vājumu. Auto brauca pa bezgalīgi garām ielām, un Odeta nezināja pat brauciena virzienu, bet viņai tas bija pilnīgi vienaldzīgi. Reiz, kad viņi brauca pa dzīvāku ielu, viņa redzēja, ka cilvēki atgriežas un noskatās uz mašīnu. Policists kaut ko kliedza, bet viņa bija pārāk vārga, lai piegrieztu tam vērību. Līdz viņas apziņai tikai miglaini nonāca doma par nepazīstamā šofera drosmi, kurš pārgalvīgi tika galā ar visām braukšanas grūtībām. Kad viņa pamanīja, ka auto izbrauc ārpus pilsētas, viņā pamodās aizdomas. Bet tās tūlīt izklīda, kad Odeta pēc dažām pazīmēm redzēja, ka viņi brauc uz Hertfordu. Pēkšņi auto apstājās, tad sāka braukt atpakaļ un no jauna brauca tajā virzienā, no kurienes viņi bija atbraukuši. Drīz pēc tam auto apstājās pavisam. Sems Stejs nobremzēja un izslēdza motoru. Tad viņš nokāpa no sava sēdekļa un atvēra durvis.

—     Izkāpt! — viņš rupji teica.

—        Ko? Ko? — meitene nobijusies iesāka. Bet, pirms viņa spēja izrunāt kaut vārdu, Stejs saķēra to aiz rokas un tik strauji izvilka ārā, ka viņa nokrita uz ceļa.

—   Tu mani nepazini? — Viņš tik mežonīgi satvēra Odetu aiz pleca, ka viņai no sāpēm gribējās skali kliegt. Viņa veltīgi mēģināja piecelties. Bailēs un izmisumā viņa paskatījās uz šo mazo cilvēciņu.

—    Es jūs pazīstu, — viņa teica, elpai aizraujoties, — jūs esat tas cilvēks, kas mēģināja iekļūt manā dzīvoklī.

—    Es arī jūs pazīstu, — viņš rupji iesmējās. — Tu esi tas sātaniskais radījums, kurš uzglūnēja viņam — labākajam cilvēkam visā pasaulē! Viņš tagad gul mauzolejā Haigeitas kapsētā. Mauzoleja durvis ir pilnīgi kā baznīcas durvis — tur es šonakt nogādāšu tevi. Es tevi iemetīšu arvien dziļāk un dziļāk, un tur tu būsi pie viņa, jo viņš taču gribēja tevi iegūt.

Stejs satvēra meiteni aiz rokas un paskatījās viņai tieši sejā.

Varmākas neprātā degošajās acīs bija lasāma tāda mežonība un necilvēcība, ka Odeta no bailēm nevarēja izdvest ne skaņas un zaudēja samaņu. Viņš saķēra to aiz rokām un pacēla no zemes.

—   Ģībonis? Vēl drusku par ātru! — viņš gārdzoši iekliedzās.

Šie smiekli baismīgi noskanēja tumšajā naktī.

Ārprātīgais nolika meiteni zālē tālāk no ceļa, izvilka kofera siksnu, kura glabājās zem sēdekļa, un sasēja viņas rokas. Tad viņš paņēma Odetas šalli un aizsēja viņai muti. Beidzot viņš pacēla meiteni un nolika mašīnas stūri. Aizcirtis durvis, Stejs nosēdās savā vietā un pilnā gaitā devās uz Londonu. Sasniedzis Hempsteidas robežas, viņš redzēja gaismas signālu pie tabakas tirgotavas. Iebraucis mazāk apgaismotā ielas daļā, Stejs apturēja mašīnu. Viņš ātri ielūkojās mašīnas iekšienē. Meitene bija noslīdējusi no sēdekļa un gulēja nekustīgi. Viņš steidzās uz tabakas veikalu, kur bija redzējis telefona automātu. Stejam bija ienācis prātā, ka viņš taču var atriebties vēl vienam — cilvēkam ar caururbjošajām acīm, kurš viņu pratināja tad, kad viņam uznāca lēkme. Tarlings… Tā viņu sauca!

Viņš pāršķirstīja telefona grāmatu un atrada numuru. Nākamajā minūtē viņš jau sarunājās ar detektīvu.

Tad viņš pakāra klausuli un iznāca no telefona kabīnes.

Tirgotājs, dzirdēdams viņa cieto, aso balsi, neuzticīgi noskatījās tam pakal, bet Semam Stejam tas bija vienaldzīgi. Viņš pieskrēja pie mašīnas, ielēca tajā un brauca tālāk.

Uz Haigeitas kapsētu!

Šī doma visu laiku jaucās viņa galvā. Galvenie vārti laikam būs jau slēgti, bet tomēr viņš paveiks savu plānu. Varbūt labāk meiteni nogalināt un tad pārmest pāri mūrim? Būtu gan daudz vairāk atriebts, ja aizvilktu to dzīvu uz kapiem un iegrūstu pie mirušā — aukstajā, mitrajā kapā. Cauri šim mazajām durvīm, kas veras kā baznīcas durvis.

