Volless Edgars

Londonas tumšās acis. Nr. 6 rīkojas(Dēmons un mīla)

Edgars Volless. LONDONAS TUMŠĀS ACIS. Romāns. Tulkojis Valdemārs Kārkliņš © «Grāmatu Draugs», 1929

Edgars Volless. DĒMONS UN MĪLA. Romāns. Tulkojis Kārlis Krūmiņš © «Latgrāmata», 1928

LONDONAS TUMŠĀS ACIS

..

1.

Larijs Holts sēdēja de la Paix kafejnīcas priekšā un novēroja ļaužu straumi, kas plūda abos virzienos pa Itāļu bulvāri. Gaisu pildīja pavasara dvesma, koki klājās maziem, zaļiem pumpuriem, zilajās debesīs peldēja viegli, sīki mākonīši, un zeltaini saules stari lika spilgti atspīdēt avīžu kiosku krāsām un pat kliedzošām reklāmām piešķīra zināmu māksliniecisku noskaņojumu. Garām drāzās pārpildīti autobusi un mazi taksometri šaudījās šurpu un turpu satiksmes straumē, baidīdami neuzmanīgus gājējus.

Stūrī stāvēja policists ar uzpletni pār pleciem, vienu roku aiz muguras aizlicis un nekustēdamies lūkojās uz priekšu, kamēr pa trotuāru omulīgi aizsoļoja jaunas meitenes kailām galvām, veci vīri un kareivji. Paunu tirgotāji slaistījās starp kafejnīcas galdiem, brūni arābi piedāvāja segas un audumus, noplīsušās drēbēs ģērbušies vīrieši tirgojās ar pastkaršu kaudzēm un, tiklīdz kāds sāka interesēties, piedāvāja pastkartes, kuras nedrīkst atklātībā rādīt. Šī darbīgā steiga, šie rosīgie ļaudis sajūsmināja Lariju Holtu, kas pēc četriem grūta darba gadiem Francijā un Vācijā bija no Berlīnes ieradies šeit un jutās kā atvaļinājuma ceļojumā, ja ļoti nodarbināts detektīvs vispār var domāt par atpūtu.

Larijs Holts Skotlendjarda ierēdņiem bija neatminama mīkla. Pēc amata viņš bija inspektors, bet strādāja kā komisārs, un vispār valdīja uzskats, ka viņu iecels par komisāra asistentu, tiklīdz gadīsies brīva vieta. Bet šai mirklī visi šie jautājumi par vietu un darbu Larijam likās tāli un nenozīmīgi. Viņš omulīgi sēdēja krēslā un dzēra pavasara saldo elpu; viņa glītie sejas panti pauda tīru dzīves prieku, viņa sirds juta atvieglojumu un mieru, kādu viņš jau mēnešiem un gadiem nebija jutis.

Larijs samaksāja par kafiju, piecēlās un ap stūri omulīgi aizgāja uz savu viesnīcu. Slaidais, spēcīgais, vīrietis soļoja viegli, rokas kabatās sabāzis, mīkstu filca platmali galvā, un ap viņa lūpām rotājās laipns smaids, kamēr baltajos zobos viņš turēja garu, melnu cigaretes iemuti.

Viņš iegāja pārpildīta viesnīcas vestibilā — tā ir vienīgā vieta Parīzē, kur cilvēki traucas un steidzas, kur izsūtāmie tiešām skrej skriešus un kur pat flegmātiskais anglis paliek rosīgāks — un pagriezās pret liftu, kad viņš pēkšņi caur stikla durvīm, kas veda ziemas dārzā, ieraudzīja elegantu kungu, kas omulīgi sēdēja klubkrēslā un smēķēja cigāru.

Larijs paskatījās viņā un acumirklī apstājās, šis cilvēks ar asajiem vaibstiem, tik brīnišķīgi eleganti ģērbies, ar briljantu gredzeniem un kakla saites adatu, — šis cilvēks viņam likās pazīstams. Viņš ieinteresējies atvēra stikla durvis un gāja pie sēdošā kunga.

—  Vai tas tiešām mans vecais Freds? — viņš klusi teica. Spožais Freds, internacionālais afērists un blēdis, ar vienu lēcienu uzlēca kājās. Pienācēju ieraugot, viņa vaibstos atspoguļojās neaprakstāms pārsteigums.

—  Hallo, mister Holt! — viņš nomurmināja. —Jūs tiešām esat pēdējais cilvēks pasaulē, kuru es cerēju šeit satikt…

—  Ticu, ka jūs mani šeit negribējāt satikt, — Larijs viņu pārtrauca, pārmetoši purinādams galvu, — tavu spožumu! Deviņi pērkoni, Fred, jūs jau esat izgreznojušies kā ziemas svētku eglīte.

Spožais Freds, nepatīkami aizskarts, sakustējās, it kā viņam būtu grūti izlikties vienaldzīgam.

—     Mister Holt, es esmu noslēdzis visus rēķinus ar agrāko dzīvi, — viņš teica.

—   Jūs esat blēdis un būsiet blēdis līdz mūža galam, — Larijs mierīgi atbildēja.

—  Zvēru jums pie bībeles… — Freds svarīgi iesāka.

—   Fred, Fred, — Larijs laipni pārtrauca, — ja jūs nostātos starp krustmātes līķi un krusttēva nāves gultu un zvērētu, roku uz bībeles uzlikuši, arī tad es jums neticētu.

Viņš izbrīnējies aplūkoja Freda ārieni, lielo briljanta adatu viņa kakla saitē, pāri ārkārtīgi elegantai vestei izstiepto trijkāršo zelta ķēdi, apžilbinoši baltās getras, spožās lakkurpes un rūpīgi sasukātos matus.

—     Jūs izskatāties burvīgs, tiešām burvīgs! Ko jūs tik ienesīgu esat iesākuši? Es gan nesagaidu, ka jūs man to stāstīsiet, bet tai jābūt daudzsološai lietai.

Freds aplaizīja kaistošās lūpas. — Es tagad strādāju, — viņš teica.

—   Kur tad jūs strādājat, — Larijs ziņkārīgi jautāja, — un kā jūs tikāt tik ienesīgā vietā? Ar lauzni vai ar dinamīta patronām? Fred, tas jums būtu jauns amats. Līdz šim jūs nodarbojāties tikai ar nepiedzīvojušu jaunekļu krāpšanu, lai atbrīvotu tos no mirušo vecāku mantojuma nastas, — viņš zīmīgi piebilda.

Freda seja piesarka.

—   Jūs taču nedomājat, ka man ir kāds sakars ar Monpeljē slepkavību? — viņš dedzīgi protestēja.

—  Es neticu, ka jūs būtu nošāvuši to nožēlojamo jaunekli, — Larijs piekrita, — bet citi tomēr redzējuši, kā jūs noliecāties pār līķi un pārmeklējāt tam kabatas.

—   Es tikai gribēju redzēt, kas viņš ir, un izpētīt, kas viņu nogalinājis, — Freds nevainīgi atbildēja.

—  Bez tam citi redzējuši, ka jūs sarunājaties ar ļaundari. Kāda veca dāma, Prido kundze, no savas guļamistabas loga redzējusi, ka jūs viņu aizturējuši un vēlāk palaiduši. Man liekas, viņš jūs piekukuļoja.

Freds tūlīt neatbildēja.

—^Holta kungs, nu jau pagājuši divi gadi, un es nesaprotu, kādēļ jūs atkal gribat uzsildīt šo veco virumu, — viņš beidzot teica. — Izmeklēšanas tiesnesis mani attaisnoja.

Larijs iesmējās un uzsita viņam uz pleca.

—   Lai nu kā, šoreiz es neizpildu dienesta pienākumus. Es esmu izbraucis atpūtas un izpriecas ceļojumā.

—  Tad jūs nebrauksiet uz Londonu? — Freds steidzīgi jautāja.

—   Nē, — Larijs atbildēja un šai brīdī viņam likās, ka otrs atviegloti uzelpoja.

—  Es šodien braukšu uz Londonu un cerēju, ka mēs varēsim ceļot reizē.

—  Man tiešām ļoti žēl, — Larijs atbildēja, — bet jūsu cerības nepiepildīsies, es braukšu gluži pretējā virzienā. Uz redzēšanos!

—   Laimīgu ceļu! — Freds teica un nolūkojās, kā Larijs aizgāja, bet viņa sejas izteiksme nebūt nebija tik labvēlīga kā viņa vārdi.

Larijs iegāja savā istabā un atrada sulaini, viņa drēbes tīrot un kārtojot. Patriks Sannijs, kas jau divus gadus pildīja viņa sulaiņa pienākumus, bija nopietns jauns cilvēks ar platām, izbrīnās pilnām acīm un apaļu seju; kungam ienākot, viņš enerģiski strādāja. Viņš sukāja drēbes un jautri svilpoja — agrāk viņš bija kalpojis kavalērijā.

Larijs apstājās pie loga un noskatījās Operas laukuma kustībā.

—  Sannij, — viņš teica, — nebojājiet vairāk manus uzvalkus, salieciet tos somās.

—  Jā, ser, — Sannijs atbildēja.

—  Es braukšu ar nakts vilcienu uz Montekarlo.

—  Jā, ser, — Sannijs atteica; viņš būtu teicis tāpat, ja Larijs būtu paziņojis, ka brauks uz Sahāras tuksnesi vai uz ziemeļpolu.

—   Uz Montekarlo, Sannij! — Larijs jautri iesaucās. — Tur es pavadīšu sešas brīvas, jautras un dārgas nedēļas. Sāciet kravāties.

Viņš paņēma telefona trubiņu no rakstāmgalda un pieprasīja ceļotāju biroju.

—  Rezervējiet man pirmās klases biļeti un guļamvagona vietu šovakar uz Montekarlo, — viņš teica. — Montekarlo, — viņš atkārtoja skaļāk, — jā, Montekarlo, nevis Kalē. Man ne prātā nenāk braukt uz Kalē, ļoti pateicos. — Viņš pakāra trubiņu un uzlūkoja sulaini. — Ziniet, Sannij, man ļoti nepatīk ar jums runāt, bet šodien man ar kādu jārunā. Arī jūsu vārdu es nevaru ciest. Kur jūs dabūjāt tik nejauku vārdu?

—   No vecākiem, — Sannijs atbildēja, nepaceldams acis no darba.

—  Tad tie gan pamatīgi kļūdījušies, — Larijs teica. — Jūs tāds nemaz neizskatāties [1] . Bet mēs brauksim uz dienvidiem, uz Zilo krastu, puķu un neprāta zemi, oranžkoku birzīm. Sannij, vai jūs labprāt ēdat apelsīnus?

—  Man labāk garšo valrieksti, ser, — Sannijs atbildēja, — citi augļi man nepatīk.

Larijs iesmējās un apsēdās uz gultas malas.

—     Montekarlo! Arī mēs reiz būsim noziedznieki un atņemsim citiem naudu, — viņš teica. — MēsVairs nepētīsim citu ļaužu noziedzīgās spējas. Mēs nedomāsim par laupītājiem un slepkavām, krāpniekiem un ļaundariem. Mēs sešas nedēļas krietni atpūtīsimies un mūsu vienīgais darbs būs dolčefarniente[2].

—   Tādu spēli es neprotu, ser, — sulainis atbildēja. — Man labāk patīk kribedžs.

Larijs paņēma vakara avīzi un pārlaida acis slejām. Dažādi sīkumi viņam atgādināja amatu un pienākumu. Iebrukums Lionas bankā, bruņots uzbrukums pasta vagonam Beļģijā un beidzot kāds raksts:

"Cilvēks, kuru atrada Temzas krastmalā uz kāpnēm, pēc personības noskaidrošanas izrādījās par Gordonu Stjuartu, bagātu kanādieti. Domā, ka notikusi pašnāvība. Misters Stjuarts pavadījis ar dažiem draugiem vakaru teātrī, starpbrīdī nozudis, un pēc tam neviens viņu nav redzējis, kamēr atrada līķi. Līķa. apskate notiks nākamās dienās."

Viņš to izlasīja divas reizes un savilka uzacis.

—  Nav parasts, ka cilvēks starpbrīdī aiziet no teātra un izdara pašnāvību, atskaitot varbūt to gadījumu, ja luga nāvīgi garlaicīga, — viņš teica, un paklausīgais Sannijs atbildēja:

—  Jā, ser.

Viņš aizsvieda avīzi.

—  Sannij, man rodas nelabi ieradumi, es sāku interesēties par neizputamām lietām; bez tam man šķiet, jūs esat nepareizi salocījis manas bikses. Tūlīt sakārtojiet, sliņķi!

Pēcpusdiena pagāja, sagatavojoties aizceļojumam, un pusseptiņos viņš iegāja viesnīcas birojā samaksāt rēķinu. Pēkšņi pienāca viesnīcas zēns.

—  Holta kungs? — viņš vaicāja.

—   Jā, — Larijs teica un neuzticīgi palūkojās aploksnē, ko puika turēja rokā. — Telegramma? Negribu redzēt.

Tomēr viņš to paņēma un izlasīja:

"Ļoti steidzami. Policijas speciālziņojums. Atbrīvot visas telegrāfa līnijas. Larijam Holtam, Grand hotelī, Parīzē. — Stjuarta lieta ļoti sarežģīta. Būtu jums personīgi pateicīgs, ja jūs tūlīt atgrieztos un uzņemtos šīs lietas noskaidrošanu."

Telegrammu bija parakstījis virskomisārs. Larijam ne vien priekšnieks, bet ari personīgs draugs. Viņš grūti nopūtās un iebāza papīru kabatā.

— Kad mēs būsim Montekarlo, ser? — Sannijs jautāja, kad kungs atgriezās pie viņa.

—  Ap šo laiku pēc divpadsmit mēnešiem, — viņš nikni atbildēja.

—  Tiešām, ser? — Sannijs izbrīnējies jautāja. — Tad tas gan ir tālu.

2.

Spožajam Fredam, kuru patiesībā sauca Grogenu, tiešām bija iemesls uztraukties; pazīstams policijas ierēdnis viņam bija svinīgi apsolījies braukt uz Montekarlo, un nu viņš to satjka Parīzes — Londonas vilcienā. Lai gan viņš uzmanīgi izvairījās,viņš tomēr zināja, ka Larijs neaizmirsa viņa klātbūtni vilcienā.

Freds atstāja Viktorijas staciju ārkārtīgā steigā, jo viņš nevarēja būt drošs, vai Larija pēkšņajām darīšanām Londonā nebija sakars ar viņa paša, Freda, nolūkiem. Larijs redzēja, kā krāpnieks nozuda drūzmā, un pirmo reizi pēc aizbraukšanas no Parīzes viņš jautri iesmējās.

—  Aiznesiet manas lietas mājā, — viņš teica Sannijam,— es braukšu tūlīt uz Skotlendjardu. Varbūt es pārnākšu šovakar, varbūt tikai rit.

—  Vai sagatavot jūsu vakara uzvalku? — Sannijs vaicāja. Viņš visvairāk domāja par sava kunga ārējo izskatu. Sannijam diena bija dalīta trijās daļās — ielas uzvalks, viesību uzvalks un pidžama.

—  Nē, —jā, — dariet kā gribat.

—  Jā, ser, — Sannijs pakalpīgi atbildēja.

Larijs tūlīt aizbrauca uz policijas pārvaldi un tikai ar pūlēm tika iekšā, jo angļu ierēdņi viņu vēl nepazina. Beidzot viņš ietika lielajā birojā pie sera Džona Hezona, kas, viņam ienākot, piecēlās no sēdekļa aiz rakstāmgalda un draudzīgi izstiepa roku.

—  Mīļo Larij, — viņš teica. — Cik tas laipni, ka tu atteicies no atvaļinājuma. Tu tiešām esi lielisks draugs! Es gan nešaubījos, ka tu nāksi, es tev liku sagatavot 47. istabu. Turklāt es tev nododu vislabāko sekretāru, kāds mums pārvaldē jebkad bijis.

Džons Hezons un Larijs Holts bija veci draugi un skolas biedri, un viņu patiesi sirsnīgā draudzība bija gandriz neparasta parādība viņu amata biedru vidū.

—   Četrdesmit septītais numurs man svešs, — Larijs smaidīdams teica un novilka mēteli, — bet man ļoti patīkami iepazīties ar Skotlendjarda spējīgāko sekretāru. Kā man viņš jāsauc?

—   Tas nav nekāds "viņš", bet gan "viņa", — Hezons pasmaidīja, — mis Diāna Vorda. Viņa pie manis strādā jau sešus mēnešus, un es tiešām neesmu redzējis veiklāku un uzticamāku sievieti.

—   Žēlīgais Dievs! Sekretārs — sieviete! — Larijs pārsteigts iesaucās, bet tūlīt dedzīgi piebilda, — protams, Džon, esmu ar mieru, kā tu gribi, un nebaidos no šīs spējīgās dāmas. Protams, viņai ir dzērāja balss un viņa košļā gumiju?

—   Viņas āriene nav sevišķi valdzinoša, un viņa vairs nav jauna, bet tas jau nav galvenais, — sers Džons atbildēja vēsā balsī.

—  Apsēdies, vecais draugs, man ar tevi jārunā. Tu jau zini par Stjuarta lietu, — viņš iesāka, sniegdams Larijam papirosu etviju.

—   Mums tikai vakar kļuva zināms, ka Stjuarts bijis ļoti bagāts cilvēks. Viņš dzīvojis Anglijā jau deviņus mēnešus un visu laiku pavadījis kādā pansijā Notingemas laukumā — Marlibonā. Viņš bijis ņņklains tips, nekur negājis, ne ar vienu nedraudzējies un dzīvojis ārkārtīgi vientuļi. Protams, viņa bagātība bija zināma, bet tikai viņa Londonas baņķieri, kas sazīmēja viņa līķi, mums varēja šo un to pastāstīt. Lai gan šīs ziņas aprobežojās ar viņa vārdu un aizrādījumu par viņa īpašumiem.

—   Tu teici, ka viņš nekur negājis? Vai tad viņš visu laiku sēdēja pansijā, savā dzīvoklī?

—   Tūlīt pastāstīšu, — sers Džons teica. — Viņš reizēm izgāja, bet neviens cilvēks nezina, kādēļ viņš gājis. Viņš noteikti katru dienu ar automobili brauca uz vienu un to pašu vietu — nelielu ciemu Kentā, apmēram divdesmit piecas jūdzes no šejienes. Viņš atstāja mašīnu ciema galā un dažas stundas pazuda kā ūdenī iekritis. Mēs izpētījām, ka viņš ilgi uzturējies baznīcā, senlaiku būvē, kuras pamati likti varbūt pirms tūkstoš gadiem. Taisni pēc divām stundām ar pulksteņa noteiktību viņš atgriezās, iekāpa

automobilī — tas arvien bija īrēts — un brauca atpaka] uz Notingemas laukumu.

—  Kā sauc šo ciemu?

—   Beverlimenera, — virskomisārs teica. — Tālāk. Trešdienas vakarā viņš pirmo reizi atteicās no savām ieražām un pieņēma doktora Stefena Džeda ielūgumu kādas jaunas rēvijas pirmizrādē Makridija teātrī. Doktors Stefens Džeds ir Grinvicas apdrošināšanas biedrības direktors — tā gan ir maza biedrība, kaut kas līdzīgs ģimenes uzņēmumam, — bet viņam Si'tijā ir ļoti laba slava. Misters Džeds ir mākslas mīļotājs un viņam pieder ļoti skaists nams Čelzijā. Džedam pirmizrādē bija loža — jāpiezīmē,, avīzes raksta, ka gabals bijis ārkārtīgi neizdevies —, loža A. Stjuartsatnāca un bija uzkrītoši nemierīgs, Džeds vēlāk tā stāstīja. Pārtraukumā starp otro un trešo cēlienu viņš nepamanīts aizgāja no teātra, vairs neatgriezās, un pirmo reizi viņu ieraudzīja tikai tad, kad Temzas malā atrada viņa līķi.

—  Kāds tai naktī bija laiks? — Larijs vaicāja.

—   Sākumā skajdrs, bet vēlāk palika miglains, — sers Džons atbildēja. — Jā, arī kārtībnieks, kas dežurēja tai iecirknī, kur atrada līķi, savā paskaidrojumā man ziņo, ka starp četriem un pieciem bijusi bieza migla.

Larijs pamāja ar galvu. — Vai mēs nevarētu pieņemt, ka viņš miglā apmaldījies un iekritis upē?

—    Pilnīgi neiespējami, — sers Džons uzsvēra. — Naktī līdz pustrim upmalā nebija migla, neviens to nav redzējis. Es atkārtoju: līdz tam laikam nakts bija gaiša un skaidra.

—  Te nu nāk savāds apstāklis, — komisārs turpināja. — Kad viņu atrada, līķis gulēja uz trepju kāpieniem, tikai k^jas karājās ūdenī, un, — viņš lēni piebilda, — paisums tai laikā tikai sākās.

Larijs izbrīnējies pacēla acis.

—  Vai tu gribi teikt, ka viņu uz kāpnēm neizmeta atplūdi? — viņš neticīgi vaicāja. — Kā tad viņš būtu tur nokļuvis ar kājām ūdenī tai laikā, kad ūdens cēlās? Tobrīd vajadzēja būt bēgumam, kā citādi viņš radās uz kāpnēm?

—   Tā es arī domāju, — sers Džons palocīja galvu, — ja viņš nav noslīcis taisni tai brīdī, kad aizgāja no teātra, kad paisums sniedzās visaugstāk un jau sāka kristies, tad es nesaprotu, kā

viņš, ritam austot, kad plūdi otrreiz sāka celties, jau bija izmests uz kāpnēm.

Larijs domīgi berzēja zodu.

—   Tas man liekas aizdomīgi, — viņš teica. — Vai nav šaubu, ka viņš noslīcis?

—   Ne mazāko, — atbildēja komisārs, pavilka atvilktni un izņēma nelielu trauciņu ar dažādiem priekšmetiem. — To mēs atradām viņa kabatās. Pulkstenis ar ķēdi, cigāru etvija un šis satītais, brūnais papīra gabaliņš.

Larijs pacēla pēdējo priekšmetu. Tas bija apmēram trīs centimetrus plats un vēl mitrs.

—   Tur nekas nav rakstīts, — sers Džons teica. — Kad man atnesa šīs lietas, es papīru atritināju, bet iedomājos, ka labāk to tūlīt atkal satīt, lai ļautu tam līdz izmeklēšanai izžūt.

Larijs apskatīja pulksteni. Tas bijā vienkāršs zelta pulkstenis ar atspiežamu vaku.

—   Nav nekā sevišķa, — viņš teica, vāku aiztaisīdams, — atskaitot to, ka pulkstenis apstājies divdesmit minūtes pēc divpadsmitiem, acīmredzot nāves brīdī.

Sers Džons pamāja ar galvu.

—   Ķēde ir zelta un platīna, — Larijs domīgi norūca. — Un galā tai ir, hm, kas tas?

Ķēdes galā karājās mazs, apmēram četrus centimetrus garš zeltais tobriņš.

, Ā, zelta zīmuļa aizsargs, — Larijs teica. — Vai tur klāt piederīgais zīmulis nav atrasts?

Sers Džons purināja galvu.

—   Nē, tas ir viss, ko mēs atradām. Liekas, Stjuarts nevalkāja gredzenus. Es likšu to visu aiznest tavā birojā. Tu taču uzņemsies šo lietu?

—  Kas tad šai lietā sevišķs? — Larijs lēni vaicāja. — Vai tev ir aizdomas?

—   Jā un nē, — viņš teica. — Man ir nojauta, ka šeit saskatāmas nozieguma pazīmes. Jau tas apstāklis vien, ka viņu atrada uz kāpnēm paisuma laikā, lai gan viņš miris neapšaubāmi bēguma laikā, man liek domāt, ka še mums nav darīšana ar nejaušu nāves gadījumu, un ari līķa apskatē es nebūtu protestējis, ja es būtu domājis, ka šeit noticis vienkāršs nelaimes gadījums.

Larijs atkal aplūkoja pulksteni.

—   Dīvaini, — viņš klusi noteica un pēc mirkļa turpināja. — Vai es šīs lietas varu tūlīt paņemt līdzi?

—  Protams, — komisārs atbildēja. — Vai negribi aplūkot mironi?

Larijs vilcinājās.

—   Nē, pateicos. Es vispirms aiziešu pie doktora Džeda. Vai vari man pateikt viņa adresi?

Sers Džons paskatījās pulkstenī uz kamīna malas.

—   Viņš vēl būs savā birojā. Viņš pieder pie tiem nenogurstošiem cilvēkiem, kas strādā līdz vēlai naktij. Blumsberijas laukumā 27; namu tu atradīsi.

Larijs paņēma trauku ar pierādījumiem un gāja uz durvju pusi.

—   Un tagad aplūkosim burvīgo sekretāri, — viņš teica, un sers Džons pasmaidīja.

3.

Istaba Nr. 47 bija vienu stāvu augstāk par sera Džona biroju, gara koridora galā. Trauciņu rokā turēdams, viņš atvēra durvis un apstājās uz maza, skaisti ierīkota darba kabineta sliekšņa.

—  Hallo! — viņš pārsteigts iesaucās. — Vai es neesmu ienācis citā istabā?

Meitene, kas, viņam ienākot, pacēlās no krēsla, bija jauna un neparasti skaista. Biezie, tumšdzeltenie mati, kas krita pār viņas pieri, bija pārsteidzošā kontrastā ar viņas skaidrajām, pelēkajām, izbrīnās pilnajām acīm. Viņas stāvs bija slaids un lokans, un, kad viņa pasmaidīja, Larijam likās, ka viņš dzīvē nekad nav redzējis tik graciozu un mīļu sievieti.

—  Te ir inspektora Holta kabinets, — viņa teica.

—  Žēlīgais Dievs! — Larijs teica, lēni ienāca istabā un aizvēra durvis.

Viņš piegāja pie otra rakstāmgalda un nolika atnesto trauku.

—   Te ir inspektora Holta kabinets, — jaunava izbrīnējusies atkārtoja. — Vai jūs viņam atnesāt šīs lietas?

Larijs palocīja galvu un domīgi uzlūkoja meiteni.

—• Kas tas? — viņš pēkšņi iesaucās un rādīja uz cita galdiņa noliktu kannu ar glāzi.

—  Tas? Inspektoram Holtam, — viņa atbildēja.

Larijs ieskatījās kannā.

—  Piens? — viņš izbrīnējies vaicāja.

—  Jā, — viņa atbildēja. — Ziniet, inspektors Holts ir diezgan vecs vīrs, un, kad es komisāram vaicāju, vai misteram Holtam pēc garā ceļojuma nevajadzētu pagādāt kādu atspirdzinājumu, viņš man ieteica tikai tādus ēdienus, kas piemēroti slimniekam, galvenā kārtā pienu. Un citus slimnieka ēdienus es šeit nevarēju pagatavot…

Viņa apklusa un izbrīnā uzlūkoja Lariju, jo tas vairs nevarēja valdīt smieklus.

—  Es esmu inspektors Holts, — viņš teica un slaucīja smieklu asaras.

—  Jūs? — viņa stomījās.

—   Jā, es esmu tas pats slimais vecis, — viņš jautri teica. — Komisārs sers Džons jūs izjokojis, mis…, es nezinu jūsu vārdu. Varbūt jūs tagad būsiet tik laipna un atvedīsiet padzīvojušo dāmu misis Vordu?

Viņas lūpas rotāja smaids.

—  Es pati esmu mis Vorda, — viņa teica, un šoreiz bija Larija kārta brīnīties. Tad viņš smaidīdams izstiepa roku.

i*. Mis Vorda, mēs abi esam bēdu biedri. Mēs abi esam policijas komisāra viltības upuri. Es ļoti priecājos ar jums iepazīties un — jūtos atvieglots.

—   Arī es jūtos mazliet atvieglota, — daiļā meitene pasmaidīja, apsēdusies pie sava galda. Larijs sekoja katrai viņas kustībai un jūsmoja par viņas līgano gaitu.

—   Sers Džons man teica, ka jūs esot apmēram sešdesmit gadus vecs un slimojat ar aizdusu, un tādēļ viņš mani lūdza rūpēties, lai birojā nebūtu caurvēja. Es jau pasūtīju biezus loga aizkarus.

Larijs dažus mirkļus pārdomāja. — Varbūt ir labi, ka es neaizbraucu uz Montekarlo, — viņš teica un apsēdās pie sava rakstāmgalda. — Bet nu ķersimies pie darba. Kā jums liekas?

Viņa atšķīra stenogrammu burtnīcu un paņēma zīmuli, kamēr Larijs izmeklēja atnestās lietas.

—   Rakstiet, lūdzu, — viņš iesāka. — "Pulkstenis: Gildmaņa firmas, Torcnto, zelta, ar akmeņiem. Nr. A. 778432. Vāka iekšpuse bez uzrakstiem." — Viņš atvēra vāku, atkal to aizspieda un uzvilka atsperi. — "Pirms apstāšanās nav gājis ilgāk par sešām stundām."

Viņa paskatījās.

—  Vai tas sakarā ar Stjuarta lietu? — viņa vaicāja.

—  Jā, — Larijs atbildēja. — Vai jums tā jau zināma?

—    Tikai tas, ko man stāstīja komisārs, — viņa atteica, — nelaimīgais! Bet es jau esmu pieradusi pie šejienes šausmām un pamazām sāku norūdīties. Man liekas, tā klājas arī medicīnas studentiem. Es divus gadus biju slimnieku kopēja aklo patversmē, un arī tur es daudz ko pieredzēju. Vai neticat? — viņa pasmaidīja.

—  Kādēļ nē, — Larijs domīgi noteica un pārdomāja, cik jauna vina vēl bijusi, kad sākusi pati pelnīt uzturu. Viņa tam likās divdesmit vienu gadu veca, ja ne vēl jaunāka. — Vai jums patīk šeit strādāt?

Viņa palocīja galvu.

—  Ļoti, — viņa atbildēja. — Sers Džons teica, ka ar laiku no manis iznākšot… — viņa mirkli vilcinājās un meklēja vārdus.

—  Labs pēdu dzinējs? Lūdzu, nesakiet tā, — Larijs lūdzās, — es domāju, ka šis darbs pienākas mums. Sieviešu konkurence…

—  Jūs aizmirstat darbu, mister Holt, — viņa teica, galvu purinādama, — es iesāku rakstīt par pulksteni.

Viņš pasmējās un turpināja apskati.

"Platīna un zelta ķēde, divdesmit astoņus centimetrus gara, vienā galā noslēdzams riņķis ar zelta zīmuļa aizsargu", — viņš diktēja tālāk. — Vismaz man šķiet, ka tas ir zelta. Vai zīmulis nav atrasts?

—  Nē, — viņa teica, — es seržantam, kas atnesa šīs lietas, vēl sevišķi jautāju, vai nav atrasts zīmulis.

Larijs pārsteigts paskatījās viņā.

—  Vai jūs to ievērojāt?

—   Protams, tas mani pārsteidza, — viņa mierīgi atbildēja. — Arī nazis ir pazudis.

Viņš neliekuļotā izbrinā paskatījās pāri galdam.

—   Kāds nazis?

Man liekas, tur vajadzēja būt nazim, — viņa teica. — Zīmulim riņķis ir par lielu. Ja labi ielūkosieties, jūs atradīsiet vēl otru mazāku riņķi, acīmredzot, tas bijis savienots ar to, kas turēja zīmuli. Kad lietas atnesa, viņš bija vaļā, bet es atliektos galus saspiedu kopā. Izskatījās, it kā nazis būtu ar varu norauts. Es domāju, ka tur vajadzēja būt nazim, jo vīrieši taču bieži nēsā pie pulksteņa ķēdes mazus zelta kabatas nazīšus.

—  Vai arī cigāru apgriezējus? — Larijs iebilda.

—  Arī es tā domāju, — viņa piekrita, — bet cigāru apgriezēju viņi taču nebūtu pūlējušies noraut.

—  Kādi viņi? — viņš jautāja.

—   Kas Stjuartu nogalināja, tas katrā ziņā paņēma visus ieročus, ko atrada, — viņa mierīgi atbildēja.

Viņš atkal paņēma pulksteņa ķēdi, ievēroja otru riņķi un brīnījās, ka pats nebija to ieraudzījis.

—    Man liekas, jums taisnība, — viņš teica pēc ilgākas apskates. — Riņķis ir daudz lielāks, vēl var skaidri redzēt lūzumu, kur norauts nazis. Hm. — Viņš nolika ķēdi atpakaļ traukā un paskatījās savā pulkstenī. — Vai jūs aplūkojāt arī citus priekšmetus?

Viņa purināja galvu.

—  Tikai pulksteni un ķēdi.

Viņš pārlaida skatu istabas sienām un ieraudzīja sienā ierīkotu skapi.

Vai tas tukšs? Atliksim tālāko izmeklēšanu, kamēr es pārnākšu. Man jāaiziet pie kāda cilvēka.

Viņš ielika trauku ar rotas lietām skapī, aizslēdza durvis un nodeva atslēgas jaunavai. Pie durvīm stāvot, viņš kaut ko atcerējās.

—   Kad es pārnākšu, jūs droši vien vairs nebūsiet šeit? Jums taču ir noteikts darba laiks?

—   Mans princips ir — nekad nestrādāt ilgāk kā līdz diviem pēc pusnakts, — viņa nopietni atteica.

Viņa nebrīnījās par Holta pārsteigumu.

—   Man liekas, es nekad neesmu redzējis tādu meiteni kā jūs, — viņš, domās nogrimis, atteica.

Viņa nosarka un nolaida acis. Tad viņa atkal paskatījās Larija sejā. Viņas ac is spulgoja kā zvaigznes.

—  Varbūt arī es nekad neesmu satikusi tādu cilvēku kā jūs.

No Skotlendjarda izejot, Larijs zinj\ja, ka viņa dzīve bija radies jauns un ļoti svarīgs faktors. /

4.

Spožais Freds bija atstājis staciju lielā steigā, bet ārpusē viņš apstājās un nogaidīja, kamēr aizbrauca Larija automobilis.

Viņam ļoti gribējās, lai šovakar neviens nenovēro viņa gaitas, un bez tam viņš juta dziļu respektu pret Larija Holta atjautību un talantu. Kad Eiropas krāpnieki satikās, viņi bija vienis prātis, ka Larija Holta aizceļošana viņpasaulē visiem būtu ļoti patīkams pārsteigums. Visi viņu pazina un baidījās no šī vīra pārcilvēciskās neatlaidības, ar kādu tas dzina reiz atrastas pēdas. Un Fredam vairāk nekā visiem citiem bija iemesls uzmanīties.

Pēc Larija aizbraukšanas viņš vēl desmit minūtes nogaidīja, nodeva rokas bagāžas noliktavā savu ceļa somu, caur sānu durvīm izgāja no stacijas un iekāpa pirmajā brīvā automobilī. Pēc desmit minūtēm viņš jau bija klusajā Blumsberijas laukumā, kur atrodami galvenā kārtā advokātu biroji. Nams, pie kura viņš izkāpa, bija šaurs, augsts, no sarkaniem ķieģeļiem būvēts un grima pilnīgā tumsā, atskaitot pirmā stāva logus. Šveicars viņam uzmeta neuzticīgu skatienu.

—  Biroju slēdza jau pirms dažām stundām, ser, — viņš, galvu purinādams, teica. — Un to atvērs tikai rītā deviņos.

—   Vai doktors Džeds vēl šeit? — Spožais Freds jautāja un pastūma cigāru no viena lūpu kakta otrā.

Sargs mirkli vilcinājās.

—   Misters Džeds vēl strādā, bet es nezinu, vai viņam patiks, ka to traucē.

—   Jums tā liekas? — Freds ar izsmieklu jautāja. — Uzejiet augšā un pasakiet šim kungam, ka misters Valters Smits grib ar viņu runāt. Tikai neaizmirstiet vārdu — tas ir mazliet neparasts, — viņš zobojās.

Lifta vadītājs šaubīgi paskatījās ienācējā.

—   Es tikai piedzīvošu nepatikšanas, — viņš norūca, iekāpdams vienā no abiem liftiem un nospiezdams izslēdzēju.

Doktora Džeda birojs laikam bija augšstāvā, jo lifta motors dūca ļoti ilgi. Pēc dažām minūtēm lifts noslīdēja lejā un šveicars atvēra durvis.

—  Viņš jūs grib pieņemt, ser, — viņš teica. — Es jūs uzvēdīšu augšā.

—  Jums vajadzēja mani pazīt, seržant, — Freds, liftā iekāpjot, teica. — Pēdējos gados es šeit nāku diezgan bieži.

—   Varbūt es tai laikā nestrādāju, — šveicars atbildēja, kad lifts jau pamazām sāka celties augšup. — Mēs šeit esam divi. Vai jūs neesat mistera Dāvida draugs, ser?

Freds nesavilka nevienu vaibstu,

—  Nē, — viņš nevērīgi atbildēja, — misteru Dāvidu es nepazīstu.

—  Jā, tas bija bēdīgs notikums. Iedomājieties, pirms četriem gadiem viņš pēkšņi nomira.

Freds to ļoti labi zināja. Bet viņam nenāca prātā to izrādīt. Mistera Dāvida nāve viņam bija laupījusi "likumīgu" ienākumu avotu, un viņa tagadējie ienākumi atkarājās no gadījuma un laipnības. Tos viņš ik brīdi varēja zaudēt un dabūt dažus gadus cietuma, ja jautrais misters Džeds reiz zaudētu pacietību un vairs nedotu viņam naudu.

Lifts apstājās, un viņš sekoja šveicaram, kas pieklauvēja pie kādām durvīm. Skaļa balss lūdza iekšā, un Spožais Freds lepni iegāja elegantā kabinetā. Viņš sveicināja dzīvokļa īpašnieku ar vēsu galvas pamājienu.

Doktors Džeds piecēlās viņu apsveikt.

—  Pateicos, seržant, — viņš teica un pasvieda sudraba naudas gabalu pāri istabai. Šveicars to veikli uzķēra.

—   Lūdzu, atnesiet man papirosus! — Kad durvis aizvērās, doktors Džeds smaidīdams teica. — Apsēdieties, blēdi, jūs laikam atnācāt pēc savas parastās porcijas?

Viņš bija liels, spēcīgs un ļoti plecīgs vīrietis ar ziedošu seju. Viņa piere bija ļoti augsta un dziļi iegrimušās acis tālu viena no otras. Par spīti savam skaļajam, mazliet rupjajam humoram, viņš izdvesa laipnu omulību. Freds nejutās aizskarts un apsēdās krēsla stūri.

—  Jā, doktor, esmu atkal šeit, — viņš sacīja.

Doktors Džeds palocīja galvu un sāka meklēt kabatās papirosus.

—   Ko jūs meklējat — cigareti? — Freds vaicāja un izvilka savu etviju, bet doktors ar platu, laipnu, ļoti zīmīgu smaidu papurināja galvu.— Ļoti pateicos, mister Grogen, — viņš klusi smējās. — Es nekad nesmēķēju cigaretes, ko man piedāvā jūsu amata biedri.— Ko nozīmē vārdi "mana amata biedri'? — Spožais Freds īgni norūca. — Vai domājat, ka gribu jūs apreibināt?

—   Es jūs gaidīju, — viņš atteica, neklausīdamies Freda jautājumu, un apsēdās. — Cik atceros, jums ir ārkārtīgi liels riebums pret banku čekiem.

Spožais Freds saviebās.

—  Pareizi, doktor, — viņš teica. —Tā ir mana vājība.

Doktors Džeds izvilka atslēgu saini, piegāja pie skapja, atvilka

aizsargu un, pār plecu paskatījies, teica: — Nu, nemaz tā neskatieties, vecais draugs; es neglabāju skapī naudu, izņemot tos gadījumus, kad man jāmaksā izspiedējiem.

Freds atkal savieba seju.

—  Asi vārdi vēl nevienu nav nogalinājuši, — viņš ironiski noteica.

Doktors izņēma kādu aploksni un atkal aizslēdza skapja durvis. Tad viņš lēnām atgriezās pie rakstāmgalda, nometa uz tā biezo, smago aploksni un sāka šķirstīt piezīmju grāmatu, ko bija izņēmis no galda atvilktnes.

—  Jūs esat atnākuši trīs dienas par agru, — viņš piezīmēja, un Freds izbrīnā palocīja galvu.

—  Jums gan apķērīga galva, doktora kungs. Apbrīnojami! Pareizi, es atnācu trīs dienas ātrāk, jo man ļoti steidzīgi jāaizceļo, lai satiktu Nicā kādu draugu.

Doktors pasvieda viņam smago aploksni.

—   Šai aploksnē ir tūkstoš divi simti sterliņmārciņu; jums nav jāpārskaita, būs pareizi, — doktors Džeds teica, atlaidās krēslā, izvilka no vestes kabatas zelta zobu bakstāmo un domīgi paskatījās viesim acīs. — Protams, es būtu vislielākais muļķis pasaulē, ja vēlreiz padotos tik nekrietnai naudas izspiešanai. Es to daru, lai mana brāļa piemiņai neceltu neslavu.

—  Ja jūsu brālim patīk Monpeljē pilsētā šaut cilvēkus un ja es nejauši gados tuvumā un palīdzu viņam izbēgt — es varu pierādīt, ka esmu to darījis — tad, liekas, man ir tiesības pieprasīt nelielu atlīdzību.

—  Jūs esat apbrīnojams nelietis, — otrs atteica ar laipnu smaidu. — Un jūs' mani uzjautrināt. Iedomājieties, ka es būtu citāds, nekā patiesībā esmu! Iedomājieties, ka es būtu izmisis, bet nevarētu sadzīt naudu! Ko tad? Es varētu jūs…?

Viņš iesmējās, iedomādamies, ko varētu izdarīt.

—  Man tas būtu gandrīz vienalga, bet ne jums, — Freds atteica. — Es visu šo notikumu aprakstīju: kā viņš šāva, kā es tam palīdzēju aizbēgt un kā es, Londonā atgriezies, dabūju zināt, ka viņu sauc'misteru Dāvidu Džedu; visa šī lieta ir nodota manam likumu urķim.

—  Jūsu advokātam?

—  Protams, advokātam, — Freds palocīja galvu. Viņš noliecās pār galdu. — Ziniet, sākumā es neticēju, ka jūsu brālis miris, es domāju, ka tā ir tikai blēdība, ar kuru jūs gribat mani veikli piemuļķot, un es nebūtu ticējis arī avīžu ziņojumam, ja nebūtu pats stāvējis pie viņa kapa.

Doktors Džeds iebāza zobu bakstāmo kabatā un piecēlās.

—  Un jūs iedrošināties viņa vārdam celt neslavu? — viņš teica. Visa viņa laipnība bija nozudusi, viņš drebēja nevaldāmā sašutumā.

Viņš apgāja galdam apkārt un drūmi paskatījās viesim sejā, bet Freds, ar šādiem skatiem apradis — viņš nebija pirmo reizi izspiedēja gaitās — , tikai pasmaidīja.

—  Viņš bija labākais cilvēks, kas jebkad dzīvojis pasaulē. Veiklākais, brīnišķīgākais cilvēks, — doktors Džeds nobālis turpināja.

Varbūt viens no lielākajiem vīriem, ko pasaule redzējusi. — Viņa balss trīcēja augstākā satraukumā. — Un tāds cilvēks kā jūs… — Viņa roka krita lejup, un Freds nepaguva atjēgties, kad viņš to bija sagrābis aiz apkakles un uzrāvis kājās.

—  Ko jūs iedomājaties? — Freds kliedza un pūlējās izrauties.

—  Naudas man nav žēl, — Džeds sauca. — Tā man vienaldzīga. Bet apziņa, ka jūs… jūs… viņu turat savā varā, apmētājat dubļiem cilvēku, kas… — viņa balss saiūza, un viņš pacēla otru roku.

Atskanēja mežonīgs kliedziens. Freds ar visu spēku metās atpakaļ un izrāvās no pretinieka rokām. Pēkšņi kā uzburts viņa rokā parādījās revolveris.

—  Celiet rokas augšā un nekustieties! Nolādēts!

Šai brīdī maiga balss mīļi vaicāja:

—  Vai drīkstu palīdzēt?

Freds pagriezās. Uz sliekšņa, draudzīgi smaidīdams, stāvēja Larijs Holts.

Spožais Freds neizsakāmi pārsteigts uzlūkoja ienācēju.

—   Patiesi, jūs neesat zaudējuši laiku! — Šos vārdus viņš izgrūda gandrīz neapzinīgi, un Larijs klusi pasmaidīja.

—  Man tā vien šķiet, ka jūs bez atļaujas nēsājat ieroci, Fred?

—   Tas taču pie mums nav nekāds noziegums? — uzrunātais īgni norūca un nolaida revolveri.

Doktors Džeds jau bija atguvies un nevērīgi teica:

—  Jūs taču pazīstat mūsu draugu Grogenu? Viņš ir mūsu teātra savienības loceklis, un mēs nupat izmēģinājām kādas atriebības drāmas skatu. Man šķiet, mēs tēlojam gluži labi.

—  Jā, tam jābūt no Jūlija Cēzara, — Larijs sausā balsī atbildēja. — Ziniet, Kasija un Bruta scēna. Lai gan tai laikā vēl nelietoja revolverus…

Doktors uzlūkoja pārmaiņus Lariju un Spožo Fredu.

—   Ar ko man gods runāt? — viņš vaicāja. Viņš vēl bija bāls, bet viņa balss bija atguvusi pieklājīgi laipno noskaņu.

—   Es esmu Skotlendjarda inspektors Larijs Holts, — Larijs teica. — Bet tagad runāsim nopietni! Vai jūs ceļat apsūdzību pret šo cilvēku?

—  Nē, nē, — Džeds smaidīdams atteica. — Nē, tiešām tā bija tikai nevainīga niekošanās.

Larija skatiens klīda no viena vīrieša pie otra.

—  Parasti apdrošināšanas sabiedrību direktori gan neniekojas ar tik bīstamiem noziedzniekiem. Man šķiet, jūs šo vīru pazīstat?

—  Esmu viņu dažas reizes saticis, — Džeds mierīgi atbildēja.

—   Protams, jūs zināt, ka viņš ir noziedznieks, kas pazīstams zem vārda "Spožais Freds", un ka viņš Francijā jau vairākus gadus sēdējis cietumā?

Doktors dažus mirkļus klusēja.

—   Tā es jau domāju, — viņš klusi teica. — Saprotu, ka jums liekas dīvaini mani sakari ar šo cilvēku, bet diemžēl es nevaru jums dot tuvākus paskaidrojumus.

Larijs pamāja ar galvu. Vienīgi Spožais Freds bija norūpējies. Viņš svīda nāves bailēs, ka doktors Džeds neizstāsta Larijam viņa nāciena iemeslu, bet doktors Džeds to nedomāja darīt.

—     Jūs tagad varat iet! — viņš īsi noteica. Spožais Freds centās izlikties aukstasinīgs un trīcošām rokām aizkūpināja cigareti.

—  Jums vajadzētu nopirkt citrobromīnu, — Larijs teica, viņu novērodams. — Aptiekas preču veikals ielas stūrī vēl bija vaļā, kad nācu tam garām.

Cenzdamies izlikties pilnīgi vienaldzīgs, Freds lepni izgāja ārā. Larijs nogaidīja, kamēr viņš pazuda, un pagriezās pret doktoru.

—  Man joti žēl, ka biju spiests ienākt tik nepiemērotā brīdī, — viņš teica. — Bet man šķiet, briesmas jums nedraudēja. Freda dramatiskie efekti pastāv tikai draudos, šaut viņš nešauj.

—   Man arī tā liekas, — doktors smējās. — Sēdieties, mister Holt! Protams, es nevarēju iedomāties, ka jūs šovakar nāksiet. Es parasti vakaros šeit strādāju ļoti ilgi.

—   Kad es atnācu, lejā neviena nebija, — Larijs teica, — es atvainojos, ka ienācu nepieteicies.

Doktors palocīja galvu.

—  Es aizsūtīju šveicaru pēc papirosiem, lūk, tur jau viņš nāk.

It kā viņa vārdus apstiprinot, pie durvīm atskanēja klaudziens,

šveicars ienāca un nolika uz galda papirosu kastiņu.

—  Nu, mister Holt, kādēļ jūs mani pagodināt ar apciemojumu?

—   doktors teica, aizkūpinādams cigareti, — man šķiet, tam būs sakars ar Stjuarta lietu. Viens no jūsu ierēdņiem jau bija šeit.

—  Gluži pareizi, es nācu ar jums runāt Stjuarta lietā, — Larijs palocīja galvu. — Esmu uzņēmies šīs lietas izmeklēšanu un patlabaa,pārtraucu lietišķo pierādījumu apskati.

—   Es šai lietā ļoti maz zinu, — doktors, omulīgi smēķējot, atbildēja. — Aizvakar mēs ar Stjuartu bijām teātrī. Viņš bija savāds, ļoti kluss un par visām lietām ārkārtīgi noslēgts cilvēks, un es ar viņu iepazinos tikai pateicoties nejaušam gadījumam. Mans auto sadūrās ar viņa taksometru, un es dabūju dažus niecīgus ievainojumus. Viņš apjautājās pa manu veselību, un tā sākās mūsu draudzība, ja šeit vispār var būt runa par draudzību.

—   Lūdzu, izstāstiet man visos sīkumos tā vakara notikumus!

—  Larijs teica.

Doktors paskatījās griestos:

—   Ļaujiet man pārdomāt. Varu jums izstāstīt visu diezgan noteikti, jo esmu mazliet pedantiski kārtīgs cilvēks. Mēs satikāmies pie teātra ieejas ceturksni priekš astoņiem un tūlīt iegājām ložā A, tā ir pēdējā teātra kreisajā pusē. Ložas atrodas apmēram trotuāra līmenī, kamēr parkets un stāvvietas iegrimst zemāk. īsi pirms otrā cēliena beigām viņš atvainojās un izgāja no ložas. No tā brīža es Stjuartu vairs neesmu redzējis.

—  Vai no ložu slēdzējiem viņu neviens nav ievērojis?

—  Nē, bet to viegli izskaidrot. Jūs zināt, ka tovakar bija pirmizrāde. Protams, arī kalpotāji grib noskatīties izrādi un stāv pie zāles ieejas, aizmirsdami darbu.

—  Vai jūs zinājāt, ka Stjuarts bagāts, gandrīz vai miljonārs?

—  Par to man nebija ne jausmas, — doktors nopietni atbildēja. — Es vispār par viņu zināju tikai to, ka viņš atbraucis no Kanādas.

—   Es cerēju no jums dabūt vairāk paskaidrojumu, — Larijs vīlies noteica. — Liekas, Stjuartu šeit neviens nav pazinis, un tādēļ es domāju, ka jums viņš būs visvairāk uzticējies.

—   Ne es, ne viņa baņķieri par viņu nekā nezinājām. Tikai šorīt es dabūju no Londonas un Čethemas bankas direktora zināt, ka viņš bijis šīs bankas klients. Vienīgais, ko mēs zinājām, bija tas, ka Stjuarts ir loti bagāts cilvēks.