Doma par šo izrādi sagādāja viņam tādu prieku, ka viņš iekliedzās un uzsāka kādu atbaidošu dziesmu. Garāmgājēji ar izbrīnu noskatījās uz mašīnu, bet Sems Stejs bija laimīgs, tik laimīgs, kāds vēl nekad nebija savā dzīvē bijis.

Haigeitas kapsēta bija slēgta. Drūmie dzelzs vārti aizšķērsoja ieeju, bet mūra sienas bija pārāk augstas. Šī vieta viņam nepatika, jo visapkārt atradās dzīvojamie nami. Viņš ilgi meklēja, līdz atrada piemērotu vietu, kur sienas bija zemākas.

Tuvumā neviena nebija, un viņam nevajadzēja sargāties, ka nejauši kāds visu varētu izjaukt. Viņš ieskatījās mašīnā un redzēja tur gulošu, sakņupušu figūriņu. Viņa tātad vēl arvien ir bez samaņas, Stejs nodomāja.

Viņš piebrauca cieši pie sienas, piegāja pie mašīnas durvīm un atrāva tās vaļā.

— Izkāpt! — viņš nikni ierēcās un izstiepa roku, bet

pēkšņi kāds izlēca no automašīnas, metās uz viņu, satvēra un piespieda pie sienas.

Stejs cīnījās ar ārprātīgā spēku, bet velti centās atbrīvoties no Ling Ču, kura rokas kā tērauda stangas žņaudzās ap viņa kaklu.

i

37

Tarlings pakāra klausuli un ar mokpilnu vaidu atslīga krēslā. Viņš bija bāls un satraukts, un viņa seja pēkšņi izskatījās novecojusi.

—    Kas jums notika? — Vaitsaids mierīgi jautāja. — Kas ar jums sarunājās?

—     Sems Stejs. Odeta ir viņa varā!

—    Tas ir šausmīgi!

Vaitsaids nogrima domās. Milburga seja no bailēm raustījās, kad viņš redzēja Tarlinga izmisumu.

—    Tas jau ir par daudz, — teica Tarlings. No jauna atskanēja telefona zvans. Viņš otro reizi pacēla

klausuli un noliecās pār galdu. Vaitsaids redzēja, ka Tarlinga acīs pazibēja pārsteigums un uztraukums. Pie aparāta bija Odeta.

—    Jā, tā esmu es, Odeta.

—     Vai tu esi pilnīgā drošībā? Paldies Dievam! Kur tu atrodies?

—     Esmu tabakas veikalā. — Iestājās pauze, viņa acīmredzot kādam jautāja ielas nosaukumu. Pēc tam viņš no jauna izdzirdēja meitenes balsi un uzzināja, kur viņa atrodas.

—    Pagaidi mani tur. Es tūlīt būšu pie tevis. Vaitsaid, ātrāk dabūjiet auto! Kā tev izdevās izglābties?

—     Tas ir ilgs stāsts. Tavs draugs ķīnietis mani izglāba.

Šis šausmīgais cilvēks — Stejs — apstājās netālu no tabakas veikala, lai piezvanītu pa telefonu, un, , kā no gaisa nokritis, ieradās Ling Ču. Viņš laikam gulēja uz automašīnas jumta. Viņš palīdzēja man izkāpt un ieveda tumšos vārtos, bet pats nogūlās automašīnā manā vietā. Lūdzu, nejautā man vairāk neko — esmu šausmīgi nogurusi.

Pēc pusstundas Tarlings jau bija pie viņas un noklausījās visu par šo noziedzīgo plānu. Odeta Raidere no jauna mazliet atguvās un jau ceļā uz slimnīcu varēja pastāstīt visu, kas noticis.

Kad Tarlings atgriezās mājās, Ling Ču vēl nebija pārradies, bet viņu gaidīja Vaitsaids, kurš pastāstīja, ka nosūtījis Milburgu uz policiju. Nākamajā dienā viņu vajadzēja nopratināt.

—     Nevaru saprast, kas noticis ar Ling Ču, — viņam jau sen vajadzēja atgriezties.

Bija pusdivi naktī. Tarlings pa telefonu apjautājās Skotlendjardā, vai tur nav kādu ziņu par Ling Ču, bet neko neuzzināja.

—    Iespējams, — Tarlings piezīmēja, — ka Stejs aizbraucis ar auto uz Hertfordu. Šim cilvēkam ir loti bīstams ārprāta paveids.

—     Visi noziedznieki ir vairāk vai mazāk ārprātīgi, — ar filozofisku mieru noteica Vaitsaids. — Ko jūs domājat par Milburga liecību?

Tarlings paraustīja plecus.

—     Grūti teikt. Dažas viņa liecības, bez šaubām, ir patiesas, un es esmu pārliecināts, ka viņš ari galvenajā lietā nemeloja, bet tomēr viss viņa stāsts ir vienkārši neticams.

—     Milburgam bija laiks visu pārdomāt, — iebilda Vaitsaids. — Viņš ir viltīgs tips. Es neko citu negaidīju kā to, ka viņš izstāstīs kādu nejēdzīgu stāstu.

—    Varbūt jums taisnība. Taču viņš, jādomā, teica taisnību.

—     Bet kas tad nogalināja Torntonu Loni?

—    Kā redzams, jūs esat tikpat tālu no šī noslēpuma atminējuma kā es. Tomēr man liekas, ka esmu atradis šīs mīklas atslēgu, kas gan var likties fantastiska.

Uz kāpnēm dzirdēja vieglus solus. Tarlings piesteidzās pie durvīm un tās atvēra.

Ienāca Ling Ču, mierīgs un neizdibināms kā vienmēr.

Viņa piere un labā roka bija pārsieta.

—    Hallo, Ling Ču! — Tarlings sacīja. — Tu esi ievainots?

—     Tas nav bīstami, bet vai kungi nebūs tik laipni un neiedos man cigareti? Cīņas laikā es visas pazaudēju.

—     Kur ir Sems Stejs?

Ling Ču vispirms aizdedzināja cigareti, nodzēsa sērkociņu un rūpīgi nolika to pelnutraukā.

—     Sis cilvēks gul "nakts laukos", — mierīgi un vienkārši teica Ling Ču.

—     Viņš ir miris? — Tarlings pārsteigts prasīja.

Ķīnietis pamāja ar galvu.

—     Tu viņu nonāvēji?

Ling Ču atkal labu bridi klusēja, laižot tabakas dūmus caur degunu.

—    Viņš jau vairākas dienas bija nolemts nāvei — tā sacīja lielās slimnīcas direktors. Es vienu vai divas reizes ne sevišķi stipri iesitu viņam pa galvu, bet viņš mani mazliet sagrieza ar nazi, taču tas nebija bīstami.

—    Sema Steja tātad vairs nav starp dzīvajiem, — Tarlings domīgi teica. — Ari mis Raiderei briesmas vairs nedraud.

Ķīnietis pasmaidīja.

—    Nokārtojās arī vēl kas cits, jo pirms nāves viņš vēlreiz atguva saprātu un gribēja protokolēt savu atzīšanos. Lielās slimnīcas direktors aizsūtīja pēc tiesnešiem un ierēdņiem.

Tarlings un Vaitsaids saspringti klausījās.

—    Atnāca kāds vecs, mazs vīrs, kas dzīvo netālu no slimnīcas. Viņš atnāca un žēlojās, ka ir jau tik vēls. Kopā ar viņu atnāca sekretārs, kurš visu pierakstīja grāmatā. Kad tas cilvēks nomira, sekretārs vēl pārrakstīja visu uz mašīnas un iedeva man šo kopiju, lai es to varētu nodot savam kungam. Vienu kopiju viņš atstāja sev, un oriģinālu dabūja tiesneši, kuri runāja ar šo cilvēku.

Viņš iebāza roku kabatā, izņēma no tās papīru kaudzīti un nodeva Tarlingam diezgan prāvo protokolu. Tas apmierināts paskatījās uz Ling Cu.

—    Tu vari mierīgi apsēsties. Vispirms pastāsti man visu, kas noticis.

Ķīnietis, viegli palocījies, paņēma krēslu un apsēdās cienīgā attālumā no galda. Tarlings pasniedza viņam cigarešu paciņu no galda.

—    Tev, kungs, jāzina, ka es pret tavu gribu un bez tavas ziņas atvedu šurp un nopratināju cilvēku ar lielo seju. Šajā zemē tādas lietas parasti nenotiek, bet es domāju, ka būtu vislabāk, ja patiesība nāktu dienas gaismā. Es visu sagatavoju, lai sāktu to spīdzināt, kad viņš atzinās, ka mazā, jaunā sieviete ir briesmās. Es nedomāju, ka kungs atgriezīsies agrāk nekā rit no rīta, un aizgāju uz māju, kur atradās mazā, jaunā sieviete. Kad es nokļuvu ielu krustojumā, es redzēju, ka viņa sēžas mašīnā. Man vajadzēja ātri skriet, lai auto panāktu. Es novietojos aizmugurē, un, kad mašīna apstājās ielu krustojumā, es ātri uzrāpos augšā un nogūlos uz mašīnas jumta. Daži cilvēki mani pamanīja un uzkliedza šoferim, bet viņš tam nepiegrieza vērību.

Es ilgāku laiku gulēju uz auto jumta. Mašīna izbrauca ārpus pilsētas, pēc tam no jauna atgriezās, bet, pirms šis cilvēks brauca atpakaļ, viņš apstājās, un es redzēju, ka viņš loti dusmīgi sarunājas ar mazo sievieti. Es domāju, ka viņš tai ko nodarīs, un gribēju iejaukties, bet mazā sieviete zaudēja samaņu. Viņš to pacēla un ielika mašīnā. Tad viņš brauca atpakaļ uz pilsētu un apstājās pie veikala, kurā atradās telefona automāts. Pa to laiku, kamēr viņš atradās tur, es nokāpu no jumta, izvilku no mašīnas mazo, jauno sievieti, atraisīju tai rokas un pievedu pie vārtiem. Es pats nogūlos mašīnā viņas vietā. Mēs braucām diezgan ilgi, tad mašīna apstājās pie augstas sienas. Un tad, kungs, sākās cīņa, — Ling Ču vienkārši teica. — Pagāja labs bridis, kamēr man izdevās viņu pieveikt, bet tad man vajadzēja to nest. Mēs piegājām pie policista, un tas nogādāja mūs slimnīcā, tur pārsēja manus ievainojumus. Tad viņš pienāca pie manis un teica, ka šis cilvēks ir tuvu nāvei un vēlas kādu redzēt, jo viņam ir netīra sirdsapziņa, kas nedod viņam mieru, un viņš grib atvieglot savu dvēseli.