5.

Pēc dažām minūtēm Larijs, domās nogrimis, gāja pa Blumsberijas laukumu. Ko Freds darīja Džeda birojā? Ko nozīmēja viņa revolveris un doktora bailēs nobālusī seja? Šeit slēpās cita maza mīkla, bet Larijam nebija ne laika, ne gribas to pētīt. Viņa priekšā lēni un apdomīgi gāja savu ceļu kāds vīrs, vienmuļi klaudzinādams uz trotuāra sava spieķa dzelzs galu. Larijs pagāja viņam garām un redzēja to vēlreiz, kad gaidīja brīvu auto.

—   Akls, — viņš nodomāja, nepārtraukdams prātojumus par Fredu un doktoru Džedu.

Bet viņam nebija laika nodarboties ar blakus lietām. Viņš iekāpa taksometrā un aizbrauca uz Vestminsteru, kur tam bija jāizpilda drausmīgs pienākums. Vestminsteras līķu zālē viņš satika divus Skotlendjarda ierēdņus, kas viņu jau gaidīja.

Lika izmeklēšana nevilkās ilgi; atskaitot nobrāztu kreisās kājas potīti, nekādas uzkrītošas zīmes nebija redzamas. Tad Larijs izmeklēja mirušā drēbes, kuras glabājās blakus istabā.

—  Te ir krekls, ser, — ierēdnis teica un parādīja satītu veļas gabalu. — Es nevaru izskaidrot zilos plankumus krekla krūtīs.

Larijs izklāja kreklu zem lampas. Tas bija vēl mitrs frakas krekls. Uz krūtīm skaidri varēja redzēt zilgansarkanus plankumus.

—  Ķīmiskā zīmuļa traipi, — Larijs teica, tai pašā mirklī atcerēdamies nozudušo zīmuli. Bet ko nozīmēja šīs trīs neveiklu zīmju un āķu rindas?

Un pēkšņi viņš atrada izskaidrojumu. Viņš ātri apgrieza kreklu un aiz pārsteiguma iekliedzās. Krekla iekšpusē bija skaidri salasāmas ar ķīmisku zīmuli uzrakstītas trīs burtu rindas.

Zili sarkanie vārdi bija mitrumā mazliet izplūduši, bet Larija asais skatiens tos drīz izburtoja:

"Nāvi acu priekšā redzot, es, Gordons Stjuarts no Kalgarijas, Merhilla muižas, visu savu īpašumu novēlu manai meitai Klarisai un lūdzu tiesas iestādes šo novēlējumu uzskatīt kā manu pēdējo gribu un testamentu. Gordons Stjuarts."

Zemāk bija gandrīz nesalasāma, pēkšņi pārtraukta rinda, kuras pirmais vārds sākās ar burtu 0:

"0… mani… ievilinājis slazdos…"

Larijs paskatījās apkārt.

—   Tas ir dīvainākais testaments, kas jebkad uzrakstīts, — viņTklusi teica.

Viņš nolika kreklu, iegāja atpakaļ līķu zālē un vēlreiz izmeklēja mironi. Viņa rokas bija krampjaini savilktas, — šo apstākli ārsti acīmredzot nebija ievērojuši. Ar lielām pūlēm viņš atlauza pirkstus, un kāds priekšmets skanot nokrita uz akmens grīdas. Viņš pieliecās un to pacēla: savāda, neredzēta izstrādājuma salauzta aproces poga. Uz melnas emaljas pamata mazu dimantu vainags. Viņš pārmeklēja visu vēlreiz ar lielāko rūpību, bet nekā jauna neatrada.

Larijs, uzacis savilcis, paskatījās ierēdņos. Ko tas nozīmēja? Kāda sakarība bija visiem šiem sīkumiem? Sakarība šeit bija — par to viņš nešaubījās; doktora Džeda un Spožā Freda dīvainā sastapšanās, uz virskrekla rakstītais testaments un beidzot šis negaidītais atradums — aproces poga!

—  Slepkavība!

Viņš to zināja, juta, tūkstoš netveramas balsis čukstēja to viņam ausīs.

—  Slepkavība! Slepkavība!

6.

Viss šis notikums tinās necaurskatāmā, mīklainā miglā. Varēja jaust dīvainu tēlu kustības, bet tās atgādināja ēnas, kas tikai mirkli parādījās, lai atkal nozustu.

Kad viņš pārnāca birojā, viņa sekretāre vārīja kafiju uz elektriskā sildītāja.

—   Hallo! — viņš pārsteigts iesaucās. — Es jūs gandrīz biju aizmirsis.

—   Sakiet, vai Stjuarta kreklam nebija aproču pogu? — viņš steigšus vaicāja.

Viņa palocīja galvu un paņēma no galda mazu sainīti.

—   Komisārs bija aizmirsis tās atsūtīt; viņas atnesa, kad jūs jau bijāt aizgājuši.

Viņš atraisīja papīru un atrada divas vienkāršas zelta pogas bez monogrammām un ģerboņiem.

Larijs izvilka no kabatas aproces pogu ar emalju un briljantiem un sāka to uzmanīgi aplūkot.

—   Kas tas? — viņa vaicāja. — Vai to jūs atradāt viņa… — viņa nodrebēja.

—  Jā, es to atradu viņa rokā, — viņš pamāja ar galvu.

—  Tātad jūs domājat, ka notikusi slepkavība?

—   Esmu par to absolūti pārliecināts, — viņš mierīgi teica. — Bet būs loti grūti to pierādīt, un, ja nenotiks brīnums, tad noziedznieks izies sveikā.

Viņš izņēma no sienas skapja agrāk minēto trauku un nolika visas trīs aproču pogas pie pārējiem priekšmetiem. — Nekāda pieturas punkta, — viņš klusi purināja galvu.

Tad viņš atcerējās, ka vēl nebija izmeklējis brūno papīra gabaliņu. — Man nav ne jausmas, ko tas nozīmē; šis papīrītis viņam bija kabatā.

Viņš to atritināja un izklāja uz galda. Meitene, viņam iepretim nosēdusies, noliecās un skatījās, kā viņš izgludināja apmēram desmit centimetrus garo, šauro papīra strēmelīti.

—  Te nekas nav redzams, — viņš teica un pagrieza papīrītim otru pusi, — un arī otrā pusē nekā nav. Es likšu to rītā fotografēt.

—  Acumirkli, — viņa pēkšņi iesaucās, izņēma papīru no rokas un ļāva saviem maigajiem pirkstu galiem slīdēt pāri papīra virsmai.

Viņš redzēja, ka viņa nobāl.

—   Man jau tā likās, — viņa čukstēja, — un, kad es redzēju izcilās vietas, es biju jau gandrīz pārliecināta.

—  Par ko? — viņš nepacietīgi jautāja.

—  Šeit daži vārdi uzrakstīti neredzīgo rakstā, — viņa teica un atkal ar pirkstu galiem pieskārās rakstam.

—  Neredzīgo rakstā? — viņš izbrīnējies iesaucās.

Viņa palocīja galvu.

—   To es iemācījos neredzīgo iestādē, bet vairāki vārdi ir izdzisuši, laikam tas būtu mitruma iespaids. Vai neuzrakstīsiet, ko jums diktēšu?

Viņš paķēra zīmuli, noplēsa papīra lapu no bloka un gaidīja. Šai mirkli viņš nejauši iedomājās, ka viņu lomas bija mainījušās. Viņš bija sekretārs un viņa — detektīvs.

—   Pirmais vārds ir "Nogalinājis", — viņa iesāka, — tad nāk tukģa vieta, pēc tam vārds "Dear"; aiz tā atkal tukša vieta un beidzot burti "…zijā…", tas ir viss.

Starp viņiem uz galda gulēja drausmīgais atklājums, un viņi samulsuši paskatījās viens otrā. Kāds nožēlojams neredzīgais no visām tām drūmajām ēnām, kas taustņās ap viņiem šī notikuma neizpētāmā miglā, bija sūtījis šo noslēpumaino ziņojumu? Kas slēpās aiz šī mitrā papīra gabaliņa? Kam piederēja poga, ko mironis krampjaini turēja savos stingušos pirkstos? Kādēļ viņš bija noslepkavots? Viņa kabatā atrada naudu, dārglietas nebija aizskartas. Viņš nebija nogalināts aiz mantkārības, arī ne aiz atriebības, jo viņš šeit visiem bija svešs.

Bet viens fakts bija neapgāžams, un Larijs zināja, ka tas noteic visu viņa turpmāko rīcību.

—  Slepkavība, — viņš klusi teica. — Slepkavība, un es atradīšu cilvēku, kas to izdarījis, kaut arī man būtu jānokāpj ellē!

7 .

Diāna Vorda paskatījās priekšniekam acīs, un viņas dzidrajā skatienā atmirdzēja pamodusies ziņkārība.

,— Un jūs sakāt, ka tās ir neredzīgo raksta zīmes? — viņš klusā balsī vaicāja.

—  Jā, — viņa teica. — Tas ir punktu raksta veids, kur punktu savstarpējās attiecības nozīmē dažādus burtus.

Viņa pacēla papīru.

—   Neredzīgie rakstot lieto mazu instrumentu, līdzīgu skolnieku grifelei, kurai pievienots rokturis. Bet šie vārdi rakstīti lielā steigā ar kādu smailu priekšmetu bez roktura. Es jūtu, ka punkti vietām sajukuši. Pārējie vārdi ir nesalasāmi tādēļ, ka papīrs pa daļai izmircis, bet pa daļai ari tādēļ, ka pārāk neskaidri uzrakstīti.

—Vai Stjuarts to varēja uzrakstīt ar savu zīmuli?

Viņa papurināja galvu un steigšus jautāja:

—  Vai jūs to atradāt?

—   Nē, — Larijs saīdzis atbildēja, — bet es atradu, kur viņš savu zīmuli lietojis.

Viņš atraisīja atnesto sainīti un parādīja viņai kreklu ar traģisko ziņojumu.

—  Kādēļ viņš rakstīja krekla iekšpusē? — Larijs klusi vaicāja.

—  Un kādēļ kreisā pusē?

Diāna saprata, ko viņš domāja.

—   Viņš varēja rakstīt tikai kreisā pusē, ja rakstīja ar labo roku, —viņa teica.

—  Bet kādēļ iekšpusē?

Viņa purināja galvu.

—   Zinu! — Larijs triumfējot iesaucās. — Viņš tur uzrakstīja savu pēdējo gribu, lai neviens cits viņa uzrakstīto neieraudzītu. Ja viņš būtu rakstījis ārpusē, noziedznieki testamentu būtu ieraudzījuši un iznīcinājuši.

Viņa nodrebēja.

—   Es vēl neesmu norūdījusies, — viņa samulsusi pasmaidīja.

—  Šeit slēpjas kaut kas briesmīgs, vai jūs tā nedomājat? Bet man

liekas, jums taisnība. Ja mēs tiešām pieņemam, ka Stjuarts rakstījis paslēptā vietā tādēļ, lai kāda trešā persona neredzētu uzrakstīto, tad šeit jābūt kādai trešai personai. Citiem vārdiem sakot: jābūt kādam, no kā viņš baidījās, kādam, kas viņam iedvesa nāves bailes un lika gaidīt pēdējo stundu, jo citādi nevar būt: Stjuarts brīdi iepriekš paredzējis savu nāvi, varbūt pat kādu laiku bijis ļaundara uzraudzībā.

Viņa apklusa un nosarkusi nolaida jTcis, sastopot Larija skatienu, kas pētoši ielūkojās viņai sejā.

—   Jūs esat apbrīnojama meitene, — viņš klusi teica,— un man ļoti jāuzmanās, ka nezaudēju šeit savu vietu.

Viņas acu nedrošo izteiksmi ievērojis, viņš iesmējās.

—   Nu, mis Vorda, strādāsim šoreiz kopīgi, bet jūs nedrīkstat man modināt skaudību pret jūsu panākumiem.

—  Skaudību! — viņa pasmējās. — Tas taču būtu muļķīgi-

—   Ne tik muļķīgi, kā jūs domājat, — Larijs atbildēja. — Es pazīstu vīriešus, kas iedegas skaudībā aiz daudz niecīgākiem iemesliem. — Viņš paskatījās pulkstenī. — Bet nu ir tik vēls, ka jums jāiet mājās. Es jums pasaukšu auto, vai dzīvojat tālu no šejienes?

—  Nē, ne visai tālu. Čeringkrosa ielā.

—   Es jūs aizvedīšu mājās, — Larijs teica. — Pulkstenis ir gantļtjz viens.

Viņa jau bija uzvilkusi mēteli un, cepuri uzliekot, atbildēja:

—  Pateicos, es labāk iešu viena, man tiešām nav tālu jāiet. Un bez tam man jūs jālūdz nepūlēties mani ikreiz vest mājās, ja kādu vakaru palieku ilgāk darbā. Esmu radusi iet viena un ar auto negribu braukt.

—Par to mēs vēl runāsim, — Larijs atsaucās, steidzīgi rakstīdams telegrammas formulārā. — Ja es šo telegrammu tūlīt nosūtu, tad Kalgarijas policijas priekšnieks to saņems vakarā ap launaga laiku.

—Vakarā? — viņa izbrīnējusies jautāja. — Vakarā? Ak tā, protams, tur jau pulkstenis par deviņām stundām vēlāks.

Larijs ievaidējās: — Lai jūs noķertu, laikam gan vajaga agri celties.

Viņi izgāja reizē. Izrādījās, ka viņas dzīvoklītis atradās Larijam pa ceļam uz Ričmondas parku.

Kad viņš iegāja istabā, pacietīgais Sannijs patlaban izklāja uz gultas viņa pidžamu.

—   Sannij, — Larijs teica, nakts uzvalkā apsēzdamies pie kafijas galdiņa, — šai pilsētā kaut kur dzīvo ļoti nepatīkams kungs, kura vārdu mēs nezinām.

—  Tādi būs vairāki, ser, — Sannijs atbildēja.

—   Un kaut kur citur mūsu skaistajā Anglijā dzīvo cits vīrs — bende. Mans dzīves uzdevums ir šos abus cilvēkus savest kopā.

Kad citu rītu ap pusastoņiem Larijs iegāja Skotlendjardā, viņš pārsteigts ieraudzīja, ka meitene jau sēdēja pie galda un kārtoja plašo korespondenci, kas ik dienas pienāca policijas pārvaldes nodaļas priekšniekiem.

—  Nupat pienāca telegramma, — viņa teica, — bet es to neatplēsu. Jūs man neesat teikuši, ko lai es daru ar telegrammām?

—   Visas atplēst. Privātās vēstules man šeit nenāk, un, ja reiz tiešām pienāktu smaržīgas vēstulītes, tad katrs bērns varētu tās nenosarkstot lasīt.

Viņš paņēma pasniegto telegrammu.

. — Kalgarija! Apbrīnojami ātri pienākusi atbilde. — Viņš atplēsa telegrammu, un viņam izbrīnā ieplētās mute, kad tas izlasīja šādus vārdus:

"Stjuartam nebija bērnu. Viņš bija neprecējies."

—  Tā ir mūsu pirmā iekrišana, — viņš teica.

Viņa izņēma telegrammu Larijam no rokām un paskatījās nodošanas laiku.

—  Parasta izziņas telegramma.

—    Kādēļ jūs sakāt "parasta izziņas telegramma"? — Larijs smaidīdams jautāja.

—   Atbilde nosūtīta tūlīt pēc jūsu telegrammas saņemšanas, un tai izlietotas personīgas ziņas. Citiem vārdiem: cilvēks, kas nosūtīja atbildi, nav pūlējies ievākt noteiktākas ziņas, varbūt viņš kādam birojā jautājis: "Vai Stjuarts bija precējies?" — un saskaņā ar atbildi paziņojis jums, ka Stjuarts bija vecpuisis.

Larijs salocīja depešu un nolika to uz rakstāmgalda.

—  Ja viņi tur zina, ka Stjuarts bijis neprecējies, tad lietas jau tā sarežģītais stāvoklis ar to kļūst vēl sarežģītāks. Mums šeit ir cilvēks, kas acīmredzot kritis par upuri slepkavām un dažus mirkļus pirms nāves uzrakstījis krekla iekšpusē testamentu. Varbūt viņš to darījis slepkavu klātbūtnē, viņiem nemanot, un es domāju, ka šīs domas ir pareizas. : — Arī man bija tāds ieskats, — viņa atzinās. — Viņš mira no slepkavu rokas un atstāja uz krekla rakstītu testamentu, kur visu savu mantu novēlēja meitai. Prātīgs cilvēks, un mums nav iemesla turēt viņu par neprātīgu, tādā mirklī neizdomātu meitu, ja viņam tās nebūtu, tātad Kalgarijas policijas priekšniekam nebūs taisnība.

—   Bet mums jātic, ka viņš n«bija precējies ne Kalgarijā, ne Kanādā, citādi viņi to būtu zinājuši, — Larija sekretāre teica. — Slepenas laulības var notikt lielā pilsētā, bet ne mazā sādžā, kur cits citu pazīst, acīmredzot viņš dzīvoja fermā un ne pilsētā, tur viņš nebūtu varējis laulību noslēpt.

Iepriekšējā vakarā, mājās ejot, Larijs bija meitenei izteicis visu, ko komisārs tam bija stāstījis Stjuarta lietā. Viņš nebija radis tik ātri dāvināt kādam uzticību, bet Diāna Vorda, viņas būtne, viņas balss un viņas acu gaišais skatiens to bija iekarojis vienā mirklī.

Viņa domīgi lūkojās rakstāmgaldā.

—  Ja viņš salaulājies slepeni, — viņa lēni teica, vai tas nebūs noticis…

—  Protams, Londonā, — Larijs palocīja galvu. — Telegrafējiet Kalgarijas policijas priekšniekam un pieprasiet sīkākas ziņas par Stjuarta ceļojumiem, un galvenais — kad viņš priekšpēdējo reizi braucis uz Londonu.

8.

Viņa palocīja galvu, paņēma telegrammas formulāru un sāka rakstīt, kamēr Larijs mehāniski caurskatīja pienākušos ziņojumus, vienus parakstīja un otrus atlika sānis. Tad viņš fzņēma no skapja atrastos priekšmetus un aplūkoja tos dienas gaismā, kamēr nonāca līdz papīra strēmelītei. Tagad rakstu zīmes bija skaidri redzamas, un viņš uzmanīgi aptaustīja tās pirkstiem. Protams, viņš nevarēja izlasīt rakstu un zināja, ka viņa roka daudz rupjāka par sekretāres jūtīgajiem pirkstiņiem. Viņa tai laikā bija pabeigusi telegrammu, piezvanīja un pasniedza to Larijam caurskatīšanai.

—   Labi, — Larijs teica un nodeva telegrammu ienākušajam

ziņnesim. — Vai jūs neievērojāt šai papīra strēmelītē ko savādu?

—   Jā, — viņa teica. — Es to aplūkoju, kad jūs vēl nebijāt atbraukuši. Vai jūs atļaujat?

Larijs iesmējās.

—   Jūs drīkstat pārbaudīt visu, atskaitot manu sirdsapziņu! Vai jūs neievērojāt, ka ģalos papīrs vairāk izbālējis?

—   Arī man vakar likās, ka viens gals sausāks nekā otrs, — Diāna atbildēja, — un tas izskaidro krāsas dažādību. Sausākais gals apskatot deva vislabākos rezultātus. Piemēram, vārdu "Nogalinājis" ūdens iespaids nemaz nav skāris; tas bija mazliet mitrs, bet ne izmircis.

Viņš palocīja galvu. Meitene pavilka rakstāmgalda atvilktni un izņēma brūna papīra loksni.

—  To es šodien paņēmu līdzi. Tā ir neredzīgo lasāmgrāmatas lappuse. Es sāku izmēģinājumus ar ūdeni. Un te jūs redzat rezultātus, — viņa parādīja izmirkušu, salipušu papīra tinumu, kas izjuka, kad viņa gribēja to atritināt.

—  Tā, tā! — Larijs norūca. Abi bija nonākuši pie viena slēdziena, bet pa dažādiem ceļiem: viņa ar praktisku izmēģinājumu, viņš ar mierīgām pārdomām — papīrītis bija iebāzts Gordona Stjuarta kabatā, kad viņa ķermenis vairs negulēja ūdenī.

—   Viņa drēbēs bija diezgan daudz mitruma, lai papīrs ar to piesūktos, jo tas ir jūtīgs kā susināmais papīrs, — Larijs atteica. — Tātad līdz šim mēs zinām, ka Gordons Stjuarts ir noslīcināts, un pēc viņa nāves viena vai vairākas personas rīkojušās ar viņa ķermeni, starp citu iebāzušas viņa kabatā šo paziņojumu. Šī persona ir vai nu kāds akls cilvēks, vai arī tas sūtījis ziņojumu kādam… — viņš apklusa. — Velns lai parauj! — Viņam pēkšņi ienāca prātā dīvaina doma.

—  Ko jūs gribējāt teikt? — viņa vaicāja.

—  Vai tas var būt… — viņš savilka pieri krunkās. Šī doma bija nejēdzīga un tomēr… Cilvēks, kas šo zīmīti bija atstājis Stjuarta kabatā, droši vien sagaidīja, ka Diāna Vorda to izlasīs.

Viņai Skotlendjardā nebija pastāvīga vieta. Par Larija Holta sekretāri viņa bija kļuvusi nejauši, pateicoties gadījumam, kuru neviens nevarēja paredzēt. Bet steidzīga saruna ar personāla pārzini noskaidroja, ka Skotlendjardā nebija neviena neredzīgo rak

sta pratēja. Vienīgais vīrs, kas šo rakstu prata lasīt, pirms sešiem mēnešiem slimības dēļ bija aizgājis atvaļinājumā.

—  Man liekas, jūs domājat, ka šī zīmīte rakstīta man. Bet tas nebūtu pareizi, — meitene smaidot teica. — Nē, to rakstījis neredzīgais, citādi tā būtu daudz skaidrāka. Cilvēks, kam nav laupīta acu gaisma, vai ari… —

—   Bet ja nu viņš rakstījis tumsā? — Larijs teica, nolikdams trauku skapī.

—  Ja viņš nebūtu akls, tad viņam nebūtu bijis neredzīgo rakstāmais instruments, — viņa, galvu purinādama, noteica, un Larijam vajadzēja padoties.

Abas nākošās stundas aizpildīja korespondence un citi pienākumi. Ap vienpadsmitiem Larijs piecēlās un paņēma mēteli ar cepuri, un teica:

—  Mēs iesim pastaigāties.

—  Mēs? — viņa pārsteigta jautāja.

—  Es gribu, lai jūs nākat līdzi, — Larija balss skanēja pavēloši, un viņa klusēdama paklausīja.

Pie pārvaldes durvīm viņus gaidīja automobilis. Acīmredzot šoferis jau bija dabūjis rīkojumus.

—  Mēs brauksim uz Beverlimeneru — mazo pilsētiņu, ko Stjuarts tik bieži apmeklēja. — Mums ļoti no svara zināt, kādēļ vecā baznīca nelaimīgo vīru tā pievilka. Viņš nebijs arheologs un tādēļ viņš nebūs interesējies par baznīcas pamatakmeņu tūkstošgadu vecumu.

Bija brīnišķīgi jauka pavasara diena, un svaigais vējš lika viņu jaunajās veselīgajās sejās izplaukt rožainam sārtumam. Dzīvžogus klāja maigas, zaļas lapas, zāle ceļmalā krāsojās dzeltena gaileņu ziediem. Abi cilvēki, kurus liktenis tik dīvainos apstākļos bija savedis kopā, klusi sēdēja viens otram līdzās un ar priecīgu sirdi baudīja jauko dienu, savu dzīves prieku un dabas dievišķo atmodu.

Beverlimenera bija mazs, neievērojams ciems kalna pakājē, kura ārkārtīgi vecā baznīca saistīja zinātnieku vērību. Netālu no lielās Kentas šosejas snauda mazs visu aizmirsts Anglijas ciems, kur dzīve mierīgi ritēja savu vienmuļo gaitu.

Viņi aizbrauca pie viesnīcas un, kad Larijs bija pasūtījis pusdienas, kājām devās uz baznīcu, kuru tie atrada ceturtdaļjūdzi

tālāk balta, skaista ceļa malā. Baznīca nebija glīta, viņas četrstūrainais tornis bija zems un drūms. Daudzas paaudzes bija mēģinājušas būves pirmatnējās, vienkāršās līnijas izdaiļot un radījušas jucekli, kur cits ar citu cīnījās romāņu, gotu un normāņu stili.

Baznīcas galvenās durvis bija vaļā, bet tur neredzēja neviena cilvēka. Lai cik traucējoša bija ēkas nesaskaņotā āriene, iekšienes vienkāršība izdvesa mieru un klusumu.

Larijs cerēja pie sienām atrast piemiņas plāksnes, kas tam izskaidrotu Stjuarta brauciena iemeslu. Bet baznīcā tādu nebija, atskaitot bronzas plāksni, kuras ieraksts cildināja kāda agrāka vikāra tikumus, un kādu vecu Ročesteras bīskapa kapu.

Larijs sāka sistemātiski aplūkot kapu vietas. Lielāko tiesu tās bija vecas un viņu uzraksti tikko salasāmi.

Beidzot viņi nonāca kapsētas stūrī, kur vairāki strādnieki nesa maisa drēbē iesaiņotu pieminekļa akmeni. Viņi klusu stāvēja līdzās un noskatījās, kā strādnieki nolika akmeni uz kādas rūpīgi koptas kapa kopiņas.

—  Es baidos, ka mūsu brauciens būs veltīgs, — Larijs teica. — Mēģināsim vēl ciemā kaut ko izpētīt, tad brauksim atpakaļ uz Londonu.

Viņš jau gribēja aiziet, kad strādnieki piemineklim noņēma segu.

—  Mēs varam paskatīties, kas guldīts šai kapā, — Larijs teica un piegāja tuvāk. Strādnieki pašķīrās, un viņš neticami pārsteigts izlasīja:

+

MARGRIETA STJUARTE, Gordona Stjuarta laulātā draudzene, mirusi 4. maijā 1899.

un viņa vienīgā meita DZENA Dz. 10. jūnijā 1898. Mir. 1. maijā 1899.

Sekretāre bija apstājusies viņam līdzās, un viņi abi izbrīnējušies lūkojās piemineklī.

— Viņa vienīgā meita! — Larijs dziļā izbrīnā teica. — Viņa vienīgā meita! Dieva dēļ, kas tad ir Klarisa?

9,

Iecirkņa priekšnieks neko nevarēja paskaidrot. Margrieta Stjuarte bija mirusi kādā fermā trīs jūdzes aiz Beverlimeneras, un šai fermai kopš viņas nāves jau divas reizes bija mainījušies īpašnieki.

—  Pirms divdesmit gadiem? — vaicāja fermeris, kad Larijs to uzmeklēja.— Pirms divdesmit gadiem šai mājā bija tāda kā dziedniecības iestāde. To vadīja kāda kundze, un viņa pieņēma slimniekus kopšanā.

Viņš nevarēja pateikt, kur šī dāma palikusi .Viņa nebija šejieniete, un viņam šķita, ka tā jau mirusi.

—  Viņas vārdu es nevaru atcerēties, lai gan ilgi lauzīju galvu, — viņš turpināja. — Vakar es vienam kungam teicu, ka vajadzētu apjautāties Somerseta namā…

—  Kādam kungam? — Larijs viņu pārtrauca. — Vai kāds par viņifjautāja?

—  Jā, ser, kāds kungs no Londonas, un piesolīja man piecdesmit sterliņmārciņas, ja es pateiktu tās sievietes vārdu, kas vadīja dziedniecībaas iestādi, un pat simts mārciņas, ja es varētu pastāstīt par kādu dāmu, kas šeit mirusi pirms divdesmit diviem gadiem. Viņas vārds bija Stjuarts.

—   Vai tiešām? — Larijs jautāja, pilnīgi atguvis aukstasinību. Viņš skaidri zināja, ka no policijas pārvaldes šeit neviens nebija braucis. — Kāds šis kungs izskatījās?

—  Viņš bija diezgan liela auguma, bet seju es labi neredzēju, jo viņš bija sacēlis mēteļa apkakli pāri zodam, tikai ievēroju, ka kreisai rokai viņam trūka mazais pirkstiņš.

Larijs un Diāna klusu, domās nogrimuši, pārbrauca atpakaļ Londonā.

2"

Automobilis jau ripoja pa dzīvākajām pilsētas ielām, kad viņš sāka runāt par brauciena iznākumu.

35

—   Kam gan tik steidzīgi vajadzīgas ziņas par Stjuartiem, ka viņš par tām grib maksāt piecdesmit mārciņas? Kas ir viņa meita Klarisa un kā viņam vispār var būt meita Klarisa, ja viņa vienīgā meita paglabāta Beverlimeneras kapos?

—  Jūs taču runājāt-ar meistaru, kas vadīja pieminekļa uzstādīšanas darbus? Vai tas jums nekā nevarēja pateikt?

Viņš palocīja galvu.

—   Pieminekli pasūtījis Stjuarts, kas parasti katru dienu ieradies kapsētā un sēdējis pie kapa. Viņš pasūtījis kapa akmeni pirms diviem mēnešiem un vēl pagājušo nedēļu to pirms uzstādīšanas apskatījis.

Viņš domīgi atspieda roku pie pieres.

—  Tad jau iznāk, ka laikā starp Beverlimeneras braucienu un viņa nāves nakti Stjuarts atklājis, ka tam ir vēl otrs bērns! — Viņš purināja galvu. — Tādas lietas nenotiek, — viņš teica pēc brīža. — Vismaz mūsu laikos tas reti gadās.

Viņš palika brīdi pie komisāra, tad tūlit aizbrauca pilsētā, un pirms septiņiem vakarā sekretāre viņu vairs neredzēja. Lai gan viņš tai vakarā tai bija pieteicis viņu negaidīt — bija sestdienas vakars un biroju slēdza jau vienos —, atgriežoties viņš tomēr to atrada aiz rakstāmgalda. Tas Lariju tā pārsteidza, ka viņš aizmirsa izteikt jaunavai pārmetumus.

—  Atradu! — viņš jautri iesaucās,

—  Ko tad? Slepkavu? — viņa iesaucās.

—   Nē, nē, — es izdibināju Stjuarta pagātni. Vai manai telegrammai pienākusi atbilde?

Diāna papurināja galvu.

—   Par to nekas, — viņš enerģiski noteica un sāka staigāt pa biroju. — Es atradu laulības ierakstu. Laulība notikusi augustā, 1897. gadā, dimanta jubilejas gadā, Hanigetas baznīcā. Un vai zināt, kas tad noticis?

—  Man nav ne jausmas, — viņa lēni atbildēja.

—   Jūs tūlīt dzirdēsiet. Gordons Stjuarts, tai laikā vēl jauneklis, toreiz atbraucis Anglijā. Es izdibināju, ka-oo jūnija lidz augustam viņš dzīvojis Sesila viesnīcā. Viņa līgava bija Margrieta Vilsone; viņš ar to salaulājās un 1898. gadā atgriezās Sesila viesnīcā, bet šoreiz viens. Viesnīcā man pastāstīja, ka viņš pēc divām dienām aizbraucis uz Kanādu. Viesnīcā ir grāmata, kur ierakstītas viesu pastāvīgās adreses, lai varētu tiem nosūtīt pienākušos sūtījumus, un tādēļ man nebija grūti atrast viņa ceļojuma mērķi. Pēc tam es uzmeklēju tās baznīcas mācītāju, kur viņš salaulājies, un tur es ieguvu visvērtīgāko atklājumu.

Viņš apklusa un, pieri krunkās savilcis, noglāstīja matus.

—  Ai, kaut es zinātu, kas bija tas cilvēks, kura kreisai rokai trūkst mazais pirksts, — viņš norūca.

—  Kādēļ? — viņa pārsteigta iesaucās.

—  Viņš vakar bijis pie mācītāja, — Larijs saīdzis atbildēja, bet tūlīt enerģiski turpināja: — Vara jums pateikt visu, ko Stjuarts stāstījis mācītājam aizbraukšanas dienā. Viņš solījies nebraukt šurp līdz pašam pēdējam laikam.

Mācītājs vēl skaidri atcerējās toreizējos apstākļus. Viņš teica, Stjuarts bijis ļoti nervozs un mazliet iedomīgs cilvēks, kas dzīvojis pastāvīgās bailēs no viņa tēva, bagāta zemes īpašnieka Kanādā. Sesila viesnīcā pie tējas glāzes Stjuarts viņam atzinies, ka atstājot sievu šeit un braucot uz Kanādu paziņot tēvam savu laulību. Viņš ļoti raizējies, ko tēvs par to teikšot; pareizāk sakot, viņš nešaubījies, ka jaunā ziņa tēvu ārkārtīgi uztrauks. No viņa stāsta mācītājs sapratis, ka Stjuarts nākošā dienā grib aizbraukt, lai pielabinātu tēvu un pēc tam atbrauktu pēc sievas. Es nešaubos, ka Stjuarts tēvam nekā nepateica, ka viņš savu laulību turēja noslēpumā un beidzot aiz bailēm no nejaušiem atklājumiem pārtrauca ar sievu visus sakarus.

—   Nav labi runāt ļaunu par mirušiem, — meitene noteica, galvu purinādama, — bet viņš tiešām nav rīkojies gluži godīgi.

—   Pareizi, — Larijs atteica, — viņš bija gļēvs. Bet, lai nu kā, viņš droši vien bija sievai atstājis krietnu naudas summu, jo, kad mācītājs to vēlāk apciemojis, viņa dzīvojusi labos apstākļos. Trīs mēnešus vēlāk, 1898. gada jūnijā, piedzima bērns — viņa bērns, ko viņš nekad nav redzējis un par kuru droši vien nekā nezināja, kamēr pēc gadiem sirdsapziņas ēdas viņu noveda Anglijā meklēt sievu un bērnu.

—   Acīmredzot viņš griezās ziņu birojā un rezultātā atrada Beverlimeneras kapsētā savas sievas un meitas kapu.

—  Bet kas ir Klarisa? — viņa jautāja. Larijs paraustīja plecus.

—  Otra mīkla vēl jāatmin.

Meitene klusēja, un viņas daiļās uzacis domīgi savilkās. Pēkšņi viņa nolika spalvas kātu, ar kuru bija domās darbojusies, un uzlūkoja viņu pāri galdam ar lēnu triumfa smaidu, kas drīz atrada atbildi viņa vaibstos.

—  Atradāt? — viņš dedzīgi vaicāja, un viņa palocīja galvu.

—  Jus atklājāt Klarisas noslēpumu?

—  Man šķiet, tā ir ļoti viegli atrisināma problēma, un es esmu bijusi liela mulķe, ka to neiedomājos agrāk. Vai jums ir dzimšanas apliecība?

—  Vēl nav. Rītā mēģināsim to sadabūt,

—   Šīs pūles es jums varu aiztaupīt, — Diāna turpināja. — Klarisa ir otra dvīņu māsa.

—  Dvīņi! — Larijs murmināja. Diāna palocīja galvu un viņas acīs pamirdzēja prieks par viņa pārsteigumu.

—  Tas taču ir skaidrs, — viņa teica, — nabaga Stjuarta kundzei bija dvīņi: viena meitene nomira un otra ir Klarisa, par kuras esamību Stjuarts dabūja zināt tikai dažas stundas pirms nāves.

Larijs uzmeta viņai godbijībā sastingušu skatienu.

—   Kad jūs būsiet pilsētas policijas priekšniece, es jums būšu ļoti pateicīgs, ja pieņemsiet mani par sekretāru. Man liekas, man vēl ļoti daudz jāmācās.

10.

Spožais Freds nebija aizbraucis no Londonas, un, patiesību sakot, viņš nemaz nebija domājis to darīt, Viņu nomāca dažādas aizdomas, ko viņš gribēja noskaidrot. Viņa apvārsni aizēnoja tumši mākoņi, ko tas labprāt būtu izklīdinājis. Spožais Freds pasaulē bija daudz ko pieredzējis. Ja tā nebūtu, viņš nebūtu varējis dzīvot tik elegantā stilā, turēt tik greznu dzīvokli Džermina ielā un īrēt automobili, kas to vakaros aizveda uz teātri. Viņa izdevumi nebija mazi, bet viņa ienākumi bija vēl lielāki. Viņš arvien turēja ugunī vairākas dzelzis reizē, bet ne pie vienas neapdedzināja pirkstus — un tā ir lielākā dzīves māksla.

Tai vakarā, kad Larijs atrisināja Stjuarta dzīves pirmo mīklu, Spožais Freds sēdēja savā greznajā dzīvoklī un pārdomāja teoriju, kura tam bija radusies sakarībā ar tā rīta novērojumiem. Viņam līdzīgi cilvēki un tie, kuriem nedrošas nākotnes izredzes, slimo ar hronisku nemieru. Šī neapmierinātība lielāko tiesu viņus mudina novērsties no godīgas dzīves šaurā ceļa, un līdz ar to šis nemiers kļūst par viņu nelaimes cēloni. Simts sterliņmārciņu mēnesī, turklāt, ja gada algu izmaksā iepriekš, ir tiešām laba nauda; bet blēžu pasaule neko tā neienīst kā pastāvību, kārtību un sistēmu — šīs trīs īpašības, kas cieši saistītas ar cietuma dzīvi un noziedzniekos jau pa gabalu modina nelabas nojautas.

Tūkstoš divi simti mārciņas piecu gadu laikā sastāda ievērojamu summu — sešus tūkstošus mārciņu vai pēc tagadējā maiņas kursa divdesmit četrus tūkstošus dolāru. Bet Spožā Freda dēkainajā dzīvē pieci gadi bija ļoti ilgs laiks. Un tūkstoš divi simti mārciņas pie kāršu gaida varēja pazaudēt triju minūšu laikā.

Doktors Džeds bija kolekcionārs. Freds zināja, ka doktora Džeda nams Čelzijā ir īsta antīku lietu un greznuma lietu krātuve. Freds nesen bija lasījis avīzē garāku rakstu, kur bija teikts, ka doktoram Džedam pieder vēsturiskas dārglietas, kuru vērtība pārsniedz piecdesmit tūkstošus mārciņu, un, kaut arī Freds neinteresējās par vēsturi, dārgakmeņu vērtību viņš ārkārtīgi labi saprata un viņa jaunā teorija bija dibināta pirmā kārt uz aritmētisku aprēķinu. Ja viņš divdesmit četru stundu laikā varētu iegūt dārglietas par desmit tūkstošiem mārciņu, tad viņš ne vien būtu saņēmis savus ienākumus par astoņiem vai deviņiem gadiem iepriekš, bet būtu aiztaupījis sev pūles katru gadu braukt uz Londonu un iekasiet savu "algu". Kas gan nevarēja notikt gada laikā! Cik viegli viņa braucienam varēja rasties nepārvarami šķēršļi. Pie cietuma direktoriem, kā zināms, ar labu nekas nav panākams. Pēc gada viņš jau varēja būt miris un aprakts!

Protams, iegūt šīs vērtslietas nebija viegli, jo doktors Džeds nepiederēja pie tiem cilvēkiem, kas savu dārgāko mantu atstāj neapsargātu. Parastā metode ar viltību ietikt doktora namā nesaderēja ar Freda profesionālo apziņu. Viņš ieguva līdzekļus dzīvei ar savu veiklo mēli un ātro piemērošanos dažādiem apstākļiem. Freds juta riebumu pret lauzni — tam taču bija sakars ar fizisku darbu. Bet bija vēl cits ceļš — un ja viņš ar savu laupījumu pagūtu aizlaisties lapās — vai doktors drīkstētu viņu nodot policijai?

Pēcpusdienā Freds bez mērķa klejoja pa Pikadillija laukumu un pēkšņi ieraudzīja liela auguma patuklu vīru, kas, viņam īsu skatienu uzmetis, mēģināja aizsteigties garām. Bet Freds to noķēra aiz piedurknes.

—  Vai tas nav vecais, mīļais Nr. 278? Kā klājas, mīļais Straus?

Misters Strauss nervozi savilka uzacis.

—  Man šķiet, jūs maldāties, ser, — viņš teica.

—   Nemuļķojies, — Freds nelaipni teica un ievilka viņu Redženta ielā.

—   Atvainojiet, ka es jūs tūlīt nepazinu, — misters Strauss nemierīgi iesāka, — es sākumā domāju, ka jūs esat slepenais.

—  Nē, vēl nē, — Spožais Freds atbildēja. — Nu, un kā tev labi klājas pie mums skaistajā Eiropā? Vai vēl atceries galeriju "G" Portlendā, B ēkā?

Resnā vīra seja atkal nervozi paraustījās. Viņam ļoti nepatika, ka tam atgādināja piedzīvojumu cietumā, kaut arī viņam patiesībā nekas nebija pret agrāko kameras biedru.

—  Nu, un kā tad jums klājas? — viņš jautāja. Kā par brīnumu, Freds todien bija izgājis bez rotas lietām; nebija redzams neviens briljants — droši vien viņš tos glabāja slepenā kabatā.

—  Grūti, — viņš meloja. Neviens īsts blēdis neatzīsies, ka tam klājas labi. Tad pēkšņi viņš ievaicājās:

—  Kādēļ tu domāji, ka es esmu slepenais?

Strausam šis jautājums bija nepatīkams, un viņš stomīdamies atteica:

—  Ak, es tikai tā domāju.

—  Vēl arvien vecā darbā? — Freds vaicāja un uztvēra nemierīgu skatienu otra acīs.

—  Nē, nē, tam nu ir beigas. Es tagad strādāju.

—   Tu esi blēdis un būsi blēdis līdz mūža galam, — Freds atkārtoja Larija Holta vārdus. — Varu derēt, tu gāji pie tuvākā zagto mantu uzpircēja.

Resnais vīrs atkal paskatījās apkārt, it kā izeju meklēdams, bet Freds, kas nekad nepalaida garām peļņas izdevībb, zīmīgi izstiepa roku un īsi noteica: — Dod šurp.

—  Man ir tikai daži sīkumi, kurus es dabūju un kurus neviens nemeklēs. Tīrie nieki. Divas tējkarotes… Aproču pogas… — viņš sāka uzskaitīt savu laupījumu.

—     Dod šurp!… — Freds atkal iesaucās. — Man iet grūti, un man vajadzīga nauda. Dod man daļu, gan jau kādreiz dabūsi naudu atpakaļ.

Strauss lādējās, bet neatteicās dalīties. — Tā, un tagad mums jāstiprinās, — Freds apmierināts noteica, jo veikals bija izdevies pēc viņa prāta.

—  Jūs man atstājāt mantas tikai par trim mārciņām, — resnais norūca. — Nē, tiešām, mister Grogen, tas nebija pieklājīgi, un jūs nemaz tāds neizskatāties, ka jums klātos grūti, — viņš uzmeta tam pētošu skatienu.

—  Āriene viļ, — Freds pasmējās un veda viņu tuvākā bārā. — Kas tu tagad esi? Sulainis vai pārvaldnieks?

—  Pārvaldnieks, — Strauss atbildēja un nometa naudas gabalu uz galda. — Tas nemaz nav tik ļauni, mister Grogen.

—  Saki taču beidzot.

—  Ja tu gribi zināt, — Strauss padevīgi atteica, — es strādāju pie ļoti smalka kunga.

—  Bagāts?

Strauss palocīja galvu.

—   Ārkārtīgi. Tikai es tur neko nevaru iesākt. Viņš zina, ka esmu sēdējis, bet izturas pret mani pieklājīgi.

Freds viņam uzmeta asu skatienu: — Vēl arvien tā pati nolādētā ģifts? — viņš vaicāja.

Resnais nosarka.

-4Jā, — viņš skarbā balsī atteica. — Reizēm es mazliet iešņaucu koko.

—  Kas tad īsti ir tavs kungs?

—   Tu viņu nepazīsti, — misters Strauss purināja galvu. — Veikalnieks Sitijā. Apdrošināšanas biedrības direktors.

—  Doktors Džeds? — Freds iesaucās.

—  Jā, — otrs pārsteigts atteica, — bet kā tu to zini?

Pēc tam viņi izšķīrās, un Freds visu dienu bija ļoti domīgs. Tumsai metoties, viņa plāni ieguva noteiktu veidu.

Viņš rūpīgi saģērbās un aizgāja uz krasta pusi. Bez citiem talantiem viņam bija arī lieli meitu mednieka piedzīvojumi. Viņš uzsmaidīja katrai jaunai meitenei, kas steidzās mājās, un, nevērojot daudzos atraidījumus, viņam katra jauna uzvara sagādāja sevišķu prieku. Līdz krastmalai viņam nesmaidīja laime. Jaunās pretimnācējas bija vai nu neglītas, vai arī gāja vīriešu pavadībā, bet iepretim Morlija viesnīcai viņš beidzot atrada meklēto.

Viņš to redzēja tikai vienu mirkli laternas gaismā, bet viņas sejas brīnišķīgais skaistums jau paspēja to saistīt. Viņa bija viena. Freds pagriezās atpakaļ un drīz vien viņu panāca.

—  Vai mēs neesam kaut kur tikušies? — viņš vaicāja un galanti pacēla cepuri. Bet vairāk viņš nepaguva izteikt. Spēcīga roka sagrāba viņu aiz apkakles un parāva atpakaļ.

—   Fred, Fred, man tiešām būs ar jums nopietni jārunā, — atskanēja ienīstā Larija Holta balss, un Freds atkal bija ķezā.

—  Vai jums tiešām nav mājas, kur jūs varētu aiziet, — viņš vaimanāja un saīdzis aizsteidzās gar krastmalu. Romantiskās ilgas bija pārgājušas, viņš vēl sajuta sava miera traucētāja spēcīgo roku pie kakla.

Jaunā meitene gāja savu ceļu, nezinādama, ka Larijs Holts bija viņai sekojis.Tā nebija pirmā reize, kad sveši vīrieši viņu uz ielas uzrunāja, un pamazām viņa ar to bija apradusi.

Viņa dzīvoja Ceringkrosa ielā virs tabakas veikala, Larijs redzēja, ka viņa atvēra durvis un pazuda tumšajā ejā. Viņš vēl dažas minūtes pagaidīja un tad aizgāja tālāk.

Šī meitene bija darījusi dziļu iespaidu viņa jūtās. Viņš centās sev iestāstīt, ka viņu nepievelk viņas maigais skaistums, viņas sievišķība, bet gan viņas ārkārtējās spējas pareizi domāt un atrast pareizus slēdzienus. Un jāsaka, viņš tam ticēja. Kā vīrieti viņu nebija viegli iespaidot. Viņš bija dzīvē redzējis daudz skaistu sieviešu, — labas un ļaunas, godīgas un noziedznieces. Jaunībā viņš kā katrs jauneklis piedzīvojis mazas dēkas, bet palicis tīrs un neaizskarts.

Tā viņš pārdomāja. Viņš nebija radis domāt par tādām lietām. Bet viņš nevarēja atvairīt patiesību, ka brīvā laikā viņa domas lielāko tiesu saistīja Diāna Vorda. Un viņš to pazina tikko divdesmit četras stundas!

Diāna Vorda. mājās ejot, nedomāja par Lariju. Viņas domas pilnīgi saistīja Stjuarta lietas mīklainās problēmas. Viņa nojauta, ka jāatrod Klarisa, lai izdibinātu Stjuarta nāves iemeslu un briesmīgā nozieguma apstākļus.

Viņa aizvēra namdurvis un lēnām kāpa augšup pa tumšajām, šaurajām kāpnēm. Viņa dzīvoja augšējā, vislētākajā no mazajiem dzīvokļiem virs tabakas veikala un zināja, ka abu pārējo dzīvokļu iemītnieki bija izbraukuši uz laukiem pavadīt svētdienu. Pirmā stāvā dzīvoja neprecējies valdības ierēdnis, kura uzdzīve viņu bieži traucēja miegā. Otrā stāvā mita precējies mākslinieks, kas strādāja laikrakstos; par šo pāri viņa nevarēja sūdzēties.

Diāna jau bija uzkāpusi otrā stāvā un gatavojās kāpt augstak, bet te viņa neviļus apstājas. Viņa pēkšņi izdzirda klusu skaņu, vairāk nojaustu nekā ausīm uztvertu. Viņa dažus mirkļus nogaidīja un beidzot pati pasmaidīja par savu uztraukumu. Šīs vieglās skaņas viņa jau bieži bija dzirdējusi, bet domāja, ka tās ir tikai iedomas, ko radījis viņas nervu satraukums. Viņa tomēr sāka iet lēnāk un sasniedza kāpņu augšējo laukumiņu, no kura nedaudzas pakāpes veda viņas dzīvoklī. Kāpņu telpa bija plata, un viņa izaicinoši pastiepa roku tumsā, it kā gribētu sataustīt paslēpušos svešinieku.

Un pēkšņi viņas asinis sasala ledū. Viņas roka tumsā sataustīja vīrieša mēteli. Viņa spalgi iekliedzās, bet tai pašā mirklī viņas sejai un mutei uzgūlās milzīga, cieta roka un lēni spieda to atpakaļ. Viņa turējās un cīnījās visiem spēkiem, bet pretinieka rokām bija pārcilvēcisks spēks un tās viņu sažņaudza kā dzelzs stangās. Viņas pretspars atslāba, un tai pašā mirklī atlaidās žņaudzēja rokas.

— Neģībsti, — skarba balss teica. Roka atkal aptaustīja viņas seju, pņ tai brīdī pretinieks atlaida viņu vaļīgāk.

Jaunava ar strauju lēcienu izrāvās, uzskrēja augšā, atrāva durvis un tai pašā mirklī aizcirta tās ciet. Atslēgu viņa ielika iekšpusē. Šai brīdi viņa priecājas, ka nebija radusi promejot aizslēgt durvis no ārpuses. Viņa izskrēja cauri istabai, uzgrieza gaismu, atrāva atvilktni un izņēma no tās mazu revolveri. Viņa nepiederēja pie tiem cilvēkiem, kas ātri zaudē drosmi, un tādēļ —kaut arī pukstošu sirdi — viņa atkal atvēra durvis un gribēja iziet ārā.

Dažus mirkļus viņa nekustēdamās palika uz sliekšņa stāvot. Tad viņa dzirdēja vieglu soļu troksni un izšāva. Atskanēja baiļu kliedziens un svešais ātri noskrēja lejā. Viņa dzirdēja soļu klaudzienus trepju lejas galā, tad atvērās durvis. Kad viņa bez elpas nonāca lejā, durvis vēl bija vaļā. Bet tuvumā neviens nebija redzams.

Viņa paslēpa revolveri drēbju krokās un izgāja uz ielas. Tai laikā tur bija maz gājēju, un viņa velti meklēja noslēpumaino uzbrucēju. Patlaban garam pabrauca veļas mazgātavas automobilis, un vienīgais cilvēks, ko viņa tuvumā ieraudzīja, bija vecs, akls vīrs. Viņa spieķa dzeltenais gals vienmuļi klaudzēja uz ielas bruģa, kamēr tas lēni un smagi aizvilkās tai garām.