Tad viņš runāja, kungs, un to pierakstīja veselu stundu, pēc tam šis mazais, bālais cilvēks devās pie saviem senčiem.

Ling Ču pārtrauca stāstīt tikpat pēkšņi, kā viņš to darīja vienmēr.

Tarlings paņēma papīru kaudzīti un sāka pārskatīt lapu pēc lapas. Vaitsaids pacietīgi sēdēja līdzās un netraucēja to. Detektīvs beidza lasīt un teica:

—    Torntonu Loni nogalināja Sems Stejs.

Vaitsaids izbrīnījies palūkojās savā biedrā.

—     Bet… — viņš iesāka.

—     Es jau ilgāku laiku tā domāju, bet pierādījumam vēl trūka viena vai divu ķēdes locekļu, kurus es līdz šim laikam veltīgi centos iegūt. Es nolasīšu jums svarīgāko protokola dalu.

38

"…Kad es nesen tiku izlaists no cietuma, Torntons Lone atbrauca man pretī skaistā automašīnā. Viņš izturējās pret mani tā, it kā nekas nebūtu noticis. Viņš paņēma mani līdzi uz savu lielo māju un deva labākos ēdienus un vīnus. Viņš man sacīja, ka vinu apkaunojoši piekrāpusi kāda jauna dāma, kurai viņš daudz palīdzējis. Viņš pieņēmis to savā veikalā, kad šī skuke mirusi aiz izsalkuma. Torntons Lone sacīja man, ka viņa to apmelojusi. Viņai vajadzēja būt loti ļaunai meitenei — šai Odetai Raiderei. Es agrāk nekad to nebiju redzējis, bet, jo vairāk viņš man stāstīja, jo vairāk man gribējās nepateicīgajai atriebties.

Misters Lone man sacīja, ka viņa ir loti skaista, un es atcerējos, ka viens no maniem cietuma biedriem bija aplējis ar sērskābi tās meitenes seju, kura viņu krāpusi.

Es dzīvoju Lambetā, kāda bijušā noziedznieka namā, kurš izdeva istabas tikai noziedzniekiem. Tur nācās maksāt vairāk, bet dzīvoklis bija tā vērts, jo, kad policija kādu meklēja, viņš un viņa sieva pastāvīgi tai meloja.

Es teicu savam saimniekam, ka četrpadsmitajā datumā man būs vajadzīgs alibi, un iedevu viņam mārciņu. Es apmeklēju misteru Loni un pastāstīju tam, ko es gribu darīt. Es arī parādīju pudelīti ar sērskābi, ko biju nopircis. Viņš man teica, lai es to nedaru, bet es nodomāju, ka viņš tā runā tikai tādēļ, ka negrib tikt iejaukts šajā notikumā. Viņš prasīja, lai atstāju meiteni viņam, — viņš pats gribot ar to izrēķināties.

Es aizgāju no mistera Lones deviņos vakarā un sacīju, ka eju mājās. Patiesībā es devos uz Odetas Raideres dzīvokli. Es jau biju to apmeklējis agrāk, lai mistera Lones uzdevumā noslēptu tur dažus briljantus no viņa veikala, jo viņš gribēja meiteni apvainot zādzībā. Es toreiz māju pamatīgi aplūkoju un zināju, ka pa sētas durvīm var iekļūt dzīvoklī.

Kad es iegāju, visur bija tumšs, un tas derēja manam plānam. Es izstaigāju visas telpas un beidzot guļamistabā atradu vietu, kur paslēpties.

Pie gultas bija niša, aizklāta ar aizkaru. Tur atradās kleitas un mēteļi, un es paslēpos aiz tiem. No ārpuses nebija iespējams mani pamanīt. Ārpus nišas bija vēl pāris āķu.

Tajā brīdī es izdzirdu durvju troksni un tūlīt izslēdza gaismu. Es tik tikko paspēju noslēpties nišā, kad atvērās durvis un ienāca Milburgs. Viņš iededza gaismu un aizslēdza aiz sevis durvis. Pēc tam, kaut ko pārdomādams, viņš paskatījās apkārt, novilka mēteli un pakāra uz āka nišas priekšā. Es aizturēju elpu aiz bailēm, ka mani varētu ieraudzīt, bet viņš atkal aizgāja.

Drīz Milburgs tomēr atgriezās un aplūkoja visu telpu, it kā kaut ko meklēdams, un es visu laiku baidījos, ka mani atklās. Tad viņš iegāja otrā istabā. Pa to laiku es palūkojos caur aizkariem un ievēroju, ka no viņa mēteļa kabatas rēgojas pistoles maksts. Es nezināju, kādēļ Milburgs nēsā sev līdzi pistoli, bet paņēmu to un iebāzu savā kabatā, lai man būtu ierocis, ja mani atklās un nāksies aizstāvēties.

Pēc neilga laika viņš atgriezās ar koferi, nolika to uz gultas un sāka kravāt mantas. Piepeši viņš paskatījās pulkstenī, kaut ko pie sevis norūca un steidzīgi izgāja. Es gaidīju loti ilgi, kad viņš atgriezīsies, bet tā vēl arvien nebija. Beidzot es sadūšojos slēptuvi atstāt un aplūkot ieroci. Tā bija pielādēta automātiskā pistole. Parasti es ielaužoties neņemu līdzi pistoli, bet šoreiz nodomāju, ka ar ieroci būs drošāk. Tā būs iespēja aiziet vienalga kādos apstākļos. Pretējā gadījumā mani gaidīja ilgs ieslodzījums cietumā. Šoreiz es negribēju, lai mani noķer, un nolēmu pirkt brīvību pat par slepkavības cenu.

Es atkal izslēdzu gaismu, apsēdos uz palodzes un gaidīju mis Raideri. Es izsmēķēju cigareti un atvēru logu, lai izklīst tabakas dūmi, kuri varēja mani nodot. Tad paņēmu pudelīti ar sērskābi, attaisīju to un noliku uz krēsla sev līdzās. Nezinu, cik ilgi gaidīju tumsā, bet apmēram pulksten desmitos dzirdēju, ka ārdurvis klusi atveras un kāds ienāk priekšnamā. Es zināju, ka tas nav misters Milburgs — viņš bija spēcīgs cilvēks un tā smagos solus nevarēja nedzirdēt — , bet šis radījums kustējās gandrīz bez skaņas. Es gaidīju, turēdams blakus sērskābes pudelīti, līdz iedegsies gaisma, bet tas nenotika. Nezinu, kādēl, bet es gāju pretī ienācējam. Pirms es spēju saprast, kas notiek, kāds no muguras saķēra mani aiz rīkles, tā ka es nevarēju paelpot. Tagad es tomēr noticēju, ka tas ir Milburgs, kurš mani ievērojis jau pirmīt un tagad atgriezies, lai mani sagūstītu. Es mēģināju atbrīvoties, bet svešais man spēcīgi iesita pa zodu.

Es Joti baidījos, ka troksnis pamodinās ļaudis un tie atsauks šurp policiju. Aiz bailēm es zaudēju saprātu, jo, pirms spēju saprast, ko daru, izvilku pistoli un izšāvu uz labu laimi. Es dzirdēju kādu smagi nogāžamies uz grīdas, un, kad atjēdzos, mana pirmā doma bija tikt vaļā no ieroča. Tumsā es sataustīju mazu groziņu, atvēru to un pabāzu pistoli zem diegu kamoliņiem un drēbju atgriezumiem. Es taustījos gar sienu un ieslēdzu gaismu.

Šajā brīdī es izdzirdu, ka durvīs pagriežas atslēga. Es paskatījos uz zemē gulošo stāvu un atkal paslēpos nišā. Cilvēks, kurš tagad ienāca, bija Milburgs. Viņš pagriezās ar muguru pret mani. Kad viņš pacēla gulošo, es nevarēju saskatīt tā seju. Milburgs kaut ko steidzīgi izvilka no atvilktnes un apsēja gulošā krūtīm. Es vēl redzēju, ka viņš tam novilka vesti un svārkus, tad, steidzīgi bēgdams, pameta dzīvokli. Es atkal atstāju savu slēptuvi, piegāju gulošajam un pēkšņi sapratu, ka esmu nogalinājis savu dārgo misteru Loni.

Es gandrīz zaudēju prātu aiz bailēm un bēdām un nezināju, ko daru. Es cerēju, ka jābūt iespējai glābt misteru Loni. Viņš nevarēja būt miris. Es gribēju viņu tūlīt nogādāt slimnīcā. Mēs jau reiz apspriedām plānu, kā nokļūt meitenes istabā, un viņš sacīja man, ka jekurā gadījumā atstās savu auto pie sētas durvīm. Es izsteidzos uz ielas un redzēju stāvošo auto.

Es atgriezos guļamistabā, pacēlu Torntonu Loni, aiznesu uz auto un nosēdināju mīkstajā sēdeklī. Tad es aizgāju pēc svārkiem un vestes un noliku tos viņam līdzās.

Es braucu uz Sentdžordža slimnīcu. Kādā tumšā vietā es apstādināju mašīnu un paskatījos uz Torntonu Loni, bet, kad tam pieskāros, es sajutu, ka viņš ir miris un sastindzis.