—  Nabaga neredzīgais, — viņš gaudās. — Žēlojiet nabaga neredzīgo!…

11.

—   Sannij, — Larijs teica sulainim, — Londona ir briesmīga pilsēta.

—  Ticu, ser, — misters Patriks Sannijs piekrita.

—   Bet Londonā ir arī starojošs gaismas avots, kas laužas cauri milzu pilsētas tumsai un nelietībai.

—   Gluži manas domas, ser, man jau sen tā likās. Arī es labprāt eju uz kino.

—   Kas te runā par kino? — Larijs uzkliedza. — Kinematogrāfs man nenāk ne prātā. Es domāju par kaut ko citu, garīgu un spirdzinošu.

—  Tad jūs varbūt vēlaties viskiju, ser? — Sannijs jautāja. Viņš labāk turējās pie reālām lietām.

—   Vācieties ārā! — Larijs uzkliedza, smieklu lēkmē raustīdamies. — Arā, neticīgais materiālist! Varat iet uz kino.

—  Jā, ser, — Sannijs godbijīgi atteica, — bet nu jau būs mazliet par vēlu.

—  Tad ejiet gulēt. Pagaidiet! Atnesiet man rakstāmlietas.

Viņš uzvilka ērtu mājas apģērbu — rīta svārkus, vecas kriketa

bikses un mīkstu kreklu — un lieliskā labsajūtā piebāza pīpi.

—  Ticiet man, Sannij, — Larijs ar uzsvaru noteica, — pasaulē ir daudz nepatīkamāku vietu par Londonu jaukā pavasara dienā, kad jūsu sirds…

Pie dzīvokļa durvīm atskanēja viegli klaudzieni. — Tik vēlu viesis, — Larijs brīnījās. No Skotlendjarda tas nevarēja būt, jo Skotlendjarda kungi labāk izlietoja telefonu.

—  Man šķiet, kāds aiz durvīm, ser, — Sannijs teica.

—   Jūs tiešām esat ļoti asprātīgs, — Larijs noteica. — Bet vai jūs labāk neatvērtu durvis?

Viņš gaidīja un dzirdēja īsu sarunu. Apmeklētāja bija sieviete, un, pirms viņš paguva pārdomāt, kas tā varētu būt, durvis atvērās un istabā ienāca Diāna Vorda. Viņš redzeja viņas seja, ka noticis kaut kas neparasts.

—  Kas noticis? — viņš steigšus jautāja. — Vai tas cilvēks jums tomēr nelika mieru?

—  Kāds cilvēks? — viņa brīnījās.

—  Spožais Freds.

—  Nezinu, vai tas bija Spožais Freds, — viņa papurināja galvu. — Bet, ja viņš ir ļoti nepatīkams cilvēks, tad tas pats vien būs.

—  Lūdzu, apsēdieties. Es nupat gribēju dzert kafiju, vai drīkstu arī jums piedāvāt? Sannij, atnesiet divas tases.

—  Jā, ser, — Sannijs teica un zīmīgi piebilda: — Vai vēlaties, lai aizeju uz kino?

Larijs nosarka.

—  Atnesiet kafiju, jūs, jūs… — viņš stomījās. Tad viņš teica Diānai: Nu, ko jūs pateiksiet?

Jaunava bez aplinkiem izstāstīja savu piedzīvojumu, un Larijs to noklausījās ļoti nopietni.

—  Jūs sakāt, viņš bija liela auguma, resns? — Tad tas nevar būt Freds. Vai jūs domājat, ka tas bija zaglis un jūs to nejauši iztraucējāt?

—  Neticu, — Diāna enerģiski purināja galvu. — Esmu pārliecināta, ka tas bija nopietns uzbrukums. Dzīvoklī ieejot, es uzmanīgi izmeklēju visas istabas. Ēdamistabā, kur es aiz paraduma būtu iegājusi vispirms, es atradu lielu veļas kurvi.

—  Veļas kurvi? — Larijs izbrīnējies vaicāja.

Viņa pamāja galvu.

—   Iekšpusē tas bija izklāts ar biezu mīkstas drēbes kārtu, arī vāks bija polsterēts. Un, lūk, ko es atradu kurvī. — Viņa nolika atrasto priekšmetu uz galda. Tas līdzinājās lidotāja cepurei, bet bez cauruma mutes vietā.

Larijs to pacēla un paoda, lai gan to nemaz nevajadzēja darīt, jo viņš, jau Diānai istabā ienākot, juta savādu salkanu smaku.

—   Hloroforms, — viņš teica. —Tas jums nebūtu pilnīgi laupījis samaņu, bet droši vien būtu jūs zināmu laiku apreibinājis.

Rokas kabatās sabāzis, zodu uz krūtīm noliecis, Larijs uztraukts staigāja pa istabu.

—  Vai jūs vairāk nekā neievērojāt?

—   Uz ielas izejot, es redzēju aizbraucošu veļas mazgātavas automobili. To es ievēroju tādēļ, ka uzraksts "veļas mazgātava" bija uzkrāsots ļoti nemākulīgi un kļūdaini.

—   Es vairs nekā nesaprotu, — Larijs apjucis sacīja, — viņš taču nevarēja aiznest jūs viens pats, varbūt viņam tuvumā slēpās vēl citi palīgi?

—   Tur es jums nepiekritu, — viņa mierīgi atteica. — Šim cilvēkam bija gluži neticams spēks. Es biju viņa rokās kā mazs bērns, un viņš kurvi ar mani būtu viegli novilcis pa kāpnēm lejā. Uz ielas šoferis viņam būtu palīdzējis mani iecelt automobilī.

—  Bet kādēļ viņš gribēja jūs nolaupīt? — Larijs vaicāja galīgā neziņā. — Kāds jums sakars ar visu to?

Jaunava brīdi klusēja.

—   Es domāju… — viņa beidzot teica. — Varbūt es neviļus esmu atradusi Stjuarta slepkavu pēdas. Varbūt es kaut ko zinu, varbūt esmu kaut ko ieguvusi, pati nezinādama, kam noziedznieki piešķir lielu nozīmi un, protams, visiem līdzekļiem cenšas šīs pēdas izdzēst.

Larijs klusēja un domāja.

—  Pagaidiet acumirkli; es gribu pārģērbties, — viņš sacīja un iegāja blakus istabā.

Meitene ar patiku apskatīja ērto istabu. Tad Sannijs ienesa paplāti ar kafiju, bet ienākot viņš vispirms skaļi, brīdinoši ieklepojās, ar ko briesmīgi aizkaitināja savu kungu blakus istabā.

—  Vai vēlaties cukuru, mis? — Sannijs svinīgi vaicāja un, kad viņa pamāja ar galvu, piebilda: — Es zinu, dažas dāmas negrib cukuru. Tas viņas darot resnas.

—  Es nebaidos nobaroties, — viņa smaidot atbildēja.

—   Nē, mis, jums šai ziņā nav ko baidīties, — Sannijs laipni atbildēja.

Ejot uz viņas dzīvokli, Diāna smiedamās vaicāja, vai Sannijs piekrītot visam, ko viņš sakot.

—  Visam bez izņēmuma, — Larijs teica. — Reizēm viņš mani noved līdz izmisumam. Man vēl jāizdibina, kādos jautājumos Sannijam ir pašam savi ieskati.

Un to viņam bija lemts izdibināt, bet daudz vēlāk.

Čeringkrosa ielā Larijs rūpīgi izmeklēja Diānas dzīvokli. Viņš bija paņēmis līdzi elektrisku kabatas lukturi un apgaismoja katru trepju pakāpi, bet nekur neatrada noslēpumainā uzbrucēja pēdas.

—  Un tagad apskatīsim jūsu dzīvokli.

Viņš izmeklēja veļas kurvi, ko jaunava bija tik pareizi aprakstījusi. I

—  Te nekā nav, — viņš teica. — Paskatieties, vai jums kas netrūkst?

Viņa pārmeklēja citas istabas un apjukusi ienāca atpakaļ.

—  Pazudis mans zaļais mētelis un viena cepure.

—  Vai šī cepure bija uzkrītoša? — viņš steigšus iesaucās.

—   Man liekas gan, — viņa pasmaidīja. — Tā bija zeltaini dzeltena cepure, kuru es parasti valkāju pie zaļā mēteļa.

—  Vai jūs šai mētelī un cepurē kādreiz gājāt uz Skotlendjardu? — viņš jautāja.

—  Ļoti bieži, — viņa, nekā nesaprazdama, atbildēja.

—  Tad es saprotu, — viņš teica. — Nāciet līdzi. Es jūs negribētu atstāt vienu.

Viņi reizē aizgāja līdz tuvākajam telefona sarunu punktam, Larijs piezvanīja pārvaldei un pasauca pie aparāta dežūrējošo durvju sargu.

—  Šeit inspektors Holts. Vai mis Vorda šovakar bija birojā?

—  Jā gan, — sargs atbildēja. — Viņa nupat aizgāja.

Larijs ievaidējās. — Bet es taču nemaz neesmu bijusi pārvaldē, ^ Diāna izbrīnējusies iesaucās.

—  Jūsu vietā tur bija kāda cita, jums līdzīga un jūsu drēbēs pārģērbusies, — viņš īsi noteica.

Pēc dažām minūtēm viņi jau bija pie tumšās ēkas Temzas ■ krastmalā, bet pie 47.istabas durvīm viņi nekā neparasta neatrada. Viņš tās atvēra un uzgrieza gaismu.

—  Tā es domāju, — viņš klusi teica. Sienas skapim, kur glabājās Stjuarta nāves lietiskie pierādījumi, bija atlauzta atslēga, un durvis stāvēja līdz galam vaļā.

Viņš izņēma trauku un pārbaudīja tā saturu. Zīmīte ar rakstu bija nozudusi.

12.

Larijs noņēma telefona trubiņu un teica: — Atsūtiet tūlīt divus ierēdņus, kurus sastopat mājā, ar ziņnesi šurp. Bet ātri.

Meitene viņu ziņkārīgi novēroja. Viņa pirmo reizi mācījās pazīt īsto Lariju Holtu, to vīru, par kuru komisārs bija teicis, ka viņš "pat miegā nezaudējot pēdas". Uz viņa vēlēšanos Diāna gaidīja pie atvērtām durvīm, kamēr viņš pabeidza pārbaudi. Noziedznieks nebija pūlējies paņemt līdzi lauzni, kuru bija lietojis, skapi atlaužot. Tas gulēja uz grīdas. Viņš to uzmanīgi ar papīru pacēla un aiznesa pie gaismas.

Resnajā galā bija pieķēries īss dzijas pavediens, un tas pierādīja, ka noziedznieks bija uzvilcis cimdus, lai neatstātu pirkstu nospiedumus. Viņa vienīgā cerība bija trauciņš, kura dibenu veidoja bieza stikla plāksne. Malas un osas bija no koka pinuma. Larijs zināja, ka, papīrīti izņemot, vajadzēja novilkt cimdus, ja noziedznieks tos vispār bija novilcis. Cilvēks, kas nav radis strādāt ar cimdiem, droši vien tos novilktu, mazos priekšmetus pārbaudot. Un viņš nebija maldījies. Kad viņš uzpūta elpu zelta pulksteņa vākam, tur skaidri varēja redzēt pirksta nospiedumu.

Tai brīdī ieradās abi policisti.

—  Vai daktilogrāfijas nodaļā kāds vēl strādā? — Larijs jautāja.

—  Jā.

. — Aiznesiet tur šo pulksteni. Turiet to aiz riņķa; ja nospiedumu nevar padarīt skaidrāku ar pūderi, tad lai to tūlīt nofotografē un stundas laikā salīdzina.

Iebrucējs bija izdarījis vēl vienu kļūdu. Larijs izvilka no galda apakšas papīru kurvi un, nesajaucot tā saturu, paņēma no virsas trīs saburzītus papīra gabalus. Abi pirmie bija Diānas rakstītas aploksnes. Bet trešais bija lietpratēja rokas ar tinti zīmēts istabas plāns. Tur bija noteikti atzīmētas sienas skapju un rakstāmgaldu vietas.

—  Zīmētājs domājis, ka šeit ir trīs sienas skapji, — Larijs teica un rādīja uzmetumu. — Vienam jābūt kamīna kreisajā pusē, — viņš paskatījās un pārsteigts savilka uzacis: — Dievs zina, tur tiešām ir skapis. — Un otrs aiz durvīm, — viņš paskatījās un atkal palocīja galvu. — Viņi atkal ielūkojās zīmējumā. — To ir zīmējis speciālists. Man šķiet, mums vajadzēs iegādāties naudas

skapi un turēt bruņotus sargus, — viņš sarūgtināts piebilda.

Uz sliekšņa pēkšņi parādījās sers Džons Hezons, kas vakaros reizēm ieradās birojā, lai varētu netraucēts strādāt.

—  Kas noticis, Larij? — viņš vaicāja.

—   Nekas sevišķs, — Larijs nevērīgi atbildēja. — Tikai kāds ielauzējs apmeklējis Skotlendjardu! Kā tev liekas, vai mums nevajadzētu ziņot policijai?

Sers Džons pasmaidīja par šo savādo jautājumu, bet tūlīt palika nopietns.

—  Vai tiešām nozagti Stjuarta lietas pierādījumi?

—   Nozudis vienīgais lietiskais pierādījums, kam tiešām bija vērtība, — Larijs atbildēja. — Mums šeit būtu noderīgi daži pēdu dzinēji, kas piesargātu mūsu mantas.

—  Man ļoti patīk, ka tu esi asprātīgs, — komisārs atteica, pa daļai jokojot, pa daļai nopietni. — Pasauc durvju sargu.

Bet arī tas nevarēja sniegt, apmierinošas ziņas. Viņš domājis, ka viņa ložai garām pagājusi mis Vorda. Skotlendjardā bija parasts, ka ierēdņi, durvju sarga ložai garām ejot, pateica savu istabu numurus, kad ieradās darbā, un to pašu mēdza darīt, arī citā laikā atnākot. Nācējs uzdevis 47. istabu un nekavēts pagājis garām.

—  Vai šeit bijis kāds svešinieks? — Larijs vaicāja.

—  Nē, — meitene atbildēja, bet tad viņa atcerējās. — Pēcpusdienā-"bija kāds neredzīgs vīrs; jūs atceraties, ka jūs gribējāt apskatīt; kādu no tiem instrumentiem, kurus šie nožēlojamie cilvēki lieto rakstīšanai, un tādēļ es lūdzu atsaukt to māzo vecīti, kas krastmalā tirgojas ar sērkociņiem.

—   Bet viņš taču nevarēja izgatavot istabas plānu? — Larijs teica.

—  Mūsu sistēma liekas mazliet nepareiza, — sers Džons teica, kad durvju sargs bija izgājis no istabas. — Mēs tiešām nevaram viņam nekā pārmest. Tā ir mūsu pašu kļūda.

—   Un pie ieejas koridorā ir tik tumšs, ka pat plakātus nevar izlasīt, — Larijs sūdzējās. — Tur laikam nāk kāds no daktilogrāfījas nodaļas.

Ienākušajam ierēdnim seja staroja sajūsmā; tā smaida cilvēks, kam darbs labi veicies.

—     Mēs atradām pirmajā paņēmienā, ser, — viņš teica. — Fannija Veldona, Korema ielā 280. Un te ir aprakstīti viņas rekorda sasniegumi. Viņš pasniedza Larijam izziņas karti.

"Divas reizes sodīta ar cietumu par uzdošanos svešā vārdā", — viņš lasīja. — Ta ir īstā. Bet kāds viņai sakars ar šo lietu?

Daktilogrāfijas nodaļas ierēdnis sniedza vajadzīgos paskaidrojumus.

—  Fannija ir savāda sieviete, ser, — viņš teica. — Viņai pašai nav nekādu domu, un nepatikšanās viņa iekuļas, citiem cilvēkiem palīdzēdama izvest viņu plānus. Resnais Džo Džekets viņu izlietojis pazīstamās aktrises mis Lotijas Holmas vietā. Tas bija apmēram pirms diviem gadiem. Pēc tam viņa kāda cita uzdevumā spēlēja bārdāmas lomu, kamēr restorāna īpašnieks nebija mājā. Un toreiz Menika banda Viktora Igo viesnīcā nolaupīja trīs tūkstoši sterliņmārciņu.

Larijs apsēdās pie rakstāmgalda un domīgi atbalstīja galvu rokās.

—   Lieta gluži skaidra, — viņš sacīja. — Bandai, kurai mēs dzenam pēdas, ir sakari ar visiem Londonas blēžiem, un droši vien tā ievilkusi savos tīklos arī Fanniju. Kur viņa dzīvo — Korema ielā 280? Palūkosim, ko Fannija Veldona pati teiks.

Bet pirms rīta ausmas viņš Fanniju nesatika. Uzdotā adrese viņu noveda pie stūra nama, kur acīmredzot bija mēbelētas istabas. Rīta agrumā mājas priekšā apstājās rati, kāda sieviete izkāpa no tiem un samaksāja ormanim. Kad viņa tuvojās namdurvīm, Larijs nostājās tai līdzās un satvēra viņas roku. Viņa iekliedzās un pagriezās atpakaļ. Tā bija glīta sieviete ar ikdienišķiem sejas vaibstiem.

—  Ko jūs gribat? — viņa izbijusies sauca.

—  Jūs mani pavadīsiet mazā pastaigas gājienā, — Larijs teica.

—  Slepenais? — viņa vaicāja un nobāla.

—   Jūs uzminējāt, — Larijs atbildēja un zem rokas aizveda viņu tuvākā policijas iecirknī, kur viņu gaidīja Diāna un ierēdņi.

Ejot viņa gaudās par savu likteni.

—  Tā iet, ja grib citiem pakalpot, — viņa sarūgtināta teica. — Ko tad es esmu izdarījusi?

—  Jūs esat apgānījusi svētu vietu, — viņai par pārsteigumi skanēja Larija svinīgā atbilde.

—  Svētu vietu? Ko jūs ar to gribat teikt? Vai domājat, ka esmu ielauzusies baznīcā vai citā līdzīgā vietā?

—  Jā, Skotlendjardā, — Larijs vēl svinīgāk atbildēja.

Viņa grūti nopūtās.

—  Tad es gan esmu pamatīgi iekritusi! — viņa teica.

—  Man arī tā liekas, — Larijs atbildēja.

Policijas ierēdnis pārmeklēja viņas drēbes un atrada simts piecdesmit sterliņmārciņu banknotēs. Fannija tai laikā bija atjēgusies no pirmajām izbailēm un uzstāja, lai naudu noteikti saskaitot.

—   Man jau bieži policijas birojos nozudusi nauda, — viņa zīmīgi noteica.

Viņu ieveda mazā uzgaidāmā istabā, kur Larijs to Diānas klātbūtnē nopratināja. Pēdējā Fanniju ārkārtīgi interesēja.

—   Kā redzu, jūs esat paņēmuši līdzi savu draudzeni, — viņa divdomīgi teica. Par spīti elegantajam ģērbam un dārgajām rotām viņa bija nekaunīga meita.

—  Vai šī ir tā dāma, kuras lomā man vajadzēja uzstāties?

—   Tā pati, — Larijs atteica. — Bet tagad, Fannij, parunāsimies kā tētiņš ar meitiņu.

—   Laižat vaļā, nemaz nekautrējieties, — Fannija nevērīgi atbildēja. — Bet vienu es varu jums teikt: pēdējos mēnešos man neko nevar pārmest.

Lajģjs saviebās.

—   Man šķiet, jūs tomēr vienu otru reizi būsit novērsusies no godīgas dzīves šaurā ceļa, — viņš teica. — Jā, man liekas, jūsu tekas būs bijušas diezgan līkumainas. Fannij, es gribu jums atrast izeju — es runāju ar jums gluži vaļsirdīgi. Skotlendjardam nebūt nav patīkami atklāt pasaulei, ka pārvaldē ielauzusies un policijas acu priekšā nozagusi dažādas vērtīgas lietas sieviete — krāpniece.

Viņa iesmējās un pameta Diānai acīm.

—  To var izdarīt tikai sieviete, vai ne, mīļā? — viņa vaicāja. — Stāstiet tālāk, ošņātāja kungs. Bet, ja jūs domājat, ka es nodošu savējos, tad jūs pamatīgi maldāties.

—   Jūs man izteiksit visu, ko es gribēšu, — Larijs skarbi uzsauca. — Jūs man tūlīt pateiksiet, kas jūs ievilināja šai vietā.

Viņa purināja galvu.

—   Bez tam jūs man pateiksiet, kas ir cilvēks, kuram jūs nodevāt zagtās lietas, un kur tas notika.

Fannija atkal papurināja galvu un omulīgi iesmējās.

—  Tādiem jautājumiem nav nekādas nozīmes, jo es jums tā kā tā neatbildēšu. Labāk nepūlieties un tūlīt ieslogiet mani kamerā.

—  Es jūs likšu ievietot kamerā, tiklīdz būšu jums izteicis, par ko jūs tiekat apvainota, — viņš mierīgi teica. Sieviete saslējās un vērīgi paskatījās viņam acīs.

—  Jūs mani apsūdzat par ielaušanos.

—  Tas nav tas noziegums, par kuru es jūs apvainoju, — Larijs teica. —Ja nedabūšu apmierinošas atbildes saviem jautājumiem, tad vedīšu jūs atkal pie protokolista un celšu pret jums sūdzību par piedalīšanos Gordona Stjuarta noslepkavošanā divdesmit trešā aprīļa naktī.

Viņa izbijusies paskatījās Larijā un nespēja izteikt ne vārda.

—  Slepkavībā? — viņa atkārtoja, — slepkavībā? Žēlīgais Dievs, jūs taču nedomājat, ka es…

—   Jūsu stāvoklis ir ļoti nopietns, jūs palīdzat slepkavām izbēgt no likumīgas atbildības. Viņu pierunāta, jūs esat nozagusi vērtīgu pierādījumu, kas bija nokļuvis policijas rokās un varbūt būtu mums atklājis slepkavu personību. Ar to pietiek, lai jūs apvainotu smagā noziegumā.

Fannija bija kļuvusi ļoti nopietna.

—  Vai jūs tiešām runājat nopjetni? — viņa jautāja.

—   Gluži nopietni, — Larijs ar uzsvaru atbildēja. — Neiedomājieties, Fannij, ka es ar jums gribu jokoties. Esmu pret jums tik godīgs, cik godīgs vispār cilvēks var būt pret otru. Jūs esat nozaguši pierādījumu, kas mums būtu palīdzējis apcietināt slepkavas.

—  Kas jūs īsti esat? — viņa vaicāja.

—   Inspektors Holts, — viņa atbildēja.

—   Svētais tēvs! Tad es esmu iegāzusies! — viņa stomījās. — Es domāju, ka jūs esat ārzemēs. Nē, mister Holt, es jums izstāstīšu visu, ko zinu. Esmu diezgan par jums dzirdējusi; zinu, ka jūs arī pret blēžiem izturaties godīgi. Par visu šo notikumu es līdz vakardienai nekā nezināju, tad man piezvanīja pa tālruni un uzaicināja mani pie vecā Džeka, "aklā Džeka", kā viņu parasti sauc.

—   Aklais Džeks, — Larijs atkārtoja, nevarēdams tādu vārdu atcerēties; tad viņš atcerējās Temzas krastmalas aklo sērkociņu pārdevēju, kas bijis birojā, bet tas jau nevarēja būt viņš. Diāna bija teikusi, viņš bijis maza auguma.

—   Policija viņu labi pazīst, mister Holt, — Fannija trīcēdama sacīja. — Viņš ir nekrietns cilvēks. Tas izklausās komiski, ja es tā saku, es zinu, bet varbūt jūs sapratīsiet, ko es gribu teikt: viņš ir nekrietns, patiešām nekrietns. Man aklais Džeks iedveš nāves bailes, un visā Londonā nav neviena blēža, neviena klaidoņa, kas no viņa nebaidītos. Viņš divas reizes sēdējis. Parasti viņš strādā kopā ar diviem biedriem, tie abi ir noziedznieki, un visi trīs viņi ir akli. Mēs viņus saucam par "Londonas tumšajām acīm", jo viņi kustas ātrāk par jums un visbiezākā miglā pārspēj veiklākos detektīvus, kādi jebkad bijuši, jo viņiem migla neko nenozīmē. Aklais Džeks bija šo triju vadonis, tad viens no viņiem pazuda, un es dzirdēju, ka viņš esot miris. Pēdējos divpadsmit mēnešos viņus nemanīja, bet nu aklais Džeks atkal parādījies. Un viņam ir naudas kā velnam. Man liekas, viņš tagad strādā kādā lielā bandā.

—  Labi. Jūs satikāties ar aklo Džeku?

—  Jā, — viņa pamāja ar galvu. — Viņš man iedeva plānu.

—  Bet tas taču nebija viņa — viņš taču nevarēja to uzzīmēt, — Larijs pārtrauca.

—  Viņš gan nē, — viņa nicīgi atteica. — Bet plāns viņam bija līdzi. Man tas vēl tagad ir kabatā… Varbūt jūs to atradīsit manā somiņā, kuru jūs man atņēmāt.

—"Nelauziet veltīgi galvu, — Larijs teica. — Es to jau atradu birojā.

—   Aklais Džeks pateica, kas man darāms: viņš man iedošot jaunās dāmas mēteli un cepuri, ar ko tā ejot uz biroju, ka man durvju sargam jāpasakot "Nr. 47" un, cik ātri iespējams, jāsteidzoties augšā. '

—   Ko viņš jums lika paņemt?

—   Mazu, satītu brūna papīra strēmelīti, — viņa atbildēja. — Viņš man to sīki aprakstīja, pateica, kur tā atrodama un ka man viņa jāpaņemot no trauka. — Viņa paraustīja plecus. — Nevaru iedomāties, kā viņi to visu uzzinājuši.

—  Es gan to varu iedomāties, — Larijs teica un pagriezās pret Diānu. — Aklais sērkociņu pārdevējs būs pēkšņi kļuvis redzīgs! Kur es varu atrast aklo Džeku? — viņš vaicāja Fannijai.

—   Jūs viņu nevarēsit atrast, — viņa purināja galvu. Dienu viņš nekad nerādās, vismaz ļoti reti.

—  Un kāds viņš izskatās?

—  Viņš ir milzīgi liela auguma un spēcīgs kā vērsis.

Diāna iekliedzās un vaicāja:

—  Vai viņam ir bārda?

—  Jā, mis. Maza, pelēka bārda.

—  Tas ir vīrs, kuru es sastapu uz kāpnēm, — Diāna teica, — esmu par to pārliecināta.

Larijs palocīja galvu un pagriezās pret Fanniju.

—  Kad jūs nodevāt zagto papīru?

—  Šorīt ap diviem. Tai laikā es biju norunājusi ar viņu satikties Erendela ielas galā vai krastmalā.

—  Vai nezināt, kur viņš dzīvo?

Viņa papurināja galvu.

—   Pirms četriem gadiem viņi dzīvoja Toda patversmē. Tā ir neredzīgo iestāde Padingtonā, kur uzturas aklie sīktirgotāji un klaidoņi. Bet es neticu, ka jūs tur viņu vēl atradīsiet.

Larijs ieveda viņu atpakaļ sardzes istabā.

—   Varat viņu atlaist ar manu galvojumu, — viņš teica dežūrējošam ierēdnim. — Fannij, jums rītā desmitos jāierodas pie manis Skotlendjardā.

—  Jā, ser, — Fannija teica,'— bet kas būs ar manu naudu?

Larijs acumirklī pārdomāja. —To jūs varat dabūt atpakaļ.

—  Ja man kāds gribēs iestāstīt, ka policija nav godīga, tad tas no manis dabūs krietnu brāzienu, — Fannija teica, rūpīgi saskaitījusi naudas zīmes.

13.

—   Mis Diāna, — Larijs draudzīgi teica, — tagad jums tiešām jāiet mājā un jādodas pie miera.

Diāna purināja galvu.

—  Es vēl nemaz neesmu nogurusi, mister Holt. Vai drīkstu iet līdzi? Vai neatceraties, ka apsolījāties kopā ar mani noskaidrot Stjuarta lietu?

—     Bet es neapsolīju turēt jūs cauru nakti nomodā! — viņš smiedamies noteica, — un jūs izskatāties ļoti gurdena. Es domāju, ari man būs tūlīt jāiet gulēt, brauksim mājās. Liktenis mums sūta taksometru, — viņš teica un pamāja šoferim.

Viņa aiz noguruma tikko varēja noturēties kājās un zināja, ka viņam taisnība, bet tomēr mēģināja pretoties. Larijs bija nepielūdzams un atvēra automobiļa durvis.

—   Seržants Harvejs jūs pavadīs, — viņš teica un pavilka ierēdni sānis. — Ieejiet mis Vordas istabā, pārmeklējiet to ar lielāko rūpību un palieciet uz kāpnēm, kamēr aizsūtīšu citu jūsu vietā.

Tad viņš pagriezās pret otru ierēdni:

—  Un tagad, seržant, apskatīsim Toda patversmi.

Larijam nebija ne mazākās patikas iet kājām, un pagāja diezgan ilgs laiks, kamēr viņi sameklēja otru mašīnu. Pulksteņi baznīcas torņos nosita seši, kad mašīna apstājās pie Tpda patversmes. Tā bija skumīga, drūma ēka ar zili nokrāsotiem logu stikliem. Uz garas, melnas izkārtnes, kas sniedzās pāri sienai visā mājas platumā, bija rakstīts izdzisušiem zelta burtiem: "Toda patversme neredzīgiem trūkumcietējiem."

Larijs domāja, ka nebūs viegli pamodināt nama iemītniekus, bet viņš maldījās. Tiklīdz viņš pieklauvēja, maza auguma vīrelis atvēra durvis.

—   Tas nav Tobijs un Harijs, tas nav ari vecais Džo, — viņš skaļi teica, — kas tur ir?

La)njs redzēja, ka šis cilvēks bija akls.

—  Es gribētu runāt ar priekšnieku, — viņš teica.

—  Jā, — vīrs godbijīgi atbildēja. — Vai drusku nepagaidīsu ?

Viņš iesteidzās garā koridoru zarojumā, un viņa stāvs drīz

pazuda no Larija redzes aploka; tad koridorā atkal ieklaudzējās viņa tupeles, un' vīrelis atveda slaidu liela auguma vīrieti, kas valkāja baltu garīdznieka apkakli. Vina acis bija paslēptas aiz tumši ziliem stikliem, un arī viņš ejot taustījās gar sienu.

—  Lūdzu, pienāciet tuvāk. — Viņam bija izglītota c ilvēka balss. Viņa augums bija liels un spēcīgs. Gludi noskūtā seja pauda neparastu rakstura noteiktību. — Esmu Džons Dīrborns, reverends Džons Dīrborns, — viņš, tuvāk pienācis, teica savu vārdu. —'Mūs reti kāds apciemo. Man šķiet, Toda patversmē nevienam nepatīk ciemoties.

Šo vārdu jautrā noskaņa lika aizmirst viņu rūgto nozīmi. Tos teica garīgi stiprs cilvēks, kas pacēlās pāri apstākļiem. Likās, viņš negribēja pieminēt ari agro stundu, kuru ienācēji izvēlējušies apmeklējumam.

—  Mani kungi, mums jāpaliek tālāk šai koridorā, — viņš teica. — Es dzirdu no soļu trokšņa, ka jūs esat divi. Uzmanību — šeit ir pakāpe.

Viņš atgrūda kādas durvis, un viņi gāja tālāk. Istaba bija ērti iekārtota. Lariju visvairāk pārsteidza kailās sienas, kamēr viņš ar žēlumu sirdī neiedomājās, ka akli cilvēki neredz gleznas.

Galda malā stāvēja savāds mazs aparāts, istabas iekārtas ievērojamākais priekšmets. Kad viņi ienāca, tam vēl griezās mazs ritenītis. Priekšnieks gāja taisni pie mazās mašīnas. Viņš piespieda pogu, un ritenītis apstājās.

—  Tas ir mans diktofons, — viņš smaidīdams paskaidroja. — Es darbojos literatūrā un diktēju šai aparātā, pēc kura vēlāk manus vārdus pārraksta mašīnrakstītāja.

—   Nu, mani kungi, — Džons Dīrborns teica, apsēdies savā krēslā, — kam man jāpateicas par goda parādījumu.

—  Esmu Skotlendjarda ierēdnis, — Larijs stādījās priekšā, — mans vārds ir Holts.

Priekšnieks viegli palocījās.

—  Ceru, ka neviens no maniem ļaudīm nav nokļuvis nepatikšanās?

—  To es pats vēl skaidri nezinu, — Larijs teica. Patlaban es meklēju kādu cilvēku, sauktu aklo Džeku.

—  Aklais Džeks, — viņš lēni atkārtoja. — Nezinu, vai mūsu patversmē kādreiz bijis cilvēks ar tādu iesauku, vismaz kamēr es vadu šo iestādi. Un es šeit strādāju gandrīz četrus gadus. Pirms manis patversmi vadīja kāds vīrs, kas pārprata savu pienākumu, un tai laikā šeit salasījās Londonas neredzīgo vistumšākie elementi. Jūs zināt, ka neredzīgie savā ziņā ir apbrīnojami, braši un pacietīgi, un viņu vairākums tiešām ir pārējo, redzīgo, ievērības cienīgi. Diemžēl ir tomēr vēl citi, paklīduši salašņas, sabiedrības padibenes. Droši vien jūs būsit dzirdējuši par "Tumšajām acīm"?

—  Šorīt, pirmo reizi, — Larijs atbildēja, un priekšnieks palocīja galvu.

—     Mēs šos cilvēkus izraidījām un tagad uzņemam tikai pieklājīgus, vecus trūkumcietējus un darām viņu labā visu iespējamo. Varbūt vēlaties patversmi apskatīt?

—  Tātad jūs nepazīstat aklo Džeku?

—  Nekad neesmu par viņu dzirdējis, — Džons Dīrborns atbildēja. — Bet, ja vēlaties nākt līdzi, mēs varam apjautāties citiem.

Patversme sastāvēja no četrām guļamtelpām un kopējas dzīvojamās istabas, kas izgaroja tabakas smaku. Tur pulcējās nama iemītnieki. Larijs neviļus nodrebēja, apkārt paskatījies.

—  Acumirkli, — Dīrborns teica, kad viņi bija iznākuši ejā, un vēlreiz iegāja istabā, bet drīz, galvu purinādams, iznāca atpakaļ.

—  Neviens nepazīst aklo Džeku, un tikai viens kādreiz dzirdējis viņa vārdu.

Viņi uzkāpa pirmajā guļamistabā.

—  Es šaubos, vai jūs gribēsiet vēl vairāk redzēt, — Dīrborns teica.

Larijs pacēla galvu un ieklausījās.

—  Man liekas, tur augšā kāds vaid.

—   Jums taisnība, — priekšnieks atbildēja. — Tas ir bēdīgs gadījums. Augšā ir dažas mazas istabiņas tiem, kas spēj maksāt drusku vairāk nekā citi bēdu biedri. Vienā dzīvo cilvēks, kas liekas mazliet garīgi nenormāls. Esmu jau par to ziņojis attiecīgām iestādēm.

—'Vai jūs mūs neuzvestu augšā? — Larijs jautāja.

—  Ar lielāko prieku, — Dīrborns, brīdi vilcinājies, piekrita. — Vienīgais, no kā es baidos — šī cilvēka runas veids, kas jūs droši vien atbaidīs.

Mazā četrstūrainā telpā gulēja vecs vīrs ap sešdesmit gadiem, nemierīgi svaidījās gultā un nemitīgi pļāpāja, acīmredzot iegrimis sarunā ar neredzamu personu. Larijs klausījās un brīnējās.

—  Lops! Gļēvulis! — murmināja gulētājs. — Tevi pakārs. Tici man! Tevi par to pakārs!

—Tiešām briesmīgi, — Džons Dīrborns teica, līdzjūtīgi papurināja galvu un novērsās. — Iesim tālāk, kungi.

Bet Larijs nekustējās no vietas.

—   Labi, Džek, bet tu samaksāsi par to. Atceries manus vārdus. Tev būs dārgi jāsamaksā! Lai viņi paši dara savu suņa darbu! Es neiebāzu papīru kabatā, to es varu tev pateikt.

Larijs iegāja dziļāk istabā, noliecās pār gulētāju un saķēra viņa roku.

—  Laižat vaļā manu roku, jūs man darāt sāpes, — aklais žēlojās un Larijs to atlaida.

—  Uzmostieties, — viņš teica. — Man ar jums jaruna. — Bet vīrs pļāpāja tālāk, un Larijs viņu atkal sapurināja.

—   Liekat man mieru, — vecais rūca. — Es negribu iekulties jaunās nepatikšanās.

—  Kā jūs sauc? — detektīvs jautāja.

—  Es negribu iekulties jaunās nepatikšanās, — gulētājs atkārtoja.

—  Viņš fantazē, — Džons Dīrborns teica. — Viņš iedomājas, ka viņu apvaino par kāda drauga piekrāpšanu.

—  Bet viņš pieminēja Džeku, — Larijs piebilda.

—  Jums taisnība, mums lejā ir kāds Džeks — Džeks Horlejs. Vai vēlaties ar to runāt? Tas ir mazs vīriņš un savā ziņā ļoti amizants tips.

Larijs vīlies nokāpa lejā un atvadījās no aklajiem.

—   Es ļoti priecājos, ka mani apciemo policija, — Džons Dīrborns teica. — Un es tikai vēlētos, kaut par mums tā interesētos arī citi ļaudis. Viņiem vajadzētu tikai acumirkli ieskatīties mūsu darbā, tad viņi paši redzētu, ar kādām grūtībām mums jācīnās. Bet, kamēr jūs vēl esat šeit, — viņš piebilda, — vai jūs man nepateiktu, kādēļ meklējat aklo Džeku? Citādi mani ļaudis nomirs aiz ziņkārības.

—   To es varu jums pateikt, — Larijs pasmaidīja. — Kāda sieviete viņu apsūdz, ka tas viņu pamudinājis izdarīt noziegumu.

Līdzi atnākušais policijas ierēdnis pārsteigts un samulsis paskatījās Larijā. Policisti neuzdeva noziedznieku uzrādītājus.

Larijs atvēra namdurvis un acumirkli palika uz sliekšņa, durvju tvertni rokā turēdams.

—  Piedodiet, mister Dīrborn, ka izsaku jums varbūt nepatīkamu jautājumu, — viņš laipni teica. —Vai jūs paši arī…?

—  0, jā, — uzrunātais jautri atbildēja. — Es esmu gluži akls. Brilles es nēsāju tikai aiz paraduma. Es iedomājos, ka ar brillēm es izskatos labāk. — Viņš klusi iesmējās.

—     Uz redzēšanos, — Larijs teica un spieda viņam roku. Tad viņš atgrūda durvis un nākošā mirkli staveja Spožā Freda priekšā!

Kā zibens ķerts Spožais Freds paskatījās viņā un, vairs nedomādams, cik daudz viņš riskēja, atmuguriski nokāpa leja. Larijs, galvu pieliecis, aplūkoja viņu kā ziņkārīga vista, ieraudzījusi neredzētas sugas tārpu.

—   Kurš no mums abiem dzenas otram pakal? dus man vai es jums? — viņš laipni vaicāja. — Un kādēļ jūs tik agri esat cēlušies no gultas, Fred? Vai jūsu, hm, darīšanas ilga visu nakti?

Freds neatrada atbildei vārdus. Viņš visu garo ceļu no Džermina ielas līdz Padingtonai bija nogājis kājām, ievērojot vislielāko uzmanību, lai viņam neviens nesekotu, un tagad… — Beidzot viņš atdabūja balsi.

—  Tātad šeit man bija norīkoti slazdi? — viņš rūgti noteica. — To es gan varēju iedomāties. Bet jums taču nav pret mani nekādu sūdzību, mister Holt?

—  Tomēr! Un cik vēl! — Larijs jokojot atbildēja, pašapzinīgi aizvēris patversmes durvis. — Tomēr, Fred! Es nevaru ciest jūsu seju, man netīk skatīties uz jūsu rotām, un jūsu dzīves gājums man taisni riebjas. Kas te slēpjas, Fred? Vai jūs nākat tik agri, lai personīgi atnestu nabaga neredzīgajiem ziedojumu? Vai jūs beidzot sāk mocīt sirdsapziņas ēdas?

-^Neniekojieties, mister Holt, — Freds norūca, un Larijs pārsteigts ievēroja, ka Freds tam pats nāk līdzi.

—  Vai tad jūs negribējāt ieiet patversmē? — viņš vaicāja.

—  Ak, nē, — Freds dzēlīgi atbildēja.

Viņi klusēdami gāja tālāk. Freds domīgi soļoja starp abiem policijas ierēdņiem. Viņi jau bija sasnieguši plato Edžveras šoseju, kad viņš beidzot bija paguvis sakārtot domas.

—  Es nevaru izprast, kādēļ jūs mani ņemat līdzi. Par vecajām lietām jūs t^ču mani vairs nevarat ķert?

—  Pareizi. Es arī nesaprotu, kādēļ īsti jūs mums skrejat līdzi? Bet jūs jau paši gribat mūs pavadīt, un tā kā tuvumā nav neviena, kas varētu redzēt, ar cik cienīgiem kungiem es pastaigājos, tad es pacentīšos vēl kādu brīdi ciest jūsu tuvumu.

—  Vai tiešām jūs gribat teikt, ka es neesmu noķerts, — Freds neticīgi izteica un apstājās.

—   Kas attiecas uz mani, es jūs neturu, ja tikai seržantam Rīdām nav padomā ar jums kāda privāta saruna.

—   Man nekas nav padomā, ser, — seržants pasmaidīja, — kādēļ jūs vispār iedomājaties, ka esat apcietināts, Fred?

—  Te gan var sajukt prātā, — Freds stomījās. — Ko tas viss nozīmē?

—  Vai jūs patversmē kādu pazīstat?

-Šo patversmi es tikpat maz pazīstu ka govju kūti, — Freds atbildēja. — Es vēl vaicāju ceļu piena izvadātājam.

—  Jums vajadzēja griezties pie kārtībnieka, — Larijs murmināja. — Šeit jau viņu diezgan.

—   Pēc manas gaumes pat par daudz, — Freds dzēlīgi atbildēja. — Klausieties, mister Holt, — viņš pēkšņi iesāka nopietnā balsī, — jūs esat kārtīgs cilvēks, un man liekas, jūs mani neiegāzīsiet.

Larijs klusēdams noklausījās komplimentu.

—  Un tad? — viņš jautāja. Freds iebāza roku kabatā un izvilka vēstuli. *

—  Ko jūs par to domājat, ser? — viņš vaicāja.

Larijs atlocīja vēstuli, kas bija adresēta Fredam Gro'genam, un pārsteigts lasīja:

"Rītā jūs apcietinās. Larijs Holts jau dabūjis apcietināšanas pavēli. Atnāciet rit pusseptiņos Toda patversmē Padingtonā un jautājiet pēc Levija. Tas jums paziņos, kā jūs varat izbēgt. Esiet uzmanīgi, ka jums neseko. Nevienam nesakiet, kur jums jāiet."

Vēstulei nebija paraksta. Larijs jau gribēja to atdot Fredam, bet tad viņam ienāca prātā labāka doma.

—   Vai jūs neko neteiktu, ja es šo vēstuli paturētu? — viņš jautāja.

—   Nē, ser, jūs varat viņu mierīgi paturēt, — Freds atteica, bet tūlīt noraizējies piebilda: — Bet, mister Holt, sakiet, vai tiesa, ka jūs mani gribējāt saķert?

Larijs papurināja galvu.

—   Cik man zināms, jūs neesat ievesti apcietināmo personu sarakstā, un man tāda pavēle līdz šim nav pienākusi. Tiešām, — viņš piemetināja, — pēdējā laikā par jums dzird tikai labas atsauksmes, un, ja jūs turpmāk būsiet godīgs, tad jums no policijas

nav jābaidās.

— Tas izklausās briesmīgi neinteresanti, — Freds atbildēja un, galvu noliecis, iegriezās Šķērsielā.

14.

Nr. 280 Korema ielā bija īres nams, kur Fannija Veldona kundze apdzīvoja divas istabas, vienu uz Korema ielas pusi, otru ar logiem uz kādu šķērsielu. Viņa dzīvoja labi, maksāja labi, nesagādāja nekādas nepatikšanas un nenāca ļaužu valodās. īstenībā viņa bija galvenā īrniece, un viņas saimniece darīja visu, ko viņa vēlējās, protams, ja vien necieta nama labā slava.

Aferiste bija pavadījusi grūtu nakti, un tomēr viņa..visu dienu nevarēja gulēt. Pēcpusdienā viņa trijos piecēlās un sāka nodarboties ar tām lietām, par kurām visas sievietes visvairāk rūpējas. Kādai cepurei vajadzēja atjaunot izšuvumus, kāda blūze bija izgludināma; viņai bija daudz ko labot un lāpīt.

—   Veldona kundze, jūs šonakt vēlu pārnācāt, — saimniece teica, pati ienesdama viņai tēju.

Fannija palocīja galvu.

—  Taisnību sakot, es naktī nemaz nepārnācu, — viņa teica. — Mēs ddojām. Cik pulkstenis?

—   Seši. Es domāju, ka jūs vēl guļat, un, kad jūs zvanījāt, es negribēju jūs traucēt.

—  Bet šovakar es iešu agri gulēt, — Fannija nožāvājās. — Kas no jauna?

—  Nekas sevišķs, — saimniece atbildēja ar mātes laipnību. — Pretējā istabā tagad dzīvo kāds jauns cilvēks. Viņš ir no Mančestras un liekas ļoti kluss. Hupera kundze atkal sūdzas par ēdienu…

Un viņa sāka stāstīt pansijas kārtējās tenkas.

—  Atsūtiet man kādu aukstu ēdienu, — Fannija teica. — Es agri likšos gultā. Rītā man ir ļoti svarīga noruna.

Viņa domāja par norunu ar Lariju Holtu, kas viņā modināja nemieru.

Ap pusastoņiem Fannija izģērbās un apgūlās. Viņa bija nogurusi līdz nāvei un aizmiga gandrīz tai pašā mirklī, kad nolika

galvu uz spilvena. Noziedznieki parasti sapņo tikpat mierigi un jauki kā taisnie un godīgie. Bet Fannija bija pārpūlējusies. Viņa redzēja briesmīgus sapņus par draudošiem nezvēriem, milzu ēkām, pār kuru jumtiem tai vajadzēja staigāt, par vīriešiem, kas tai sekoja ar gariem, spožiem nažiem rokās, un viņa bieži nemierīgi svaidījās pa gultu. Tad viņa sapņoja, ka izdarījusi slepkavību. Viņa sapnī nogalinājusi Gordonu Stjuartu. Fannija nekad nebija dzirdējusi Gordona Stjuarta vārdu, kamēr Larijs to nepieminēja, un viņa iedomājās Stjuartu kā gļēvu jaunu vīrieti.

Tad viņa sapņoja, ka pienākusi soda izpildīšanas diena; viņu izrāva no cietuma kameras, sasēja rokas aiz muguras, un viņa lēnām, baltās drēbēs ģērbta, mācītājam līdzās iegāja lielā telpā ar kailām sienām. Tad parādījās bende, un tam bija aklā Džeka izsmiekla pilnā seja. Viņa juta cilpu ap kaklu un gribēja kliegt, bet cilpa savilkās arvien ciešāk un ciešāk, žņaudza, slāpēja viņu. Viņa pēkšņi pamodās.

Divas rokas viņu turēja aiz kakla, un ielas laternas neskaidrajā atspīdumā viņa briesmīgi izbijusies skatījās aklā Džeka neizteiksmīgajās acīs. Tas nebija sapnis, tā bija īstenība. Viņa mēģināja pakustieties, bet nespēja izrauties no viņa varenajām rokām. Ar vienu celi viņš to spieda lejup un runāja šņācošā čukstā, lai tikai viņa varētu dzirdēt tā balsi:

—  Fannij, tu esi mani nodevusi! Čūska, tu esi mani nodevusi. Tu mani gribēji nosēdināt aiz dzelzs gardīnēm. Nabaga aklo Džeku! Es visu zinu. Labs draugs pie Toda man visu pastāstīja. Tagad .< tava dziesma nodziedāta, mazā!

Viņa veltīgi cīnījās pēc elpas, viņa nevarēja izdabūt nevienu kliedzienu, nevienu vārdu, viņa juta, ka asinis tai strauji sitās deniņos un ka briesmīgās rokas arvien ciešāk savilkās ap viņas kaklu. Pēkšņi atspīdēja gaisma. "Jaunais cilvēks no Mančestras", kas vakar bija noīrējis istabu iepretim viņas dzīvoklim, kas visu nakti pacietīgi bija gaidījis aklā Džeka klusos solus, jo zināja, ka viņš nāks atriebties nodevējai, "jaunais cilvēks no Mančestras" — Larijs Holts — stāvēja pie durvīm un vērsa viņas žņaudzējam pretim sava garā brauniņa stobru.

—   Rokas augšā, Džek, — viņš teica, un aklais Džeks, dobji ierēkdamies, pagriezās pret viņu. Likās, tur šņāca slazdos iekritis tīģeris.

15.

Acumirkli abi vīrieši stāvēja nokustēdamies, tad Džeks lēni izstiepa rokas augšup.

—   Jums laikam ir šaujamā dzelzs? — viņš rūca. — Mister Holt, jūs taču nešausiet nabaga vecam vīram?

—   Nāciet lēnām uz priekšu, — Larijs teica. — Un nedariet muļķības, citādi jums neklāsies labi.

—  Man jau tā neklājas labi, — vīrs norūca.

Bija interesanti viņu novērot. Viņš kustējās viegli kā jauna meitene, un viņa ārkārtīgi attīstītais sestais prāts tam palīdzēja izvairīties no visiem šķēršļiem, kas gadījās ceļā.

Larijs bija neveiklā stāvoklī. Virs viņam lēni tuvojās un pamazām nostājās tā, ka gultā gulošā, gandrīz samaņu zaudējusī sieviete atradās viņa šāviena virzienā. Viņš bija cieši apņēmies šaut, ja vīrs pretotos, bet tagad viņš to, pat savu dzīvibu aizsargājot, nedrīkstēja darīt, ja negribēja sašaut Fanniju. No otras puses, viņš nevarēja no aklā prasīt neiespējamo un sagaidīt, lai tas viņam tuvojas pa citu ceļu, jo to neatļāva mēbeļu iekārtojums. Bet īstās briesmas, kas viņam draudēja, Larijs redzēja tikai tad, kad bija par vēlu.