Tad es sēdēju viņam līdzās mašīnā un raudāju, kā vēl nekad savā dzīvē nebiju raudājis. Beidzot es saņēmos un aiznesu misteru Loni uz kādu no sānceliņiem. Man pietika sajēgas saprast, ka būs slikti, ja mani atradīs viņa tuvumā, bet es vēl arvien nevarēju to pamest. Tad es sakrustoju viņa rokas uz krūtīm un vēl vairākas stundas nosēdēju līdzās manam draugam. Viņam bija tik auksti un vientuli gulēt zālē, un mana sirds asiņoja. Kad sāka aust gaisma, es ieraudzīju, ka netālu no manis zied dzeltenas narcises. Es noplūcu dažus ziedus un noliku tos viņam uz krūtīm, jo es viņu loti mīlēju…"

Tarlings pacēla galvu un paskatījās uz Vaitsaidu.

—    Tās ir dzelteno narcišu noslēpuma beigas, — viņš lēni teica.

—      Loti vienkāršs izskaidrojums. Un tas pilnīgi nejauši atbrīvo no aizdomām mūsu draugu Milburgu.

♦ * *

Nedēlu vēlāk divi jauni cilvēki gāja gar jūras krastu. Viņi klusējot nostaigāja veselu jūdzi.

—     Es tik ātri nogurstu, vai neapsēdīsimies? — Odeta Raidere teica.

Tarlings apsēdās viņai līdzās.

—      Es šorīt izlasīju avīzē, ka tu pārdod mistera Lones veikalu.

—    Pilnīgi pareizi, — Tarlings atbildēja. — Daudzu iemeslu dēl es negribu vadīt veikalu. Es arī nevēlos ilgāk palikt Londonā.

Viņa spēlējās ar norautu zāles stiebru.

—    Vai tu atkal brauksi pāri jūrai? — Odeta jautāja.

—    Jā, mēs brauksim kopā.

—     Mēs? — Viqa ar izbrīnu uzlūkoja Džeku Tarlingu.

—    Jā, es runāju par sevi un par kādu meiteni, kurai es Hertfordā atzinos mīlestībā.

—    Es domāju, ka tu biji laipns ar mani tikai tādēļ, ka es biju tik bezpalīdzīgā stāvoklī un sagādāju tev tik daudz bēdu un rūpju.

—    Es to sacīju tev, jo mīlu tevi vairāk par visu pasaulē.

—     Kur tu… kur mēs… brauksim? — meitene samulsusi jautāja.

—    Uz Dienvidameriku, vismaz uz dažiem mēnešiem. Bet tad, kad kļūs vēsāks, dosimies uz manu mīļo Ķīnu.

—     Kāpēc tu gribi braukt uz Dienvidameriku?

—    Es šodien izlasīju kādu rakstu par dārzkopību, un tajā bija teikts, ka Dienvidamerikā neaug dzeltenas narcises.

Eu IZDEVNIECĪBA

i) tapals

JAU IZDEVUSI ŠĀDUS E.VOLLESA DARBUS:

Ceturtais mēris Pie 3 ozoliem Londonas tumšās acis Noslēpumainais testaments Bongindas karalis Dvēseļu kapteinis Pazudušais miljons Miljonāra kaimiņš Cilvēks, kas zina visu Tris taisnīgi vīri Spoku nams Savādā grāfiene Zaļais strēlnieks Kaislību upuri Dižciltīgais klaidonis i Hipodroma blēži i Nodevēju vārti I Šausmu eņģelis

Sidraba trīsstūris Tetovētās rokas Piektais dūzis Parādnieks Pirātu gūstā Durvis ar 7 atslēgām Dimantu straume Melnais abats Viesnīca pie Temzas Zilā roka

Varonīgā mantiniece Baltā maska Diseldorfas slepkava Jūras meitene Kniepadatas noslēpums Cilvēks bez vārda i Liktenīgi kļūda i Dubultnieks

SAGATAVOŠANĀ:

Atbriebējs

Lords Bokseris

Grāmatos var iegādāties visās grāmatnīcās. Preses Apvienības kioskos un lauku pasta sakaru nodalās. Tčlrunis : 1-7280728

IZDEVNIECĪBA

TAPALS

Kārters Brauns.

Dāma.

Kad es atgriezos mājās, mans divāns jau bija atdzisis un Džekijas uz ta vairs nebija. Es jutu. ka neesmu tiesigs viņai to pārmest, un cerēju, ka viņa jūt to pašu ari pret mani. Likos gulēt un pamodos tikai ap deviņiem možā garastāvokli. Laverss droši vien jau gaidija mani pārvaldē, bet rits bija tik jauks, saule spidēļa tik spoži, ka negribējās izjaukt So burvību. Tāpēc vispirms devos uz "Zvaigžņu" viesnicu.

Portjē mani pazina un aizdomigi uzlūkoja

—   Kas noticis, leitnant? — viņš drūmi jautāja.

—   Parasta pārbaude, — es vienaldzīgi atteicu. — Vieglas uzvedības meiču asociācija apsūdz viesnicas pārvaldnieku, ka viņš plēšot no meičām trīskāršu samaksu par klientu

—  Cik smieklīgi, leitnant, — portjē gurdi norūca. — Jūs meklējat kādu no viesiem?