Lielais, spēcīgais vīrs nāca lēnām ar augstu izstieptām rokām. Viņa raka pieskārās elektriskai lampai, kas karājās pie griestiem. Un pēkšņi, pirms Larijs paguva atjēgties, viņš satvēra lampiņu rokā, tā pārsprāga ar stipru troksni, un nākoša mirklī istabā valdīja tumsa. Tagad šaut būtu neprāts, un Larijs, kāju uz priekšu paspēris, savilka visus muskuļus, lai izturētu uzbrucēja triecienu. Mirkli vēlāk viņu sagrāba aklā Džeka rokas. Diāna nebija pārspīlējusi, kad tā stāstīja par viņa pārdabisko spēku. Viņa spēks bija drausmīgs, pārcilvēcisks, un Larijs, pats spēcīgs vīrietis būdams, jau pirmajā mirklī sagrīļojās. Vēlāk Lārijs baidījās pat domāt par cīņas iznākumu. Bet tad gadījās neparedzēts šķērslis: kaut kur atvērās durvis, un uz kāpnēm atskanēja vīrieša balss. Aklais Džeks pacēla detektīvu kā lupatu saini un iesvieda istabas kaktā, kur viņš gandrīz nemaņā palika guļot.

Acumirkli vēlāk aklais Džeks atgrūda durvis un aizskrēja vēja ātrumā lejā, tik ātri, kā nebūtu iedrošinājies skriet pat redzīgs cilvēks.

Larijs ar mokām piecēlās kājās, uzmeklēja savu elektrisko lampiņu un revolveri, kas viņam nevienādajā cīņā bija izkritis no rokas. Viņš metās pie loga, steigšus atvēra to un paskatījās ārā. Bet aklais Džeks jau bija nozudis aiz stūra.

Tad kāds atnesa jaunu kvēllampiņu, un Larijs sāka darboties ar Fanniju. Viņa vēl bija nemaņā, un asinssarkani plankumi uz viņas kakla liecināja par aklā nedzirdēto spēku.

—   Jums vajadzēs atsaukt ārstu, — Larijs teica saimniecei, kas viņu jau labu brīdi neuzticīgi novēroja.

—  Ko jūs meklējat šai istabā? — viņa vaicāja. — Es atsaukšu kārtībnieku!

—  Manis dēļ sauciet divus kārtībniekus, — Larijs atbildēja. — Bet neaizmirstiet atvest ārstu.

Par laimi iecirknis bija tuvumā. Tur patlaban bija atsaukts policijas ārsts izmeklēt šaubīgu piedzērušo, un pēc dažām minūtēm viņš ieradās Fannijas istabā.

Tai laikā viņa jau bija atmodusies, bet viņu mocīja histērijas lēkme, kuru klātesošiem bija ļoti nepatīkami redzēt.

—   Doktora kungs, vai nebūtu labāk, ja mēs viņu nogādātu slimnīcā? — Larijs jautāja. Ārsts viņam piekrita.

Viņš izbrīnējies un pārsteigts vēlreiz izmeklēja aizžņauguma zīmes Fannijas kaklā.

—  To cilvēks nevarēja izdarīt kailām rokām, — ārsts teica, — viņš būs lietojis kādu instrumentu.

Larijs žēli iesmējās.

—   Ja jūs tā domājat, tad esiet tik laipni un apskatiet manu kaklu, — viņš teica un rādīja sarkanās svītras, ko Džeka pirksti bija iespieduši viņa kaklā.

—  Vai jūs gribat teikt, ka viņš jums to nodarījis?— ārsts neticīgi vaicāja.

—  Es labprāt gan to negribētu teikt, — Larijs atbildēja. — Šis notikums nepieder pie tām dēkām, ar kurām es varu lepoties. Viņš mani pacēla kā tenisa bumbu un iesvieda porcelāna trauku plauktā pie loga.

Ārsts pārsteigts iesvilpās. Tai laikā saimniece jau atvainodamās vaimanāja par sava nama negodu, kuru ceļot policista klātbūtne, kaut arī viņš bijis tās pansijā tikai vienu nakti.

Larijs izgāja lejā uz ielas ieelpot svaigu gaisu. Viņš bija kā

apreibis un visā ķermenī juta sāpes. Viņš daudz neraizējās, ka viņu, Lariju Holtu, kam varēja pareģot amatieru vidējā svara meistartitulu boksā, šis cilvēks bija iesviedis kaktā kā gumijas bumbu. Daudz vairāk viņu uztrauca apziņa, ka pasaulē, Londonas pilsētā, brīvs staigāja apkārt noziedznieks, kas bija bīstamāks par tīģeri Indijas džungjos un kas savā ķermenī apvienoja lāča spēku ar pērtiķa veiklību.

—  Visā zvēru dārzā es nevarētu atrast labāku eksemplāru , — Larijs teica, atcerēdamies uzbrucēja jaukās īpašības.

Pusstundu vēlāk visi Londonas policijas iecirkņi saņēma pavēli ar noziedznieka aprakstu, un visā pilsētā sākās aklā Džeka medības.

Ap trijiem rītā Larijs iegāja savā dzīvoklī un atrada Sanniju krēslā iemigušu. Viņš pamodināja sulaini, viegli uzsizdams tam uz pleca.

—  Sannij, ko es šodien piedzīvoju, ar to man pietiks visai dzīvei,— viņš teica.

—  Tā man arī liekas, ser, — Sannijs berzēja miegu no acīm. — Vai vēlaties kafiju?

Larijs bija nogrimis dzijās domās. Rokas kabatās sabāzis, viņš stāvēja pie kamīna un urbās ar skatienu grīdsegā.

—  Viņš mani sagrāba aiz kakla un pāri istabai iesvieda kaktā, Sannij; — viņš klusi teica.

—  Tiešām, ser? — Sannijs jautāja. — Kādā laika jūs rītā vēlaties kafiju?

Lai cik noguris un satriekts, Larijs nevarēja valdīt smieklus.

—  Ja mani kādu dienu pārnestu mājās ar lauztu sprandu, — viņš iekaisis teica, — sakiet, ko jūs tad darītu?

—   Es paziņotu rīta avīzēm, ka mēs pārtraucam abonementu, — Sannijs nevilcinādamies atbildēja, — tas taču būtu vissteidzamākais, ser.

—  Vai tad jums nemaz nav sirds? — Larijs iesaucās.

—  Nē, ser, — viņš negaidot atbildēja. — Ārsts teica, ka man vēdera slimības dēļ sirds kārtīgi nedarbojoties.

65

Larijs izmisumā paraustīja plecus, nometa kurpes, noģērba svārkus un vesti, nolika kakla saiti un apkaklīti, atpogāja bikšturus. iekrita gultā un pārvilka segu pār galvu. Viņš to darīja

3—22?

pirmkārt tādē|, ka bija ļoti noguris, un, otrkārt, tādēļ, ka viņš zināja: tas ļoti kaitināja Sanniju.

16.

Sv. Džordža Hanoveras skvērā svinēja ļoti elegantas kāzas. Iepretim gar abām ielas malām aizstiepās garas elegantu automobiļu un limuzīnu rindas, kam nebija laukumā vietas.

"Bija ieradušās", kā parasti raksta avīzēs, daudzas pazīstamas personas un starp tām arī mūsu draugs Freds Grogens. Viņš gan nebija ielūgts, un šim apstāklim bija divi cēloņi. Pirmkārt, jaunais pāris un to draugi viņu nepazina un, otrkārt, ja viņi to būtu pazinuši, tie viņu nemūžam nebūtu ielūguši. Bet Freds nebūt nerūpējās par tādiem sīkumiem kā ielūguma karte. Viņš skaidri zināja, ka, līgavas un līgavaiņa ģimenēm pirmo reizi pilnā skaitā satiekoties, kur visi cits citu uzlūko ar noteiktu atturību un nicību, kur visdažādākie brālēni un krustmeitas iznirst no aizmirstības, kurā tie tik laimīgi nogrimuši; viņš zināja, ka viņa elegantā figūra tur izturēs apskates pārbaudījumu un ka viņš dabūs baznīcā vienu no labākajām vietām. Viņš ieradās Sv. Džordžā ar spožu cilindru, baltiem glazē cimdiem un brīnišķīgi izgludinātām biksēm. Kad viņš baznīcā gāja garām soliem, daudzi viņu aiz pārskatīšanās noturēja par līgavaini.

Viņš nebija nācis ar nolūku ietikt labākā sabiedrībā, bet gan tādēļ, ka pēdējā mode tik svinīgos gadījumos dāmām lika nēsāt rotas lietas arī priekšpusdienas stundās. Viņš gan nebija tieši nācis zagt, viņš gribēja tikai kā labs ģenerālis laikus iepazīties ar nākamo kaujas lauku.

Pašas kāzas viņu nemaz neinteresēja. Tās viņš uzlūkoja kā liekas ceremonijas, ar kurām lepojas slinki bagātnieki un neglābjami filistri. Svinības vilkās ļoti ilgi un apnika viņam līdz nāvei. Viņš sirds dziļumos nožēloja, ka bija nostājies tik redzamā vietā, jo te viņš nevarēja nemanīts pazust vai arī novērot apkārtstāvošos. Beidzot ceremonija nobeidzās, atskanēja svinīgas ērģeļu skaņas, un līgava ar līgavaini it kā nokaunējušies gāja ārā. Freds pievienojās gājienam un līdzi taisniem un netaisniem parādījās uz baznīcas kāpnēm.

Viņš vēl nezināja, vai darītu prātīgi vai muļķīgi, ja piedalītos mielastā, viņš sen zināja, kur to sarīkoja, kad pēkšņi kāds pieskārās viņa elkonim. Freds pagriezās.

—   Hallo, doktor Džed, — viņš atvieglots iesaucās. — Es jau domāju, ka tas atkal būs nolādētais Holts. Viņš man pastāvīgi min uz papēžiem un briesmīgi krīt uz nerviem.

Doktors Džeds, ceremoniālās drēbēs ietērpies, uzmeta viņam stingru skatienu.

—  Jūs taču man stāstījāt, ka braukšot uz Nicu, — viņš teica.

—   Es nokavēju vilcienu, un mans draugs aizbrauca viens, — Freds nevilcinādamies atbildēja. — Es domāju palikt šeit vēl dažas dienas.

Doktors Džeds domīgi noteica:

—  Fanāciet man līdzi, man ar jums jārunā.

Ne vārda vairāk neizmainījuši, abi aizgāja pāri Hanoveras skvēram un iegriezās Bondstrītā.

—   Jūs man bojājat nervus, mister Grogen, — doktors Džeds iesāka. — Līdz šim es mierinājos ar domu, ka jūs varbūt kontinentā kaut kur dabūsit galu. Bet jūs esat Londonā un dzīvojat kā pa kāzām.

—   Vai jūs neteicāt, — jūs nezinot, ka es vēl esmu šeit, — Freds ievaicājās.

—  To es neteicu, — doktors mierīgi atbildēja. — Es tikai pieminēju jūsu vārdus, ka jūs paši solījāties braukt uz Nicu.

—  Tātad jūs zinājāt, ka esmu šeit? — Freds teica.

—   Man tā stāstīja, — doktors Džeds atbildēja. — Paklausieties, mister Grogen, vai jums neliekas, ka labāk būtu, ja mēs kaut kādā veidā vienotos?

Freds klausījās ar lielāko uzmanību.

—  Kā tas būtu iespējams? — viņš uzmanīgi vaicāja.

—  Pieņemsim, ka es jums izmaksāšu lielāku summu ar noteikumu, ka jūs man vairs neuzmācaties, — doktors Džeds teica.

Šis priekšlikums ārkārtīgi sakrita ar Freda plāniem. Protams, tikai tai gadījumā, ja attiecīgā summa būtu diezgan liela; viņam vairs nebūtu jāpūlas ar kārtējo porciju izspiešanu. Tad viņš varētu savus brīvos spēkus pavērst citā virzienā…

—  Labi, — viņš teica, brīdi diplomātiski klusējis. Doktors Džeds nopietni paskatījās viņā.

—  Bet tad jums jātur solījums. Es nebūt negribu izsviest divpadsmit tūkstošus mārciņu…—

—   Divpadsmit tūkstošus? — Freds iesaucās. — Kādēļ nē? Tā ir skaista apa)a summiņa.

—   Bet es atkārtoju vēlreiz, — doktors teica. — Man ne prātā nenāk maksāt tādu summu, ja man nebūs absolūta drošība, ka jūs mani turpmāk vairs nemocīsiet. Vai varat atnākt rītvakar astoņos pie manis Čelzijā vakariņās?

Freds piekrītoši palocīja galvu.

—  Man būs vēl daži citi viesi, — doktors teica. — Un neviens no tiem jūs nepazīst, bet es gribu jums izlūgties, lai jūs tās personas, ar kurām pie manis iepazīsieties, nevēlaties izmantot savos turpmākos plānos.

—  Vai tiešām jūs iedomājaties, ka es varētu būt tāds nelietis? — Freds jautāja tikumīgā sašutumā.

—  Nē, Dieva vārds, es tā nedomāju, — doktors apliecināja un atstāja viņu Bondstrīta stūrī.

Divpadsmit tūkstoši mārciņu! Tas būtu skaists izlīgums. Freda naudas krājumi tai laikā jau sāka izsīkt un tādēļ viņš aizlīgoja uz Pikadillija pusi kā rožainos mākoņos tinies.

Sajūsmas pārplūdumā, kad viņa plašā vēriena gars meklēja izpausmi darbībā un viņa jūtas alka pēc nejustām baudām, viņš ieraudzīja ielas otrā pusē kādu jaunu sievieti. Viņai bija neaizmirstama seja. Reiz viņš to jau bija redzējis elektriskās loka lampas gaismā starp Sv. Mārtiņa baznīcu un Temzas krastu. Viņš paātrināja soļus, pārgāja pāri ielai un sekoja viņai, bet vispirms uzmanīgi palūkojās apkārt. Šoreiz Larijs Holts nekur nebija redzams.

"Labāka izdevība nemaz nevar būt," Freds nodomāja. Viņš skaidri apzinājās savas elegantās ārienes iespaidu.

Pikadillija stūrī viņš to panāca un smaidīdams pacēla cepuri. Pirmajā mirklī Diānai likās, ka viņa šo eleganto kungu jau kādreiz satikusi, un viņa gandrīz tam pasniedza roku. Bet tad viņš izdarija lielu kļūdu, teikdams nodrāzto frāzi:

—  Vai mēs jau kādreiz neesam redzējušies?

Viņa atvilka roku atpakaļ.

—   Daiļā jaunkundze, — Freds teica. — Jūs esat brīnišķīgākā būtne visā plašajā pasaulē, un tādēļ es katrā ziņā gribu ar jums iepazīties.

Tas bija tās pašas frāzes turpinājums, kas jau daudzas reizes bija guvis spožus panākumus.

—  Tad atnāciet kādreiz man līdzi, — viņa teica.

Freds noreiba aiz laimes.

Viņa atvēra mazu rokas somiņu, izņēma no tās vizītkarti un uzrakstīja savu adresi.

—   Sirsnīgi pateicos, — Freds teica galanta kavalērista balsī un paņēma karti. — Es jums tūlīt iedošu savu kartiņu. Jā, un tagad, ko jūs teiktu par mazām vakariņām?… — Viņš pacēla karti un lasīja: — Diāna Vorda — brīnišķīgs vārds… — 47. istabā, — un tad pēkšņi viņa seja sastinga. — Skotlendjardā… — viņš teica neskanīgā balsī.

—  Jā, — viņa saldi atbildēja. — Es strādāju pie mistera Larija Holta.

Freds norija rūgtas siekalas.

—   Ja viņa nav, tad esat jūs, un, ja jūs nebūtu šeit, tad viņš droši vien stāvētu tepat tuvumā, — viņš saniknots iesaucās. — Kad es reiz tikšu no viņa vaļā?

17.

Tas pašas dienas vakarā Diāna izteica savam priekšniekam lūgumu, kas tam sagādāja nelielu vilšanos.

—   Protams, — viņš teica. — Šovakar jūs man neesat vajadzīga. Jūs teicāt, ka iesiet dejot?

Viņa palocīja galvu.

—  Jauki, — viņš sirsnīgi teica. — Novēlu jums labi amizēties.

Viņš bija tik satriekts, tik pilnīgi iedziļinājies savās lietās, ka

nevarēja saprast, ka citiem cilvēkiem tas bija "darbs", kas viņam patīkama izprieca. Laikam viņa nojauta Larija domas, jo viņa atmeta galvu un piebilda:

—   Mister Holt, es eju gandrīz dienesta darīšanās. Es nekad neietu dejot, ja mani nebūtu ielūdzis apdrošināšanas aģents Grejs, pie kura es sešus mēnešus strādāju kā sekretāre.

—   Liekas, jūs esat ļoti agri sākusi strādāt, — viņš smaidot teica. — Vai jūs esat apmeklējusi publisku skolu?

—  Es gāju draudzes skolā, — viņa vienkārši atbildēja. — Krustmāte, kas mani audzināja, bija ļoti nabadzīga.

—  Vai jūs savus vecākus neatceraties?

Viņa purināja galvu.

—   Ceru, ka jūs mani nenoturēsiet, par meklējamo Klarisu, — viņa pasmaidīja. — Es baidos, ka mana pagātne nebūs tik noslēpumaina. Es ik brīdi gaidu, ka Skotlendjarda aktīs uzpeldēs mana tēva vārds, ja tikai viņš vēl dzīvs.

Vorda kundze par viņu gandrīz nekad nerunāja, un ja to kādreiz pieminēja, tad viņas izteicieni tam nebūt neglaimoja. Man ļoti agri vajadzēja pašai sākt pelnīt maizi.

—  Jūs teicāt, ka iešot darīšanās, — Larijs pārtrauca. — Kā lai to saprot?

Viņa piegāja pie sava rakstāmgalda, paņēma rokassomiņu un izvilka no tās vēstuli.

—  Varbūt tas jūs interesēs, — viņa pasmaidīja, — mani ielūdz Greja kundze, viņa rūpējas par mani kā par savu meitu.

Tas tiešām modināja Larija ziņkārību. Bet viņš to neteica, jo baidījās izlikties uzmācīgs un pats vēl nezināja, kā izteikt prieku par viņas paziņojumu.

—  Šīs rindas mani pamudināja pieņemt ielūgumu, —jaunava teica, un viņš lasīja:

"Mums pēdējā laikā bijušas vairākas nelaimes. Mans kompanjons cieta lielus zaudējumus kāda kuģa avārijā Baltijas jūrā, un man pašai vajadzēja izmaksāt ļoti lielu apdrošināšanas summu par kādu cilvēku, vārdā Stjuarts."

—   Stjuarts? — Larijs iesaucās. — Tas taču nevar būt mūsu Stjuarts. Ko es gribēju teikt: zvērināto atzinums šai lietā skan: "Atrasts noslīcis". Protams, ka mēs necentāmies pierādīt patiesību, jo mēs nedrīkstam pievērst ļaundaru uzmanību… Tā? Stjuarts? — viņš domīgi noteica un vairākas reizes palocīja galvu. — Diāna, man jums jālūdz piedošana, — viņš to pirmo reizi uzrunāja vārdā. — Es jau domāju, ka jūs sākat palikt vieglprātīga, un es taču cerēju, ka arī jūs interesējaties par šo lietu.

Viņa to uzlūkoja mirdzošām acīm; viņas seju klāja maigs sārtums. — Es par to vien domāju, — viņa klusā balsī atbildēja. — Es labprāt gribētu jums palīdzēt. — Un, lai Lariju uzjautrinātu, viņa tam izstāstīja satikšanos ar Fredu.

—   Nabaga Freds, — Larijs smējās, — tagad jūs vismaz varat būt droša, ka viņš nojums bēgs kā no mēra. Kad jūs būsiet atpakaļ? — viņš vaicāja.

—  Kādēļ jūs to gribat zināt? — viņa izbrīnējusies vaicāja.

—   Es nupat domāju, vai jūs šovakar vēlreiz nevarētu atnākt šurp, vai arī man vajadzētu jūs pagaidīt Čeringkrosa ielā. Es ļoti gribu zināt, kā jums izdosies.

Viņa domīgi aplūkoja pirkstu nagus.

—  Es ienākšu pārvaldē, — viņa teica. — Es būšu šeit tūlīt pēc vienpadsmitiem.

Viņa pievērtām acīm redzēja sārtos plankumus Larija kaklā.

—  Vai jums vēl sāp? — viņa līdzjūtīgi vaicāja.

—  Nav jau tik briesmīgi, — Larijs noteica. — Man vairāk sāp apvainojums. Paies ilgs laiks, kamēr es to aizmirsīšu.

—  Viņš droši vien ir ārkārtīgi stiprs, — viņa nodrebēja. — Es visu mūžu atcerēšos, ko tai naktī pārdzīvoju uz kāpnēm. Līdz šim par viņu nekas nav dzirdams?

—  It nekas, — Larijs atteica. — Viņš slēpjas savā alā.

—  Vai jūs likāt novērot patversmi?

—   Patversmi? — viņš pārsteigts atkārtoja. — Nē, nedomāju, ka tas vajadzīgs. Priekšnieks man liekas ļoti solīds cilvēks. Es runāju ar tā iecirkņa policijas priekšnieku, un viņš man pastāstīja, kft patversmes iemītnieki visi esot godīgi ļaudis un ka viņš varot galvot par visiem, atskaitot kādu Leviju. Levijs ir tas vīrs, ko es redzēju augšstāvā un kas man likās mazliet nenormāls.

—   Es gribētu no jums izlūgties pakalpojumu, — viņa teica. — Vai jūs rītā vēlreiz neatnāktu līdzi uz patversmi?

—  Jā, — viņš kavēdamies atteica, — bet…

—  Vai jūs to darīsiet?

—  Protams, ja jūs gribat tur aiziet, bet es neticu, ka jūs atradīsiet tur kādu norādījumu par Stjuarta slepkavām.

—  Kas zina? — viņa domīgi teica.

Viņa Larijam atļāva sevi tai pašā dienā ielūgt pusdienā. Tā bija Larijam ļoti patīkama diena; viņš bija neparasti runīgs un tērzēja par visdažādākām nesakarīgām lietām.

Bet pēcpusdienā sākās nopietns darbs. Viņš nevarēja atrast ne mazāko pierādījumu Diānas uzskatam, ka Stjuarta kundzei bijuši dvīņi. Kaut gan viņi ar lielāko rūpību pārbaudīja dzimtsarakstu nodaļas grāmatas, par šiem bērniem nekas nebija atzīmēts.

—  Mēs jau otro reizi esam iekrituši, — Larijs teica.

—  To mēs izlabosim, —jaunava sacīja. — Lai gan man liekas neticami, ka tāda dāma kā Stjuarta kundze būtu aizmirsusi paziņot savu bērnu dzimšanu.

To sakot, viņa smaidīja, un Larijs vaicāja smaida iemeslu.

—   Vorda kundzei par šīm lietām bija gluži īpatnēji uzskati. Mana krustmāte, kuras vārdā es saucos, par visu vairāk ienīda ziņojumus iestādēm, baku potēšanu un skolas.

—   Un kas notika ar jūsu krustmāti? Vai viņa ir mirusi? — Larijs jautāja.

Meitene brīdi klusēja.

—  Nē, viņa nav mirusi.

To viņa teica tik savādā balsī, ka Larijs neviļus paskatījās tai acīs, un viņa nosarka kā magone.

—   Man nevajadzēja sākt stāstīt, ja negribēju izteikt visu līdz galam, — viņa klusi sacīja. — Mister Holt, es neesmu augusi labā ģimenē. Mana krustmāte apzaga savu priekšnieku, un to viņa laikam izdarīja vairākas reizes, jo tai laikā, kad man palika divpadsmit gadi, viņa aizgāja uz ilgāku laiku, un no tās reizes es viņu neesmu redzējusi.

Larijs piegāja viņai klāt un uzlika tai roku uz pleca.

—  Mīļais bērns, — viņš teica, —jūs esat atbrīvojusies no šiem iespaidiem un apbrnojamā kārtā nodibinājusi savu dzīvi. Es esmu lepns par jūsu panākumiem.

Viņa pacēla acis, un Larijs redzēja, ka tās pildījās asarām.

—  Man liekas, viņa ļoti dzēra; bet es to skaidri nezinu. Ja viņa man bija ļoti, ļoti vajadzīga, tad viņa pret mani tiešām bija laba. Es labprāt gribētu zināt, kas ar viņu noticis, bet es nedrīkstu ievākt ziņas.

—  Vai viņu ievietoja cietumā?

Jaunava purināja galvu.

—•. Man liekas, dzērāju hospitālī… Kas mums šodien vēl darāms? — viņa pārtrauca stāstu. Larijs izstāstīja darba plānu, nodiktēja dažas vēstules un aizgāja.Viņa palika nobeigt darbu.

Sjuarta lietas noslēpums sarežģījās ar katru tālāku soli vairāk. Visur Larijs atdūrās pret nepārkāpjamām sienām, apmaldījās aklās ejās, un pat tas apstāklis, ka Stjuarts noslepkavots, nebija pierādāms. Tā bija tikai teorija, kas dibinājās uz neparasto Temzas līmeņa stāvokli, jo ķermenis bija izmests uz krasta kāpnēm atplūdu laikā, un vēl uz zīmīti, kas tagad bija nozagta.

Nortumberlendas avēnijas vidū viņš pēkšņi apstājās, izvilka piezīmju grāmatiņu un vēlreiz, galvu purinādams, pārlasīja mīklainos vārdus:

"Nogalinājis… Dear…"

Kādēļ — dear [3] ? — viņš pārdomāja. Slepkavas vārdu uzdodot, gan neviens cilvēks nerakstīs "dear Sir". [4] bez tam šis vārds atradās gluži nepareizā vietā, jo sekretāre bija viņam rādījusi attiecīgās zīmes otrās rindas galā.

—   Dear, dear, dear, — viņš lēnām soļodams atkārtoja un pēkšņi viņš atcerējās kādu vārdu. Dearborn! — Dīrborns? Viņš pasmējās. Šis labsirdīgais garīdznieks, kas ziedoja savu dzīvi nabaga neredzīgo labā? Viņš atkal papurināja galvu.

Tā bija patiesība, ko var apliecināt gandrīz visi cilvēki: ja mēs pirmo reizi atduramies uz neparastu vārdu, tad varam būt droši, ka divdesmit četru stundu laikā kaut kur atdursimies pret to vēlreiz. Ceļš viņu aizveda tālāk pa Šefsberijas avēniju, un, kad viņš vēlreiz gāja garām teātrim, viņu vēlreiz saistīja šis vārds. Viņš apstājās un ieskatījās teātra sludinājumā.

"DžfOns Dīrborns", viņš lasīja.

Acīmredzot, Dīrborns bija sacerējis lugu, kuru šeit izrādīja. Kā sauca šo teātri? Viņš atkāpās dažus soļus uz ielas un paskatījās krāsainā izkārtnē virs teātra ieejas. "Makridija teātris". Šai teātrī taču bija pazudis Gordons Stjuarts!

Viņš nekavējoties iegāja vestibilā un apstājās pie kases, kur tas ievēroja kasiera priekšā noliktu teātra plānu. Tikai daži zili krustiņi rādīja, ka nedaudzas vietas pārdotas.

—  Vai nevarat man pateikt, kur es varētu satikt misteru Dīrbornu? — viņš jautāja cilvēkam, kas sēdēja aiz lodziņa.

—  Varbūt jūs esat direkcijas draugs?

—  Nemaz nē, — Larijs atbildēja.

—  Tad varbūt mistera Dīrborna draugs? — kasieris jautāja un turpināja, kad Larijs papurināja galvu: — Redzat, es jau jums varu izteikt savas domas. Es tikai negribēju jūs aizvainot. Man nav ne jausmas, kur ir misters Dīrborns, un es labprāt vēlētos, kaut ari direkcija to nepazītu! Es jau esmu uzteicis vietu un tagad drīkstu runāt visu. Pēc manām domām, Dīrborns ir visneapdāvinātākais teātra rakstnieks, kāds jebkad pasaulē dzīvojis. Ceru, ka ar to es jūs neatbaidīšu, ja jūs gribat pirkt biļeti? — viņš ironiski piebilda.

—  Nebūt nē, — Larijs pasmaidīja.

—  Un zināt, es nemaz negribu jūs pierunāt, lai jūs pērkat, — kasieris teica. — Sestdien mums bija ieradušies pieci skatītāji, un man liekas, ka šovakar nebūs vairāk par trim. Par mūsu lugām interesējas tikai nervu ārsti, kas nāk šeit novērot publiku; un ja no Hanvelas vājprātīgo iestādes izbēg kāds trakais, tad sargi vispirms nāk meklēt pie mums.

—   Jūs tomēr man neatbildējāt, ko es jums jautāju. Vai jūs nezināt, kur es varētu atrast šīs nelaimīgās lugas autoru?

—  Viņš ir nezin kādas misijas priekšnieks Vestendā. Nabaga cilvēks, viņš ir «akls un patiesībā man par viņu tā nevajadzētu runāt. Bet viņš saraksta briesmīgus gabalus.

—  Vai viņš sen jau raksta? — Larija pārsteigts vaicāja.

—  Jau sen? Viņš raksta pastāvīgi, — otrs atbildēja aizsmakušā balsī. — Man liekas, viņš raksta pat miegā.

—  Un visus viņa gabalus izrāda?

Kasieris palocīja galvu.

—  Un visi izgāžas?

Kasieris atkal palocīja galvu.

—  Bet kā tas var būt? Neviena teātra direkcija taču neizrādīs arvien tā paša autora darbu, ja tie nekad negūst panākumus.

—  Mūsējā to dara, — kasieris izmisis sacīja, — tādēļ jau mūsu uzņēmumu sauc par "Makridija teātri", un tas nozīmē…

—  Cik ilgi Džons Dīrborns jau raksta?

—   Būs jau kādi desmit gadi. Reizēm viņa gabali īstenībā nemaz nav tik vāji. Bet arvien tie mazliet atgādina vājprātīga cilvēka murgojumu.

—  Vai viņš nekad nenāk šurp?

—  Nekad, — kasieris purināja galvu. — Kādēļ — to es nezinu, bet viņš neierodas pat mēģinājumos.

—  Atļaujiet izteikt vēl kādu jautājumu: kam pieder šis teātris?

—   Kādai sabiedrībai, — ierēdnis negribot atbildēja; acīmredzot viņam Larija jautājumi jau sāka apnikt. —Vai drīkstu zināt, kādēļ jūs man to visu jautājat?

—   Tāpat vien, — Larijs pasmaidīja. Viņš redzēja, ka vairāk neko nepanāks un izgāja no teātra.

Viņš nekā nesaprata šai lietā. Viņam nenāca prātā kaut kādā veidā meklēt sakarību zīmītē izlasītajam vārdam ar muļķīgo lugu autoru Dīrbornu vai ari otru, pazīstamo filantropu Džonu Dīrbornu. Bet, ārā iznācis, viņš pēkšņi kaut ko iedomājās un pagriezās atpakaļ.

—   Vai jūs man nevarētu izdarīt lielu pakalpojumu? — Viņš teica kasierim. — Vai jūs man neparādītu teātra telpas?

Kasieris gribēja kaut ko iebilst, bet tad viņš pasauca teātra sulaini.

—  Tur būs tumšs, — viņš teica. Teātris vēl nav apgaismots.

Larijs sekoja sulainim pirmajā balkonā un aplūkoja nelielo

teātra zāli. Telpā valdīja krēsla. Priekškars bija nolaists un sēdekļi klāti baltiem pārvelkamiem.

—   Kur ir loža A? — Larijs vaicāja, jo tikai šī iemesla dēļ viņš bija atgriezies.

Kalpotājs viņu aizveda pa koridoru līdz smagam aizkaram un ieveda šaurākā ejā, kas veda ložās. Šīs ejas galā viņš apstājās un atvēr^labā pusē durvis. Larijs iegāja pilnīgi tumšā ložā un uzvilka sērkociņu. Grīdu sedza smags, dārgs paklājs, trīs sēdekļi bija rotāti brīnišķīgiem izgriezumiem, bet citādi šai ložā nekā neparasta nebija.

—  Vai ari citas ložas iekārtotas tik grezni? — Larijs vaicāja.

—  Nē, ser. Tikai loža A.

Larijs izgāja ārā un apskatīja koridoru. Iepretim ložai A pie sienas karājās liels, sarkans paklājs. Viņš to pavilka mazliet sānis un atrada dzelzs durvis, uz kurām bija rakstīts sarkaniem burtiem: "Papildu izeja ugunsgrēka gadījumā".

—  Kur iziet šīs durvis? — viņš vaicāja.

—   Kādā šķērsielā, ser, Kaulija ielā. Patiesībā tā nemaz nav iela, bet privāts koridors starp namiem, un galā šis koridors ir noslēgts.

Larijs iedeva sulainim dzeramnaudu un izgāja no teātra. Šai bridi viņš bija vistuvāk Gordona Stjuarta pazušanas un nāves noslēpumam. Un Larijs to juta.

Vakarā ap pusvienpadsmitiem viņš iegāja birojā un nepacietīgi gaidīja sekretāri.

Viņa atnāca desmit minūtes pirms vienpadsmitiem, un Larijs, kas viņu līdz šim bija redzējis tikai ikdienas drēbēs, nevarēja izteikt ne vārda, redzot, cik skaista tā bija svētku tērpā. Bet viņš nezināja, ka tā par vienkāršo, bet glīto viesību tērpu bija samaksājusi tikai piecas sterliņmārciņas, un melnā zīda pieres lente, kas-saturēja viņas zeltainos matus, nemaksāja vairāk par desmit šiliņiem. Viņa tam likās krāšņa, tik dievišķa un burvīga, ka viņš to gandrīz nadrīkstēja uzrunāt.

—   Lūdzu, lūdzu, nāciet iekšā, — viņš teica. — Jūs ienesat gandrīz par daudz spožuma manā nabadzīgā būdiņā.

Viņa pasmējās, ļāva mētelim noslīdēt uz krēsla, un Larijs, klusu viņas acīs skatīdamies, aizmirsa nodomāto, oficiālo un svarīgo sarunu. Bet viņa to atsauca tiešamībā ar triumfējošu izsaucienu: — Es izpētīju!

—   Izpētījāt? — viņš stomījās. — Ak, tā, jūs jau bijāt pie sava drauga, apdrošināšanas aģenta.

Viņa atvēra mazu zīda somiņu un izņēma papīra lapu.

—  Es šo un to atzīmēju, — viņa teica. — Manu paziņu smagi skārusi Stjuarta nāve, un tas ir mūsu Stjuarts.

Larijs klusi iesvilpās.

—  Kā tas noticis?— viņš jautāja.

—    Manam pazīstamam pieder apdrošināšanas biedrības aģentūra, — viņa paskaidroja. — Ja kāds ļoti augstu apdrošina savu dzīvību, tad polises izsniedzēja sabiedrība, kā jūs ziniet, neuzņemas risku viena pati, bet stājas saistībās ar citām sabiedrībam. Izrādās, ka mana paziņas firma uzņēmusies pārapdrošinājumu trīs tūkstoši mārciņu vērtībā.

—   Trīs tūkstoši? — Larijs pārsteigts iesaucās. — Bet, Dieva dēļ, cik augstu tad Stjuarts patiesībā apdrošinājis savu dzīvību?

—  To es tūlīt noskaidroju, — meitene teica un pacēla papīra lapu. — Polisē, kuru parakstījis arī misters Grejs, bijuši minēti piecdesmit tūkstoši, bet misters Grejs man stāstīja, ka izsniegta vēl otra polise par tikpat lielu summu.

Larijs apsēdās. Viņa acis staroja.

—    Tad tā būtu Stjuarta nāves veikaliskā puse! — Tā, tā — dzīvības apdrošinājums par simts tūkstošiem sterliņmārciņu! Vai jūsu paziņa samaksājis?

—   Protams, viņš samaksājis tūlīt, kad polises izdevēja firma pieprasījusi segt pārapdrošinājuma summu. Viņam nekas cits neatlika, kā sameklēt naudu.

—  Un kā sauc biedrību, kura apdrošinājusi Stjuarta dzīvību?

Viņa mirkli vilcinājās un uzmeta Larijam izteiksmīgu skatienu.

—  Grinvičas apdrošināšanas biedrība,.— viņa lēni teica.

Larijs uzlēca kājās.

—  Doktors, Džeds, — viņš klusi teica.

18.

Viņš pavadīja Diānu lejā un brīdi tērzēja ar viņu vestibilā. Pie durvīm gaidīja privāts automobilis, un Diāna tūlīt paskaidroja, kā tas šeit radies. Greju ģimene tai bija aizdevusi mašīnu, kurai vajadzēja aizbraukt pēc apdrošināšanas aģenta tikai ap diviem.

—   Man ļoti žēl, ka nevaru pieņemt jūsu laipno ielūgumu, — Larijs teica, — man vēl jāgaida ziņojums pa tālruni. Es aizsūtīju Harveju Tēvākt dažas ziņas, un viņš man solījās ap pusnakti piezvanīt.

Viņa tam uzmeta līdzjūtīgu skatienu.

—   Vai tas nebūs mazliet par daudz? — viņa vaicāja.— Man šķiet, jūs vairs nemaz neguļat.

Viņš pasmējās.

—   Es piederu pie tiem laimīgajiem, kas var iztikt bez miega, — viņš jokojās, — un… — Šai mirklī pienāca kāds ierēdnis no apakšējā stāva.

—  Ser, jūs aicina pie telefona.

—   Nāciet līdzi, — Larijs teica. — Varbūt man izdosies visu nokārtot un tad es varēšu justies kā miljonārs.

Viņš iegāja atpakaļ savā istabā. Bet seržanta Harveja vietā viņu sauca pie aparāta Oksfordas ielas policijas iecirkņa inspektors.

r

—  Vai varu runāt ar inspektoru Holtu? — viņš jautāja.

—  Pie aparāta, — Larijs atbildēja.

—   Jūs esat publicējuši melnas, emaljētas un ar briljantiem izrotātas aproču pogas aprakstu?

—  Jā gan, — Larijs ātri atbildēja.

—   Misters Emdens no Emdena un Smita lombarda ziņo par aproču pogu pāri, kas noteikti līdzinoties zagto priekšmetu sarakstā minētām.

—  Vai pogas ir pie jums?— Larijs steidzīgi vaicāja.

—   Nē,,'ser, — inspektors atbildēja. — Bet misters Emdens ir šeit birojā, ja jūs vēlaties ar viņu runāt, un pogas viņš var jums nodot jau rītā agri. Šovakar vakariņas ēdot, izlasījis policijas paziņojumu un atradis pogu aprakstu. Viņš tūlīt nācis šurp. Viņš dzīvo tepat tuvumā.

—  Labi. Es tūlīt aiziešu, — Larijs teica.

—   Kas noticis? — Diāna vaicāja. — Vai atrastas aproču pogas?

Larijs purināja galvu.

—   Atrasts aproču pogu pāris, ļoti līdzīgs tai, ko mēs atradām Stjuarta rokā. — Jā, ja būtu atrasta puspoga vai pusotras pogas, tad gan tas būtu mums vērtīgs pierādījums.

Viņš paskatījās uz ierēdni, kas apkalpoja telefona centrāli.

—   Ja seržants Harvejs piezvana, sakiet viņam, lai viņš mani pasauc vēlreiz vai atnāk pārvaldē un mani pagaida, ja gadās tuvumā. Un tagad, — viņš teica jaunavai, kad tie bija izgājuši ārā, — tagad es ar prieku pieņemu jūsu karalisko ielūgumu.

Pie viņas nama durvīm slaistījās kāds cilvēks, kas, Larijam tuvojoties, pacēla roku pie cepures.

—    Jūs taču neliekat mani apsargāt? — meitene pārsteigta jautāja. — Mister Holt, man liekas, tas patiešām nav vajadzīgs.

—    Piedzīvojumi man māca, ka tas ļoti vajadzīgs, — Larijs saīdzis atteica. — Laipnajam kungam, kas mani svaidīja kā spilvenu, acīmredzot netrūkst drosmes. Vai bez šīm durvīm namam ir vēl kāda ieeja? — viņš vaicāja detektīvam.

—   Nē, ser, es visu uzmanīgi apskatīju un pārmeklēju arī jaunās dāmas istabu.

—  Kā tas var būt? — viņa samulsusi turpināja.

—      Es liku pagatavot otru atslēgu. — Ceru, ka jūs par to neļaunosieties. Un tā kā esmu sācis runāt par atslēgām, — viņš piebilda, — man jāsaka, ka aklā Džeka parādīšanās Fannijas Veldonas istabā man vairs nav nekāda mīkla. Viņa tam iedevusi atslēgu, lai tas varētu ienākt, ja viņi nebūtu satikušies sestdienas nakti, kad tai vajadzēja nodot laupījumu. Tad viņš solījies pie tās ienākt. Viņa tik ļoti baidījusies, ka nedrīkstējusi atteikties. Bet laikam viņa vēlāk to aizmirsusi, jo citādi viņa nebūtu apgūlusies.

Viņš tai novēlēja labu nakti un kājām aizgāja uz Oksfordas ielu.

Misters Emdens bija mazs, laipns cilvēks ar degunkniebi.

—   Es lasīju zagto lietu sarakstu un atradu jūsu pogu aprakstu, mister Holt.

Viņš tam parādīja papīra lapu ar policijas publicēto pogas zīmējumu.

—  Jūs sakāt, jums ir divas pogas?

—   Jā, ser, — lombarda īpašnieks atbildēja. — Šorīt tās pie manis ieķīlāja. Patiesību sakot, es pats ķīlas paņēmu. Parasti es nestāvu aiz letes, bet vienam no maniem ierēdņiem vajadzēja aiziet darīšanās, un, kad ienāca ieķīlātājs, es pieņēmu pogas un izdevu par tām četras sterliņmārciņas.

—   Jā, tās nav parastas pogas! — Larijs teica, bet Emdens purināja galvu.

—  Gluži pareizi. Pilnīgi neparasts izstrādājums, — viņš teica. — Es'neatceros, ka būtu kādreiz redzējis līdzīgas aproču pogas. Man šķiet, tas būs franču darbs. Viņas bija mazliet bojātas. Trūka trīs briljanti, citādi es arī būtu devis vairāk nekā četras mārciņas.

—  Vai jūs pazīstat cilvēku, kas pogas ieķīlāja?

—   Nē, ser. Tas bija ļoti elegants kungs, un viņš man stāstīja, ka ieķīlājot pogas tādēļ, ka tās viņam apnikušas, bet pēc mana ieskata viņš bija… — Viņš vilcinājās.

—  Nu? —-Larijs vaicāja.

—  Jā, nevērojot viņa labo izskatu, viņš man atgādināja vienu no tiem elegantajiem aferistiem, kas Vestendā sastopami simtiem. Man likās, viņš neieķīlāja pogas tādēļ, ka tam vajadzēja naudas; viņš gribēja no tām tikt vaļā. Zagļi to dara bieži, nebaidīdamies, ka lombardā lietas var pazīt.

Earijs palocīja galvu.

—   Un viņš bija eleganti ģērbies?— viņš domīgi noteica un pēkšņi ievaicājās: — Vai viņš nēsāja rotas lietas? Dimantus?

—   Jā, — lombarda īpašnieks atbildēja, — un taisni tādēļ es domāju, ka viņš no šīm pogām grib tikt vaļā. Četras mārciņas nav daudz par tik vērtīgām lietām, bet viņš neteica ne vārda.

—  Kādā vārdā viņš uzdevās?

—  Misters Frederiks. Viņš pateica arī adresi, bet man liekas, ka tur viņu nemaz nav vērts meklēt.

—  Spožais Freds? — Larijs teica. — Vai Džermina iela ir jūsu iecirknis?

—  Jā, ser, — inspektors atbildēja.

—   Paņemiet dažus cilvēkus un aizejiet pie Spožā Freda. Atvediet viņu vispirms šurp, tad es viņu ņemšu līdzi uz Kenona pasāžu, ja vajadzēs.

—  Vai viņš jāapcietina?

—    Nē, gribu viņu vispirms nopratināt. Varbūt viņš var dot apmierinošu paskaidrojumu, bet viņam vajag būt ļoti veiklam, ja viņš šeit grib izmeloties. Mister Emden, — viņš pagriezās pret lombardnieku, — diemžēl es nevaru gaidīt līdz rītam un man jālūdz jūs tagad pavadīt mani uz jūsu veikalu un izdot pog^s.

—  Ar lielāko prieku, — viņš atbildēja. — Es jau to paredzēju un paņēmu atslēgas līdzi. No šejienes līdz manam veikalam ir tikai piecu minūšu gājiens.

Kāds ierēdnis civilapģērbā viņu pavadīja. Bet, kad misters Emdens ielika atslēgu durvīs un gribēja to pagriezt, durvis pašas atvērās.

—   Nu, nu, durvis jau ir vaļā, — viņš izbrīnējies iesaucās un ātri iegāja koridorā. Viņam nevajadzēja meklēt otru atslēgu, lai atvērtu sāndurvis, jo tās jau bija pusvirus, un Larija kabatas lampiņas gaismā redzēja laužamās dzelzs pēdas. Lombarda īpašnieks pirmais iesteidzās veikalā un uzgrieza gaismu.

Uz galda gulēja kases grāmata, atšķirta tai lapaspusē, kur bija ierakstīti vakardienas darījumi.

—  Kur jūs nolikāt pogas? — Larijs steigšus vaicāja. Redzat, — viņš rādīja ierakstu, — te ir numurs.

—   Jā, un piezīme "naudas skapī", — Larijs piebilda. — Bet man tā liekas, ka jūs neatradīsiet savu naudas skapi gluži neaizskartu.

Un viņam bija taisnība. Lielais, " pret zagļiem drošais" naudas skapis bija nožēlojamā stāvoklī, durvīs bija izdedzināts liels caurums un atslēga atlauzta. Visā skapī nebija ne smakas no vērtslietām, nebija atstāts ne mazākais nieks.

—   Man liekas, viņi tiešām izķēruši pogas, — Larijs saīdzis noteica.

19.

Atklājis ielaušanos lombardā, Larijs gāja atpakaļ uz policijas iecirkni, kur viņš atkal saņēma jaunas ziņas. Spožo Fredu nebija dzīvoklī atraduši.

—  Man gribētos, lai jūs nākat līdzi un apskatāt viņa dzīvokli, ser, — teica ierēdnis,\am bija uzdots atvest Fredu. — Man liekas, tur noticis kaut kas neparasts.

—   Es vispār Stjuarta lietā līdz šim vēl neko parastu neesmu piedzīvojis, — Larijs saniknots teica.

Spožais Freds dzīvoja Modlija namā Džermina ielā, un šī lielā nama šveicars zināja pastāstīt savādu stāstu.

—  Misters Grogens pārnāca ap vienpadsmitiem vakarā un tūlīt uzbrauca augšā. Es viņam uznesu lielu zeltera pudeli, kuru viņš man pasūtīja, un novēlēju labu nakti. Tad es apstaigāju namu, lai pārliecinātos, vai visas durvis aizslēgtas un lampas nodzēstas, un pēc, tam iegāju savā ložā, kur paēdu vakariņas un izlasīju avīzi.

"Loža" bija maza istabiņa aiz trepēm, pārvērsta mazā kantori, kur īrnieki nodeva atslēgas.

—   Ap pusdivpadsmitiem atskanēja šavienam līdzīgs troksnis un vīrieša kliedzieni. Es izgāju uz trepēm un klausījos. Tad es uzkāpu otrā stāvā, no kurienes troksnis cēlās, un ieklausījos uzmanīgāk. Mistera Grogenadzīvoklī bija gaisma, to es varēju redzēt caur stiklu virs durvīm. Es pieklauvēju, pēc brīža misters Grogens pienāca pie durvīm, un es jums varu teikt, katrs cilvēks būtu izbijies, viņu redzot. Viņam bija liels duncis rokā, un viss viņa uzvalks bija notraipīts asinīm.

"Ak, jūs tas esat," viņš teica. "Nāciet iekšā!"

Es iegāju dzīvojamā istabā, un jūs nevarat iedomāties, ko es tur ieraudzīju. Krēsli un galdi bija apgāzti, grīda piekaisīta sadauzītu glāžu un pudeļu stikliem. Mistera Grogena loga ārpusē ir ugunsgrēka gadījumam domātas kāpnes, un logs bija vaļā, kad es iegāju istabā.

"Kas noticis, ser?" es jautāju.

"Nekas sevišķs," viņš teica. "Te bija ielauzies nekaunīgs zaglis. Tas ir viss. Lūdzu atnesiet viskiju un sodu!"

Viss viņa ķermenis trīcēja, un viņš bija ārkārtīgi uztraukts. Kad es atnesu viskiju ar sodu, viņš bija notīrījis dunci un mazliet apmierinājies. Viņš stāvēja pie vaļējā loga, vērodams pagalmu un uguns trepes, un tikai tad es ievēroju, ka vienai gleznai pie sienas stikls bija ar lodi sašauts. Es tūlīt redzēju, ka tas bija lodes darbs, jo es dažus gadus kalpoju Londonas policijā un vairākas reizes esmu redzējis tādas lietas. Es viņam teicu, ka tam var izcelties nopietnas nepatikšanas, ja citi īrnieki sūdzētos par troksni, bet viņš teica, lai es par to nerūpējoties, iedeva man piecdesmit sterliņmārciņas īrei un citiem izdevumiem un lūdza uzturēt dzīvokli kārtībā, kamēr viņš atgriezīšoties. Viņš teica, viņš aizceļojot uz ārzemēm.

—  Nu, un tad? — Larijs jautāja, kad stāstītājs apklusa.

—   Tad viņš nonāca ar ceļasomu lejā, iekāpa taksometrā un aizbrauca. Tas ir viss, ko es par viņu zinu.

Larijs izmeklēja istabu un redzēja, ka šveicars bija stāstījis taisnību. Telpu apgaismoja griestu lampa ar trim spuldzītēm, kas nokarājās no griestiem istabas vidū. Viena no lampiņām bija saplēsta, un inspektors to parādīja šveicaram.

—   Jā, ser. Lampām šeit ir tā saucamais viesnīcu izslēdzējs: var aizdegt pēc vēlēšanās vienu, divas vai visas trīs. Parasti misters Grogens dedzināja tikai vienu.

Larijs palocīja galvu.

—  Es ļoti labi zinu, kas šeit noticis.

Viņš skaidri varēja iedomāties notikušo: iebrucējs bija iekāpis pa logu, Spožais Freds droši vien bija apdraudējis viņu ar revolveri, un uzbrucējs, paceltām rokām uz priekšu nākot, bija saspiedis lampu. Tad Freds bija izšāvis, un otrs meties uzbrukumā, bet Freds bija glums kā zutis. Freds bija veiklāks par viņu. Šie starptautiskie afēristi, kas ik dienas liek dzīvību uz spēli, mazāk paļaujas šaujamiem ieročiem nekā saviem nažiem, un aklajam Džekam par lielu pārsteigumu — tas katrā ziņā bija aklais

Džeks —, Grogens bija ar dunča asmeni spēcīgi atsitis viņa necilvēcīgo uzbrukumu. Džeks bija viņu palaidis vaļā un aizbēdzis caur logu. Bet kur palicis Freds? Šai brīdī viņš juta līdzi nabaga afēristam. Tātad arī Freds pateicoties gadījumam vai ar nolūku bija sastapies ar Stjuarta slepkavu!

Ko nozīmēja šis atradums? Viņam vajadzēja atrast Spožo Fredu, vajadzēja atrast tūlīt, jo viņa rokās varbūt bija mīklas atrisinājums.

Viņš aizbrauca mājās, telefonēja uz Skotlendjardu un dabūja zināt, ka Harveja pētījumi palikuši bez panākumiem. Viņš nomazgājās karstā vannā un gāja gulēt. Viņš gulēja taisni četras stundas, tad Sannijs, kas tik pat labi varēja iztikt bez miega kā viņa kungs, viņam ienesa tēju un kaltētu maizi.

—  Cik pulkstenis? — Larijs vaicāja.

—  Deviņi, ser. Pastnieks jau bija, atnesa vēstules un rīta avīzes.

—  Dodiet man vēstules! — Larijs teica un izlēca no gultas.

Tēju dzerot, viņš izskatīja vēstules.

Viena no tām acīmredzot bija nodota dzīvoklī, jo tai nebija pasta zīmoga.

—   Kad to atnesa? — viņš jautāja sulainim, kad tas ienāca istabā.

—  Tā jau bija iemesta vēstuļu kastītē, kad es piecēlos, ser, Sannijs,teica. — To laikam atnesis kāds ziņnesis.

—  Jūs esat muļķis, Sannij, — Larijs atteica. — Protams, viņu atnesis ziņnesis.

—  Priecājos, ser, ka arī jūs tāpat domājat, — Sannijs atbildēja nesatricināmā mierā.

Larijs atplēsa aploksni un izvilka papīra lapu. Vēstule sākās bez kādas uzrunas:

"Labāk būtu, ja jūs piegrieztos kādai citai lietai, mister Holt. Ja neievērosit šo brīdinājumu, jūs piedzīvosit nopietnas nepatikšanas."

—  Gan ievērošu, — Larijs teica un piezvanīja.

—  Sannij, atnesiet man svārkus un papīrus, kas atrodas krūšu kabatā, — viņš teica sulainim.

Larijs meklēja un atrada Spožajam Fredam piesūtīto uzaicinājumu sešos ritā ierasties Toda patversmē.

Viņš nolika uzaicinājumu un draudu vēstuli blakus un salīdzināja. Abas vēstules bija rakstītas vienā rokrakstā.

20.

—  Diāna, — Larijs teica, — es esmu grūti piemeklēts cilvēks.

Jaunava pārtrauca darbu un atbalstīja rokas uz rakstāmmašīnas taustiņiem. Tad viņa pagriezās krēslā pret Holtu.

—  Noslēpums sāk pamazām noskaidroties, — viņa mierīgi atbildēja.

—   Dievs zina, es arī vēlētos, lai tas sāktu noskaidroties, — Larijs norūca. — Mēs vislabāk pārredzēsim apstākļus, ja atmiņā sakārtosim visu notikušo. — Viņš atspiedās krēslā un sāka skaitīt uz pirkstiem. — Bagāts kanādietis ierodas Londonā uzmeklēt savas sievas un bērna kapu, jo savus piederīgos tas gadiem ilgi nav redzējis. Kādu vakaru pēc izrādes vai izrādes laikā Makridija teātrī viņu nogalina. Lugas autors ir Džons Dīrborns, kas raksta lielākās muļķības, kādas jebkad teātrī izrādītas. Bet tādēļ viņš vēl nav slepkava. Turklāt viņš ir cienījams garīdznieks, kas savu dzīvi ziedo neredzīgo labā. Nogalinātais Stjuarts atstāj virskrekla iekšpusē uzrakstītu testamentu, kurā visu savu mantu novēl meitai, bet mēs līdz šim vēl to neesam atraduši un nezinām, vai viņa vispār dzīvo. Atrasti dažādi pieturas punkti; papīra gabals ar neredzīgo rakstu un mirušā rokā emaljēta aproces poga ar briljantiem. Papīra gabaliņu ar noslēpumainiem uzrakstiem policijas pārvaldē nozog. Līdzīgu aproču pogu pāris nokļūst Spožā Freda rokās, un viņš tās savas drošības dēļ ieķīlā lombardā. Šīs pogas kādai citai vai vairākām personām ir tik vērtīgas, ka tie izdara lombardā ielaušanos acīmredzot tikai tādēļ, lai atdabūtu pogu pāri. Vēl vairāk, šo personu palīgs vispirms mēģina aizvest jūs, mis Vorda, un pēc tam — nogalināt Fanniju Veldonu, kas ielauzusies policijas pārvaldē, šī nozieguma iemeslu es saprotu, tāpat arī mēģinājumu nogādāt Spožo Fredu no ceļa. Es tikai nesaprotu vienu lietu — kādēļ viņi gribēja nolaupīt arī jūs.

—  Ari man tā ir mīkla, — Diāna palocīja galvu.

—   Otrkārt, — Larijs turpināja, — mēs esam izdibinājuši, ka Stjuarta dzīvība bija ļoti augstu apdrošināta Grinvičas apdrošināšanas biedrībā. Šīs biedrības vadītājs ir doktors Džeds, kas nemaz neslēpj apdrošināšanas darījumu.

—  Vai jūs esat satikušies ar doktoru Džedu, — viņa pārsteigta vaicāja.

—   Es runāju ar viņu pa telefonu un vēlāk pats pie viņa aiziešu. Varbūt jūs mani pavadīsiet, — mēs taču varam Toda patversmes apskatīšanu atlikt uz pēcpusdienu.

Šo priekšlikumu dzirdot, viņas acis uzliesmoja, un viņš zobodamies jautāja:

—  Man šķiet, medības jums sāk patikt?

—  Mani tas ārkārtīgi interesē un es visur vēlētos būt pati klāt. Vakar man tā izlikās, ka jūs negribat pieņemt manu palīdzību.

Larijs nosarka vainas apziņā.

—   Tikai vienu, mirkli, — viņš atzinās, — un es zinu, ka biju netaisns. Un beidzot: kādēļ jums jāziedo viss laiks manam darbam?

—   Tādēļ, ka es gribētu, lai Stjuarta slepkava saņem pelnīto sodu, — viņa atbildēja noteiktā balsī.

Doktors sagaidīja tikai vienu apmeklētāju un bija patīkami nārsteigts, kad Larijs ienāca Blumsberija laukuma lielajā direkcijas birojā ar savu daiļo pavadni.

—   Doktors Džeds, mis Vorda, mana sekretāre, — inspektors iepazīstināja. — Vorda jaunkundzei ir apbrīnojama atmiņa, un varbūfc-man vajadzēs mūsu sarunas stenogrammu.

—   Tas man ļoti patiktu, — Doktors Džeds teica, bet tomēr Larijam likās, ka viņš jaunavas tuvumā nejutās omulīgi.

—   Priecājos, ka esat atnākuši, — doktors Džeds lēni teica. — Es vēlreiz gribēju ar jums runāt par to cilvēku, kuru jūs redzējāt pie manis tai vakarā, kad mēs pirmo reizi satikāmies. Baidos, vai jūs neesat ieguvuši galīgi nepareizu iespaidu, un es to jums nevaru pārmest, jo šis cilvēks tiešām ir bīstams krāpnieks. Vai jūs viņu neesat nesen satikuši?

—   Pēdējās nedēļās es viņu neesmu redzējis un arī neko neesmu dzirdējis par viņa darbiem, — Larijs teica. Šie vārdi tik maz līdzinājās patiesībai, ka Diānai vajadzēja saņemties, lai neizrādītu pārsteigumu.

—   Par to mēs runāsim vēl citu reizi, — doktors teica. — Vai atļaujat smēķēt, mis Vorda? — Viņa smaidīdama pamāja galvu.

— Es esmu kaislīgs smēķētājs. — Jau vairāk nekā divdesmit piecus gadus es ik dienas caurmērā izsmēķēju simts papirosus, un mans stiprais organisms pierāda, ka smēķēšanas pretiniekiem nebūt nav taisnība.

Doktors pasmējās. Tie bija sirsnīgi, ļoti patīkami smiekli, un Diāna neviļus pasmaidīja līdzi. Doktors aizkūpināja papirosu, izņēma no rakstāmgalda kādu mapi un atvēra tās vākus.

—   Šeit ir polises. Jus ieverosiet, ka summas izmaksajamas personai, kuras vārds uzrādīts vēlāk. Attiecīgo norādījumu es saņēmu tikai tai dienā, kad Stjuarts mira, un es jums to tūlīt parādīšu. Pats es to pirmo reizi redzēju tikai vakarrīt, kad viens no maniem ierēdņiem atgādināja, ka mēs esam izdevuši polises. Tai pašā laikā mēs saņēmām uzaicinājumu izmaksāt apdrošināšanas summu kopā ar Stjuarta nāves apliecību, pareizāk sakot, šīs apliecības apstiprinātu norakstu.

—  To katrs var dabūt par pieciem šiliņiem, — Larijs pārtrauca, un doktors Džeds piekrītoši pamāja ar galvu.

—  Bet ar to pietika, — doktors Džeds turpināja. — Bet lai kā, mums nebija iemesla neizmaksāt naudu mantiniekam, kad tas ieradās, un mēs izmaksājām pienācīgo summu.

—  Kā šī summa izmaksāta? Skaidrā naudā vai ar čeku?

—  Dāma pieņēma vienkāršu čeku.

—  Dāma? — Larijs un Diāna uztraukti reizē iesaucās.

Doktors Džeks smaidīdams uzlūkoja Diānu un apmierināts

berzēja rokas.

—  Tik vērīga sekretāre man ļoti patīk, — viņš pasmējās.

—  Jūs izmaksājāt prēmiju kādai dāmai? — Larijs vaicāja.

Doktors izņēma no vākiem divas šauras papīra lapas un nolika tās detektīva priekšā.

—   Šeit ir kvīte, — viņš teica. — Jūs redzat, ka tā izrakstīta par simts tūkstošiem mārciņu.

Larijs paņēma kvīti un to izlasīja. Kvīti bija parakstījusi Klarisa Stjuarte.

21.

Larijs neticēja savām acīm. Viņš pasniedza kvīti sekretārei, bet viņa jau bija tajā ieskatījusies pāri inspektora plecam.

—   Klarisa Stjuarte? — viņš lēni noteica. — Vai jus pazīstat šo dāmu?

—  Nekad neesmu par viņu dzirdējis, — doktors atteica, — bet viņa bija pilnvarota saņemt apdrošināšanas summu.

—   Kāda viņa izskatījās? — Larijs vaicāja pēc neilga klusuma brīža.

Doktors Džeds aizkūpināja jaunu papirosu un iemeta izsmēķēto kamīnā. Tad viņš pagriezās pret Lariju Holtu.

—  Jauna, glīta, eleganti ģērbusies, — viņš īsi noteica.

—  Vai viņa bija noskumusi?

—   Nemaz nē, — doktors atbildēja. — Gluži otrādi, viņa bija ļoti jautra.

Diāna Vorda un Larijs Holts paskatļjās viens otrā ar neliekuļotu izbrīnu.

—  Vai šī dāma atstāja savu adresi?

—   Nē, tas nemaz nebija vajadzīgs, — doktors Džeds atbildēja. — Es jums jau teicu, ka mēs izsniedzām vienkāršu čeku, kur nebija uzrādīts saņēmēja vārds. Viņai tas tomēr labi nepatika un viņa negribēja čeku pieņemt. Tad es aizsūtīju kādu kalpotāju uz banku pēc naudas un, kad tas atgriezās, izmaksāju viņai attiecīgo summu skaidrā naudā.

—  Visu summu skaidrā naudā?

—  Gluži pareizi, — doktors apliecināja.

—   Un vēlāk jūs viņu vairs nekad neredzējāt? — Larijs vēlreiz jautāja.

—   Nekad, — doktors purināja galvu. — Viņa bez šaubām bija mistera Stjuarta meita, vismaz viņa man tā teica, un man nebija nekāda iemesla viņas vārdiem neticēt.

Tikai uz ielas iznācis, Larijs sāka runāt ar Diānu.

—   Neticami! — viņš tai teica un pagriezās pret kučieri, kas viņu gaidīja: — Notingemas laukumā 314.

—  Kur mēs tagad brauksim? — Diāna pārsteigta jautāja.

—  Uz Stjuarta agrāko dzīvokli, — Larijs atbildēja. — Dzīvokļa pārmeklēšanu es uzticēju seržantam Harvejam; viņš gan ir ļoti uzmanīgs, bet varbūt viņš tomēr kaut ko palaidis garām neievērotu. Ja Stjuarts tikai savas nāves dienā dabūjis zināt, ka tam ir vēl otra meita, tad viņu kāds būs apciemojis.

—  Vai jūs domājat, ka pie viņa bijusi šī jaunā dāma, Klarisa?

—  Varbūt. Tas mums jāizpētī.

Notingemas laukumā 304 viņi atrada lielu, elegantu namu, kādos parasti apmetas bagāti amerikāņu ceļotāji. Lariju un viņa pavadoni ieveda grezni iekārtotā salonā, un pēc dažiem mirkļiem pie viņiem ienāca veca, maza auguma dāma sirmiem matiem.

—  Portlenda kundze, vai nē? — Larijs teica. — Es esmu Holts, Skotlendjarda inspektors Holts.

Viņa apjuka.

—   Mīļais Dievs, atkal policija! Es domāju, ka tas reiz beigsies. Mans nams no šādiem apmeklējumiem iegūst sliktu slavu, man jau gadījušās dažas nepatikšanas. Nabaga kungs izdarīja pašnāvību, vai nē? Kādēļ viņš to darījis? — viņa purināja galvu. — Es nekā nesaprotu. Visu laiku, kamēr viņš šeit dzīvoja, es viņu nebiju redzējusi tik priecīgu kā tai vakarā, kad viņš aizgāja uz teātri. Parasti viņš arvien bija drūms un satriekts, man pat bija žēl to redzēt.

—  Viņš bija jautrs, uz teātri aizejot? Neparasti jautrs? — Larijs ātri ievaicājās. Viņa pamāja ar galvu.

—  Vai pēcpusdienā viņu kāds neapmeklēja?

—  Nē, ser, — vecā dāma atbildēja, un Larijs jutās vīlies. — Pie viņa neviens nav bijis. Es jūsu atsūtītam detektīvam jau stāstīju, ka misteru Stjuartu neviens neapciemoja. Pēcpusdienā viņš bija aizgājis un pārnāca mazliet agrāk, nekā mēs viņu gaidījām. Tai laikā apkopēja vēl tīrīja viņa istabu. Bet to es ievēroju tikai tad, kad, viņa istabai garām ejot, dzirdēju to ar kādu sarunājamies. Tas bija tik neparasti, ka es to pat pateicu istabas meitai

—  Bet ar ko viņš sarunājās? — Larijs vaicāja.

Saimniece pasmaidīja.

—  Ar apkopēju, — viņa teica. -Šo sievieti es pieņemu gadījuma darbiem. Saruna mani pārsteidza, jo viņš parasti nemēdza daudz runāt.

—  Cik ilgi šī sieviete palika viņa istabā?

—  Gandrīz stundu, — skanēja pārsteidzoša atbilde.

—   Stundu? — Ko tad viņš varēja ar apkopēju runāt veselu stundu?

—   To es nezinu, — viņa purināja galvu, — bet šis notikums man palicis atmiņā, jo apkopēja aizejot neprasīja samaksu par darbu. Viņa laikam aizgāja taisni no Stjuarta istabas, un no tā laika es viņu neesmu redzējusi.

Larijs savilka uzacis.

—   Ļoti svarigs apstāklis, — viņš teica. — Vai jūs to stāstījāt seržantam Harvejam?

—   Nē, ser, — viņa pārsteigta atbildēja. — Es nedomāju, ka man jāstāsta arī tādi sīkumi. Viņš man tikai vaicāja, vai kāds bijis pie Stjuarta, un es izteicu patiesību, ka viņu neviens cilvēks neapmeklēja.

—  Kā sauca apkopēju?

—  Ari to es nezinu, — saimniece atbildēja. — Mēs viņu saucām vārdā — Emma. Es brīnos, ka viņa neatnāk, jo viņa šeit atstājusi savu laulības gredzenu. Istabas mazgājot, viņa to arvien novilka. Samērā ar viņas stāvokli tas bija neparasts gredzens, puse zelta, puse platīna un — ser, turat jauno dāmu!… — viņa pēkšņi iesaucās.

Larijs pagriezās un saķēra rokās meiteni, kas gandrīz bija zaudējusi samaņu. Viņš to apguldīja dīvānā, un pēc brīža Diāna atvēra acis.

—   Cik muļķīgi, — viņa teica un gribēja celties. Bet Larijs uzlika viņai roku uz pleca.

—  Paguļat vēl brīdi. Kas jums notika?

—  Man liekas, istabā ir spiedīgs gaiss, — viņa atbildēja.

Istabā tiešām bija ļoti karsts un nevedināts gaiss. Arī Larijs to

bija ievērojis; saimniece atvainojās un atvēra logu.

—   Es katru dienu lieku meitām vēdināt istabu, — viņa sūdzējās, — bet viņas neklausa. Te tiešām ir karsts kā cepeškrāsnī. Man ļoti žēl…

Larijs bieži bija redzējis sievietes ģībstot, bet nekad viņš tādos gadījumos nebija jutis tādas izbailes.

—  Tik muļķīgi man nekad nav gadījies, — Diāna teica, pamazām celdamās.

—  Labāk brauciet tūlīt mājās, — Larijs norūpējies teica.

Viņa bija vēl ļoti bāla un labprāt izdzēra tējas glāzi, ko saimniece tai atnesa.

—   Man ne prātā nenāk braukt m^jās, — viņa stingrā balsī atteica, — es braukšu jums līdzi uz Toda patversmi. Jūs man to apsolījāt, un skaidrā gaisā man drīz paliks labāk. Ja mēs brauktu caur Redžentparku — tas ir tepat tuvumā — tad es drīz atspirgtu.

Viņi lēni brauca apkārt parkam, un Diānas vaigos pamazām atgriezās sārtums.

—   Vai jūs man šorīt neteicāt, ka es pārpūlos? — Larijs pasmaidīja. — Mīļā jaunkundze, jūs pārvērtējat savus spēkus.

Viņa purināja galvu.

—   Es justos apvainota, ja tādas tiešām būtu jūsu domas. Es neesmu tik muļķīga, ka strādātu vairāk, nekā mani spēki atļauj. Tas vairs nekad nenotiks. Bez tam, — viņa jokojot piebilda, — vai jums neliekas, ka jūsu tuvumā man būtu labāk, ja ģībonis atkārtotos, kamēr es vēl neesmu savā dzīvoklī.

—  Jums taisnība, — Larijs svinīgi atbildēja, — bet es nedomāju, ka Toda patversmē mēs pavadīsim patīkamu vakaru. Tur nav labs gaiss un tik pat nepatīkami ir skati, ko jūs tur redzēsiet.

—  Par to nekas, — viņa mierīgi teica. — Lūdzu, lūdzu, ļaujiet man iet līdzi.

Viņš lēni satvēra viņas roku, un viņa nepretojās.

—   Diāna, jūs varat iet, kur jūs gribat, un darīt, ko jūs gribat, — viņš klusi teica.

Pamazām viņš atjēdzās no pirmo brīžu izbailēm un tikai tagad iedomājās, ka uztraukumā bija aizmirsis apskatīt apkopējas gredzenu un noskaidrot dažus tālākus jautājumus.

Viņi aizbrauca atpakaļ uz Pikadilliju, kur paēda, un tad devās uz Skotlendjarda biroju. No restorāna viņš bija telefonējis Harvejam un licis tam aiziet pie Portlenda kundzes, kuru viņa ierašanās atkal noveda izmisumā. Harvejs viņus gaidīja 47. istabā.

—  Es sadzinu Emmai pēdas, — viņš teica ļoti nopietnā balsī, un Larijs nojauta, ka Stjuarta un sievietes sarunai tiešām bija tik liela nozīme, kā viņam jau pirmajā mirklī bija izlicies. — Viņa dzīvo, vai, pareizāk sakot, dzīvoja Remdenas priekšpilsētā, — seržants Harvejs teica. — Pie kāda pensijā aizgājuša ierēdņa un viņa sievas.

—  Vai jūs viņu satikāt?

—   Nē, ser, viņa tur vairs nedzīvo. Pēc Stjuarta slepkavības nakts viņa neesot pārnākusi mājās.

Larijs savilka seju.

—     Te slēpjas izskaidrojums, slepkavības īstais iemesls, — viņš teica. — Apkopēja Emma mums sniegs daudzus un ļoti svarīgus paskaidrojumus! Vai viņa paņēmusi līdzi savas mantas?

—   Nē, ser. Un tas jau ir visdīvainākais šai notikumā. Viņa saviem draugiem neminējusi ne vārda par aiziešanu un visas savas lietas atstājusi istabā.

—  Ierakstiet viņas vārdu meklējamo personu sarakstā un paziņojiet visiem policijas iecirkņiem. Vai par aklo Džeku nekas nav zināms?

—  Nē, ser.

—  Un par Fredu?

—  Arī nē, ser.

—  Pilsētas policijai jau tā ir daudz darba. Nabaga ļaudis!… — Larijs smaidīdams teica. — Bet mums tai jāuzdod vēl Klarisas Stjuartes vārds. Jauna, glīta, eleganti ģērbusies dāma, dzīvo droši vien kādā pirmklasīgā viesnīcā. Meklējiet visur, kur cerams atrast bagātu, jaunu sievieti, un paziņojiet man.

Harvejs sveicināja un aizgāja. Larijs stāvēja pie rakstāmgalda un saīdzis ilgi skatījās grīdā.

—   Nesaprotu, kādēļ manā kabinetā nolikts rakstāmgalds, es taču nekad pie viņa nesēdu. — Un tomēr viņš apsēdās krēslā un paskatījās uz sekretāri.

—   Nu, mis Vorda, — viņš iesāka, tagad jūs varat pārējām mīklānipievienot vēl vienu jaunu. Emma ir tikpat pēkšņi un nemanot pazudusi kā Spožais Freds vai Stjuarts, un cilvēks, kas to darījis, kas licis Emmai pazust no mūsu redzes aploka, ir tas pats, kas gandrīz nogalināja Veldona kundzi.

—  Aklais Džeks? — Diāna vaicāja.

—  Tas pats, — viņš atbildēja. — Viņš ir briesmīgākā figūra šai drāmā. Man jānodreb, kad par viņu iedomājos.

—   Vai detektīvs tā drīkst runāt! — viņa zobojās. — Arī viņš beidzot ir tikai cilvēks.

—  Un turklāt vēl ievainots, — Larijs smaidīdams atbildēja, — Spožais Freds jau sen pierādījis savu prasmi rīkoties ar nažiem, — reiz es viņu pieķēru nažu cīņā ar sāncensi Lerū.

—  Vai jums liekas, ka viņi to saķēruši?

Viņš purināja galvu.

—  Nē, Freds ir paslēpies. Viņš baidās, ka tie viņu tomēr beidzot nesaķer.

—  Tad jau viņš nepieder pie bandas.

—   Freds? — viņš smējās. — Freds — nekādā ziņā. Freds ir vilks, kas nemīl skriet citu vilku barā. Viņš medī viens. Viņš vienlīdzīgi izmanto godīgus ļaudis un noziedzniekus. Starp citu, viņš visvairāk lepojas ar to, ka viņš nekad nav skaitījies par kādas bandas locekli, un es gribētu apgalvot, ka taisni tādēļ policija tik reti viņu pieķer. Viņš ir Londonā, — Larijs norūca. — Un man liekas, ka mēs par viņu drīz saņemsim ziņas.

Bet cik drīz tas notiks, to viņš nevarēja ne iedomāties.

Viņš strādāja vairāk kā stundu un šķita pilnīgi aizmirsis Diānas klātbūtni, nelikās redzot viņas skatienu, ko tā viņam reizēm uzmeta, atgādinādama nodomāto braucienu uz Toda patversmi.

Viņš pierakstīja neskaitāmas loksnes. Viņš bija paradis savas dažādās lietas aprakstīt atstāstījuma veidā, dažādos atklājumus attēlot atsevišķos noslēgtos rakstos. Šie "ziņojumi" bija savāda veida dokumenti, izraiboti piezīmēm un labojumiem starp rindām. Beidzot viņš bija galā un salika aprakstītās lapas savā rakstāmgalda atvilktnē. Tad viņš piecēlās, izstiepa rokas, piegāja pie loga un paskatījās ārā. Bija vēla pēcpusdienas stunda. Viņa skatienam atklājās brīnišķīga Temzas krasta aina, skats uz ziliem tiltiem, kas stiepās pāri svina krāsas upei, uz slaidiem torņiem, kas iznira no saulrieta sārtās miglas, uz zaļu koku garajām rindām, kas tina ēnās platos trotuārus, uz ielu dzelzceļa brūni sarkanajiem vagoniem, kas parādījās un nozuda ielu stūros; tas bija šaurs stūrītis, mazs skaists Londonas fragments, kuru būtu pazinuši pat tie, kas šo milzu pilsētu nekad nav redzējuši un nekad nav klausījušies viņas pulsa nemitīgos sitienus.

Larijs Holts prozaiski pakasīja degunu un neziņā uzlūkoja jaunavu.

—  Ja jūs tiešām gribat braukt uz Toda patversmi, tad es jūs aizvedīšu. Pienākusi stunda, kad man pašam prieks izbraukt, — viņš svinīgi teica.

Automobilis viņus aizveda Padingtonā un iegriezās šaurajā Lisoma ieliņā, kura nobeidzās aiz patversmes vārtiem. Viņus sagaidīja divi ierēdņi civildrēbēs, un viņi ar tiem reizē aizgāja līdz patversmei.

—   Kas tas par namu patversmei blakus? — Larijs vaicāja un

rādīja neievērojamu ēku ar slēgtiem logiem.

—   Agrāk tur bija veļas mazgātava, — policists teica. — Aiz nama ir pagalms un kāda šķūnim līdzīga būda.

—  Veļas mazgātava? — jaunava domīgi atkārtoja. — Vai atceraties, tai vakarā, kad mani gribēja nolaupīt, pie durvīm bija piebraukts veļas mazgātavas automobilis?

—  Velns! — Larijs iesaucās, — tiešām, tā bija!

—   Bet tas nevarēja būt šīs veļas mazgātavas automobilis, mis,

—  ierēdnis teica. — Tā jau veselu gadu slēgta. Firma bankrotēja, un veikalu nopirka kāds cits, bet tas vēl nav uzsācis darbu.

—  Man liekas, vārti ved taisni pagalmā?

—  Jā, ser, bet es nekad neesmu redzējis, ka pa tiem izbrauktu preču piegādāšanas auto, un es nezinu, vai viņiem vispār ir automobiļi, — detektīvs teica. — Tagad jau ir tik daudz mašīnu, ka nemaz nevar zināt, kam katra pieder.

Larijs pakāpās uz trepēm un pieklauvēja. Durvis atvēra tas pats mazais, vecais vīrs.

—   Četri cilvēki! — viņš iesaucās. — Un visi sveši! Ko jūs vēlaties?

—  Es gribu runāt ar misteru Dīrbornu, — Larijs atbildēja.

—  Ak tā, ser, jūs esat tas pats kungs, kas šeit bija svētdienas rītā ap sešiem, — mazais vīrelis atteica un ieveda viņus koridorā.

—  Nāciet visi līdzi, — viņš kliedza, — Četri viesi, ser!

Mācītājs Džons Dīrborns iznāca viņiem pretim un lūdza viesus savt'istabā.

—  Misters Holts? — Man liekas, es pazīstu jūsu balsi, — viņš teica. Viņa diktofons darbojās un uz galda gulēja biezs ar mašīnu rakstīts manuskripts. Viņš to maigi noglāstīja ar roku un apsēdās krēslā.

—   Katru vakaru nāk kāds kungs, kas man to nolasa, — viņš teica, it kā atbildot Larija domām. — Un kāds iemesls ir jūsu šī vakara apciemojumam? Vai atradāt savu aklo Džeku?

—   Es viņu satiku, bet tomēr neatradu, — Larijs īgni atteica.

—  Es gribētu vēlreiz apskatīt jūsu namu. Man ir līdzi kāda dāma.

—  Ļoti patīkami, — mācītājs Džons Dīrborns atteica un piecēlās.

Meitene neviļus izstiepa roku, un Dīrborns to satvēra.

—   Man būs liels prieks jums šeit visu izrādīt. Vai jums līdzi atnāca vēl citi paziņas?

Larijs viņu iepazīstināja ar tiem, un Džons Dīrborns visus uzveda augšā.

—  Šoreiz sāksim no augšas, — viņš jokodamies teica. — Mūsu draugs Levijs vēl guļ savā istabā.

—  Vai jūs nebaidāties turēt savā mājā nenormālu cilvēku?

—  Viņš ir ļoti vārgs, — Džons Dīrborns atbildēja, — un man žēl viņu sūtīt uz hospitāli. Baidos, ka agri vai vēlu man tas tomēr būs jādara.

Larijs stāvēja trepju augšā jaunavai līdzās un viņai klusi vaicāja:

—  Vai jūs vēlaties veco vīru redzēt? Viņš nemaz nav… — Viņš nepabeidza teikumu.

—  Jā, es gribētu drusku paskatīties. Neaizmirstiet, ka es kādreiz biju slimnieku kopēja neredzīgo iestādē.

Dīrborns veda viņus mazajā istabā. Nekur nespīdēja gaisma, lai gan uz trepēm un koridoros pie griestiem bija lampas. Akliem navajag gaismas, Larijs nodomāja.

Vecais vīrs saliktām rokām mierīgi gulēja gultā savā istabā. Viņš vairs nepļāpāja un bija daudz mierīgāks kā tajā dienā, kad Larijs viņu redzēja.

—  Kā jums klājas? — Larijs jautāja.

Gulētājs neatbildēja. Jaunava uzlika viņam roku uz pleca, un vīrs pagriezās pret viņu.

—  Vai jūtaties labāk? — viņa vaicāja.

—  Kas te ir? Vai tu, Džim? Atnesi man ēdienu?

—  Vai jūtaties labāk? — Diāna atkārtoja jautājumu.

—  Vai neatnesīsi man krūzi ar tēju? — Levijs īgni iesaucās un atkal pagriezās uz muguras. Viņa sejā atkal parādījās padevīgas atteikšanās izteiksme, ko viņa jau ienākot bija ievērojusi.

Meitene noliecās un vērīgi aplūkoja veco vīru. Likās, viņš nojauta viņas klātbūtni, izstiepa roku un pieskārās viņas sejai.

—  Tā taču ir sieviete? — viņš teica.

Tad iejaucās Džons Dīrborns un saņēma vecā vīra roku.

—    Vai jums klājas labāk, Levij? — viņš jautāja. Vīrs pamirkšķināja acis.

—  Pareizi, ser. Man klājas jauki. Pateicos.

Diāna izgāja no istabas un domīgi paskatījās tālumā, kad Larijs nostājās viņai līdzās.

—  Ko jūs domājat? — viņš klusi jautāja.

—  Šis cilvēks ir miris, — viņa čukstēja.

—  Miris? — viņš apjucis atkārtoja. — Nieki. Viņš nav miris.

Viņa noteikti palocīja galvu.

—   Es nesaprotu, Diāna, — Larijs teica un šai acu mirklī viņam likās, ka ģīboņa sekas vēl nav izgaisušas, ka Diāna fantazē.

—    Miris, — viņa atkārtoja tik dedzīgi, ka viņš tai neviļus uzmeta izbrīnās skatienu. — Tik pat miris, kā kad viņš gulētu auksts un sastindzis. Ai, tas ir briesmīgi, neizteicami šausmīgi.

Džons Dīrborhs ar abiem detektīviem vēl bija istabā un runāja par slimnieku.

—  Bet, ko jūs gribat teikt, Diāna? — Larijs vaicāja.

—   Vai tad jūs neredzējāt? Man to jau agrāk reiz gadījās redzēt, — viņa teica klusā, svārstīgā balsī. — Vai jūs neievērojāt mazus, melnus punktus ap šī nelaimīgā cilvēka ausīm? Tās ir pulvera iedeguma zīmes. Šis c ilveks padarīts kurls.

—   Kurls? — viņš atkārtoja, vēl lāgā nesaprazdams atklājuma nozīmi.

—   Jūs man šo un to stāstījāt, ko viņš teicis svētdien, kad jūs bijāt šeit. — Viņa runāja bēdīgā, čukstošā balsī. — Un tagad es saprotu, kas šeit noticis. Viņam cieši pie auss izšauta šautene, un tagad viņš ir miris.

—  Es vēl nesaprotu, ko jūs gribat teikt.

—  Va"i tiešām jūs nevarat iedomāties, ko nozīmē būt reizē aklam un kurlam? — viņa ļoti lēni teica.

—  Žēlīgais Dievs! — viņš ievaidējās.

—   Un tas noticis cilvēkam, kuru viņi sauc par Leviju. Kāds cits, kas aiz personīgiem iemesliem žēlojis viņa dzīvību, nožēlojamam cilvēkam atņēmis iespēju nodot par viņu liecību.

—  Ko jūs domājat?

—    Ko domāju? — Tas ir cilvēks, kas rakstījis zīmīti, kuru atrada Stjuarta kabatā.

22.

Vai viņa to nojauta? Vai tas bija viņas slēdziens? Vai viņa to zināja? — Šie trīs jautājumi nelika Larijam mieru, bet viņš nepa-

/

guva tos izteikt, jo Džons Dīrborns iznāca no slimnieka istabas un noveda viņus pa kāpnēm lejā.

Vienu stāvu zemāk viņš atvēra guļamistabas durvis, kur Larijs jau agrāk bija iegājis. Telpa sastāvēja no trim istabām, kuras pirms kāda laika bija savienotas.

Paklausot Larija pavēlei, abi detektīvi palika ārpusē. Viens nokāpa lejā un nostājās trepju galā, otrs apsēdās augšā pie mazo istabiņu ieejas un gaidīja.

—   Vai vēl ir gaišs? — Dīrborns vaicāja, vezdams viņus guļamistabā.

—  Vēl ir diezgan gaišs, — Larijs atbildēja.

—   Man teica, ka caur logu esot redzams ļoti jauks skats, — priekšnieks teica un bez kļūdīšanās izstiepa roku pret logu, kur tomēr gandrīz nekas nebija redzams.

Larijs neatbildēja. Varbūt tie bija žēlsirdības meli, ar kuriem kāds bija gribējis nabaga neredzīgos mierināt, un viņš negribēja izjaukt ilūzijas nelaimīgajam cilvēkam, kas tik lepni rādīja skatu uz sešiem jumtiem un dažiem nokvēpušiem skursteņiem.

—  Man liekas, logs ir aizvērts? — Džons Dīrborns vaicāja. — Vai jūs nebūtu tik laipni un to neatvērtu?

Larijs ar stipru troksni atgrūda logu un nevēdinātā guļamistabā ieplūda svaiga, tīra gaisa vilnis.

—   Ļoti pateicos, — Dīrborns teica. — Varbūt jaunā dāma paskatīsies…

Larijs paskatījās aspkārt. Jaunava nekur nebija redzama. Viņš ātri devās pie durvīm, un ierēdnis, kas visu laiku bija sēdējis uz pakāpieniem, paklausīgi piecēlās.

—  Kur aizgāja mis Vorda?

—   Viņa nemaz nav iznākusi no istabas, ser, — ierēdnis pārsteigts atbildēja. — Viņa taču iegāja reizē ar jums?

Larijs viņu ilgi uzlūkoja.

—  Nav iznākusi? — viņš stomījās. — Vai esat par to pārliecināts?

—  Pilnīgi.

Viņš uzsauca ierēdnim, kas gaidīja trepju lejas galā.

—  Vai neredzējāt mis Vordu?

—  Nē, ser. Viņa nav iznākusi pa durvīm. Es visu laiku nenovērsu skatienu no tās istabas durvīm, kur jūs iegājāt.

Larijs iegāja atpaka] guļamistabā. Tā bija tukša, atskaitot pusduci vienkāršu dzelzs gultu un skapi, kas bija nolikts pie sienas iepretim kamīnam. Nebija vietas, kur varētu paslēpties. Viņu pārņēma paniskas bailes, sirds sāka neprātīgi pukstēt; viņš vairs nebaidījās no briesmām, kas varētu draudēt viņa paša dzīvībai.

Viņš atrāva skapja durvis. Tur bija pakārti daži veci apģērba gabali, citādi skapis bija tukšs. Viņš izmeta drēbes un sita ar dūri pret skapja dibensienu. Tā bija cieta un nekustējās.

—  Vai atradāt savu dāmu? — Džons Dīrborns vaicāja.

—   Nē, vēl nē, — Larijs ātri atbildēja. — Vai šai istabai ir vēl kāda cita izeja bez durvīm, pa kurām mēs ienācām?

Mācītājs izbrīnējies purināja galvu.

—   Nē. Kādēļ jūs jautājat? Ak tā, jūs gribat zināt, vai šeit ir papildu izeja ugunsgrēka gadījumam. Mēs jau reizi gribējām tādu ierīkot…

Larija seja bija bāla kā sniegs, un viņš trīcēja ārkārtīgā uztraukumā. Tad viņš iesauca abus ierēdņus pie sevis.

—   Jūs paliksiet šai istabā, kamēr atnāks cits jūsu vietā, — viņš teica un pagriezās pret otru ierēdni, — jūs manā vietā piezvanīsiet Skotlendjardam un liksiet tūlīt atsūtīt šurp divdesmit vīrus. Lisoma ielas galā stāv kārtībnieks. Pasakiet tam, lai viņš atnāk šurp un paliek pie nama durvīm.

—   Kas noticis? — Džons Dīrborns izbijies jautāja. — Šādos gadījuafos es esmu tuvu izmisumam, jo jūtu, ka nekā nevaru palīdzēt.

—   Ejiet labāk atpakaļ birojā, — Larijs laipni teica. — Man liekas, ka šeit mūsu acu priekšā izdarīts noziegums.

Bet kā tas varēja notikt? Larijs nebija dzirdējis nevienu skaņu. Viņš visu laiku domāja, ka jaunava stāv viņam aiz muguras. Tik pat skaidri viņš atcerējās, ka tā pagriezās uz istabas kreiso pusi, kamēr viņš gāja atvērt logu, un tai brīdī bija notikusi nelaime.

Viņš sistemātiski izklauvēja sienas, meklēdams paslēptas durvis. Viņš lika saritināt grīdsegu, bet nekā neatrada. Diāna Vorda bija bez vēsts pazudusi.

4—227

23.

Larijs skraidīja pa guļamistabu uztraukts un norūpējies un pārcieta tik lielas izbailes, kādas savā mūžā vēl nekad nebija piedzīvojis. Namu pārmeklēja no pagraba līdz bēniņiem, ieskatījās tumšos, putekļainos kaktos, kas pat nama iedzīvotājiem nebija pazīstami, bet visi meklējumi un jautājumi bija veltīgi.

Pusstundas laikā namu apņēma civildrēbēs ģērbtu policijas ierēdņu ķēde, un Larijs atstāja vietnieku guļamistabā, lai pats varētu meklēšanu turpināt citur.

—  Vai šīm telpām kaut kur nav savienojums ar kaimiņu namu? — viņš vaicāja mācītājam.

—  Nav, — Džons Dīrborns nevilcinādamies atbildēja.

Larijs ar vienu no Skotlendjarda seržantiem aizgāja pie tukšā nama durvīm un sāka tās pētīt.

—   Varu jums apgalvot, ser, ka šīs durvis ilgu laiku nav atvērtas, — ierēdnis teica. Pāri sētai, kas noslēdza priekšējo pagalmu, viņi varēja ieskatīties ārkārtīgi netīrā telpā, kur nebija nekādu mēbeļu. Larija uztraukums pieauga ar katru mirkli. Kas notiktu, ja viņš pazaudētu Diānu?

Tikai tagad viņš saprata, cik dārga viņam bija kļuvusi šī meitene. Viņš to pazina tikai nepilnu nedēļu, bet jau tā bija aizēnojusi visas viņa pārējās intereses, — viņa draugus, darbu, nākotni. Viņš domāja tikai par Diānu. Viņš nevilcinoties upurētu visas savas izredzes dzīvē, ja varētu vēlreiz turēt viņas roku savējā, izmainīt ar viņu dažus vārdus. Varbūt vīņa bija aklā Džeka varā! Viņš sagrīļojās, to iedomājoties. Likās, viņš drīz zaudēs prātu.

Tad viņš pēkšņi saņēmās. Viņam nebija laika domāt, kāds sakars Stjuarta lietai ar Diānas nozušanu. Visas viņa bailes, visa viņa enerģija tiecās uz vienu mērķi — atrast Diānu Vordu un viņu atbrīvot.

Viņš pārkāpa pāri žogam pārmeklēt veļas mazgātavas pagalmu, un šeit viņš atrada pirmās zīmes, kas atkal pamodināja viņa uzmanību. Viņš redzēja zemē svaigas riteņu pēdas — te bija braucis automobilis, varbūt pat divi. Viņš paskatījās apkārt pagalmā un meklēja vietu, kur būtu novietotas mašīnas. Lieli, melni vārti atgādināja garāžas ieeju.

Seržants Harvejs viņam sekoja un ar automātisku slēdzēju mēģināja atvērt durvis. Tas viņam izdevās, un durvis atdarījās.

—  Vārti nesen eļļoti, — Larijs konstatēja.

Garāžā stāvēja divas mašīnas. Liels limuzīns un mazs preču piegādāšanas automobilis. Larijs piegāja tuvāk un vakara krēslā aplūkoja abus automobiļus.

—  Skatieties, skatieties! — viņš pēkšņi iesaucās un rādīja preču automobiļa sānus.

Tie bija nesen lakoti, bet zem baltās krāsas kārtas vēl skaidri varēja redzēt neveikli uzkrāsotus vārdus "veļas mazgātava".

—  Vai atcerieties, Harvej, ka mis Vorda mums stāstīja, — tai vakarā, kad viņu gribēja aizvest, pie viņas mājas stāvējis veļas mazgātavas automobilis. Ja viņa šo mašīnu pazītu… — viņš pēkšņi apklusa. Viņš taču vēl nebija to atradis!

Limuzīns bija nesen tīrīts, un Larijs atzīmēja abu mašīnu numurus. Varēja gadīties, ka abi automobiļi tiešām piederēja mājas jaunajam īpašniekam, un viņš tos izlietoja veikalnieciskiem nolūkiem.

»

Viņš aizvēra garāžas durvis, un Harvejs tās aizslēdza.

—   Telefonējiet šos numurus pārvaldei, — Larijs teica, — un sakiet, lai pieprasa satiksmes kontrolei, kam tie izdoti.

Harvejs aizgāja, un Larijs palika pagalmā viens. Viņš no jauna izmeļclēja riteņu pēdas. Naktī bija stipri lijis, no pēdām varēja skaidri redzēt, ka tās radušās šorīt.

Viņš gāja garām īstajai veļas mazgātavas ēkai. Tā bija ķieģeļu jaunceltne ar matstikla logiem. Arī šeit bija atstumjamas durvis un uz kāpieniem durvju priekšā varēja saskatīt cilvēku pēdas. Viņš pēkšņi pieliecās tās apskatīt.

Stiprā iekšējā saviļņojumā Larijs mēdza strauji kustēties, un viņa rīcība novērotājam būtu izlikusies pēkšņa un negaidīta. Viņš nolieca galvu.

"PlafT

4*

Atskanēja šampanieša pudeles korķa sprādzienam līdzīgs troksnis, tikai mazliet skaļāks un asāks. Kaut kas atsitās virs viņa galvas, koka šķēpeles nobira Larijam uz pleciem, un viņš ar lielu lēcienu atrāvās sāņus. Durvīs bija ieurbusies lode. Ja viņš tik negaidot nebūtu noliecis galvu, lai apskatītu pēdas uz pakāpēm,

tad Sannijs būtu varējis pārtraukt avīžu abonementu. Savādi, tā bija pirmā doma, kas viņam ienāca prātā.

Larijs zibeņa ātrumā aptvēra stāvokli. Skaņu viņš pazina, tikko tā atskanēja. Lai gan bija šauts tuvumā ar revolveri vai šauteni, sprādziens bija kluss, un tas liecināja, ka šaujamam ierocim uzlikts Maksima sistēmas skaņu klusinātājs. Tādus šāvienus viņš jau bieži bija dzirdējis. Viņa asais skatiens meklēja patversmes logos pulvera dūmu mākonīti, bet tas jau varēja vienā mirklī izklīst, ja arī lode būtu nākusi no blakus nama loga. Viņš pirmo reizi ievēroja, ka pa tās istabas logiem, kur bija nozudusi Diāna, varēja redzēt pagalmu. Viņš pazina atvērto logu. Vairāk neviens šāviens neatskanēja, un viņš pāri pagalmam pamazām izgāja ārā, visu laiku vērodams abus namus, sagatavojies krist pie zemes, tiklīdz paspīdētu šāviena uguns.

Larijs kāpa augšā guļamistabā, pie kuras loga pēc viņa ieskata bija stāvējis šāvējs. Viņš bija pārsteigts, redzot durvis aizslēgtas un ārpusē nostājušos policistu.

—  Ko tas nozīmē? — viņš stingri vaicāja.

—  Man teica, ka jūs esot pie priekšnieka un vēloties ar mani runāt, — detektīvs atvainojās, — bet, kad es nokāpu lejā, tad izrādījās, ka tas nav taisnība. Kad es atgriezos, durvis bija ciet.

—  Vai tās no iekšpuses aizslēgtas?

—  Tā liekas, ser. Atslēgas caurumā nav atslēgas.

—   Paejiet nost, — Larijs teica un ar kājas spērienu atlauza durvis.

Istaba bija tukša. Larijs oda gaisu.

—   Šeit ir izšauts šaujamais ierocis; droši vien tai laikā, kad jūs nogājāt lejā, — viņš teica. — Ievērojiet, neatstājiet istabu, ja es pats jūs nesaucu, neatsūtu seržantu Harveju vai neatstāju kādu citu jūsu vietā.

—  Klausos, ser, — policists satriekts atbildēja.

—   Pašreizējos apstākļos es jums neko nepārmetu, — Larijs smaidīdams teica. — Mums ir darīšana ar neparastu bandu, kas strādā neparastiem paņēmieniem, un ir gluži dabīgi, ka jūs nevarat visas viņu viltības uzminēt.

Nebija ne mazāko šaubu, ka šai telpā sprādzis šāviens; viņš vēl skaidri saoda pulvera dūmu smaku un beidzot loga tuvumā zem gultas atrada ari tukšu patronu čaulīti. Larijs nokāpa lejā un iegāja birojā pie priekšnieka, kas viņu nepacietīgi gaidīja.

—  Mister Holt, vai jūs ilgi domājat savus ļaudis atstāt šeit? — Džons Dīrborns vaicāja. — Daudzi no maniem ļaudīm grib iet gulēt; viņi ir noguruši.

—   Mani ļaudis paliks šeit tik ilgi, kamēr nebūšu pārliecinājies, ka mis Vorda neatrodas šīs mājas robežās, — Larijs īsi atteica,— un kamēr nebūšu atradis to kungu, kas uz mani izšāva no guļamistabas loga.

—  Jums šāva? — priekšnieks izbijies atkārtoja. — Jūs taču negribat teikt…

—   Es gribu teikt taisni to, ko es saku, — Larijs iesaucās. — Piedodiet, ja es runāju skarbākā balsī. Kamēr jūs runājāt ar detektīvu, kuru kāda persona ar viltību nosauca lejā, guļamistabā pie loga kāds uz mani izšāva, un atgriezies es atradu durvis aizslēgtas.

—  Tas ir neticami, — Dīrborns purināja galvu.

Sarunu pārtrauca telefona zvans, un patversmes priekšnieks noņēma trubiņu.

—  Jā, man liekas, tā vajadzēs darīt, — viņš atbildēja telefonā un atkal uzkāra klausāmo. — Man no virtuves zvanīja par ēdieniem, — viņš paskaidroja. — Es liku visā namā ierīkot telefonu. Tas ajztaupa veltīgu skraidīšanu.

Nākošajā mirklī ienāca ziņnesis. Patversmes iemītnieki sūdzoties. Visi jau gribot iet gulēt, un policisti nevienu nelaižot guļamtelpā.

—  Jūs paši redzat, — priekšnieks teica, — esmu nokļuvis ļoti nepatīkamā stāvoklī.

Larijs palocīja galvu.

—   Viņi visi var dabūt gultas tuvākā viesnīcā. Es uzņemos visus izdevumus. Manis dēļ viņi var gulēt ari kādā blakus telpā. Man nekas nav pretim, ka no guļamistabas iznes gultas. Bet neviens nedrīkst palikt istabā, kamēr mis Vorda nebūs atrasta.

Viņš izgāja no biroja un aizgāja pa koridoru uz dzīvojamo istabu. Nabaga neredzīgie bija pelnījuši paskaidrojumu, un viņš to neliedza, vienkāršos vārdos paskaidrodams tiem notikušo. Visi, pat visvārgākie, viņam piekrita.

Larijs nobeidza īso uzrunu un. dziļās domās iegrimis, atspiedās pie koridora sienas, bet tad pēkšņi augšā atskanēja troksnis un skajš kliedziens. Vienā mirkli viņš uzskrēja augšā pa kāpnēm. Viņš skrēja pirmais, un skats, kas tam atklājās kāpņu augšgalā, lika neprātigi strauji pukstēt viņa sirdij.

Lēnām, soli pa solim, viņam pretim pa trepēm lejup kāpa Diāna Vorda. Viņas blūze bija saplēsta un varēja redzēt kailu, sniegbaltu plecu. Vienā rokā viņa turēja smagu Smita-Vesona revolveri, un viņas bālajā sejā rotājas triumfa smaids.

Acumirkli Larijs viņu uzlūkoja kā sastindzis, tad viņš metās tai pretim un satvēra to savās rokās.

— Miļā! — viņš iekliedzās drebošā balsī. — Mīļā! Paldies Dievam, jūs atkal esat pie mums!

24.

Noslēpumainais notikums atrisinājās šādi.

Diāna bija aizgājusi guļamistabas otrā galā un aptaustīja gultu rupjos palagus. Viņa agrāk bija strādājusi par slimnieku kopēja, juta līdzi nabaga neredzīgajiem un interesējās par viņu ērtībām. Viņa dzirdēja, ka priekšnieks lūdza Lariju atvērt logu un, neko nedomādama, paskatījās uz viņa pusi. Tai mirklī bez trokšņa atvērās skapja durvis, un no tā iznāca kāds vīrs kailām kājām.