—   Kārknesu, Donu Kārknesu. — es paziņoju. Viņš ielūkojās grāmatā.

—  Septiņsimt otrais numurs. Piezvanīt viņam?

—  Lai viņš bailēs izlēktu pa logu? — es izlikos šokēts.

—  Ja jūs neiebilstat, leitnant, — viņš vēsi sacīja, — es palugtu jūs atiet malā. Mēs zaudējam klientus, tāpēc ka jūs te stāvat. Cilvēki jau pievērš mums uzmanību.

Viņš viegli nodrebēja

—  Turklāt šī jūsu kaklasaite!

—   To apgleznojis pats Pikaso, — es paskaidroju. — Diez vai jūs tādu varētu dabūt, nesamaksājot vismaz pusotra dolāra.

Es iegāju lifta kabīnē un uzbraucu septītajā stāvā. Kārknesa istaba atradās pašā gaiteņa gala. Man nācās klauvēt četras reizes, iekams durvis atvērās. Uz mani ziņkāri raudzijās virs, tērpies pidžamas biksēs un melnā zida halātā. Viņš bija gara auguma resnitis ar pliku pauri, bērna seju un biezām, melnām uzacīm, kas nokarājās pāri pelēkām, pētošām acim.

—  Misters Kārkness? — es jautāju.

—  Jā, — viņš atbildēja dobjā balsi.

—   Leitnants Villers no šerifa pārvaldes. — es paziņoju. — Vēlētos uzdot jums dažus jautājumus.

fIZDEVNIECĪBA

i^J tapals

Kārters Brauns.

Pelītes miljons

Pulksten vienos nakti es atkal sēdēju apartamentos, kurus biju noīrējis Rietumu piekrastē. Tie atradās jaunā kvartālā, tieši pie jūras, apmēram četras jūdzes no pilsētas un izmaksaja man četrsimt dolāru mēnesī, ieskaitot apkalpošanu un Klusā okeāna banku šalkas, kuras atgādināja troksni, kādu velni taisa ellē. Daudz ērtāk būtu gulēt metro tuneli nekā šeit. Es ieleju glāzi viskija un noliku kabatas portfeliti rakstāmgalda apakšējā atvilktnē. Tam virsū uzliku revolveri. Tad ērti atlaidos krēslā. Nu tā — es biju ne vien atgriezis savu sākotnējo kapitālu, bet ari pievienojis tam vēl desmit tūkstošus. Tādejādi paspēris soli pretī miljonam. Mani sapņi nesniedzās nekādās tālēs. Patiesību sakot, man bija tikai divas velēšanās. Vispirms es gribēju iegūt miljonu un tad nopirkt kādu ienesīgu kazino Virdžinijā un atlikušo mūžu pavadīt, vērojot kā šis iestādījums no gada gadā pavairo manu kapitālu. Dažreiz sapņos es aizklīdu mazliet tālāk un iedomājos pāris skaistu blondīņu, galvenokārt bārdāmu, kuras līdz neprātam iemīlējušās savā saimniekā. Un. protams, svētdienās nav aizņemtas. Iztele jau biju izveidojis vienu no šim blondīnēm, kad izdzirdu samtaini maigas gonga skaņas. Durvju zvans pieteica kādu apmeklētāju. Es biju pārliecināts — draugi tie nav. Tik vēlā stundā draugi nemēdz nākt ciemos, turklāt šai pilsēta vēl nebiju paguvis ne ar vienu sadraudzēties. Kad gongs atskanēja otrreiz, es piecēlos, paņēmu revolveri un devos atvērt durvis. Pusotras stundas laikā, kopš tā brīža, kad redzēju viņu pēdējoreiz. Pelite nemaz nebija pārvērtusies. Varbūt apakšlūpa bija nedaudz mitrāka, taču kopumā tā bija tā pati bīstamā un uzbudinošā tumšmate, no kuras tiku bildināts sargāties.

Pirmo reizi Latvija franču rakstnieka

ŽORŽA SIMENONA RAKSTI

IZDEVNIECĪBA

TAPALS

turpina Ž. Simenona Rakstu izdošanu. Pavisam iecerēts laist klajā 15 sējumus cietos vākos augstvērtigā poligrāfiskā noformējumā. Mākslinieks Juris Utčns

SIMENONS AR UN BEZ MEGRĒ

1.   sējums

Pēteris Latvietis. Pitāru ģimene Manu draugu trīs noziegumi

2.   sojums

Donadjē testaments

3.   sējums

45° ēnā.