Diāna juta, ka viņas sejai uzgūlās mitrs, mīksts ādas gabals, un ka viņu pacēla rokās. Izbailes viņai acumirkli laupīja sajēgu, un šai brīdī viņu ievilka skapī un aiznesa tālāk. Skapja dibenpusē bija durvis, kā Larijs jau sākumā bija domājis, un abas durvis bija veramas uz ārpusi. Larijs nevarēja zināt, ka otras slepenās durvis sastāvēja no akmens plāksnēm, un, vienkārši pieklauvējot, tās nebija atrodamas.

Viņa dzirdēja, ka durvis aizveras, atbrīvoja seju no mitrās ādas un iekliedzās. Tad viņas seju aizsedza liela, plata roka, un viņu aizvilka tālāk tumsā. Pavērās citas durvis, viņu pagrūda uz priekšu — iedegās elektriskā gaisma, un viņa pirmo reizi ieraudzīja cilvēku, kas to bija sagrābis. Izbailēs nevarēdama ne vārdu izteikt, viņa atkāpās vistālākā kaktā.

Viņš bija ārkārtīgi liela auguma, lielāks par visiem cilvēkiem, ko viņa bija redzējusi. Viņš bija vismaz septiņas pēdas garš un ļoti plecīgs. Viņa apģērbs sastāvēja no krekla un biksēm. Kājas un rokas bija kailas, un spalvainās, muskuļainās rokas liecināja par ārkārtīgu spēku. Viņa sarkanā, apaļā seja bija dīvaini neizteiksmīga.

Acis bija ūdeņaini zilas un, viņam runājot, nekustējās; pelēkas matu krēpes nekārtībā nokarājās pār pakausi, plato, biezo muti ietvēra īsa bārda, kuras krāsa bija dīvains pelēkas un dzeltenas krāsas maisījums, milzīgās ausis gandrīz taisnā leņķī atliecās no galvas — viņš bija tik briesmīgs, ka visā viņa būtnē bija grūti saskatīt kādu cilvēcīgu īpašību.

—  Skaties, skaties, mazā, ka vari mani pazīt, — viņš iebrēcās āža balsī. — Kur tad tava šaujamā dzelzs? — Viņš smējās. — Kādēļ tu nešauj nabaga aklajam Džekain? Varu saderēt, ka viņš tev par mani jau daudz ko pastāstījis!

Viņa zināja, ka briesmonis runāja par Lariju, bet viņa tam neatbildēja. Viņas skatiens telpā meklēja kādu ieroci, bet sienas bija gluži kailas un istabā nebija nekādu mēbeļu. Vienīgais logs bija šaura, bieza stikla plāksne, iemūrēta griestu tuvumā, un katrā sienā bija pa ventilatoram. Viņa pārmeklēja savu somfņu, bet arī tur nekā neatrada. Viņai nebija pat cepures adatu, ar kurām tā, protams, šim milzim nekā nebūtu varējusi padarīt.

—  Tu laikam meklē kādu ieroci, ar ko mani nogalināt? — viņš atkal iesmējās. — Es dzirdu, ko tu dari. Labāk apsēdies, meitiņ! Tev vēlāk būs laba dzīve, un neviens tev nekā nedarīs. Apmierinies!

Par laimi, viņš nemēģināja tai tuvoties, bet jau nākošie vārdi liecināja, ka briesmas bija tikai pagaidām atliktas.

—  Tu jau esot ļoti glīta, — viņš norūca. — Un ar tik skaistu sejiņu tu nopelnīsi daudz naudas. Es tiešām brīnos, ka viņi tevi nav paturējuši sev, bet zini, mazā, sievietes un precēšanās un tamlīdzīgas lietas viņiem nenāk prātā, un tādēļ viņi tevi atdeva vecajam Džekam.

Viņš atkal iebļāvās āža balsī un, dzirdot šos smieklus, meitene trīcēja saltos drebuļos.

—   Es tevi nevaru redzēt un tādēļ man gluži vienalga, vai tu esi skaista vai neglīta kā pūce. Un kaut tev būtu tāda seja kā tai tur augšā… — viņš parādīja ar pirkstu uz griestiem, — es par to nemaz neuztrauktos.

—  Jūs nekad netiksiet no šejienes laukā, — viņa teica. Viņa nolēma izlikties droša un slēpt izbailes. — Misters Holts ir blakus mājā, un tagad droši vien jau abas mājas ieslēdz policistu ķēdes.

Viņš iesmējās vēl skaļāk.

—  Mums šeit ir vairāk kā desmit izejas, — viņš nevērīgi atteica. — Tādēļ jau viņi namu nopirka. Zem pagraba ir ala, pa to tu vari skriet jūdzēm tālu. Neviens tevi neturēs, tur ir tikai žurkas. Un žurkām bail no akliem.

Viņa vienkāršajiem vārdiem bija savāda, bērnišķīga skaņa, kas lāgā nesaderēja ar viņa briesmīgo ārieni.

—  Agri vai vēlu jūs tomēr saķers, — viņa teica un pēkšņi, kaut ko iedomājusies, piebilda: — Levijs jau ir arestēts.

Viņš gribēja iziet no istabas, bet, šos vārdus dzirdot, viņa seja sāpīgi savilkās.

—  Levijs! — viņš ierēcās. — Viņš noķēris Leviju?

Tad viņš brīdi klusēja, kamēr sienas atkal nodrebēja viņa dārdošos smieklos.

.— Levijs nu gan viņiem daudz pastāstīs! Kā viņš var Levijam ko jautāt, ja Levijs nezina, kur atrodas un ar ko runā… Viņš taču neprot ne rakstīt, ne lasīt. Viņi to būtu padarījuši aukstu par to joku, ko tas izspēlēja. Viņš taču iebāza zīmīti kabatā kādam, kam viņi bija aizspieduši dziesmu.

—  To mēs labi zinām, — viņa droši atbildēja. Un likās, viņas vārdi darīja iespaidu.

—   Arī to jūs esat uzoduši? — viņš teica. — Bet Levijam neizdevās. Viņš jau sen gulētu auksts un stīvs, tikai viņiem nepatīk taisīt līķus. Mēs ar Leviju kādu veci aiznesām līdz ūdenim, — viņš teica un pamāja milzīgo galvu, — to es tev droši varu stāstīt, jo es pazīstu likumus. To es skaidri zinu. Veco Džeku tu nemācīsi.

Viņa brīnējās, jo nesaprata, kādēļ viņš tā lielījās ar savām zināšanām.

—   Sieva nevar vīru nodot, — viņš, ļauni smaidīdams, turpināja. — Tādēļ es varu tev visu stāstīt, meitiņ.

—  Sieva! — viņa apjukusi murmināja. Tik briesmīgu varbūtību iedomājoties, viņas sirds mitējās pukstēt.

—     Džeka Bredforda kundze, — viņš apstiprināja. — Jā, mazā, mani sauc Bredfordu, un patversmes mācītājs mūs drīz salaulās pēc visiem likumiem.

—   Trakais! — viņa vairs nevarēja valdīt dusmas. — Vai tiešām jūs domājat, ka mani kāds salaulās ar tādu briesmoni kā jūs? Vai tiešām jūs domājat, ka es mierīgi stāvēšu jums līdzās un neizkliegšu visai pasaulei, ko es pārjums zinu? Jūs esat prātā jukuši.

Viņš palieca bezveidīgo galvu uz priekšu, un viņa balss kļuva ar katru vārdu klusāka, kamēr tā izdzisa skarbos čukstos:

—   Šeit citi ir daudz riebīgāki par mani, un varbūt es tev nemaz neizlikšos tik briesmīgs, kad tu mani vairs nevarēsi redzēt. Varbūt tu būsi tikpat akla kā es un tikpat kurla kā Levijs. — Viņš apklusa; viņa kāpās atpakaļ un trīcošām rokām atspiedās pret sienu. — Un, ja tu mūs gribēsi nodot, tad tu kļūsi arī mēma! — viņš ierēcās pēkšņā niknumā. — Es darīšu visu, ja viņi man pavēlēs.

Durvis atvērās un aizvērās. Viņa dzirdēja, ka tas apgrieza atslēgu un aizbīdīja bultu, tad viņa paskatījās augšup. Viņa saņēma visu enerģiju un tikai ar mokām pēc brīža varēja piecelties kājās.

Bet viņas gribas spēks nespēja uzvarēt roku trīsas un pagāja vismaz desmit minūtes, kamēr viņa, pa istabu staigājot, beidzot apmierinājās. Viņa zināja, ka šis cilvēks neteica tukšus draudus. Viņš aizmirsīs žēlastību, ja nezināmais vadonis to pavēlēs. Ja viņi to gj^bēs, viņš bez žēlastības samīs viņas skaistumu un jaunību, nevilcinoties bez sirdsapziņas ēdām noslāpēs viņas dzīvības elpu. Viņš to mocīs un sakropļos. Viņai vajadzēja sakopot visas domas, domāt skaidri un ātri atrast izeju.

Viņa izmeklēja durvis, lai gan zināja, ka pa šo ceļu nevarēja aizbēgt. Viņai nebija krēsla, ar kura palīdzību varētu aizsniegt logu, un arī pa to viņa nevarētu izlīst, nemodinot bandas uzmanību.

Viņa atcerējās Larija stāstu, ka šis cilvēks paceltām rokām nācis pretim un milzīgajā ķetnā saspiedis elektrisko lampiņu. Viņam vajadzēja būt pārdabīgi stipram! Vai tiešām viņš nebaidījās no elektriskās strāvas trieciena?

To iedomājusies, viņa pēkšņi paskatījās augšup. Elektrības vadi bija ļoti pavirši ievilkti. Gara drāts stiepās no kakta līdz griestu vidum, kur tā bija piestiprināta uz dzelzs āķa. Lampa nokarājās diezgan zemu. Viņa to satvēra un pavilka lejup.

—   Divi simti voltu, — viņa lasīja lampiņas metāla galā.

Viņa tik ilgi raustīja un svaidīja drāti, kamēr tā pēc daudziem neveiksmīgiem mēģinājumiem beidzot atraisījās no āka. Tagad lampa nokarājās gandrīz līdz grīdai. Viņa uzmanīgi vilka tālāk un beidzot atbrīvoja drāti visā garumā. Tad viņa aizgāja līdz durvīm pie izslēdzēja un nodzēsa gaismu. Pēc tam viņa uzmina kāju vadam lampas tuvumā un rāva visiem spēkiem, kamēr abas drātis notrūka.

Viņa bija tumsā, bet viņas veiklie pirksti ātri atplēsa vadu izolāciju un nagiem nokasīja gumijas kārtu, kas sedza vada daudzās sīkās drātiņas. Beidzot viņa izveidoja vada galā kaut ko līdzīgu asai slotiņai. Viņa bija apmierināta ar saviem panākumiem. Tad koridorā atskanēja soļi, un viņa steidzās ieslēgt strāvu. Pustumsā viņa uzmeklēja rokas somiņu, izņēma savus ādas cimdus, uzvilka tos rokās un sameklēja vadu galus. Viņa paņēma tos katru vienā rokā un turēja atstatu, lai kailie poli nepieskartos viens otram. Tad viņa nostājās istabas vidū un gaidīja. Drīz durvis atvērās.

—   Es atnācu, meitiņ. — Viņa uztraukumā tikko varēja paelpot, dzirdot, ka viņš durvis aizslēdza no iekšpuses. — Ak tad tev liekas, ka es neesmu diezgan skaists? — Viņš nezināja, ka istabā bija nodzēsta gaisma, jo viņš dzīvoja mūžīgā tumsībā.

Brīdi viņš nemēģināja tai tuvoties. Niecīgajā gaismā, kas plūda caur logu, tikko varēja saskatīt viņa milzīgā stāva kontūras.

—  Tonijs aizšāvis garām, — viņš paziņoja. — Garām! — viņš nicīgi norūca. — Ja es varētu redzēt, tas suns jau sen gulētu ar lodi pakausī. Bet gan mēs mazo Holtiņu vēl noķersim, meitiņ. Nemaz neuztraucies. Gan mēs viņam vēl izrausim ilkņus. Viņš nožēlos, ka viņš dzimis.

Viņa balss palika klusāka, un dažus vārdus meitene nesaprata. Tad, likās, viņš atcerējās nāciena iemeslu.

—  Nāc pie sava vecā Džeka, meitiņ! — viņš smaidīdams teica un izstieptām rokām tuvojās viņai. — Nāc pie sava mīļā vecā vīra!

Viņš bija veikls kā kaķis, un, kamēr viņa paguva atjēgties, viņš to jau bija sagrābis aiz pleca un noplēsis tai blūzi. Viņa parāvās atpakaļ. Viņš ķēra to ar otru roku un negaidot pieskārās vadu galiem. Viņš ierēcās dobjā balsī un atsprāga atpakaļ.

—  Ko tu izdarīji? — viņš mežonīgi kliedza. — Ko tu dari, mazā burve? Vai tu mani sadūri kā tas nolādētais cūka?

Laikam viņš aptaustīja rokas un meklēja brūci, bet tad viņš atkal pielēca tai tuvāk. Šoreiz vadu gali ķēra viņa galvu, un viņš nokrita zemē kā koka bluķis.

Diāna dzirdēja, kā viņš spārdījās.

—   Kas tas ir? Kas te notiek? — viņš čukstēja. — Es nekā neredzu! Kāpēc tu sit vecam, aklam vīram! Nolādētā…

Viņš sagrāba ar roku viņas kāju un norāva to zemē. Bet viņa atkal piegrūda Džeka sejai vadus ar 200 voltu stipro strāvu. Viņš rēca kā ievainots zvērs un valstījās pa grīdu. Viņš bija kā ārprātīgs aiz niknuma un bailēm. Atkal un atkal viņa tam uzbruka, vēl un vēl viņa sejai, kaklam, galvai izsitās cauri stiprā strāva. Pēkšņi viņš saļima, un brīdī viņai likās, ka viņa šo cilvēku nogalina. Bet viņai vajadzēja to nogalināt; viņa zināja: tikai viņa nāve varēja glābt viņas dzīvību.

Beidzot viņa atņēma vadus no viņa kakla. Aklais Džeks vairs nekustējās; viņa trīcošām rokām pārmeklēja viņa kabatas un vienā kabatā atrada revolveri, otrā atslēgu. Tad viņa uzmeklēja durvīs atslēgas caurumu. Durvis atvērās, un viņa izgāja koridorā, kas viņu noveda gaišākā istabā ar diviem logiem. Bet viņa vēl trīcēja nāves bailēs: viņa bija zaudējusi savu drošāko ieroci.

Durvis nebija grūti atrast. Lai cik veikli tās bija noslēptas nerecksīgo guļamistabas pusē, šeit tās bija skaidri redzamas. Viņa pavilka tvertni, smagās akmens durvis pasvērās atpakaļ un viņa izgāja cauri skapim. Guļamistabas vidū stāvēja policists. Troksni izdzirdis, tas ar revolveri rokā pagriezās pret viņu.

—  Žēlīgais Dievs, mis Vorda, — viņš sauca. — Kā jūs te ienācāt?

25.

Larija rokās slīgstot, viņu piestrāvoja neizteicama drošības, miera un dziļas laimes sajūta. Beidzot viņa pamazām atraisījās un izteica dažus steidzīgus vārdus, kas detektīvu pulku pamudināja steigties caur slepenajām durvīm koridorā.

Larijs atstāja meiteni Harveja uzraudzībā un devās tiem līdzi. Istaba, kur Diāna bija ieslegta, izrādījās tukša; viņš palika acumirkli pie durvīm, lai izslēgtu strāvu, tad viņš sekoja pārējiem. Nebija šaubu, ka visā šai ēkas daļā bieži uzturējās cilvēki. Viņi atrada istabas, kas bija ierīkotas, sadalot agrākās telpas ar plānām sienām, kuras atkāpās tikai dažas pēdas no logiem. Tādā veidā namu naktī varēja apgaismot, un no ārpuses neviens to nevarēja redzēt.

Aklais Džeks bija teicis taisnību, stāstot jaunavai par nama daudzajām izejām. Vienu viņi atrada pagrabā, un tā veda līdz noteku kanālam, kur policisti apstājās un griezās atpakaļ. Atskaitot Lariju, nevienam nebija elektriskās lampas, un viņi neiedrošinājās turpināt meklēšanu tukšajā alā.

Otra izeja veda pagalmā, kur Larijs bija atradis garāžu, un trešā Toda patversmes virtuvē.

Larijs saprata, ka medījums bija izbēdzis, un gāja atpakaļ pie Diānas. Viņš to satika patversmes priekšnieka birojā aizdomīgi tuvu pie Harveja sāniem. Viņa smaidīdama to izskaidroja, paceļot rokas. Harvejs viņas roku bija pieslēdzis savējai ar roku dzelžiem, — viņš vairs negribēja riskēt.

—   Ļoti prātīgi darīts, — Larijs smaidīdams teica un atslēdza dzelžus. Un tagad, mister Dirborn, es gribētu no jums izlūgties dažus paskaidrojumus par dīvainajām lietām jūsu namā.

—  Es nedomāju, ka šai namā būtu noticis kaut kas dīvains vai noslēpumains. — Dīrborns mierīgi atbildēja. — Jūs taču negribēsiet man uzvelt atbildību par noziegumiem, kas notiek blakus m^jā. Man stāsta, ka starp abām ēkām atrastas noslēpumainas durvis un koridori, bet man par to nebija ne jausmas. Ja otrā mājā kāds tiešām dzīvo…

—   Tur dzīvoja seši cilvēki, — Larijs viņu pārtrauca. — Mēs atradām viņu gultas un dažus apģērba gabalus. Mēs atradām ari grāmatas, turklāt dažas bija atšķirtas, un tas pierāda, ka iemītnieki nav bijuši akli.

Dīrborns paraustīja plecus.

—  Ko es tur varu darīt? — viņš teica. — Mēs šeit esam pilnīgi atkarīgi no iedzīvotāju uzticamības. Ja arī reizēm mēs ievērojam svešu cilvēku klātbūtni un neparasta soļu trokšņa vai balss, tad tomēr mēs nevaram aizkavēt šos ļaundarus brīvi rīkoties mūsu telpās un izvest viņu nodomus, par kuriem mums nav ne jausmas.

Viņa vārdi pauda tik nenoliedzamu loģiku, ka Larijam nebija ko iebilst. Glumā banda tiešām varēja nekavēta rīkoties neredzīgo patversmē, ja labi uzmanījās un nekā neizpauda.

—   Man jums jāpiekrīt, — Larijs atzinās. — Ļoti žēl, bet tur neko nevar darīt. Šī lieta varēja beigties vēl daudz ļaunāk.

Bet, kā tā varēja beigties, to viņš saprata tikai vēlāk, kad Diāna viņam ceļā uz Skotlendjardu izstāstīja savus piedzīvojumus.

—  Nabaga bērns, — viņš nodrebēdams teica. — Cik briesmīgi!

Viņa atvieglojums bija tik dziļš, ka viņš aiz prieka gandrīz

saslima. To nevarēja teikt par jaunavu — tā ar katru mirkli palika mierīgāka un modrāka. Viņa bija uzvilkusi lietus mēteli un Edžveras ielas stūrī lika pieturēt, lai nopirktu jaunu blūzi, jo viņa gribēja vispirms braukt uz pārvaldi un likt tur protokolēt savus paskaidrojumus.

—  Man žēl Dīrborna, — Larijs teica. — Viņš tiešām ir nelaimīgs cilvēks. Cilvēkiem, kas visu dzīvi ziedojuši labdarīgiem mērķiem, reizēm jāpiedod tieksme pēc dramatiskiem efektiem. Vai jūs ievērojāt, cik sirsnīgi viņš jums kratīja roku?

Viņa uzmeta Larijam asu skatienu.

—  Jā. es to sevišķi labi ievēroju, — viņa teica ar dīvainu balss noskaņu.

—  Nu, nu, Diāna, — viņš vaicāja, — ko jūs gribat teikt?

^ Neko, — viņa nevērīgi atbildēja. — Tikai to, ka viņš satvēra mafiu roku un to sirsnīgi paspieda, tas ir viss.

—  Kas tur sevišķā? — Larijs pasmaidīja.

—  0, jā, — viņa atbildēja. — Vairāk, nekā jūs iedomājaties.

Viņš atbalstījās sēdeklī un klusu iesmējās.

—   Nu arī jūs sākat palikt noslēpumaina, — viņš teica un maigi spieda viņai roku.

Viņa pirmā iesteidzās Larija kabinetā, un, kad viņš brīdi vēlāk pieklauvēja, viņa jau bija apmainījusi saplēsto blūzi pret jaunu.

—   Man liekas, jūs jau esat uzminējusi visus noslēpumus šai lietā, — viņš iesāka. — Mēs tagad zinām, ka aklais Džeks un Levijs… —

—  Vai jūs viņu atstājāt patversmē?

Viņš rūgti pasmaidīja.

—     Visā šai lietā es esmu izdarījis jau tik daudz kļūdu, ka šai gadījumā es vairs nedrīstēju kļūdīties. Nē, es viņu liku aizvest citā patversmē, kur viņu labāk apkops. Levijs un Džeks ir tie cilvēki, kas bija pie Stjuarta pirms vai pēc viņa nāves, — viņš turpināja. — Acīmredzot Levijs bija bandas varā, bet viņš vai nu vēlējās tikt brīvībā, vai arī tiem atriebties par kādu netaisnību. Tādēļ viņš uzrakstīja paziņojumu, kuru mēs atradām Stjuarta kabatā. Mums atliek tikai dabūt ziņas no šā cilvēka, jo mēs beidzot atradīsim līdzekļus, kā saprasties ar Leviju, kas tagad ir mūsu rokās.

—   Bet mūsu vissvarīgāko atklājumu jūs palaižat garām neievērotu, — viņa lēni teica.

Larijs smiedamies piecēlās un sāka staigāt pa istabu.

—   Jūs esat neparasta meitene, — viņš teica. — Tiklīdz es iedomājos, ka esmu atradis ko jaunu, jūs nākat ar pārsteidzošu paziņojumu, kas parasti apgāž visas manas teorijas.

—   Šoreiz tas jūsu teorijas neapgāzīs, — viņa teica. — Es gribu jums tikai atgādināt sievieti "augšā".

—  Kādu sievieti un kur? — viņš izbrīnējies vaicāja.

—  Vai jūs neatceraties? Es jums stāstīju, ka aklais Džeks man rādija ar pirkstu uz griestiem un teica, ja man būtu tāda seja kā viņai… —viņa apklusa.

—   Nedusmojieties, — Larijs maigi teica. — Es tiešām esmu muļķis, liels muļķis. Bet šoreiz es piedzīvoju tik daudz, ka man neatlika laika domāt par Stjuarta lietu. Un tikai tagad es atceros, ka man kādam jāpiezvana.

Viņš pieprasīja kādu numuru, un viņa zināja, ka tas bija Trafalgaras hospitāļa telefona.numurs.

—   Lūdzu priekšnieces kantori, — viņš teica un turpināja: — Jūs, direktrise? Jā, šeit Larijs Holts. Kā jums klājas? Vai jūsu māsām daudz darba? Es gribēju zināt, vai kāda nebūtu brīva. Tā, ļoti labi. Lūdzu, atsūtiet manā dzīvoklī Redžentparka ielā kādu labu, laipnu māsu. Jūs taču zināt, kur es dzīvoju? Vai es esmu slims? Nē, nebūt, bet pie manis dzīvo kāds, kam vajadzīga kopšana. Jā, tā ir kāda dāma.

Viņš nolika trubiņu un redzēja sekretāres izbrīnās skatienu.

—  Vai tad pie jums dzīvo kāda dāma? — viņa pārsteigta vaicāja.

—     Nē, vēl nē, bet drīz dzīvos, — viņš atbildēja — Aizejiet m^jās un savāciet visas nepieciešamās lietas. Tad atbrauciet manā dzīvokli, kur jūs pagaidām paliksiet laipnas un rūpīgas māsas uzraudzībā; es ļoti priecātos, ja jūs izliktos mazliet saslimusi, ziniet, |aužu dēļ.

—    Bet to es nevaru, tas nav iespējams, — viņa piesarkusi iesaucās. — Es nekad nevarētu…

—   Tomēr jūs varat gan, — viņš teica, — un jūs darīsiet taisni tā, kā jums teicu. Ja nē, tad es būšu spiests katru nakti sēdēt pie jūsu dzīvokļa durvīm, kur es drīz sasaldēšos un nomiršu.

Beidzot viņa padevās. Tad viņi kopā paēda vakariņas, un Larijs viņu aizveda uz Makridija teātri, kur viņi noskatījās Dīrborna lugu. Otrā cēliena beigās viņi nesaprašanā iznāca no teātra.

—   Kā tas var būt, ka šai teātrī izrāda tik briesmīgas muļķības? — jaunava vaicāja, mājās ejot.

—  Tas ir vairāk kā nesaprotami, — Larijs teica un pasmējās.

—  Jums šodien ļoti patīk smieties?

—   Esmu šodien ļoti jautrs, — viņš pārlaboja, — es patlaban domāju, ko gan Sannijs teica māsai, kad tā atnāca.

—  Ko viņš varēja teikt? — Diāna smējās.

—   Jā, tas nav tik vienkārši, — Larijs vilka sarunu garumā. — Ja māsa neatlaidīgi atkārtos, ka dzīvoklī ir slima dāma, viņš beidzot pateiks: "Jā, māsiņ!" un tiešām sāks meklēt dzīvoklī slimu sievieti.

Pulkstenis bija pāri vienpadsmitiem, kad viņi pārnāca mājās. Lifts darbojās tikai līdz pusvienpadsmitiem, un viņiem vajadzēja kāpt pa trepēm.

—   Ievērojiet kāpienus, — Larijs teica. — Te ir tik tumšs, ka tiešām var nolauzt kaklu.

Viņš gāja pirmais, un viņa redzēja, ka otrā stāvā tas pēkšņi apstājas.

—  Žēlīgais Dievs! Kas tas?

. Pie viņa durvīm bija atspiedies saļimis, nekustīgs stāvs. Larijs noliecās pār viņu, piezvanīja, un drīz Sannijs atvēra durvis.

Gaismai paspīdot, Larijs saskatīja gulošā cilvēka seju. Viņš elpoja grūti un gārdzoši; seja un galva bija pārplūdusi asinīm.

—  Sannij, vai slimnieku kopēja atnāca?

—  Jā, ser, — Sannijs teica, ievainoto vērodams.

—  Tad viņa mums būs ļoti noderīga.

—  Bet kas ir šis cilvēks? — Diāna jautāja un paskatījās viņam pār plecu.

—   Spožais Freds, — Larijs klusi teica, — ja tikai viņš vēl ir dzīvs.

26.

Viņi ienesa ievainoto istabā un nolika uz dīvāna. Augšstāvā dzīvoja ārsts, kas, par laimi, vēl nebija aizgājis gulēt un ieradās pēc dažiem mirkļiem.

—  Ļoti smagi ievainots, — viņš teica. — Divi dziļi naža dūrieni, bez tam galvaskauss liekas lauzts.

—  Viņam uzbrukuši durvju priekšā, — Larijs sacīja. — Tādā stāvoklī viņš taču nevarēja atnākt līdz šejienei.

—  Nekādā ziņā, — ārsts apstiprināja. — Augstākais viņš varēja paskriet dažus metrus. Vai jūs viņu pazīstat?

—  Jā, — Larijs atteica. — Vecs paziņa. Vai viņa dzīvībai draud briesmas?

—  Ļoti lielas, — ārsts nopietnā balsī atbildēja. Visbīstamākais ir galvaskausa lūzums. Es vedīšu viņu uz slimnīcu, kur to izmeklēs un, ja vajadzēs, tūlīt izdarīsim operāciju.

Piebrauca un aizbrauca ātrās palīdzības auto, un, kad Larijs sāka pārdomāt notikušo, Freda apciemojuma vienīgās pēdas bija tumšie asiņu plankumi pie durvīm.

Māsa bija taisni tāda, kādu Larijs vēlējās. Viņa bija patukla, omulīga, rūpīga, un Larijs tai dažos mirkļos paskaidroja, kādēļ tā aicināta.

—   Pēc tik briesmīgiem piedzīvojumiem, ko mis Vorda šodien pārcieta, mēs viņu nekāda ziņā nedrikstējām atstāt viņas dzīvoklī, — viņš sacīja, un māsa Dzena, ļoti apmierināta ar vieglo darbu, viņam dedzīgi piekrita.

Savu autoritāti viņa pierādīja tūlīt, sūtīdama Diānu gulēt, un meitene viņai paklausīja. Bet viņa nevarēja aizmigt. Divos pēc pusnakts Larijs, visu laiku pie rakstāmgalda strādājis, izdzirda durvju čīkstoņu un ieraudzīja viņu uz savas istabas sliekšņa stāvot. Viņa bija rīta kleitā, matus garā, zeltainā bizē sapinusi.

—  Nevaru gulēt, — viņa nervozi, gandrīz skarbi teica. Larijs redzēja, ka viņa bija pārpūlējusies un satraukta, un pievilka tai ērtu sēdekli.

Viņš sevišķi ievēroja, ka Diāna ne ar vārdu neatvainojās par nepiemēroto apģērbu vai apmeklējumu nakts vidū. Bet viņa domāja par tik svarīgām lietām, ka tādas formalitātes tai neienāca prātā. Viņa sēdēja saliktām rokām. Istabā valdīja pilnīgs klusums; tikai krēsls iečīkstējās, kad Larijs pagriezās pret Diānu.

—  Diāna, kas jūs nomāc?

Viņa ātri paskatījās.

—  Jums liekas, ka mani kaut kas nomāc?

—   Ja nē, tad jūs tiešām esat braša meiča, — Larijs maigi teica. — Jūs šodien pārdzīvojāt šausmīgus brīžus, bet man šķiet, tie taču jūs vairs nemoka.

Viņa pamāja ar galvu.

—  Jums taisnība, tikai sieviete "augšā" man neliek mieru.

—   Ak, tā sieviete, par kuru stāstīja Džeks? Bet, Diāna, tai mājā taču nebija nekādas "augšas". Jūs bijāt nama augšstāvā un tas ir vienu stāvu zemāks par Toda patversmi.

Bet Diāna nevarēja apmierināties.

—   Turklāt, — viņš turpināja, — ja tiešām tur būtu bijusi sieviete, tad tā taču nebūs labāka par citiem nama iemītniekiem. Džeka„apliecinājums, ka viņa neglīta, vēl nenozīmē, ka viņa nevainīga.

—   Nabaga, nabaga dvēsele, — meitene murmināja un sāka raudāt, — es nevaru viņu aizmirst, nevaru gulēt. Viņi to paturēs. Viņi to nekad neatlaidīs.

—   Kādēļ? — viņš iesaucās, aizturējis elpu. — Varbūt jūs gribat teikt, ka tā ir Klarisa Stjuarte?

Viņa pacēla saraudāto seju.

—  Klarisa Stjuarte? Nē, es nedomāju, ka tā ir Klarisa Stjuarte.

—  Kas tad? — viņš vaicāja. — Kā jums liekas, kas viņa varētu būt?

—   Es nedomāju, es skaidri zinu, — viņa ar mokām lēni izteica. — Šī sieviete ir Emma. Apkopēja Emma.

Larijs uzlēca kājās un domīgi iesaucās:

—  Apkopēja!… Jums taisnība!

Istabā atkal palika tik klusu, ka varēja dzirdēt pulksteņa tikškienus.

—  Tad jūs domājat, ka šai briesmīgai bandai ir sakars ar Stjuarta slepkavību?

Viņa palocīja galvu.

—   Ari man tā šķiet, — Larijs teica, — un man ir iemesls tā domāt. Un tomēr es nesaprotu, kāds labums viņiem ceļas no Stjuarta nāves, protams, ja viņi nerīkojas kopīgi ar Klarisu Stjuarti.

Viņa nevarīgi atmeta ar roku un piecēlās.

—   Es saprotu sakarību, — viņa sacīja, — man tā ir gluži skaidra. Un vienā ziņā es esmu tikusi tālāk pārjums.

—  Jūs vēl daudzās lietās tiksiet tālāk kā es, — Larijs laipni piekrita. — BeHagad, mīļais bērns, tūlīt atpakaļ gultā.

Viņa nelikās dzirdot.

—   Es nesapratu viena vienīga cilvēka lomu šai lietā, — viņa turpināja, — bet tagad jūs man ari to izskaidrojāt.

—  Par ko jūs runājat?

—    Par Spožo Fredu. Viņš ir vienkāršs noziedznieks, kas iejaukts šai lietā gluži nejauši, pats to nezinādams. — Viņa palocīja galvu, visu saprazdama. — Bet citi? Aklais Džeks, kas kalpo neredzamam vadonim? Nākamais upuris — apkopēja! Nabaga Levijs ar kurlajām ausīm un apgraizītiem pirkstiem, —jūs neredzējāt viņa pirkstus! Es jums to gribēju pateikt, kad pienāca ārsts.

—  Apgraizīti pirksti? — viņš izbrīnējies jautāja. — Nē, to es neievēroju.

—  Es'to jutu, kad viņš pieskārās manai sejai, — viņa drebēdama teica. —Viņam visi pirksti bija galos apdedzināti un pārvilkti ar pūšļa sloksnēm.

—  Žēlīgais Dievs, bet kādēļ?

—   Lai viņš nevarētu rakstīt un lasīt to rakstu, ko lieto neredzīgie! — viņa lēni, ļoti lēni teica.

—  Tas nevar būt, — Larijs šausmās iesaucās. — Tāda nelietība nav iedomājama! Mīļais bērns, es esmu atklājis visšausmīgākos noziegumus Eiropā. Esmu redzējis upurus, atradis ļaundarus un licis tos pakārt. Cilvēki var būt ļauni, netikumīgi, nejūtīgi, asinskāri, bet es neesmu piedzīvojis, ka kāds ar aukstu aprēķinu darītu tādus šausmu darbus, par kādiem jūs runājat.

Viņa atkal pasmaidīja.

—   Man šķiet, jūs vēl nezināt, cik šie cilvēki ļauni, briesmīgi ļauni. Ja jūs zinātu, jūs nekad neapgalvotu, ka tas nevar notikt. Kas attiecas uz Dīrbornu… —viņa skaļi iesmējās.

—   Diāna, mīļā Diāna, jūs esat nonākusi stadijā, kad pret visiem mostas aizdomas. Jūs taču neturat aizdomās nabaga Džonu Dīrbornu, kas aiz tīras cilvēkmīlestības ziedo savu dzīvi palīdzībai nelaimīgajiem šai netīrumu zaņķī?

Viņa palocīja galvu.

—  Es sniedzu Džonam Dīrbornam roku, kad iegāju viņa kantorī, un es sniedzu tam roku, kad gāju projām, — viņa teica.

—  Tādēļ viņš vēl nav noziedznieks, — Larijs pasmaidīja.

—   Un, tiklīdz es tam pasniedzu roku, viņš to satvēra. Lūdzu, neaizmirstiet, ka esmu divus gadus strādājusi neredzīgo patversmē… kad es sniedzu roku, viņš to satvēra.

—  Jā, bet kādēļ gan nē? — Larijs neziņā vaicāja.

—  Tādēļ, ka viņš to nevarētu redzēt, ja būtu akls. Bet Džons Dīrborns redz tik pat labi kā jūs vai es.

27.

—    Lūdzu, sakiet vēlreiz, — Larijs iesaucās, — jūs sniedzāt roku, un viņš to satvēra?

Viņa palocīja galvu.

—   Vai nezināt, ka parasti sasveicinoties saņem aklā roku, jo viņš izstieptu roku neredz? Bet Dīrborns satvēra manu roku tai pašā mirklī, kad es to pasniedzu.

Larijs neziņā lūkojās viņā.

—   Ja viņš nav akls, kādēļ tad viņš dzīvo patversmē? Viņš tomēr ir garīdznieks.

—   Garīdznieku sarakstā nav neviena Džons Dīrborna, — meitene mierīgi teica. — Es uzmanīgi izlasīju visu sarakstu; viņa vārds nav arī neatkarīgo, vaslejiešu un baptistu sarakstos.

Larijs brīnējās. »

—   Jūs tiešām esat brīnišķīga meitene! Vai neaizmirsāt, ka viņš atbraucis no Austrālijas?

—  Ari Austrālijas saraksti šeit dabūjami, — viņa nekavējoties atbildēja. — Vienīgais Džons Dīrborns ir ļoti vecs kungs, kas dzīvo Totumā, un tam droši vien nav nekāda sakara ar mūsējo.

Viņa bija pievilkusi krēslu cieši pie rakstāmgalda un izstiepa saliktās rokas pret Lariju.

—   Larij, — viņa teica, — ārpus darba laika es jūs saukšu vienkārši par Lariju — vai jums neliekas savādi, ka teātris izrāda visas Džona Dīrborna lugas, neievērojot to, ka tām nav nekādu panākumu?

—  Par to esmu bieži domājis, — Larijs atzinās, un viņa palocīja galvu.

—  Man patiktu, ja jūs informētos par Makridija teātra direkcijas sastāvu. — Diāna sacīja. — Vajadzētu izdibināt, kādas personas piedalās teātra finansēšanā. Es nevaru aizmirst, ka misters Stjuarts nozuda šai teātri.

—  Es ari to nevaru aizmirst, — Larijs ar uzsvaru noteica. — Bet Džons Dīrborns! Tas nevar būt.

—  Esmu ļoti nogurusi, — viņa celdamās sacīja. — Es atviegloju sirdi. Lieciet, — viņa mirkli kavējās, — lieciet novērot veļas mazgātavu.

—  Tur jau stāv divi vīri un tiem noteikts izmeklēt katru auto, kas iebrauc vai izbrauc pa mazgātavas vārtiem.

—  Tad es varu mierīgi iet gulēt, — viņa klusi iesmējās. Bet, Larijam garām ejot, viņa tam maigi noglāstīja matus un teica: — Pagaidām Emmas dzīvībai vēl nedraud briesmas. Tās viņai tiešām draudēs tikai tad, kad viņu aizvedīs no veļas mazgātavas telpām.

—  Par to nerūpējieties, — Larijs viņu mierināja. Diāna iegāja savā istabā.

Nākamā diena nenesa līdzi jaunus sarežģījumus. Policija bija vēlreiz pārmeklējusi veļas mazgātavu un tomēr atradusi mazu telpu virs tās istabas, kur bija ieslodzīta Diāna. Tā bija ļoti maza istabiņa zemiem griestiem, un ierēdņi viņu atrada tukšu, bet bija redzams, ka tā bijusi apdzīvota.

Larijs nolādēja savu neveiklību, ka nebija>pamatīgāk pārmeklējis visu ēku. Bet, Diānai atrodoties, viņš bija juties tik atvieglots un laimīgs, ka vairs nebija varējis visu uzmanību veltīt mājas apskatei.

Pār visām lietām viņš gribēja atrast divus cilvēkus. Pirmkārt, vīru bez kreisās rokas mazā pirksta, kas Beverlimenerā bija apvaicājies pa'r Stjuarta kundzi, un, otrkārt, Emmu, noslēpumaino apkopēju. Viņš sirds dziļumos juta, ka Emma glabāja noslēpuma atslēgu savās rokās.

—  Es nekad sev nepiedošu, ja šai sievietei kas notiks, — viņš teica Diānai.

—  Nebaidieties, — viņa purināja galvu, — viņi tai nekā nedarīs. Viņas dzīvību banda vērtē ļoti augstu, un es skaidri zināšu to brīdi, kad viņai tiešām draudēs briesmas.

—  Jūs? — viņš pārsteigts iesaucās. — Tiešām, Diāna, reizēm man gandrīz bailes no jums.

Viņa pasmējās un sāka čakli rakstīt uz mašīnas.

—  Spožais Freds vēl nav nācis pie samaņas, — viņš stāstīja, — bet ir izredzes, ka tas drīz notiks. Ārsts saka, ka galvas kauss neesot lauzts.

—  Kur viņš ievietots?

—   Sv. Marijas hospitālī, — Larijs atbildēja. — Es viņu liku guldīt atsevišķā istabā un nostādīju pie durvīm sargu. Es nebaidos, ka nabaga Freds varētu aizbēgt, — viņš smaidīdams piebilda, — bet Londonā ir daži cilvēki, kam viņa aizceļošana uz viņpasauli būtu ļoti patīkama.

Diāna saprata. Larijs nolika spalvu.

—  filēs varētu aizbraukt uz Sv. Marijas hospitāli un apjautāties, kā viņam klājas. Vai gribat braukt līdzi?

Desmit centimetrus augstā un tikpat platā spoguļa priekšā cepuri uzliekot, viņa, galvu atpakaļ nepagriezusi, jautāja:

—  Ko jūs domājat darīt ar Dīrbornu?

Viņš noglaudīja zodu.

—  Tiešām nezinu, ko ar viņu tagad darīt. Galu galā nav noziegums, ja redzīgs cilvēks izliekas akls. Un varbūt viņš vēl var saredzēt cilvēka kustības. Varbūt ir vēl vairāki citi izskaidrojumi. Viņš varēja pacelt roku arī mehāniski, gluži instinktīvi.

Viņa palocīja galvu.

—  Varbūt, — viņa mierīgi noteica, — bet viņš man uzsmaidīja, kad es pasmaidīju.

—  Kurš vīrietis to nedarītu? — Larijs mīļi noteica.

Ārstu birojā viņi satiks ķirurgu, kas ārstēja Fredu.

—   Jūs nākat kā saukti, — viņš teica. — Slimniekam pašlaik atgriezusies samaņa.

—  Vai viņš var runāt? — Larijs steigšus iejautājās.

—  Man liekas, var. Vismaz es nezinu iemeslu, kādēļ viņš nevarētu runāt, ja tas ļoti vajadzīgs. Viņš vēl ir ļoti vājš, un parastos apstākļos es nekad neatļautu viņu nopratināt. Bet šoreiz, man šķiet, viņa liecība policijai ārkārtīgi svarīga.

—  Gluži pareizi, — Larijs īgni noteica.

Ārsts viņus aizveda līdz slimnieka istabai. Diāna apstājās pie durvīm.

—  Vai man jāiet līdzi? — viņa vaicāja.

—   Jūsu klātbūtne ir nepieciešama, — Larijs teica, kaut arī tikai dienesta dēļ. — Vai jums ir līdzi stenogrammu burtnīca?

Viņa palocīja galvu, un viņi abi iegāja Freda Grogena istabā. Viņa galva bija apsieta, seja bāla un izmocīta, bet, Lariju ieraugot, viņa acis iemirdzējās.

—    Nekad es nebūtu iedomājies, ka reiz priecāšos par jūsu apciemojumu, — viņš teica. — Bet pār visām lietām, inspektor,

—   viņš piebilda ļoti nopietnā balsī, — jums jāatsvabina sieviete, kas ieslodzīta katlu telpā.

—   Sieviete katlu telpā? — Larijs vaicāja. — Ko jūs gribat teikt?

—  Bērnu meita. Klarisas aukle, — skanēja pārsteidzoša atbilde.

—  Velns zina, kas ir šī Klarisa.

—   Tagad es jums Izteikšu visu patiesību, — Freds iesāka un ērtāk atsēdās gultā. — Lai cik dīvaini tas izklausītos, mister Holt, es šoreiz nemelošu. Vislabāk sākšu no paša gala un tur es pats sevi nostādīšu nelabā gaismā, bet jums jāaizmirst daudzas lietas, ko es jums stāstīšu, jo citādi jums radīsies aizdomas, ka ari es esmu izdarījis vienu otru noziegumu.

—   Varat būt gluži mierīgs, es neturēšu uz jums ļaunu prātu,

—   Larijs nopietni sacīja. — Apsolu jums, ka aizmirsīšu visu, kas neattiecas tieši uz Gordona Stjuarta lietu.

—   Lieliski! — Freds atvieglots noteica. — Es iesāku. Stāsts sākas Monpeljē pilsētā. Vai jūs šo pilsētu pazīstat?

—  Ļoti labi, — Larijs teica. — Varat ielaisties visos topogrāfiskos sīkumos. Es pažīstu pilsētu no "Zelta gaiļa" līdz pat pilij.

28.

—   Es toreiz biju Monpeļjē pilsētā un kavēju laiku kādā spēļu klubā, kuru klusi un izmanīgi vadīja kāds vīrs, vārdā Flokārs, — Freds iesāka. — Mēs spēlējām barakā, un šai spēlē man arvien smaida laime, jo esmu draugs kāršu dalītājam. Šoreiz es dalītāju pavirši pazinu, un tādēļ mana nauda kusa kā sniegs pavasara saulē. Kādu nakti mani tik pamatīgi aptīrīja, ka man vajadzēja kājām iet mājā.

No Narbonas ielas iznākot, es izdzirdu šāvienu, redzēju kādu vīru pakrītot un otru — ātri aizsteidzoties. Policija tur acīmredzot nebija savu uzdevumu augstumos, jo tuvumā nebija neviena kārtībnieka. Bēglis jau domāja, ka nokļuvis drošībā, kad es to pēkšņi sagrābu aiz apkakles. Jau ausa rīts, un es varēju saskatīt viņa seju. Viņš bija labi ģērbies, nēsāja lielu, dzeltenu bārdu un bija briesmīgi nobijies, kad es to saķēru. Privātas darīšanas mani neinteresē, bet jūs sapratīsiet, — toreiz manas kabatas bija galīgi izslaucītas. Es domāju, šeit es varētu palīdzēt savam tuvākajam un atbrīvot viņu no aizdomīgām naudas summām. Viņš pastāstīja garu stāstu, ka nošautais izdarījis lielu neģēlību — dāmas klātbūtnē es to nevaru atkārtot —, tad viņš man iedeva apmēram sešpadsmit tūkstošus franku, un es viņu palaidu; man taču bija viņa tikžēl.

Viņš slepšus paskatījās Larijam sejā un savilka lūpas grimasē.

—   Tālāk. Kad tuvumā nekur neparādījās kārtībnieks, es piegāju līķim klāt, kaut gan zināju, ka ar to daudz riskēju, ja mani tur ieraudzītu. Vēlāk teica, ka šāviens viņu uz vietas nogalinājis, bet tas nav taisnība, viņš vēl bija dzīvs, kad es pār to noliecos un jautāju, kas viņu sašāvis. Viņš man pateica, ka tas bijis… — Freds brīdi klusēja, tad sacīja: — Dāvids Džeds.

Larijs pārsteigts savilka uzacis.

—  Dāvids Džeds? — viņš jautāja. — Doktora Džeda radinieks?

—   Viņa brālis, — Freds teica. — Un tā es iepazinos ar doktoru. Es arvien sacīju, ka satiku viņa brāli uz ielas, bet patiesībā viņu nodeva nabaga sašautais. Es tam jautāju, kādēļ viņš to sašāvis, bet tai brīdī ievainotais manās rokās nomira. Es zināju, ka nav labi kavēties noslepkavota cilvēka tuvumā, lai gan man nebija klāt revolvera un es varēju pierādīt, kur pavadīju nakti. Taču blakus ielā izdzirdēju policista smagos soļus un laidos lapās. Bet tas suns mani tomēr bija redzējis; man vajadzēja ierasties pie izmeklēšanas tiesneša un pierādīt, ka man ar šo slepkavību nav nekāda sakara un ka es tai brīdī biju gājis pie ārsta. Man laimīgā kārtā ienāca prātā aizskriet pie tuvākā ārsta, kad redzēju, ka policija mani ievērojusi.

—  Londonā atgriezies, es turēju par savu pienākumu apciemot Dāvidu Džedu, — Freds turpināja, elpu atvilcis. — Viņa nebija birojā — toreiz viņam bija istaba Grinvičas apdrošināšanas biedribas telpās — bet es satiku viņa brāli un atvieglināju sirdi.

—  Jūs gribējāt teikt, jūs jautājāt, cik viņš maksātu par to, ka jūs klusējat? Vai ne?

—   Gluži pareizi, mister Holt. Jums gan ir galva! — Freds brīnījās . — Viņš bija ārkārtīgi uztraukts un dzīrās ar brāli runāt, tiklīdz tas pārnākšot. Tad nāca kāds notikums, kas gandrīz izjauca manus plānus. Doktors Dāvids Džeds nomira. Biju klāt pie apbedīšanas un varu zvērēt, ka neviens par aizgājēju tā nesēroja kā es. Un tomēr man jāsaka, doktors Džeds pret mani izturējās kā kavalieris. Pēc bērēm viņš mani ataicināja pie sevis, teica, ka negribot ļaut ēnai krist uz viņa mirušā brāļa piemiņu, piedāvāja man ik gadus zināmu naudas summu, ja es turēšot muti.

—  Nošautais taču bija kāds kantorists? — Larijs vaicāja.

—  Viņš bija kalpotājs, — Freds ļoti lēnām teica, — Grinvičas apdrošināšanas biedrības kalpotājs, kas gribējis no Dāvida Džeda izspiest naudu.

Larijs iesvilpās.

—   Grinvičas apdrošināšanas biedrība! — viņš atkārtoja. — Gribējis izspiest naudu no Dāvida! — Kādu noziegumu tad šis Dāvids izdarījis?

Freds purināja galvu.

—  To es nevaru pateikt, mister Holt. Ja es zinātu, tad jums arī to izstāstītu. Bet man liekas, tur notikušas smirdošas lietas. Doktors Džeds teica, ka kantorists piesavinājies ļoti daudz naudas, un tas varēja būt taisnība, jo šis jauneklis spēlēja pie Flokāra uz ļoti augstām summām.

īsi sakot, četrus gadus doktors Džeds mani labi apgādāja ar naudu. Nemaz negribu atvainoties vai taisnoties jūsu priekšā, ka esmu gluži nevainojams. Pirms dažām dienām satiku doktoru Džedu kādās kāzās. Viņš bija ielūgts, es nē. Bet tas ir sīkums: es tomēr aizgāju. Viņš mani ielūdza vakariņās savā namā Čelzijā. Doktoram Džedam ir skaists nams, līdz griestiem pilns gleznām un rotas lietām. Kad viņš man piedāvāja skaistu, apaļu summiņu, lai tiktu no manis vaļā, es nolēmu aiziet pie viņa.

—   Pie doktora ir kāds puisis, — Freds, bridi padomājis, turpināja, — viņš tur kalpo kā sulainis vai saimniecības pārzinis, skaidri nezinu. Mister Holt, es nevienu negribu nodot, bet viņš ir vecs kriminālists un Portlendā mēs ar viņu sēdējām blakus kamerās.

—  Strauss, — Larijs teica. — Viņš mīl šņaukt kokaīnu un jau trīs reizes sodīts par dažādiem noziegumiem.

—  Ā, jūs jau zināt? — Freds pārsteigts iesaucās. — Jā, arī es viņu pazīstu; nesen to satiku pie Pikadillija. Viņš tai brīdi gribēja slēpējam nodot dažus sīkumus, ko bija nočiepis savam kungam; cits nekas viņam neatlika, kā atdot arī man savu tiesu laupījuma: aproču pogu pāri…

Larijs uzlēca kājās.

—  Tad tur viņas radās? Vai tās piederēja doktoram Džedam?

—   Nezinu, vai taisni Džedam, — Freds teica. — Varbūt viņš tās nozadzis kādam no doktora viesiem, kas viņu svētdienās bieži apciemojot. Par sevi varu teikt, — Freds ilgi vilcinājās un meklēja turpmākos vārdus, lai nenostādītu sevi nelabvēlīgā gaismā, — man bija nodoms pirms aizceļošanas paņemt līdz dažas piemiņas no mana drauga doktora Džeda dārglietu kolekcijas. Kad viņš manļĻielūdza vakariņās, es ar lielāko prieku pieņēmu tik patīkamo ielūgumu. Negribu teikt, ka es viens pats būtu gājis pie doktora vakariņās, — tādi sirdsdraugi mēs nemaz neesam; bet doktors man stāstīja, ka būšot daudz citu viesu, un tad es aizgāju. Biju ielūgts astoņos — tai laikā jau ir gluži tumšs — bet es gāju jau septiņos, turklāt ne taisni pie viņa; es apmetos otrā pusē ielai. Es, tā sakot, vispirms gribēju redzēt citus doktora viesus, kamēr pats parādījos viņu vidū. Gaidīju līdz astoņiem. Neviens nenāca. Nogaidīju līdz pusdeviņiem; tad doktors iznāca uz ielas un paskatījās apkārt. Biju tik izsalcis, ka gandriz jau atstāju slēptuvi, lai ietu pie viņa, bet es nevarēju iedomāties, kā es ēdīšu pie viņa vakariņas viens, saprotiet, gluži viens ar cilvēku, kuru esmu apkrāpis. Tā es paliku un gaidīju vēl labu laiku, kamēr parādījās kāds auto. Tas pagriezās pret namu un brauca taisni vārtos, lai gan tie bija slēgti. Es jau sagaidīju, ka automobilis ielauzīs vārtus, bet pēdējā mirklī, kad auto ugunis^atspīdēja vārtos, tie pēkšņi atvērās. Cik brīnišķīgi, es nodomāju un gāju pāri ielai paskatīties, kas tur labs notiek. Man vajadzēja pārkāpt pāri vārtiem, bet tas man izdevās veikli un klusu. Un zināt, ko es ieraudzīju? Pirmais cilvēks, kuru es redzēju, bija tas resnais lops, kas man Džermina ielā gribēja aizžņaugt dziesmu.

—  Aklais Džeks? — Larijs ieminējās.

—  Mēs nekad neesam iepazīstināti, — Freds rūgti noteica. — Bet, kad viņš gāja garām auto laternām, es viņu pazinu; tad gaisma nodzisa, un es vairs nekā nevarēju redzēt. Ap desmitiem atkal pavērās vārti — kā uz burvja mājienu, jo tuvumā nebija neviena cilvēka — un auto izbrauca ārā. Kad mašīna lēni brauca man garām, es uzlēcu tai aizmugurē, kur parasti .uzliek bagāžu. Karaļa ielā Čelzijā es nolēcu zemē, jo tur ir gaišāks un mani varēja ieraudzīt kārtībnieks. Bet tur jau bija daudz taksometru, es pasaucu vienu un liku šoferim sekot iepriekšējai mašīnai. Gribēju zināt, kur dzīvo aklais Džeks — tā jūs viņu saucat, vai ne? — un man nebija grūti novērot automobiļa ceļu. Mēs pabraucām garām Viktorijas stacijai, pāri Grosvenora laukumam un tuvojāmies Parka ielai. Es baidījos, vai auto neiegriezīsies parkā, kur es to būtu pazaudējis, jo taksometriem tur aizliegts iebraukt. Bet par laimi — vai arī par nelaimi, kā gribat — auto aizripoja pa Katveras ielu. Mans šoferis sekoja uz pēdām. Bet, kad auto iegriezās šķērsieliņā, es samaksāju šoferim un tālāk gāju kājām. Šo iecirkni es labi pazīstu un drīz atradu noslēpumaino automobili, kas bija apstājies pie augstiem mūra vārtiem. Braucējs laikam bija ilgi maldījies, jo es to panācu gandrīz reizē ar doktoru.

—   Doktoru Džedu? Viņš arī tur bija?

Freds palocīja galvu, bet tūlīt to rūgti nožēloja, jo sāpes tam pēc straujās kustības ilgi neļāva runāt.

—  Ja es savu salāpīto galvu neturēšu mierā, es to beigās vēl pazaudēšu, — viņš zobojās. — Jā, tur bija arī doktors. Es biju pienācis gluži tuvu, un, kad viņi visi trīs izkāpa, es jau stāvēju drošā vietā aiz automobiļa. Tur bija ari aklais Džeks, kāds cits tips, ko es nepazinu, un doktors Džeds. Vienam bija portfelis rokā, un šis cilvēks likās ļoti nikns.

"Es protestēju, ka jūs mani tik vēlu ar varu vedat šurp," svešais teica.

Doktors Džeds kaut ko atbildēja tik klusā balsī, ka es nekā nesapratu.

"Kādēļ jūs nevarat saukt citu ārstu? Ievērojiet, ka jūs mani ar varu piespiežat, un es braucu nelabprāt. Kur ir šī sieviete?"Atbilde, liekas, nebija domāta manām ausīm, jo, tikko aklais Džeks izteica: "Katlu telpā" un iesmējās, doktors iegrūda tam dunku sānos un uzkliedza, lai tas pievaldot muti.

Viņi iegāja vārtos, un automobilis iebrauca līdzi. Vārti bija slēgti un nesen krāsoti, bet es vēl varēju izlasīt agrāko uzrakstu "Veļas mazgātava".

—  Vai jūs neredzējāt ielas nosaukumu? — Larijs jautāja.

—  Reviļas iela, — skanēja pārsteidzoša atbilde.

—  Tā ir šaura ieliņa, kas stiepjas līdztekus Lisa ielai, — Larijs pateica. — Tālāk, Fred.

—   Man vajadzēja tūlīt pazust, citādi viņi būtu mani ieraudzījuši. Es apgāju apkārt namu blokam un atgriezos taisni tai brīdī, kad doktors iznāca ārā. Šoreiz viņi bija tikai divi; aklais bija pazudis. Nedzirdēju, ko viņi runāja, beidzot doktors pateica ar labu nakti un aizbrauca. Otrs noskatījās tam pakaļ, un man nekas cits neatlika kā lēnām paiet viņam garām. Cilvēka nejaukākā paraža ir nomodā vai miegā sarunāties ar sevi, —■ Freds domīgi piezīmēja. — Bet ir cilvēki, kas nespēj atmest šo paradumu. Man reiz bija draugs Barselonā, bet lai tas paliek. īsi sakot, pie tādiem cilvēkiem piederēja arī tas vīrs, kas noskatījās pakaļ aizbraucošajam automobilim. Kad es tam gāju garām, viņš domīgi murmināja: "KlStisas aukle." Šos vārdus viņš atkārtoja divas reizes. Es gāju tālāk un ne sapnī neiedomājos, ka viņi mani ievērojuši; es domāju: mīļais Fred, tev jāiet piē mistera Holta un jāizstāsta viņam viss, ko tu šonakt redzēji.

Larijs palocīja galvu.

—  Dažus simtus metru no jūsu dzīvokļa es pēkšņi nojautu, ka man kāds seko. Es nevienu neredzēju, bet jūs zināt, man bija tā nepatīkamā sajūta, kas cilvēku pārņem, kad tam pa pēdām seko policija. Neviļus biju pagājis garām jūsu namam un pagriezos atpakaļ. Man liekas, tai brīdī nelieši ielavījušies jūsu namā un sākuši man uzglūnēt. Es vēl atceros, ka pacēlu roku, lai pieklauvētu jūsu durvīm, tad zaudēju samaņu.

Diāna visu bija pierakstījusi un, Fredam stāstu beidzot, aizvēra burtnīcu.

—  Man šķiet, tas būs viss, — Freds teica vārgā balsī. — Man slāpst.

Pēc desmit minūtēm divi automobiļi ar civildrēbēs tērptiem policistiem aizbrauca uz rietumiem un iegriezās mazajā šķērsieliņā aiz veļas mazgātavas.

—   Kas šī ir par sienu? — Larijs jautāja vienam no saviem ierēdņiem.

—   Tā ir īstā veļas mazgātavas siena, — atbildēja seržants Harvejs. — Es to pamatīgi izmeklēju, bet nekā neatradu.

—  Vai redzējāt katlu telpu?

—   Jā, ser, tā ir parasta katlu telpa ar lielu katlu un tvaika mašīnu.

—   Lieciet atvērt durvis, — Larijs pavēlēja. — Vai Lisa ielā pie otras izejas nostādīti sargi?

—  Jā, ser, — seržants atbildēja un atvēra vārtus.

Telpa, kurā viņi iegāja taisni no ielas, bija gluži tumša. Uguni iedeguši, viņi redzēja garu halli ar ķieģeļu sienām un cementa grīdu. Vidū stāvēja četras galdu rindas, pie kurām agrāk bija strādājuši mazgātavas ļaudis. Mūra trepes veda lejup, un Larijs visiem pa priekšu iegāja katlu telpā.

29.

—   Jums vajadzētu kaunēties, — aklais Džeks teica un lēni purināja savu milzīgo galvu.

Viņš saliecies sēdēja vienā malā ieapaļai caurulei līdzīgā telpā un runāja ar nožēlojama izskata sievieti, kas skumji noliektu galvu sēdēja viņam iepretim, ceļus rokām apskāvusi.

Telpu nemaz nevarēja saukt par istabu. Tā drīzāk līdzinājās ūdensvada lielajai caurulei. Grīdu klāja cementa gabalu kārta. Vienā galā bija dzelzs durvis, pa kurām varēja ielīst cilvēks, otrā galā atvērās nevienādu malu caurums, kas veda necaurredzamā tumsā.

—   Tev vajadzētu kaunēties, — aklais Džeks pārmeta, — viņi dara visu, ko vien tavā labā var darīt, bet tu, vecā ragana, sēdi šeit un gaudo. Kā kucēns, kam nocirsta aste.

Sieviete vaidēja un pukojās.

—   Ja es drīkstētu darīt visu, tad tev gan būtu iemesls gausties, — Džeks teica. — Vai viņi tev nedod ēst? Vai tev nebija mīksta gulta, kur gulēt, kamēr tas nolādētais policistu suns te nebija iebāzis degunu?

—  Es gribu tikt projām, — sieva teica. —Jūs mani nobeigsiet.

—  Vēl nē, — Džeks smējās. — Ja viņi to gribēs, tad gan es tev aizspiedīšu rīkli.

—   Es gribu tikt ārā, — sieva raudādama sauca, — kādēļ jūs mani ieslēdzāt šai briesmīgajā alā?

—   Vai tev labāk patiktu pie žurkām? — aklais Džeks norūca.

—  Vai tu esi jutusi, kā tās ložņā apkārt un tīko apgrauzt kaulus? Tu sēdi te drošībā kā kundze un rītā tiksi smalkā mājā ar baltām, mīkstām gultām. Nepateicīgā ragana!

Viņa pacēla noraizējušos seju un uzmeta Džekam ziņkārīgu skatienu.

—  Jūs par viņiem runājiet, it kā tie būtu eņģeli, — viņa teica.

—  Kādā jaukā dienā viņi jūs tomēr nodos…

—  Turi žaunas! — aklais atkliedza. — Tu viņus nepazīsti. Ko viņi nav manis labā darījuši! Kam es varu pateikties par smalko dzīvi, pilnu maku naudas, ēdienu un dzērienu, cik vien man gribas? Viņi man deva arī skaistu, jaunu sievu, — viņš pasmējās, bet tūlīt savieba seju. — Gan es viņu vēl dabūšu; bet viņa mani gandrīz nosita, neprātīgā.

—  Kas tā bija? — sieva vaicāja.

—   Nav tava daļa. Tu viņu nepazīsti. Jauna, veikla meitene. Man lidtas, viņa strādā policijā, un tādēļ viņi to noķēra.

Viņa'nekā neatbildēja. Klusums vilkās tik ilgi, ka viņš norūpējies pieliecās tuvāk.

—  Tev atkal uznāks lēkme! — viņš izbijies iesaucās. — Tāpat kā pagājušo reizi! Bet mēs tev neiesim katru reizi meklēt ārstu, mīļā. Nākošo reizi es pats tevi atmodināšu. Gan zināšu, kā es to izdarīšu.

—  Es nemaz neesmu paģībusi, — viņa teica. — Lūdzu, laidiet mani vaļā; jūs laužat man roku.

—   Labi, labi. Bet esi prātīga, — viņš norūca un rāpus aizlīda telpas otrā galā, kur pat sieviete nevarēja piecelties kājās, kaut gan augumā bija daudz mazāka par Džeku. Bija apbrīnojami, kā tik resns vīrietis varēja ielīst mazajā caurumā, kuru tas pats bija izkalis.

Kad Džeks ielīda atpakaļ, viņa tam teica:

—  Misters Stjuarts jums dotu daudz naudas, ja jūs mani aizvestu pie viņa.

Viņš iesmējās āža balsī.

—  Vecā, to tu man jau simt reizes esi teikusi. Aizvediet mani pie mistera Stjuarta, tas jums dos daudz naudas! — viņš mēdījās.

—  Tas nu gan ir devējs!

—   Es taču kopu viņa bērnus,— viņa vaimanāja,— bērnus un viņa nelaimīgo kundzi. Un, kad es precējos, viņš man dāvināja brīnišķīgi skaistu laulības gredzenu.

—   Turi nu beidzot muti, — vīrs šņāca. — Vai tev cita nekā nav ko runāt. Ko tu muldi mūžīgi par Stjuarta bērniem un viņa skaisto gredzenu!

—   Un, kad es viņam pastāstīju par Klarisu, — sieva čukstēja,

—   viņš man apsolīja tūkstoš mārciņas. Viņu redzot, es gandrīz pakritu aiz pārsteiguma.

Aklais Džeks vairs neklausījās. Viņš jau tik daudz reižu bija dzirdējis šo stāstu, ka tam nebija nekādas patikas klausīties.

—   Viņš nezināja, ka viņa kundzei piedzimuši dvīņi un visu laiku domāja, ka viņa meita mirusi.

—   Ja tu nebūtu zagusi un dzērusi, tu būtu varējusi pateikt, kur dzīvo otra meita. Bet nerūpējies par to. Viņi atrada šo meiteni, tā ir smalka dāma un viņai esot daudz naudas. Es dzirdēju, viņi paši teica, — tā esot smalka dāma un viņai esot daudz naudas, — viņš piebilda.

Viņam bija bezgalīga ticība saviem neredzamajiem vadoņiem.

—  Es reizēm mazliet iedzēru, — sieva atzinās, — bet cietumā mani ielika gluži par niekiem. Un sanatorijā man klājās briesmīgi-

Pēkšņi Džeks uzlika rokas viņai uz pleciem. Viņa pavēra muti, gribēja kliegt, bet, pirms tā paguva iesaukties, viņš draudošā balsī čukstēja:

—  Vienu vienīgu skaņu, un tu būsi beigta! Klusē!

Viņa jūtīgās ausis bija uztvērušas soļu troksni pirmajā stāvā. Tikai aklais to varēja sadzirdēt cauri mūriem. Viņš pielīda sievietei blakus, apl'ka milzīgo roku viņai ap pleciem un otru ap kaklu.

—  Vienu skaņu, un tu būsi beigta! — viņš piedraudēja vēlreiz un dzirdēja, kā pie dzelzs durtiņām otrā galā atskanēja klaudziens un Larija Holta balss sauca:

—  Vai tur kāds iekšā?

30.

Diāna Vorda bija pievērsusi Larija uzmanību milzīgajam tvaika katlam, kas dzina mazgātavas mašīnas. Larijs velti izmēģinājās atvērt biezās, aizrūsējušās dzelzs durvis krāsns priekšā. • —Tur taču nevar būt cilvēki, — Larijs purināja galvu. — Kā jūs domājat, Harvej?

—  Tur jau var noslāpt, — seržants atbildēja.

Meitene vīlusies paskatījās apkārt.

—  Vai te ir vēl kāda vieta, kur viņa varētu būt? Es tā c erēju… — viņa nenobeidza teikumu.

—  Nē, mis, — seržants teica, — mēs sīki izmeklējām visu māju… Vai atlauzt durvis, ser? — viņš jautāja Larijam. — Tas ilgs dažas stundas.

Larijs papurināja galvu.

—  Man liekas, tas nav vajadzīgs. Es arī domāju, ka katlā neviens nevar ilgi palikt, ja tur vispār var ielīst pieaudzis cilvēks.

—   Vai domājat, ka misters Grogens mums teica patiesību? — meitene vaicāja, kad viņi bija izgājuši no pagraba. — Bet ko es jautāju — es taču pati viņam ticu.

—  Jums taisnība, — Larijs teica. — Freds nav cilvēks, uz kuru var paļauties, bet šoreiz viņš nemeloja… Reizēm man liekas, mēs nekadjieatrisināsim šo mīklu, — viņš beidzot nopūtās.

—  Mēs šo mīklu atrisināsim un pie tam vēl nedēļas laikā! — Diāna iesaucās ar tādu noteiktību, ka Larijs klusēdams pavērās viņā.

—  Tad jums tā jāatrisina, — viņš noteica. — Es patlaban esmu visbīstamākā periodā, kad detektīvam rodas aizdomas pret visiem. Es turu aizdomās doktoru Džedu, nelaimīgo Džonu Dīrbornu, Spožo Fredu, galveno komisāru un patjūs,—viņš smiedamies piebilda, bet Diāna nepasmaidīja.

Viņa Harveja pavadībā aizgāja uz pašpārvaldi, kamēr Larijs aizbrauca uz slimnīcu pie Spožā Freda noskaidrot vēl dažus jautājumus.

—  Dievs zina, es savā mūžā vēl nekad neesmu uzticējies policistam, — Spožais Freds teica Larijam, noklausījies viņa jautājumus, — bet jūs esat citāds, mister Holt. Man kabatā ir bankas seifa atslēga, un manas drēbes glabājas slimnīcas noliktavā. Bankā

Čenserijas ielā, manā seifa, ir dažas lietas, kuras es nerādītu nevienam cilvēkam pasaulē; jūs paši atradīsiet vajadzīgo un pārējo neievērosiet. Tur ir vērtspapīru sainis, ko esmu ieguvis ar sviedriem vaigā.

—  Ticu, ka kāds svīdis, tos pelnīdams, — Larijs jautri teica, — nebaidieties, Fred, es neizlietošu pret jums tās lietas, ko tur atradīšu.

Freds jutās ārkārtīgi neveikli.

—   Es zinu, ka daudz riskēju, jums visu izteikdams, jo biju pārliecināts, ka jūs gribēsiet noziedzniekus saķert un ka es jums pats palīdzēšu. Ja es būtu vesels un spēcīgs, tad būtu viegli; es jums iedotu atslēgas.

—  Kādas atslēgas? — Larijs jautāja.

—   Zagļu atslēgas, — Freds nenosarkdams teica. — Strauss atnesa nospiedumus, un es liku sev pagatavot visas noslēpumainā nama atslēgas.

Larijs bez grūtībām dabūja Freda pieminētās atslēgas un pēc pusstundas, omulīgi svilpodams, iegāja savā Skotlendjarda kabinetā.

Pēc ilgas sarunas Diāna b\ja ar mieru vēl kādu laiku palikt Larija dzīvoklī. Tur palika arī laipnā kopēja, un viņa to darīja ar lielāko prieku. Neapmierināts bija tikai misters Patriks Sannijs, jo viņam tagad vajadzēja gulēt virtuvē uz krēsliem.

—  Man ļoti žēl, Sannij, — Larijs bija teicis dramatiskās dienas vakarā, —jums tomēr mazliet jāpaciešas. Man šķiet, jums tas gan nepatīk.

—  Nē, ser, man tas nepatīk.

—  Bet galu galā jūs tomēr varat šīs neērtības paciest.

—  Jā, ser, paciest es varu.

—  Redziet, šai dāmai draud lielas briesmas, — Sannijs to labi zināja, jo viņš bija dzirdējis visas sarunas, — un tādēļ es viņu nevarēju atstāt viņas pašas dzīvoklī.

—  Nē, ser, protams, jūs to nevarējāt. Kādu apkaklīti jūs šodien vēlaties?

—  Vienalga, — Larijs pasmaidīja. — Nu, bet šeit dāma ir drošībā.

—  Nē, ser, — Sannijs teica, un Larijs tam uzmeta bezgalīgas izbrīnās skatienu. Pirmo reizi dzīvē Sannijs viņam nepiekrita.

—  Nē? — viņš neticīgi vaicāja. — Vai nedzirdējāt, ko es teicu? Es sacīju, mūsu dzīvoklī dāma ir drošībā.

—  Nē, ser, — Sannijs atkārtoja. — Man žēl, ka man jārunā jums pretim, un es ļoti atvainojos par to.

—   Bet vai tiešām jūs domājat "nē"? Kādē) gan viņa šeit nav drošībā?

.— Tādēļ, ka jūs paši šeit neesat drošībā, — Sannijs mierīgi atbildēja.

Larijs iesmējās.

—  Labi, — viņš teica, — domājiet kā gribat. Tad vēl ko, Sannij…

—  Jā, ser?

—Šonakt, lūdzu, aiztaisiet virtuves durvis. Es reizēm dzirdu, kā jūs guļot kustaties, un nevaru aizmigt.

—   Jā, ser, es aiztaisīšu virtuves durvis, — Sannijs teica un tiešām to izdarīja.

Kad Larijs gulēja un dzīvoklī valdīja dziļš klusums, Sannijs ievilka savu no krēsliem sastādīto gultu priekšnamā, novietoja kājgaļu apmēram četrdesmit centimetrus no durvīm, atspieda slotu pret durvīm tā, ka kāts atbalstījās gultas malā, un devās pie miera. Bet virtuves durvis viņš bija aiztaisījis!

Ap diviem pēc pusnakts kāds klusi iebāza durvīs atslēgu un durvis lēni pavērās par dažiem centimetriem. Slota nežēlīgi nokrita Siiņnijam uz galvas.

Larijs dzirdēja trīs šāvienus vienu pēc otra, paķēra revolveri un izskrēja koridorā. Viņš redzēja tukšo gultu, vaļējās durvis, bet Sannijs bija pazudis. Viņš drāzās lejā pa kāpnēm un satika brašo Sanniju, kas aiz apkakles stiepa augšā kādu cilvēku ar sāpēs saviebtu seju — tas bija dabūjis lodi kājā.

—  Vediet viņu iekšā, — Larijs teica un aizslēdza durvis.

Diāna bija iznākusi koridorā; kad veda garām iebrucēju, viņa

ieskrēja atpakaļ istabā, bet drīz viņa atkal ieradās, lai piedalītos nopratināšanā, kuru Sannijs ievadīja ar godbijīgu atvainošanos.

—  Piedodiet, ser, ka es aizņēmos jūsu revolveri. Kas attiecas uz priekšnamā nolikto gultu un troksni, ko es sacēlu šaujot…

—  Draugs, nerunājiet par to, — Larijs teica, ar pateicīgu skatienu sulaini uzlūkodams. — Par to mēs turpināsim vēlāk. LJn jūs, cienītais kungs, — viņš pagriezās pret atbaidoša izskata iebrucēju. — Kā jūs varat attaisnoties?

—  Viņam nav tiesības lietot šaujamos ieročus, — svešais skarbi atbildēja.

Larijs nodomāja, ka viņa balss tik skarbi skan no uztraukuma, bet drīz viņš redzēja, ka tā bija tāda arvien.

—   Esmu ievainots. Es kāpu mierīgi lejā pa trepēm, bet viņš izskrēja pa durvīm un mani sašāva.

—   Ak, tu nabadziņš, — Larijs ironiski noteica. Pārmeklējot klaidoņa kabatas, viņš atrada dunci ar garu asmeni un pamēģināja tā asumu. Duncis bija ass kā bārdas dzenamais nazis.

Larijs uzmanīgi apskatīja iebrucēju. Viņš bija apmēram trīsdesmit piecus gadus vecs vīrietis kaulainiem vaigiem un iekritušām acīm.

—   Parādiet man savas rokas, — Larijs pavēlēja. Viņš, drūmi skatīdamies, paklausīja. —Vai esat jau sodīts?

—  Nē, ser, — vīrs īgni atteica.

—  Kas jūs sūtīja šurp?

—  Izpētiet.

—  To es izpētīšu, — Larijs maigi sacīja, — un jums būs mazliet jācieš. Tātad — kas jūs sūtīja šurp?

—  Es jums nekā neteikšu, — svešais atbildēja.

—  Ticu, mīļais, — Larijs teica, ieveda viņu virtuvē un aizslēdza durvis.

Kad pēc desmit minūtēm ieradās policisti, tie aizveda līdzi dziļi satricinātu vīru.

—  Kā jūs viņu piedabūjāt runāt? — meitene kavēdamās vaicāja.

—  Es piedraudēju, ka viņu nomazgāšu, — Larijs teica, un viņš sacīja tīru patiesību. — Protams, šie draudi neatvēra viņam muti, bet gan apstāklis, ka mēs virtuvē bijām vieni. Viņš baidījās, ka es to neizģērbju, un laikam domāja, ka "nomazgāšana" nozīmē nezin kādu briesmīgu mocību. Viņa ievainojums nemaz nav grūts. Brūce varbūt jau būs ciet, kad to apskatīs policijas ārsts. Tagad, man šķiet, mēs varam iet katrs savā istabā. Jūs, Sannij, pirms gulētiešanas vēl ienāciet pie manis. Man ar jums jārunā.

Sarunas sekas bija tās, ka Sannijs nākamā dienā staigāja lepni izgāztām krūtīm.

31.

Balta migla klāja parku un ietina Rotenrovas jātnieku ceļu, un retie jātnieki, kas agrajā stundā auļoja pa parku, miglas blāvumā atgādināja spokainus tēlus.

Viens no šiem jātniekiem bija policijas priekšnieks sers Džons Hezons, kas te izdarīja kārtējo rīta izjādi. Viņš jāja viens un nevienu arī negribēja satikt, kad pēkšņi viņam blakus apstājās no miglas izniris zirgs ar jātnieku.

— Hallo, Larij, — Džons Hezons iesaucās.—Kur tu te gadījies?… Man gandrīz likās, ka tu esi gars.

—  Tas es drīz būšu. Ja neuzmanīšos, es ilgi vairs nedzīvošu, — Larijs teica. — Es zināju, ka tevi šeit satikšu, tādēļ noīrēju Tatersalā šo bēri un atjāju šurp. Gribēju ieelpot svaigu gaisu un parunāties ar tevi ārpus biroja sasmakušās atmosfēras.

—  Vai noticis kas jauns?

— Pagājušā naktī man uzbruka slepkavas, bet tas ir tāds sīkums, ka man kauns tev to stāstīt kā jaunu ziņu, — Larijs sacīja un izstāstīja pagājušās nakts piedzīvojumu.

—  Dīvainākais gadījums, kādu vispār zinu, — sers Džons Hezons domīgi noteica. — Nepaiet neviena diena, kad nenotiek kaut kas jauns. Vai apkopējas jautājums tev liekas tik svarīgs?

Lsrrijs pamāja.

—  Džon, tu pazīsti Londonu labāk kā es, — viņš teica. Vecie skolas biedri šādos gadījumos neievēroja formalitātes. — Kas īsti ir šis Džeds?

—   Džeds! — komisārs iesmējās. — Nelauzi par viņu galvu. Veikalnieku aprindās viņš bauda vispārēju cieņu, bet esmu dzirdējis, ka viņa brālis bijis ļoti vieglprātīgs. Džedu ģimenei pieder gandrīz visas Grinvičas apdrošināšanas biedrības akcijas. Tā gan nav diezin cik bagāta biedrība, bet viņa pratusi .izturēt konkurenci ar lielajiem apdrošināšanas koncerniem un nav izputējusi. Tas pierāda Grinvičas apdrošināšanas biedrības vadītāju enerģisko un stingro raksturu. Džeds mantoja akcijas no sava tēva un pacēla uzņēmumu no trūcīgiem apstākļiem tagadējā augstumā.

—  Es šonakt izlasīju valdes locekļu sarakstu, — Larijs teica. — Atradu to biržas gada pārskatā un ilgi lauzīju galvu. Vai zini, ka ari

5"

* Džons Dīrborns ir biedrības direktors?

131

—  Teātra rakstnieks Džons Dīrborns? — Hezons ievaicājās. — Nē, to es nezināju. Protams, šai biedrībā visi direktori ir Džeda ievēlēti. Stāsta, ka Džeds esot devīgs vīrs un ziedojot daudz naudas labdarīgiem mērķiem. Viņš gandrīz viens pats uztur patversmi, kuru vada Džons Dīrborns. Varbūt viņš tam devis direktora vietu, lai balstītu patversmi.

—  Par to es jau domāju, — Larijs palocīja galvu. — Bet kas ir Valters?

—  Neesmu par viņu nekā dzirdējis, — sers Hezons teica.

—  Viņš ari ir biedrības direktors, kā man liekas, goda postenī ar labu algu. Un Kremlijs? Ernsts Džons Kremlijs no Vimbldonas.

—  Tā droši vien ir dekoratīva figūra, — komisārs iesmējās. — Es viņu mazliet pazīstu. Tas ir cilvēks ar vājām spējām, bet kaislīgs kāršu spēlmanis. Kādēļ tu jautā?

—  Tādēļ, ka šie abi ir arī Makridija teātra direktori, — Larijs apdomīgi sacīja. — Džeda vārds nav minēts, bet gan kāds svešs, aiz kura droši vien slēpjas Džeda rokaspuisis.

—  Un ko tu par to visu domā? — komisārs vaicāja.

—  Ko es domāju? —Larijs apturēja zirgu un ieskatījās priekšniekam sejā. — Ka Džeds vada arī teātri, kur izrāda Džona Dīrborna lugas. Tātad Džedam ir sakars ar Padingtonas neredzīgo patversmes vadītāju.

Sers Džons ilgi pārdomāja.

—  Es tiešām nesaprotu, kas tur būtu sevišķs, — viņš beidzot teica. — Dīrborns ir tikai aklā Džeka upuris, un Džedam ar visu šo lietu nav nekāda sakara, ja negribam tajā iejaukt arī Spožo Fredu. Es saprotu, kādēļ viņš tur svētu sava brāļa piemiņu. Doktors Džeds dievināja savu jaunāko brāli, viņš to turēja par labāko un krietnāko cilvēku pasaulē. Nekad neesmu redzējis, ka viens brālis tik pašaizliedzīgi mīl otru. Kad Dāvids nomira, doktors Džeds ieslēdzās un veselu nedēļu nerādījās ļaudīs. Velns parauj, kas tas!…

Komisāra izsaucienam bija iemesls, jo tai brīdī Larijs pēkšņi pagrieza zirgu atpakaļ un straujos lēkšos, žogus un krūmus nevērodams, aizauļoja uz parka otru galu.

Cilvēks, kam viņš sekoja, tūlīt izdzirda pakavu dimdoņu un kā stirna izdrāzās cauri parka vārtiem uz ielas. Vārtiņi bija tik šauri, ka Larijs nevarēja caur tiem izjāt. Viņš izlēca no segliem, palaida zirgu vaļā un izsteidzās uz ielas. Bet viņš ieraudzīja tikai automobili, kāds steidzīgi aizcirta durvis un aizbrauca rietumu virzienā.

Veltīgi izmeklējies taksometru, Larijs paraustīja plecus, atrada zirgu un lēnām jāja atpakaļ pie sera Džona.

—  Kāds velns tevi dīda? — sers Hezons vaicāja.

—  Es redzēju kādu kungu, kas man ļoti steidzami jāsatiek, — Larijs mierīgi atbildēja. —Tas bija tā saucamais aklais Džeks, viņš omulīgi pastaigājās pa parku, kamēr pie vārtiem gaidīja elegants auto, lai šo smalko kungu aizvestu mājās. Ai, kaut man būtu bijis revolveris!

32.

Kad Larijs pārnāca mājā, Diāna jau bija piecēlusies un sēdēja pie azaida.

—  Es domāju, ka jūs vairs nepārnāksiet, — viņa teica un viegli nopūtās.

—  Kādēļ jūs tā nopūšaties? — Larijs vaicāja.

—  Man likās, jūs vairs nenāksiet azaidā.

Viņš pastāstīja piedzīvojumu parkā.

—   Tas apgāž manus uzskatus, ka aklais Džeds vēl slēpjas patversmē vai mazgātavā, — viņa teica. — Māju taču vēl arvien novēro?

—  Abās pusēs, — Larijs atbildēja,—bet tur ir desmit citi ceļi, pa kuriem šis nelietis varēja tikt ārā. Jau tas apstāklis vien, ka viņu ar automobili rītos ved pastaigāties, pierāda, ka dienu viņu tur ieslēgtu neērtā telpā.

Viņi bija pie galda vieni, jo kopēja un pieklājīgā sargātāja vēl nebija apģērbusies.

—   Es tiešām nezinu, vai šī lieta drīz beigsies, Diāna, — Larijs, brīdi klusējis, teica. —Tagad gan ir ļoti nepiemērots brīdis, bet man jums kaut kas jāsaka… hm, jā, man tas reiz jāsaka: ja mēs šo lietu nobeigsim, es nevēlētos, ka jūs vēl ilgāk strādājat policijas pārvaldē.

Viņa mazliet nobāla.

—  Jūs gribat teikt, ka neesat ar mani apmierināts, — viņa klusi teica. — Ka ar sekretāri?

—     Es jūs augstu vērtēju kā sievieti un kā sekretāri, — Larijs pūlējās atbildēt mierigā balsī. — Bet man nepatīk, ka jūs tur strādājat.

Abi apklusa. Beidzot viņa mierīgi sacīja:

—Esnedomāju,ka pēc Stjuarta lietas beigšanas turstrādāšu. Es jau domāju atlūgties no vietas.

Šī atbilde bija gluži negaidīta un Lariju ļoti izbiedēja.

—Jūs taču neiesiet projām?—viņš iesaucās, un Diāna sāka skaļi smieties.

—  Jūs tiešām esat visnepastāvīgākais cilvēks pasaulē. Ar vienu vārdu jūs mani atlaižat, ar otru saucat atpakaļ. — Viņa bija pieskārusies bīstamam jautājumam un pati to labi zināja. — Bet kas par to, — viņa drosmīgi piebilda, — ir jau diezgan vietu, kur vajadzīgas krietnas, jaunas meitenes.

—  Es zinu kādu vietu, kur vajadzīga krietna, jauna meitene. — Larijs cīnījās pēc elpas. — Viņas uzdevums būtu rūpēties par mazu dzīvoklīti un dalīties ar kādu kriminālinspektoru priekos un bēdās.

Šos vārdus dzirdot, viņai izkrita tortes gabaliņš no pirkstiem.

—  Es… jūs nesaprotu, — viņa stomījās.

—  Jūs nesaprotat? — Larijs atkārtoja. — Es gribu jūs precēt… Vācaties pie velna!

Viņa vaļēju muti paskatījās apkārt un ieraudzīja, kā dziļi apvainotais Sannijs steigšus izgāja pa durvīm, kuras tikko bija atvēris.

—  Lūdzu, atvainojiet — man ļoti žēl, — Larijs stostījās. — Es negribēju teikt — es domāju… —

—  Es zinu, ko jūs domājāt, — viņa uzlika savu roku uz Larija rokas, —jūs gribat mani iegūt?

—   Es nevaru bez jums dzīvot, — Larijs aizsmakušā balsī teica. — Es tā ilgojos pēc jums, ka neatrodu vārdus, kas izteiktu manas jūtas.

Viņa nekā neatbildēja. Viņas roka mierīgi gulēja Larija pirkstos, bet tad viņa ieraudzīja spožajā kafijas kannā savas sejas izķēmoto atspoguļojumu un skaļi iesmējās; Larijs ātri atvilka roku atpakaļ.

—   Baidos, ka es kļūstu smieklīgs, — viņš mierīgi teica. Viņa nepakustējās.

—  Lieciet roku atpakaļ, — viņa klusi čukstēja,un Larijs paklausīja. — Un tagad stāstiet, ko jūs gribējāt man teikt. Es smējos par savu attēlu kafijas kannā. Es tiešām neizskatos pēc tādas, ko var bildināt pusdeviņos rītā pie azaida galda.

—  Jūs — jūs zināt, ka es jūs bildinu? — viņš vaicāja.

Viņa palocīja galvu, un viņu mirdzošie skatieni sastapās.

—  Un — un jūs tiešām gribat? — viņš pūlējās izdabūt vārdus pār lūpām.

—  Gribu? Ko? Lai jūs mani bildināt? — viņa jokojās. — Kā nu nē! Ļoti gribu, mīļo Larij!

Nākošā mirklī viņa dusēja pie Larija krūtīm un aizmirsa visu pasauli.

Sannijs ienāca — viņi to neredzēja. Viņš klusi izgāja ārā, nostājās uz kāpnēm un piespieda lifta pogu. Meitene, kas apkalpoja liftu, viņām bija labi pazīstama, — viņa tam bieži šo un to pastāstīja.

—  Luize, — viņš teica vēl svinīgāk kā parasti, — vai jūs nezināt tuvumā kādu mēbelētu istabu? — Man liekas, man būs jāguļ citur.

—   Jūs gribat citur gulēt, Pat? — Luize izbrīnējusies jautāja. (Viņš tai bija žēlīgi atļāvis to uzrunāt vārdā.) — Vai jūsu kungs grib ņemt saimnieci?

—  Tā man liekas, — Sannijs teic a kaprača balsī. — Man tiešām tā liekas, Luize.

Larijs nezināja, vai viņš to rītu bija birojā un, ko viņš tur darīja. Viss saplūda atmiņā, un skaidri viņš zināja tikai vienu: Diāna Vorda bya viņam līdzās, un viņš bija laimīgs, bezgala laimīgs. Bildinājums bija izdevies ārkārtīgi neparasti un vienkārši. Viņš neskaitāmas reizes bija to agrāk iedomājies, bet viņa fantāzijā tas notika elegantā salonā, maigā lampu gaismā vai veca koka ēnā kādā ļaužu acīm slēptā vietiņā pie klusas upes krasta.

—  Bet ne pie azaida galda, — viņš skaļi izteica. — Žēlīgais Dievs, kas bildina līgavu pie azaida galda!

—  Jā, tas tiešām bija komiski, — meitene iesmējās.

—  Tas bija… brīnišķīgi! Brīnišķīgi! Es jūtos kā septītās debesīs.

—  Tad man tevi jānoved lejā, zemē, — Diāna mierīgi teica. — Gribu, lai tu man ko apsoli.

—  Tev nemaz nav jāsaka, es apsolu visu, — Larijs teica jūtu pārplūdumā. — Prasi ķieģeli no visaugstākā skursteņa gala, gabaliņu no mēness…

—  Es negribu tik grūtas lietas. Es gribu — bet tas tev varbūt būs vēl grūtāk, — viņa teica nopietnā balsī. — Vai tu man apsoli, ka nekādā gadījumā neatsauksi mūsu saderināšanos?

Viņš pagriezās pret jaunavu un aiz pārsteiguma palika stāvot.

—  Vairāk neko? — viņš teica. — Kā tu vari iedomāties, ka es kādreiz gribēšu atsaukt šo brīnišķīgo saderināšanos?

—   Zinu,zinu, — viņa pārtrauca. — Arī man tā liekas tikpat brīnišķīga; un tomēr, — viņa purināja galvu, — tev jāapsola, ka tu to neatsauksi nekad, lai kas arī notiktu, lai kāds būtu Stjuarta lietas iznākums un lai kādi noslēpumi neceltos gaismā. Vai tu to apsoli?

—  Es apsolu, — Larijs noteikti atbildēja. — Nekas pasaulē mani nepiespiedīs lauzt vārdu. Bet es baidos, tu vēlāk nāksi pie pārliecības, ka esi atdevusies nec ienīgam vīrietim. Bet, ja tu gribēsi atsaukt mūsu saderināšanos, es tevi iesūdzēšu par laulības pārkāpšanu. Ar savām jūtām es nevienam neļaušu rotaļāties, — viņš smaidīdams piebilda.

Koridorā pie 47. istabas viņus gaidīja divi vīrieši. Viens bija kriminālpolicists civilapģērbā, otrs — mazs, salīcis vīriņš, rokas uz ceļiem salicis, ar izdzisušu skatienu lūkojās grīdā.

Larijs apstājās, viņu redzot.

—  Ko tas nozīmē? — viņš jautāja.

—  Lūdzu, neļaunojies, — meitene saudzīgi teica. — Aizmirsu pateikt, es pati viņu liku atvest.

—  Tas taču ir Levijs, — Larijs pārsteigts iesaucās, un Diāna palocīja galvu.

Viņš ziņkārīgi aplūkoja veco, kas sēdēja, pilnīgi iegrimis savu domu pasaulē.

—  Ievediet viņu birojā, — Larijs teica un pagriezās pret Diānu. — Bet kā tu ar viņu sarunāsies? Kā pateiksi viņam, ko mēs gribam zināt? — Viņš līdzjūtīgi purināja galvu. — Es sākumā nevarēju iedomāties, cik briesmīgi reizē būt aklam un kurlam. Vai tu varēsi ar viņu sarunāties?

—   Man liekas, varēšu, — jaunava mierīgi atbildēja,— bet tev jāzina, ka Levijam nav ne jausmas, kur viņš atrodas. Kā lai viņš to zina? — Varbūt viņš domā, ka vēl arvien atrodas aklo patversmē, to cilvēku varā, kas viņu tik briesmīgi sakropļojuši.

Larijs palocīja galvu.

—  Man vajadzēs revolveri un kārtībnieku formas ģērbā, — Diāna teica, pret Lariju pagriezusies. — Gribu redzēt, vai neesmu aizmirsusi, ko iemācījos neredzīgo patversmē.

Viņa satvēra abas vecīša rokas un pielika tās pie savas sejas.

—  Sieviete, — Levijs teica. Tad viņa pielika tam pie deguna puķu vāzi, kas stāvēja uz viņas rakstāmgalda.

—  Rozes, vai nē? — viņš jautāja. — Es laikam esmu slimnīcā.

Viņa pamāja kārtībniekam, kas stāvēja pie durvīm, atkal pacēla vecā vīra rokas un lika tām slīdēt pāri policista apkaklei, svārku pogām un beidzot deva tam aptaustīt arī kārtībnieka bruņu cepuri.

—  Ā — ā, zaļais! — Levijs teica un parāvās atpakaļ.

Viņa tam atkal deva paost puķes un lika vecā vīra kaulainās rokas pie savas sejas.

—  Esmu slimnīcā, un man klāt stāv policists. Vai mani meklē?

Diāna paņēma viņa galvu rokās un pagrozīja uz vienu un otru

pusi.

—  Nē? Ko tad? — viņš atviegloti noteica.

Larijs uzmanīgi novēroja Diānu un veco.

—  Vai esmu drošībā no tiem neliešiem?

Viņa atkal saņēma vecā vīra galvu un palocīja uz leju un uz augšu.

—  Man laikam jāstāsta?

Meitene atkārtoja to pašu kustību un apsēdināja veco krēslā.

Ierēdnis bija atnesis revolveri un pasniedza to Diānai. Viņa saņēma Levija roku un ļāva tai lēni slīdēt pār revolvera spalu un stobru. Viņš nodrebēja.

—  Jā, to viņi man padarīja, — viņš teica. —Jūs viņus gribat par to saķert, vai nē? Viņi bija briesmīgi pret vecu vīru. Kādēļ jūs man spiežat kreiso roku?

Vnja lika tam palocīt galvu, tad paspieda labo roku un, jaunu jautājumu negaidot, papurināja viņa galvu.

—  Ak tā, es saprotu! — viņš iesaucās. — Labā roka nozīmē "nē" un kreisā — "jā". Vai te ir kāds no — augstākiem?

Viņa paziņoja: "Jā."

—  Vai gribat, lai stāstu?

Viņa atkārtoja to pašu zīmi, un Levijs sāka stāstīt.

Viņi ar aklo Džeku bijuši bēdu biedri, bet viņš jau no bērnības bijis spiests klausīt savam spēcīgajam biedram, kas tam iedvesis mūžīgas bailes.

—  Viņš izdarījis tādas lietas, ka jūs sastingtu klausoties. Kad es sadomājos par viņa briesmu darbiem, tad nevaru naktī gulēt.

Pirms pieciem vai sešiem gadiem Levija brālis kļuvis par neparastas bandas locekli.

—     Viņš bija lielisks, spēcīgs puisis, — Levijs lepni teica, — un viņš varēja arī redzēt! Viņš staigāja pa tirgiem kā neredzīgais, bet viņš varēja redzēt kā kaķis, pat avīzes un grāmatas viņš varēja lasīt; viņš bija liels vīrs, ser, — ar garu, kuplu bārdu. Jā, Džims bija brašs vīrs, bet liels nelietis.

Tad viņi nokļuvuši tās neredzamās rokas varā, pret kuru aklais Džeks juta tik milzīgu respektu. Viņiem pavēlēts aizgādāt projām nogalinātos; to darījuši viņi visi, Džeks, Džims un Levijs. Viņš skaidri nezināja, vai tie bijuši noslepkavoti, bet viņam tā licies.

—   Tā bija veikla banda. Vai zināt, ko tā izdarīja pirms sešiem gadiem? — Likās, Levijs gandrīz lepojās ar šo noziedznieku ģeniālajām spējām. — Mēs nogremdējām upē kādu vīru ar svaru pie kājām. Vai domājat, kādam modās aizdomas, kad līķis izpeldēja malā? Maldāties. Kā jūs domājat, kur bija piestiprināts svars? Pie liela sāls gabala, kas gulēja kā uzliets ap nabaga vīra kājām. Kad sāls izkusa, viņš izpeldēja malā un neviens nevarēja nekā manīt.

— Vai viņš vēl bija dzīvs, kad to iemeta upē? — Larijs vaicāja, un meitene nodrebēja, to dzirdot.

Levijs nevarēja jautājumu dzirdēt, bet viņš atbildēja, it kā nojaustu Larija domas.

—  Varbūt viņš bija beigts, — Levijs turpināja, es to nezinu, viņš mums nepretojās. Bet man nebija ne jausmas, ka viņi to metīs ūdenī, Dieva vārds, to es nezināju. Kā es varēju zināt? Bet viņš nogāja dibenā. Un tad pazuda Džims. Nezinu, kas viņam notika. Kādu dienu viņš aizgāja un nekad vairs nepārnāca. Ja nemaldos, tas notika maijā pirms četriem gadiem.

Levijs pēc tam nobijies un nebijis vairs drošs par savu dzīvību. Džeks viņu pastāvīgi draudējis nogalināt.

Viņš pats nemākot rakstīt, bet Toda patversmē bija kāds vīrs, godīgs cilvēks, kas ar neredzīgo raksta zīmēm uzrakstījis zīmīti, ko viņš apņēmies iebāzt nākamā upura kabatā. Viņš no aklā Džeka dzirdējis, ka drīzumā atkal gaidāms "darbs".

—  Liekas, man tagad vajadzēs aiziet, — Diāna, pēkšņi nobālusi, teica.

Larijs viņu ieveda koridorā un pasniedza glāzi auksta ūdens.

—  Man ir jau labāk, — viņa saņēmusies sacīja. — Ej atpakaļ un klausies.

Viņš iegāja birojā. Levijs vēl stāstīja, un, kad pabeidza, Larijs zināja visu par Gordona Stjuarta slepkavību.

Tai vakarā policijas pārvaldē notika visu nodaļu vadītāju konference policijas virskomisāra vadībā.

—  Šaubos, vai šā cilvēka izteicieniem var ticēt, — sers Džons apdomīgi teica.—Ja gribat, varu jums izsniegt apcietināšanas pavēles. Bet man liekas, ka ar mūsu tagadējām zināšanām mēs bandu noķersim uz karstām pēdām, ja tikai ļausim tai vēl mazliet laiku.

Larijs iegāja savā kabinetā taisni tai brīdī, kad atskanēja ilgs telefona zvans. Diāna jau bija aizgājusi mājās.

—  Vai tur misters Holts? —jautāja sveša balss.

Parasti ļoti reti gadās, ka policijas pārvaldei piezvana privātas personas, jo dažādo nodaļu telefona numuri telefona grāmatās nav uzdoti.

—  Šeit inspektors Holts, — Larijs atbildēja.

—  Doktors Džeds liek vaicāt, vai jūs nevarētu tūlīt atnākt viņa birojā. Viņam kaut kas ļoti svarīgs sakāms.

Larijs mirkli pārdomāja.

—  Labi! Es tūlīt aiziešu!

Viņš pasauca Harveju, un drīz auto apturēja Blumsberijas laukumā.

Larijs sagaidīja, ka nams jau būs slēgts, bet pārsteigts redzēja, ka vienā no augšējiem logiem un garajā, šaurajā priekšnamā vēl spīdēja gaisma.

Viņš ātri izgāja cauri vestibilam; mazā šveicara loža bija tukša. Koridora galā bija automātiskie lifti; viens no tiem bija lejā, sagatavots braukšanai.

—  Vai man jābrauc jums līdzi? — seržants vaic āja.

Larijs nezināja, kādēļ viņš to nevarētu darīt, bet tomēr…

—  Nē, pagaidiet šeit, — viņš teica.

Viņš iekāpa liftā, nospieda pogu "ceturtais stāvs" un lēni brauca augšup. Lifts apstājās ceturtā stāvā, Larijs atvēra durvis un izkāpa uz trepju laukumiņa. Viņam pretim bija gaišas stikla durvis, uz kurām varēja skaidri izlasīt uzrakstu "Dr. Džeds". Viņš attaisīja durvis. Istaba bija tukša. Viņš sauca vienreiz, otrreiz un, kad neviens neatbildēja, izbrīnījies pagriezās atpakaļ kāpņu telpā.

Larija ķermenī bija savilkta katra muskuļu stiegra — doktors Džeds nepiederēja pie tiem cilvēkiem, kuriem patīk citus izjokot.

Tad viņš ievēroja kaut ko savādu. Viņš bija uzbraucis augšā ar kreisās puses liftu. Tas bija nozudis un parādījies otrs, labā pusē, kas, viņam augšup braucot, laikam bija apturēts kādā augstākā stāvā. Vēl dīvaināk izlikās, ka lifta durvis bija līdz galam vaļā.

Kas te bija uzbraucis?

Viņš paskatījās apkārt, bet neredzēja nevienu cilvēku.

—  Vai augšā viss kārtībā? — no apakšas dobji atskanēja Harveja balss.

—  Es braukšu lejā, — Larijs atsaucās un kāpa gaidošajā liftā.

Viņš jau bija pacēlis k^ju un gribēja spert soli uz lifta grīdas, kad

pēkšņi nojauta, ka tas, ko viņš noturēja par stipru koka grīdu, patiesībā bija tikai plāns, kokam līdzīgi nokrāsots papīrs. Viņš vairs nevarēja parauties atpakaļ un noturēt līdzsvaru, viss ķermenis krita uz priekšu.