Jaunkundzes no Konkarno

4.   sijums

Patiesība par Bebē Donžu Firnas birģermeistars

5.   stļuim

Nēģeru kvartāls

Trīs istabas Manhatanā

6.   sējums

Feršo vecākais

Saistošus brīžus SIMENONA varoņu sabiedrībā

»

f IZDEVNIECiBA

\Wy TAPALS

NORA HEIDENA

KĀ APMIERINĀT sievieti ik reizi…

UN LIKT VIŅAI LŪGT VEL !

f

PIRMĀ UN

iTM

GRAMATA KURA PRECĪZI PASAKA

"PAR SEKSU SARAKSTĪTS NESKAITĀMS DAUDZUMS GRĀMATU, UN. KAUT ARĪ TĀS PLAŽI APCER IEPAZĪŠANOS, APLIDOŠANU UN VISU PĀRĒJO. NEVIENA NERUNĀ PAR GALVENO NOTIKUMU VĪRIETIS VAR BŪT LIELĀKAIS ROMANTIĶIS UN PRIEKŠSPĒLES MĀKSLINIEKS UN UZBUDINĀT SIEVIETI, BET TAD NĀK GALVENAIS NOTIKUMS, KURĀ VINS, PATS TO NEAPZINĀDAMIES, RĪKOJAS PAVISAM ŠĶĒRSĀM, UN SIEVIETE. ARĪ NEAPJAUZDAMA, KO TIESl VINS DARA NEPAREIZI (BET ABSOLŪTI APZINOTIES, KA VISS IR NEPAREIZI!), BEIDZOT IZLIEKAS, KA SASNIEGUSI ORGASMU, JO SAPROT, KA TĀ, KĀ VIŅŠ TO DARA. VINA NEKAD TO NESASNIEGS, UN VINA VĒLAS ĀTRĀK IZBEIGT ŠO LIETU, LAI DARĪTU GALU GARLAICĪBAI UN (VAI) SĀPĒM."

NORA HEIDENA

AMERIKANU AKTRISES PĒTĪJUMI UN PAŠAS PIEREDZE PAR TO. KAS JĀDARA, LAI SEKSS SAGĀDATU PRIEKU ABIEM UN KATRU REIZI. UN TAS VISS — TIKAI SAISTĪBĀ AR MĪLESTĪBU. STIPRU ĢIMENI UN DIEVU

^p ČJtisu tuvinieku uh draugu drošiba? \/^jūs vē lafies uzzina! visprecizako informāciju par kriminā Inofikumiem? ^ Jums mgta pafiesiba ir mija ka par saldiem meliem?

Lasiet avīzi likuma Vārdā"

Katru otro cetrtdienu 16 lappušu apjomā. abonēšanas indekss 68204

VALSTS, CILVЗKS, DROРОBA

Tālrunis 208424, 208437 stabu ielā 89, rīgā lv 1050

■RAŽIBV

SNIEDZ PAKALPOJUMUS ZEMKOPJIEM UN MAZDARZIŅU ĪPAŠNIEKIEM.

1.  AugSņu agroķīmiski izpēte, izbraucot uz saimniecību, agroķīmisko karšu un citu materiālu sagatavošana, tālr.: 553347, 421.ist.

2.  AugSņu, minerālmēslu, sapropeļa, kūdras, kaļķu un organisko mēslu paraugu analizē.

lālr.: 553231, 301 .ist.

3.  Ieteikumi par pareizu augu maiņu, kultūru izvietojumu,

to mēslošanu un ekonomisko izvērtējumu. Pēc izsūtītajiem augsnes paraugiem mazdārziņu un siltumnīcu īpašniekiem dod ieteikumus pareizai mēslošanai, tālr.: 552953, 515.isl.

4.  Pļavu, ganību un citu audzējamo kultūraugu mēslošanas ieteikumi. -

Augcnes ka|ķoSanas ieteikumi, projekta dokumentācijas

sagatavošana.

tālr.: 552942, 513.ist.

5.  Ķimikāliju (pesticīdu) identifikācija, to atlikumu noteikšana augsnē un produkcijā. Nitrātu satura noteikšana produkcijā, tālr.: 552139, 218.ist.

6.  Smago metālu un radioaktivitātes noteikšana un izvērtēšana augsnē, produkcijā un mēslojuma līdzekļos.

tālr.: 552709, 309.ist.

7.  Izdevējdarbība lauksaimniecības literatūras un žurnāla "Ražība" izdošana.

Žurnāls "Ražība" sniedz agroinformāciju un konsultācijas jaunākajos paņēmienos augsnes auglības celšanā, organisko un minerālmēslu lietošanā. Informē par mēslojuma un augu aizsardzības līdzekļu iegādi un cenām. Žurnālu var pasūtīt visās pasta nodaļās. Indekss 77269. tālr.: 551587, 302.ist.

8.  Vispārīgā informācija, tālr.: 552139, 202.ist.

VZRU "RAŽĪBA" LV-1039, Rīga, Struktoru ielā 14a

Formāts 60x84/16. Avīžu papīrs. Ofseta iespiedums. 13 uzsk. iespiedi. SIA «Tapals». Reģistrācijas apliecība Nr. 2-0115. Iespiesta a/s «Preses nams» Pas. Nr. 846. Vāki iespiesti r/a «Latvijas karte», iesieta RPT 1. cehā, Puškina 12.

Content

Volless Edgars Liktenīga kļūda

1

2

4

5

6

7

8 '

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38