Viņam bija tikai pussekunde laika stāvokļa pārdomāšanai — tad viņš saņēma visu enerģiju, ar visiem spēkiem atspērās slieksnī, uz kura stāvēja viņa kreisā kēga, lēca uz priekšu un pieķērās pie līksts lifta kreisā pusē. Līksts bija tikai pusotra centimetra plata, bet viņam ar pārdabīgiem spēkiem izdevās pie tās noturēties arī tad, kad viņa kjy as ielūza cauri papīra grīdai un kad visu ķermeņa svaru vajadzēja noturēt ar pirkstu galiem. Visus muskuļus pārdabīgā spraigumā savilcis, viņš karājās augšā, divdesmit piecus metrus virs šahtas akmens dibena.

—  Nāciet ātri augšā! — viņš sauca. — Ceturtā stāvā. Ātri. Esmu lamatās!

Viņš dzirdēja otra lifta troksni, motora šņākšanu un reizē arī virs galvas kādu citu troksni. Viņš pavērās uz augšu un ieraudzīja no piektā stāva kādu seju skatāmies lejā.

Tad kaut kas pazibēja garām un ar skaļu troksni atsitās pret lifta sienām. Acumirklī viņš gandrīz zaudēja līdzsvaru. Viņš juta, ka lifts šūpojas un tad šausmas! — otrs paslīdēja garām.

—  Turat! Šeit! — viņš kliedza.

Virs galvas seja likās lēnām pazūdam, bet viņš ieraudzīja, ka izstiepās kāda roka, sajuta, ka kaut kas smags aizskāra viņa plecus. Viņš atlaida pirkstus un krita.

33.

Larijs atrāva apakšstāva durvis un iznāca no šahtas. Viņa priekšā stāvēja Džeds, viņa sejā bija salasāms pārsteigums, šaubas un izbrīns.

—  Kas noticis? — viņš jautāja.

—  Brīnums! — Larijs saīdzis atbildēja. — Liekas, esmu iekritis pusotra metra dziļumā. Jūs sūtījāt pēc manis, doktor Džed?

Džeds purināja galvu.

—  Bīstos, es nesaprotu, kas te notiek, — viņš teica. — Vai jūs neuznāktu manā birojā?

—  Nedomāju, ka tas vairs vajadzīgs, — Larijs atbildēja. — Jūs mani telefoniski ataicinājāt šurp, cik ātri vien iespējams, jo jums esot kas svarīgs man sakāms. Droši vien es iešu augšā, — viņš īgni piebilda. — Augšējā stāvā ir kāds kungs, ar kuru es labprāt iepazītos.

—  Apgalvoju jums, Holta kungs, — doktors nopietni teica, — ka nekad neesmu sūtījis pēc jums. Es aizsūtīju sulaini iepirkties, bet tad man ienāca prātā, ka aptrūkušas cigaretes, un es par nelaimi atstāju māju neapsargātu. Jūs taču nebūsiet iekāpuši nepareizā liftā?

Gurdens smaids pavīdēja Larija sejā.

—piekās, esmu gan to izdarījis, — viņš teica.

—   Žēlīgais Dievs! — doktors čukstēja. — Jūs varējāt nolauzt kaklu.

—  Arvien vēl nesaprotu, kas te īsti noticis, — Larijs teica.

—  Pašlaik darbojas tikai viens lifts, — doktors paskaidroja. — Motori nebija kārtībā, un tagad tie strādā ar līdzsvaru. Tas nozīmē, viens lifts iet uz augšu, kamēr otrs nāk lejā. Bez tam strādnieki izlietojuši rītdienas svētdienu, kad liftu nelietos, un sākuši izlabot otra lifta grīdu, kas bij ļoti izdilusi, un…

—Un ielikuši tanī vietā dažas loksnes papīra un drēbes, — Larijs skarbi atcirta. — Katrā ziņā es tagad braukšu augšā!—Viņš iekāpa ar Džedu otrā liftā.

Ceļa vidū tie satika Harveju, kas steidzās pa trepēm lejā.

—  Paldies Dievam, ka neesat ievainoti, — viņš teica.

Larijs purināja galvu.

—  Biju gandrīz trīs metrus augstu no zemes, kad nokritu. Man nemaz neienāca prātā, ka šis nolādētais lifts jau slīdēja lejup, kamēr laipnais kungs mani bombardēja no augšas.

—Vai tad kāds jums svieda? Man arī likās, ka dzirdēju uz šahtas grīdas krītot kādu dzelzsgabalu.

Lifts gjya tikai līdz c eturtam stāvam, un no turienes veda kāpnes augšējos stāvos. Kad Larijs nokļuva tur, viņš redzēja, ka viņa uzbruc ējs tumsā bija nozudis. Ceļu, pa kuru tas bija aizgājis, nevajadzēja ilgi meklēt. Ejas galā bija redzama četrstūraina gaismas strāva, lūka bij atvērta, un pie tās bija pieslietas trepes.

—   Nevaru jums izteikt, cik nepatīkama man visa šī lieta, — doktors Džeds teica, kad viņi to atkal satika.

Viņš bija neparasti bāls, un viņa balss drebēja.

—   Kāds nelga izspēlējis ar jums joku, kuram varēja būt ļoti nopietnas sekas. Kā tas gadījās, ka jūs nenokritāt lejā?

Bet Larijam nebija nekādas patikas dot tuvākus paskaidrojumus, un ar īsu "sveiki" viņš atstāja satraukto Džedu vienu.

—   Harvej, — Larijs teica. — Rītā pusdesmitos būšu birojā, vēlētos, ka jūs mani tur gaidītu. Rīt mēs visā nopietnībā sāksim izrēķināties, un es ceru, ka pēc astoņām dienām Stjuarta mīkla būs uzminēta.

XXX

—   Mazā, — Larijs Holts nākošā rītā tēvišķā, iztapīgā balsī ierunājās, pie azaida galda sēdot. — Šonakt es noskaitīju garu pateicības lūgšanu, ka tavi pareģojumi tiešām sāk piepildīties.

—  Par bandas sagūstīšanu?

—  Apmēram, — viņš pieceldamies teica.

—  Vai gribi aiziet bez manis? — Diāna pārsteigta jautāja.

—  Jā, — viņš brīdi vilcinājās. — Gribētu izmeklēt dažas pēdas, kas varbūt novedīs tālu.

Viņa to uzlūkoja šaubīdamās.

—  Es laikam nedrīkstu iet līdzi?

Viņš noraidoši papurināja galvu.

—   Nē, šis darbs man jādara vienam. Man vajadzēs pārkāpt likumu, un nevēlos uzņemties atbildību par to, ka esmu arī tevi novedis no taisnā ceļa.

—  Nedomāju, ka tas man dantu lielas galvas sāpes, — Diana smaidot teic a, — bet tu negribi man stāstīt, ko šodien darīsi. Tā, vai ne?

—   Tu esi asprātīga! Augstsirdīgais Sannijs tevi apsargās un pavadīs uz Skotlendjardu. Viņš būs bruņojies līdz zobiem dažādiem slepkavīgiem ieročiem.

Sannijs kautri nosarka, bet tūlīt atguvās.

— Jā, ser, — viņš teica. — Es domāju, ka vajadzētu aizsūtīt jūsu ziemas mēteli tīrīšanai.

—   Kāds tam sakars ar to, ka jums jāpavada mis Vorda uz Skotlendjardu? — Larijs izbrīnējies jautāja.

—  Nekāds, ser, — Sannijs atbildēja. — Izņemot to, ka novembrī būs ļoti auksts laiks, un mēteļa tīrīšana prasa ilgu laiku.

—   Patiešām, — jaunava ^maidot teica. — Sannijs ir rūpīgs saimnieks, un viņam ļoti optimistiski uzskati par mūsu lietas iznākumu… Kurp ved tavs ceļš? — viņa jautāja. — Gribētu to labprāt zināt, ja… —viņa vilcinājās īsu brīdi, —ja tu tiešām vairs neatgrieztos.

—  Mans ceļš ved uz Hamstedu.

Viņa atviegloti uzelpoja.

—  Es baidījos, ka… citur.

Viņš brīnējās par viņas rūpēm, bet tomēr negribēja turpināt sarunu, jo bija viņai stipri samelojis.

Pusstundu pēc viņa ierašanās pārvaldē divi ne visai tīrīgi ģērbti vīrieši pilsētas gāzes sabiedrības apģērbā atstāja Skotlendjardu no Vaitholas puses un iekāpa autobusā. Vienam bija soma ar darba rīkiem. Ceturtdaļjūdzi no ceļa mērķa viņi izkāpa un lēniem soļiem gāja tālāk, kamēr neapstājās pie nama, kurā pēc Larija domām atradās Gordona Stjuarta nāves atrisinājums.

Tā bija neparasta izskata māja, tukša un drūma, ar nedaudziem stipri aizžogotiem logiem.

—   Vīrs, kas pagatavojis plānu šim namam, domājis, ka tam jābūt cietumam, — Harvejs teica.

—   Varbūt, ka viņš patiesi tā domājis, — Larijs atbildēja. — Harvej, ja tas tiesa, ko aklais Levijs mums stāstīja, tad būsim drīz beiguši medības.

—     Bet tā taču būs tikai vienkārša kratīšana, — Harvejs pārsteigts teica. — Vai jūs tiešām domājat, ka ar šo vienreizējo mājas pārmeklēšanu jūs visu lietu likvidēsiet?

Larijs pamāja ar galvu.

—  Pārkāpjot pār šā nama slieksni, es padaru katru sapni, ko šinī lietā esmu sapņojis, katru teoriju, ko esmu uzstādījis, par īstenību. Ar šīs dienas notikumiem es kritīšu vai celšos.

—  Vai mis Vorda zina… — Harvejs iesāka.

—  Tas ir vienīgais, ko viņa nezina, — Larijs smaidīja, pārgāja pār ielu, uzkāpa dažas kāpnes līdz nama durvīm un piezvanīja.

Sulainis atvēra durvis, noklausījās Larija asos, pavēlošos vārdus un ielaida tos priekšnamā.

—  Neaizmirstiet, ka mūsu apciemojumam jāpaliek nezināmam, — Larijs teica.

—  Varat paļauties uz mani, Holta kungs, — vīrs atbildēja, un viņa seja, Larijam uzskatot, ieguva slimīgu, zaļganbālu nokrāsu.

Priekšnams bija liels un plašs, un no marmora grīdas līdz griestiem sienas bija apklātas ar ozola finieri. Vienīgās mēbeles bija galds un krēsls. Neviena lampa nebija redzama, un Larijs nodomāja, ka telpu apgaismo no griestiem. Parasto galveno kāpņu vietā, kas ved augšējos stāvos, iepretim ieejai bija durvis, kuras, kā viņš domāja, apslēpa kāpnes. Otras kāpnes atradās priekšnama pretējā galā. Tikai pa šīm divējām kāpnēm varēja atstāt telpu.

Viņš atvēra durvis pa labi un iegāja lielā, greznā salonā. Sienas klāja gleznas un gobelēni, un parketa grīda bija izklāta ar vairākiem persiešu tepiķiem, kuru vērtība bija vesels kapitāls.

Telpai bija seši krāsaini logi, no kuriem katrs bija meistardarbs. Smagi samta priekškari aizklāja logus, un ne mazākais gaismas stars nevarēja istabā iekļūt. Sidraba kroņlukturis karājās istabas vidū, bet Larijs domāja, ka arī šeit apgaismojums nāca no slepenām lampām.

Viņš izgāja šķērsām cauri istabai pie liela kamīna ar sidraba treliņiem un citiem izrotājumiem un apskatīja divas vēstules, kas gulēja uz galda blakus lielam, ērtam atzveltnes krēslam. Tās nebija svarīgas, un Larijs turpināja meklēšanu.

No salona durvis veda kāpnēs uz augšējiem stāviem, veselu rindu guļamistabu, uz mazu salonu un lielu kabinetu. Pēdējais atradās virs salona un bija gandrīz tikpat liels.

Augšējā stāva apskati Larijs izdarīja diezgan pavirši, lai gan viņš rūpīgi un sīki izpētīja eju gar visām šīm telpām. Pārliecināts, ka tas, ko viņš meklēja, varēja būt tikai apakšstāvā, viņš nokāpa atkal lejā salonā.

Tur viņš atrada sulaini, kuru dažiem asiem vārdiem izsūtīja laukā.

—   Vācieties prom priekšnamā, — viņš strupi teica, un vīrs saīdzis paklausīja.

Pēc tam Larijs lēnām un uzmanīgi izmeklēja sienas pārklājumu, centimetru pēc centimetra, sevišķi to, kas atradās iepretim ieejas durvīm, pa kurām viņš ar Harveju bija ienācis. Tas bija tik labi nostrādāts, ka pagāja labs laiciņš, kamēr viņš atrada apslēptās durvis, kas pilnīgi neuzkrītošā vietā vērās krāsainā loga augstumā. Tad viņš atcerējās, ka bija pamanījis no ārienes nama mūrī mazu, pusapaļu izbūvi.

—  Atradu, — viņš triumfējot teica un izvilka kokgriezumu vītni, līdzīgu vienkāršam sienas izgreznojumam, zem kuras bija paslēpts mazs atslēgas caurums. Tad viņš izņēma no kabatas Freda atslēgu saini un izmēģināja vienu pēc otras. Ceturto atslēgu mēģinot, atskanēja troksnis un durvis atvērās.

Viņam bija taisnība. Šai mirklī viņš par to bija pārliecināts! Aiz prieka, ka mērķis sasniegts, viņam sirds sāka straujāk pukstēt — apziņa, ka beidzot tas atradis pierādījumu, ka var rādīt to nevis komisāram vai savam priekšniekam, bet jaunavai, kas bija viņam vairāk kā viņa kaijera, dzīvība, — šī apziņa sārtoja viņa vaigus un lika acīs iedegties kvēlām liesmām.

Viņš atradās mazā, šaurā telpā ar velvētiem griestiem, kuras sienas, tāpat kā šaurās kāpnes, kas veda lejā, bija betona.

Pirmais, ko viņš ieraudzīja, bija elektriskas lampas podziņa; viņš to tūlīt nospieda. Apakšējā kāpņu telpā spīdēja gaisma. Otras durvis bija pa kreisi; tur vesela rinda šauru akmens pakāpju veda lejup un pazuda tumsā. Neviens nebija rūpējies par šo durvju atslēgas cauruma noslēpšanu; viņš tās atvēra ar vienu no savām atslēgām.

Viņš iegāja ļoti zemā, ar cementu izsviestā telpā tikko divu metru augstumā un trīs metru garumā. Tad viņš meklēja un atrada elektrisko pogu un telpā atspīdēja gaisma.

—  Ko jūs par to domājat, Harvej?

—   Ko jūs te darāt? — Harvejs pārsteigts jautāja. — Vai tā ir elektriskā baterija?

Larijs purināja galvu.

—  Nē, — viņš teica. — Tā nav gaismas ierīce. Es gan ļoti vāji pazīstu mašīnas, bet domāju, ka tas ir ūdens vads. — Tad viņš rūpīgi izpētīja mašīnu.

—Jā, tas ir ūdens vads; tādus lieto kuģos ūdens tanku tīrīšanai.

Resns strāvas vads stiepās pie sienas gar izolatoriem, un viņš to uzmanīgi aptaustīja.

—  Elektrība, — viņš teica. — Te viņš dabū dzinējspēku.

—  Un te ir ventilācija, — viņš rādīja mucai līdzīgu aparātu. — Redziet, tas ir bojāta gaisa novadītājs.

—  To ierikojis ļoti apdomīgs kungs, — seržants Harvejs noteica.

—  Jā, ļoti apdomīgs, — Larijs piebilda, kad viņi atstāja telpu un aizslēdza durvis.

—  Otrā pusē atrodas durvis, kas ved sētā, — Larijs rādīja sienu iepretim mašīnu telpām.

Harvejs nevarēja durvis atrast, bet sekoja savam priekšniekam, kas jau kāpa lejā.

—  Desmit pakāpes, — Larijs brīdināja un palika stāvot dzelzsbetona durvju priekšā. Larijs iepriekš pārliecinājās par tām, tad gāja tālāk. Viņam bija vēl citas raizes: durvis būs aizšautas bultām, un tās nevarēs no iekšpuses atvērt. Bet viņa bailes izrādījās veltīgas. Viņš atbīdīja aizsarga dēlīti no atslēgas cauruma un lēni atvēra durvis.

—  Desmit centimetru biezas, — viņš teica, — redzams, viņš ir nodrošinājies.

Aiz smagajām durvīm atradās otras, tērauda, un ari tās viņš atslēdza. Te Larijs apstājās un, elpu aizturējis, teica: *

—   Apskatiet uzmanīgi telpu, kur mēs tagad ieejam, mīļais Harvej. Šeit miris Gordons Stjuarts.

34.

Nevērojot kabatas lampiņu, pagāja labs laiciņš, iekams viņš atrada elektrisko pogu; tā bija augstu sienā, tālu prom no durvīm. Telpā atspīdēja gaisma. Viņš cita nekā neredzēja, tikai misiņa gultu bez matrača un gultas drēbēm. Divas pakāpes zemāk, divus, trīs soļus pa šauru eju, un viņš nonāca pagrabā. Grīda, sienas un griesti bija cementa, līdzās atradās vēl mazāka telpa, iekārtota kā mazgājamā istaba. Nevienu logu nevarēja saskatīt, un Larijs arī necerēja atrast logus. Smags, piesmacis gaiss pildīja istabu, acīmredzot abi ventilatori zem griestiem ilgu laiku nebija darbojušies.

Ne vannas istaba, ne gultas vieta nesaistīja uzmanību, bet gan liels, smags granīta bluķis istabas vidū. Stūrainā akmenī, apmēram trīsceturtdaļas metra caurmērā, bija iekalts liels tērauda āķis, pie kura karājās gara, tieva tērauda ķēde. Ik metra atstatumā ķēde bija iekalta svina lodēs, kuru smagumu Larijs novērtēja ap desmit mārciņām, un nobeidzās ar bronzas kāju važām.

—  Jā, — Larijs teica, — es domāju, tā ir. — Viņš pacēla kāju riņķus un izmēģināja vienu atslēgu pēc otras mazā atslēgas caurumā, kas bija apsegts ar vārstuli, un atviegloti uzelpoja, kad riņķis atvērās.

—  Paldies Dievam! Es baidījos, ka man nebūs īstā atslēga.

Viņš paskatījās Harvejā, kura sejā atspoguļojās ziņkārība un

neziņa.— Ko tas viss nozīmē, Holta kungs? — seržants nesaprašanā jautāja.

—  "Tumšo acu" operācijas zāle, — Larijs īsi atbildēja.

—  Vai jūs gribat teikt, ka šie nelieši…

Larijs pamāja ar galvu. Viņš staigāja gar sienām un velti meklēja vietu, kur paslēpt savu ūdensdrošo somu. Bet mūrī nebija ne mazākās plaisas, un caurumiņus, kas vienādā attālumā vērās grīdas tuvumā, nevarēja izlietot šim nolūkam. Tad viņa skats atkal pievērsās granīta bluķim, bet to bija grūti kustināt. Lēnām un ar lielām pūlēm viņš to pabīdīja sāņus. Acīmredzot tik smaga akmens iemūrēšana cementā bija likusies lieka.

—   Palīdziet man to nostumt, Harvej, — viņš teica, un vīri atstūma bluķi sāņus. Cementā zem akmens bija līdzens, sekls iedobums, bet pietiekoši liels Larija vajadzībām. Viņš izvilka .no kabatas ūdensdrošo somu un sabāza tur dažus priekšmetus.

—  Vēl vienas roku važas, Harvej, — viņš teica. — Ceru, ka ļums būs. Esmu aizmirsis savējās birojā.

Harvejs atrada važas vestes kabatā.

—  Ari to vēl! — Viņš izvilka no kabatas kādu priekšu un iemeta to maisā. Tad viņš pēc iespējas to izgludināja, ielik

kuru piepildīja ar smiltīm, un ar Harveja palīdzību j agrākajā vietā.

—   Vai drīkstu vaicāt, ko tas viss nozīmē? — seržants Harvejs jautāja, arvien vairāk pārsteigts.

Larijs iesmējās un drausmīgajā telpā, kur nekad nebija skanējuši smiekli, tie izklausījās dobji un atbaidoši.

—  Vai sulainim ir kāds sakars ar šo lietu? — Harvejs jautāja.

—  Droši vien nav. Banda nekad nebūtu uzticējusies sulainim, — Larijs atbildēja. — Nē, viņš laikam mīt apkalpotāju telpās un ienāk tikai tad kungu istabās, kad viņa kungs pārnāk un to pasauc. Labi aplūkojot māju, jūs redzēsiet, ka tā celta sevišķiem nolūkiem. Šai telpā, piemēram, sienu klajumā ir caurules, kur gaiss plūst iekšā un ārā, elektriskais lifts ceļas no virtuves uz augšu, privātās kāpnes ved uz guļamistabām un bibliotēku augšējā stāvā. Man šķiet, sulainis un viss personāls dzīvo mājas daļā, kas pilnīgi atšķirta no šīm telpām. Vai redzējāt durvis iepretim mašīntelpām? Nē? — Nebija viegli tās pamanīt, jo viņas brīnišķīgi iekļaujas mūrī, bet patiesībā tās ir apbrīnojami labi maskētas dzelzs durvis, kas ved tieši uz sētu un no turienes — neaizmirstiet to — taisnā ceļā uz garāžu.

Harvejs uzlika darba rīku maisu uz muguras.

—  Tas ir drausmīgs nams, mister Holt, — viņš trīcēdams teica. — Savos trīsdesmit piecos dienesta gados man nekas nav iedvesis tādas šausmas kā šī ēka. Varbūt jums tas liekas smieklīgi?

—   Nebūt nē, — Larijs mierīgi atteica. — Es pats neatrodu vārdus, kā izteikt sajūtu, kas mani nomāc šais telpās.

—  Vai jūs domājat, ka visi upuri nogalināti šai namā?

—  Esmu pārliecināts. Gordons Stjuarts mira drausmīgā nāvē šā nama pagrabā.

Viņi uzgāja atpakaļ priekšnamā. Tuvu durvīm atradās šaurs logs, aizklāts zīda priekškariem. Harvejs tos pabīdīja sāņus.

—   Durvju priekšā stāv auto,— viņš iesaucās. — Tas tikko piebraucis.

Larijs piegāja tam klāt un skatņās pa logu. Kāds vīrietis izkāpa no automobiļa un samaksžga šoferim.

—  Džons Dīrborns, — Larijs teica. — Cik interesanti!

Larijs brīdi vilcinājās, iekams atvēra durvis un izgāja ārā, Džons Dīrborns tuvojās mājai, un viņa roka jau gulēja uz dzelzs vārtu tvertnes, kad viņš pēkšņi pielieca galvu un, it kā kaut ko atcerējies, pamāja ar roku šoferim.

—  Klausieties, draugs, — viņš teica. — Es nevaru saredzēt, vai esat vēl šeit?

—  Jā, ser, — šoferis atbildēja.

—  Man pēkšņi ienāca prātā, ka jāaizbrauc līdz pastam. Viņa roka izstiepās it kā meklējot, šoferis to saņēma, paliecās atpakaļ un atvēra auto durvis.

Kad Larijs nokāpa pa trepēm lejā, auto jaubija aizbraucis. Larijs atgriezās ar smaidu uz lūpām.

—  Dāvids Džeds vēl var mazliet pagaidīt, — viņš klusu teica.

—  Dāvids Džeds! — Harvejs neticīgi iesaucās.

—  Dāvids Džeds! — Larijs atkārtoja. — Kas var apgalvot, ka mēs nedzīvojam brīnišķīgā gadsimtā? Aklais Džons Dīrborns redz, mirušais un paglabātais Dāvids Džeds braukā pa Londonu automobilī. Harvej, mūsu pilsētā ir tiešām liels detektīvs.

—  Bez šaubām, ser, — Harvejs jūsmīgi iesaucās, — un viņa vārds ir Larijs Holts.

—  Cerēsim, ka drīz varēsim tā teikt,— Larijs atbildēja.

35.

—  Pagaidiet, — Larijs sauca, kad seržants Harvejs dzīrās atstāt nāves namu. — Varbūt mums tik driz neizdosies šo vietu netraucēti pārmeklēt. Es gribētu vēl izpētīt sāndurvis. — Viņš pirmais gāja pie slepenajām durvīm salonā, atslēdza tās, nokāpa lejā un apstājās pie mašīnu telpas sienas.

—  Man liekas, šeit būs durvis uz sētu, — viņš teica un pārlaida savas kabatas lampas gaismu sienai.

Atslēgas caurums bija grūti atrodams, bet beidzot viņš to atrada tieši virs grīdas, labajā stūrī. Kā paredzēts, durvis izveda uz ceļa, kas vienoja sētu ar ielu.

—  Velnišķa gudrība, — viņš teica.

No sētas viņš aplūkoja sienu un durvis, c aur kurām tie tikko bija iznākuši. No ārienes nekas nebija manāms. Viņi redzēja tikai logu ar četrām matstikla rūtīm, kas bija iemūrēts siena.

—  Tiešām, tās neizskatās pēc durvīm, — Larijs teica un piebilda: — Apbrīnojami asprātīgs izgudrojums.

Viņš piegāja pie žoga, uzmanīgi aplūkoja to un tuvojās Harvejam.

—   Noslēpumaino, automātisko vārtu noslēpums uzminēts. Kā jau domāju, mājā un sētā var iekļūt, apkalpotājiem nemanot. Kad pēdējo reizi biju šeit, man uzkrita divi caurumi vārtos, kas atrodas apmēram piecas ceturtdaļas metra attālumā viens no otra, gandrīz pie zemes. Tie nevarēja būt novērošanas lodziņi, jo no otras puses tie aizklāti dzelzs vākiem. Vaijūskautko neievērojāt pie automobiļiem, kurus mēs atradām mazgātavā?

—  Jā, ser, — Harvejs teica. — Zem staru metējiem bija piestiprināti divi dzelzs stieņi, kas tālu sniedzās uz priekšu.

Larijs palocīja galvu un teica:

—  Sākumā es domāju, ka tas ir jauns atradums automobiļiem, bet tagad saprotu, kur šie stieņi derīgi. Auto piebrauc cieši pie vārtiem, kur abi stieņi ieiet caurumos, piespiež atsperes, vārti atveras un tūlīt aizveras, kad auto izbraucis cauri. Tādēļ tiem nav vajadzīgs vārtu vērējs, un galvenais — mājas personāls neredz viņu izbraucienus. Aplūkosim vēl garāžu, tad vāksimies projām.

Iebāzis atslēgu garāžas vārtu slēdzenes caurumā un apgriezis, viņš izdzirda garāžā savādu troksni.

—  Vai dzirdējāt? — viņš čukstēja.

Harvejs pamāja ar galvu un turēja savu gumijas nūju gatavībā. Tad Larijs ātri atvēra abus vārtu spārnus. Viņš ieraudzīja auto, kura riteņi vēl bija slapji, bet cita neviena acīmredzot garāžā nebija.

—  Auto vēl šorīt izbraukts, — Larijs teica.

Nekur nav slēptuves cilvēkam, viņš nodomāja, un ass, spalgs kliedziens pāršķēla klusumu; tas bija cilvēka nāvesbaiļukliedziens. Ar vienu lēcienu Larijs bija pie lielā limuzīna durvīm un atvēra tās. Tad likās, ka orkāns brāztos tiem pāri: milzīgs stāvs šņākdams uzbruka abiem vīriešiem, nogāza tos zemē un uzgūlās viņiem ar savu milža svaru.

Acumirklī Larijs bija kā apreibis, un, kad viņš atkal nostājās kājās, viņš dzirdēja garāžas durvis aizkritam. Abi vīri metās pret vārtiem, bet tie nepadevās ne milimetru uz priekšu zem viņu spiediena.

—  Sieviete, — Harvejs iesaucās un rādīja automobili.

Uz auto grīdas gulēja nekustīga sievietes figūra. Larijs uzlēca uz kāpšļa, pacēla to rokās un nolika zem šaurā jumta lodziņa, caur kuru garāžā iespīdēja vāja gaisma.

Piecdesmit gadus veca sieviete sirmiem matiem, neizteicami netīra. Likās, viņas seja nedēļām ilgi nebija redzējusi ūdeni un ziepes, viņas rokas bija ogļu melnas. Zem netīrumu kārtas bālā seja bija sastingusi smaidā. Uz kakla skaidri varēja redzēt aklā Džeka nagu asiņainās skrambas.

—  Ātri ūdeni, Harvej. Ūdensvads ir kaktā, — Larijs sauca un atraisīja sievietes ņieburu. — Viņa vēl dzīva! — Un viņš klusā balsī turpināja: — Žēlīgais Dievs, tā ir apkopēja!

Kamēr viņš nopūlējās ap nabaga nelaimīgo, Harvejs bija pārmeklējis garāžu un atradis cirvi. Dažās minūtēs atslēga bija atlauzta un durvis atvērtas.

—  Ņemiet revolveri, — Larijs teica un pasniedza ieroci. — Līdz šim tas man nav daudz līdzējis, bet, ja jūs ieraugāt šo nelieti, tad šaujiet. Šaujiet tūliņ, neielaidieties nekādās sarunās un neiedomājieties tikai, ka varat tam tikt klāt ar savu nūju.

Bet aklais Džeks — viņš to zināja — bija sen nozudis, šis aklais vīrs prāta asajā satraukumā tomēr bija rīkojies gudri.

Pamazām sieviete sāka rādīt dzīvības zīmes. Larijs to bija iznesis svaigā gaisā un slacīja tās kaklu un pakausi ar aukstu ūdeni. Viņas acu plakstiņi raustījās, atvērās, un viņa ar skaļu kliedzienu traucās augšup.

—  Kur ir mis Klarisa? — viņa aizsmakusi sauca.

—  To es gribētu labprāt dzirdēt no jūsu mutes, — Larijs atbildēja.

Drīz pēc tam piebrauca taksometrs, un viņi uznesa sievieti pa maskētām sāndurvju kāpnēm salonā. Tur viņi to noguldīja, un Larijs aplūkoja visu šo komfortu un luksu, kas bija pirkts par sāpēm, ciešanām un nevainīgām dzīvībām, kurām vajadzēja izdzist, lai šie nelieši varētu dzīvot zelta un krāšņuma pārpilnībā.

Tad viņa skatiens pavērsās pret nelaimīgo sievieti, kas gulēja uz grīdsegas; viņa, nevienam nekā ļauna nenodarījusi, bija smakusi šai drūmajā telpā zem zvēriskā aklā Džeka dūres tikai tādēļ, ka viņa pazina Stjuartu un to atcerējās.

Strauss, bijušais kramplauzis un cietumnieks, tagadējais pārvaldnieks, drebošām rokām gaidīja priekšnamā.

—  Jūs taču neesat iejaukts šinī lietā? — Larijs jautāja.

—  Nē, ser, — vīrs drebēdams atbildēja. — Kad jūs atnācāt, es domāju, ka mans kungs pēc jums sūtījis, jo … jo esmu atradis dažus sīkumus.

—   Piemēram, melnas emaljas aproču pogas, vai ne? — Larijs jautāja. — Cik pāru tādu pogu viņam bija?

— Divi pāri, ser. Man vajadzēja izstāstīt, kad viņš jautāja, kas ar tām noticis, jo patiesībā es tās neesmu zadzis — viņš man, tā sakot, tās iedāvināja, jo pogām trūka trīs briljantu.

—  Nerūpējies, Straus, — Larijs teica, — Tās viņam atkal rokā, kaut tam arī vajadzēja ielauzties lombardā, lai viņas atgūtu.

Pūlis ziņkārīgo bija salasījies uz ielas nama priekšā un skatījās, kā divi vī'", acīmredzot gāzes iestādes kalpotāji, nonesa pa kāpnēm lejā vecu, skrandainu sievieti un ievietoja to automobilī.

Auto vēl nebija tālu aizbraucis, kad viņa pilnīgi atžirga un drebēdama palūkojās savos pavadoņos.

—  Tagad jūs esat drošībā, Emma, — Larijs laipni teica.

—  Emma? — viņa atkārtoja. — Vai tad jūs mani pazīstat, ser?

—  Jā, es jūs loti labi pazīstu, — Larijs atbildēja.

•— Vai tiešām esmu drošībā? — viņa jūsmīgi jautāja. — Paldies Dievam! Jūs nevarat iedomāties, kas man bija jāizcieš. Jums nav ne jausmas par manām mokām.

—  Varu to labi iedomāties.

—  Uz kurieni jūs gribat viņu vest? — Harvejs jautāja. — Es nedzirdēju, ko jūs teicāt šoferim.

— Es to vedīšu uz savu dzīvokli, — Larijs atbildēja pārsteigtajam Harvejam. — Es nevaru visas slimnīcas apgrūtināt ar Stjuarta nāves lieciniekiem, — viņš smaidīdams turpināja. — Bez tam šī sieviete nav slima. Viņa tikai līdz nāvei nogurusi un ļoti izsalkusi.

— Tas taisnība, — Emma teica. — Es zinu, ka izskatos šausmīga, bet man nebija izdevības kārtīgi nomazgāties. Neesmu vienkārša sieviete, ser, lai gan kalpoju kā apkopēja. Biju bērnu aukle, un esmu izaudzinājusi mazu meitenīti, ser, — manas kundzes meitu. Esmu to audzinājusi kā smalku dāmu, ser, mazo Klarisu Stjuarti.

—  Klarisa Stjuarte?

—  Es viņu iesaucu par Klarisu, ser, — Emma teica. — Kaut es viņu jel reizi vēl redzētu!

—  Jūs viņu iesaucāt par Klarisu? — Larijs teica. — Vai tad tas nebija viņas īstais vārds?

—  Jā gan, ser, — sieviete atbildēja. — Klarisa Diāna, bet parasti viņa dēvējās par Klarisu.

Larijs satrūkās, kā triekas ķerts.

—  Kā tad jūs sauc? — viņš jautāja aizsmakušā balsī.

. — Emma Vorda, ser. Es nosaucu jauno meiteni par Diānu Vordu, bet viņas patiesais vārds ir Diāna Stjuarte, un viņas tēvs patlaban ir Londonā.

—  Diāna Stjuarte! — Larijs lēnām atkārtoja. — Tātad Diāna Stjuarte ir mantiniece, kurai Stjuarts atstāja visu savu bagātību. Diāna Stjuarte! — viņš pārsteigts atkārtoja. — Diāna Stjuarte! Mana Diāna!

36.

Emma Vorda bija visu parsevi izstāstījusi, kamēr auto brauca uz Larija māju.

Viņa bija aizmirsusi reģistrēt Diānas un viņas dvīņumāsas dzimšanu, un dīvaini, ka šī kļūda bija glābusi Diānas dzīvību. Kad banda bija uzzinājusi — tikai dažas stundas pirms Larija, — ka Gordons Stjuarts savu milzīgo mantojumu atstājis meitai, par kuras esamību tas nejauši bija dabūjis zināt, satiekoties ar apkopēju Notingemas laukumā, tā nezaudēja ne mirkli laika, lai saķertu vienīgo liecinieku, kas varēja pierādīt Diānas dzimšanas apstākļus un viņas tiesības.

NČkad Larijs tā nebija priecājies par savām labajām idejām, kā pieaicinot Diānai kopēju un goda sargātāju. Kopēja jau reizi bija izrādījusies ļoti noderīga, un arī tagad viņa ņēma savā apsardzībā nelaimīgo sievieti, kuru Larijs, neievērojot kaimiņu tenkas, bija atvedis savā dzīvoklī. Pēc stundas — ūdens, ziepes un tīri dvieļi bija darījuši brīnumu — vienkārši, bet tīri ģērbta sieviete, kura nedarīja kaunu savai apkārtnei, ienāca viņa dzīvojamā istabā.

—  Es tagad aizeju uzmeklēt mis… — viņš gandrīz baidījās no šī vārda, — mis Stjuarti, — viņš teica.

Sieviete saslējās taisna.

—  Vai tad jūs zināt, kur viņa atrodas?

—   0, jā, — Larijs atbildēja. — Es to zinu gluži labi. Pazīstu viņu jau daudz… — viņš gribēja teikt "gadus", par ko acumirklī ari bija pārliecināts, bet tad pēkšņi iedomājās, ka tikai "nedēļas", turklāt vēl ļoti nedaudzas nedēļas pareizi izteiktu viņa un "mis Diānas Vordas" pazīšanās un draudzības ilgumu.

Sākumā viņš bija nodomājis atklājumu telefoniski paziņot, bet kaut kas spieda viņu personīgi ar to izrunāties, bez tam bija vēl daudz citu lietu, kuras tas gribēja viņai izteikt, —jau domas vien tam bija sāpīgas un rūgtas. Ceļā uz pārvaldi viņš visu pārdomāja no gala. Diāna Vorda, nabadzīga un no svešiem atkarīga, bija pavisam kas cits nekā miljonu mantiniece Klarisa Stjuarte. Diānu Vordu viņš varēja droši bildināt un ar prieku sapņot par viņu savienošanās laimi, kur viņi abi kā vienīgo bagātību nesa līdzi savu lielo mīlestību. Bet Diāna Stjuarte bija bagāta sieviete. Nevienu acumirkli viņš nešaubījās, ka viņa, apzinoties savu mīlestību, augstsirdīgi un pašaizliedzīgi vēlēsies svinēt kāzas, bet drīz, ļoti drīz viņa jutīs, kādas milzīgas iespējas paver tik liels kapitāls. Un varbūt viņa tad nožēlos savu soli, neliekot viņam to just, — viņš domāja. Vienā laikā viņš to apvainoja un arī attaisnoja. Un tas bija Stjuarta lietas gals. Viņš saņems atlīdzību un uzslavu, lai gan bija pārliecināts, ka /iņam nav ne mazāko nopelnu šai lietā; ari mūžīgi atliktais amata paaugstinājums — ari tas droši vien nāks; kā komisāra asistents viņš sēdēs savā birojā un vadīs darbu. Par visiem panākumiem, ko tas iegūs, viņam patiesībā jāpateicas Diānai. Viņas atjautīgā galva bija atrisinājusi visas sarežģītās problēmas, izvedusi skaidros ūdeņos visu aizdomu un nojautu haosu.

Savādi, ka viņš ari šo pēdējo atklājumu nepieskaita viņas nopelniem. Varbūt tā bija katra vīrieša dabīgā patmīlība, kas cītīgi sargāja viņa tiesības uz šo panākumu — viņas vārda atklājumu. Stjuarta lietas gals! Un visu viņa cerību gals — viņš saprata. Visā pasaulē nebija Diānai Vordai līdzīgas jaunavas. Viņa pirmā bņa iekarojusi Larija sirdi—un viņa būs tam arī pēdējā. Kad viņš stāvēja 47. istabas durvju priekšā, uzlicis roku uz durvju tvertnes un tikko iedrošinājās to nospiest, viņš bija jau no visa atteicies, aizvilcis pelēku priekškaru savai nākotnei un apracis savas cerības. Un viņa pirmie vārdi izteica viņa domas, kas sekoja neilgajai nedrošībai.— Diāna, — viņš teica, — es esmu lielākais egoists pasaulē.

Viņas baltie zobi iemirdzējās klusos smieklos.

—  Es tevi gaidīju vairāk nekā stundu.

—  Mans Dievs, — viņš izdvesa. — Mēs taču gribējām iet kopīgi ēst.

—  Jā, — viņa piekrita. — Tu tā gribēji.

Viņš pakratīja galvu.

— Ak, Dievs, es tiešām to vēlējos, — viņš teica. —Te nu es esmu, domāju vienīgi par sevi, esmu noskumis par sevi, bet man vajadzētu uz ceļiem pateikties Dievam par to laimi, ko viņš tev sūtījis. Viņa uzlēca kājās.

—  Tu atradi Emmu!

—  Es atradu Emmu Vordu, — viņš lēnām teica. Un — Klarisu Stjuarti.

Viņš tai tuvojās izstieptām rokām.

—  Mīlulīt, manu mīlulīt, — viņš teica. — No sirds priecājos par tavu laimi.

Viņa saņēma viņa rokas un piespieda vienu pie sava vaiga.

—  Vai tu nepriecājies arī par savu laimi?

Viņš klusēja, un viņa ātri to uzlūkoja.

—  Larij, — viņa teic a. — Es zināju visu jau pirms dažām dienām, — jau toreiz, kad paģību Notingemas laukumā. Vai neatceries?

Viņš savilka uzacis.

—  Protams, atceros, bet kā tad…

—  Kā tad, muļķīt! — viņa teica, — es taču zināju, ka tas bija krustmātes Emmas gredzens. Es viņu vienmēr saucu par "krustmāti", kaut arī viņa patiesībā nebija mana krustmāte. Un tad man radās aizdomas par to, kas Gordons Stjuarts patiesībā bija. Ne par kādu maksu tā nebūtu šķīrusies no sava laulājamā gredzena. Vai tu zini, ik kurieni viņa tik lielā steigā aizgāja?

Lārijs purināja galvu.

—   Mani meklēt, — viņa vienkārši teica, — es to sajutu, es to paredzēju. Instinktīvi es to sapratu, vēl nedzirdējusi stāstu par gredzenu. Mans tēvs viņai to iedeva. Cik bieži viņa stāstīja, ka tā apprecējusies, kad vēl viņam kalpojusi, un mans tēvs tai uzdāvinājis gredzenu kā atzinību par nopelniem manas mātes labā.

—  Vai tu to zināji? — viņš izbrīnējies jautāja. — Kādēļ tu par to nekad ar mani nerunāji?

—  Šodien tu aizgāji "medībās", — viņa kratīja ar pirkstu, — un neteici man par to ne vārda. Tu teici, ka iešot uz Hainstedu, bet patiesībā aizgāji uz Čelziju.

—   Ari to tu zināji, — viņš pārsteigts iesaucās. — Vai pie šī nolādētā, hm… nelaimīgā gadījuma ir kaut kas, ko esmu viens pats panācis, viens pats atrisinājis?

—  Tu esi mani ieguvis, — viņa jokodamās teica.

Viņš drudžaini sažņaudza tai roku.

—  Diāna, man jārunā ar tevi nopietni. Neaizmirsti…

—  Es zinu, ko tu gribi teikt, — viņa pārtrauca. — Nepūlies. Tu negribi precēt bagātu sievieti, jo baidies, ka tā vēlāk nožēlos jeb liks tev to just, ka tu dzīvo no viņas naudas. Tev labāk patiktu apprecēt nabaga meiteni un to uzturēt ar savu naudu, ja viņa tiktāl gribētu pazemoties.

Viņa skatījās un smīnēja.

—  Larij! — Diāna nepacietīgi kratīja viņa rokas.

—  Ir tomēr starpība. Tu taču piekritīsi?

—  Attiecībā uz mani — nē, Larij, — viņa atbildēja. — Vispārīgi, tam nav nekādas nozīmes. — Viņa atrāva no tā rokas un gāja pie rakstāmgalda. — Tu taču apsolīji.

—  Apsolīju? Ko esmu solījis?

—Tas ir par daudz, —.viņa to ķircināja.—Tu man svēti solīji, ka nekas, — lai kas gadītos, lai kāds būtu Stjuarta lietas iznākums, nekas, tu dzirdi, itin nekas nepiespiedīšot atsaukt mūsu saderināšanos.

—  Vai tad tu visu zināji, — viņš pārsteigts jautāja, — vai tādēļ tu prasīji manu solījumu?

—  Protams, zināju. Esmu jau diezgan ilgu laiku bagāta sieviete un tā apradusi ar bagātību, ka man grūti paiet garām taksometram un to nepasaukt.

Viņš piegāja tai klāt un aplika roku viņai ap pleciem.

—  Diāna, — viņš iesāka, bet tad viņš iejautājās: — Varbūt man tagad jāsaka Klarisa?

—  Diāna — arvien, — viņa maigi teica.

Viņš to skūpstīja.

—  Un — mūžīgi.

37.

Vīrs, kas dēvējās par Džonu Dīrbornu, sēdēja aiz noslēgtām durvīm savā darba istabā un sadedzināja mazā kamīnā dažādus papīrus. Viņš bija noņēmis savas zilās brilles un pārlaida asu skatu pār manuskriptu kaudzēm, vecām vēstulēm, rēķiniem un citām piezīmēm, dedzināja un kārtoja, kamēr atlika vienīgi plāns sainītis, ko tas varēja ērti iebāzt kabatā. Viņš paņēma lielu manuskriptu saini un ielika to rokas somā, kas bija nolikta blakus galdam. Kārtojot, lasot un dedzinot viņš domīgi svilpoja klusu meldiju.

No rakstāmgalda atvilktnes viņš izvilka otru sasietu manuskriptu, gausi to pašķirstīja un vietām iedziļinājās saturā.

—   Patiesi lieliski, — viņš teica ne vienu vien reizi. Džons Dīrborns bija Džona Dīrborna ģēnija sajūsmināts apbrīnotājs.

Beidzot viņš aizvēra manuskriptu un rūpīgi to noglabāja kabatā.

Ja neskaitīja mazo, veco vīru, kas izpildīja sulaiņa vietu un aptīrīja telpas, un veco kalponi, kas sapņodama sēdēja virtuvē, visa māja bija tukša. Mājas iedzīvotāji vēl nebija nobeiguši dienas darbus, un labs laiciņš vēl varēja paiet, kamēr tie viens pēc otra ierastos mājas vietā.

Viņš nobeidza kārtošanu un saiņošanu un uzmeklēja krūšu kabatā vēstuli, kas bija vajadzīga viņa nodomam. Tas bija īss paziņojums, ko tas bij saņēmis no Larija Holta dienu pēc viņa apciemojuma Toda patversmē. Viņš paķēra spalvu un, skatoties ar vienu aci uz papīra, zīmēja vārdus, ko bija ievērojis vēstulē. Viņš rūpīgi salīdzināja kopiju ar oriģinālu. Tad paņēma no rakstāmmapes loksni papīra un sāka lēnām un uzmanīgi rakstīt. Visu laiku viņš svilpoja kādu jautru meldiju. Beidzis rakstīt, viņš paņēma aploksni un uzrakstīja adresi; nosusinājis un aizzīmogojis vēstuli, viņš to iebāzaJcabatā, aizvēra rakstāmmapi un nolika to uz grīdas, blakus ceļasomai. Pēc tam viņš atslēdza sienas skapi, izņēma dažādus apģērba gabalus un nolika tos uz krēsla malas. Tagad viņš dziedāja klusā diminuendo, acīmredzotļotiapmierināts, "Indiāņu mīlestības dziesmu".

Viņš novilka drūmo garīdznieka uzvalku, n oņēma mācītāja balto kaklasaiti un pārģērbās. Elegantā uzvalkā viņš izskatījās pēc pārtikuša, izlutināta džentlmeņa; viņš iekāra garīdznieka apģērbu skapī, aizslēdza to, nosēdās pie rakstāmgalda, atspieda galvu rokās un iegrima.dziļās domās. Mehāniski viņš bija pārģērbies un pūlējās apspiest nemieru. Visas izejas bija apsargātas: slepenās durvis guļamistabā, ceļš pārjumtu un caur katlu telpām.

—  Esmu ārprātīgs,—viņš teica pieceldamies. Viņš paskatījās uz rokas somu un rakstāmmapi, un viņa acīs bija lasāma nožēla. Lēnām viņš novilka svārkus un atkal izģērbās. Šoreiz viņš negāja pie sienas skapja, bet pie garas melnas tīnes, kas stāvēja zem loga, un izņēma no tās dažādas lietas, kuras redzot, viņa sejā atplaiksnījās nepatika.

—  Nožēlojamais klauns! — viņš ar pašizsmieklu norūca.

Bet citas izejas nebija. Aklais Džeks zināja ceļu uz apakšzemes kanālu. Viņam bija akla cilvēka asie instinkti, viņš mācēja kā kaķis aizlīst garām sargam, izspraukties caur šaurām ejām.

Džons Dīrborns apģērbās, izņēma no tīnes audekla maisu un nolika to uz galda. Viņš pārlika ādas somas saturu maisā, iegāja priekšnamā un uzmanīgi raudzījās uz ielu. Viņš zināja, ka divi kārtībnieki apsargā izeju uz šauro ieliņu. Atskaitot viņu, neviens nelietoja šo priekšnamu, kur glabājās vecas mēbeles, rēķinu grāmatas un citi sīkumi. Bet viņa priekšrocība bija durvis, kas atradās tikai dažu soļu atstatumā no galvenās ieejas.

Džons Dīrborns nolika maisu pie durvīm, izgāja ārā un rūpīgi aizslēdza istabu, iekams atgriezās savā darba istabā un tur ieslēdzās. Apmēram pēc desmit minūšu gaidīšanas pie durvīm atskanēja kluss klaudziens. Viņš piegāja pie durvīm un pavēra tās tikai tik daudz, ka nācējs varēja iekļūt istabā.

Tas bija aklais Džeks. Viņa seja bija satraukta un uztūkuši, pār plato pieri kā čūskas stiepās zilas dzīslas.

—  Es atnācu, ser, — viņš bez elpas izdvesa.

Otrs viņam uzmeta tēraudasu skatienu.

—  Ko tu te meklē, Džek? — viņš klusu jautāja. — Vai es tev nepavēlēju nekādā gadījumā neatstāt sievieti, kamēr pats aiziešu turp?

—  Jā, bet jūs neatnācāt, kungs, — aklais vīrs atbildēja.

Bija aizgrābjoši dzirdēt viņa lūdzošo balsi, pazemību, kas skanēja viņa vārdos. Viņa mirušās acis vērās bargajā vīrā, kuru tas cienīja augstāk par visu, kam kalpoja, kam sekoja, kā tikai c ilvēks var sekot savam nenovēršamam liktenim. Milzīgs nikns suns, kas spējīgs savu kungu, ko tas pielūdz, saplēst saviem zobiem un tomēr gatavs pie katra asāka vārda smilkstot un gaudojot vārtīties smiltīs pie viņa kājām. Aklais Džeks bija darījis visu Džona Dīrborna labā, bija paklausīgākais palīgs viņa noziedzīgos plānos, padevīgākais kalps viņa neapmierināmām iegribām. Viņa pirksti bija asinīm aptraipīti, viņš pārdzīvoja neskaitāmas murgu naktis, kad viņa istabā nāca un pazuda drausmīgas, izplūdušas ēnas, aukstas rokas viņu aizskāra, ledaini, sastinguši pirksti ķērās pie viņa rīkles, naktis, kad slapjas, rupjas piedurknes slīdēja pār viņa seju un viņš dzirdēja vienmulīgo, baigo krītošo ūdens pilienu troksni.

Viss tas bij aizmirsts. Sviedri plūda straumēm pār viņa bailēs izķēmoto seju, viņa resnās lūpas pusatvērtas karājās pār sēcošo muti — varbūt aklais vīrs juta naidīgo, neparasto atmosfēru, — un viņš jautāja žēlā balsī:

—  Vai esmu nepareizi darījis, ser?

—  Kur ir sieviete? — Dīrborns jautāja. Viņa vārdi bira kā svina lodes.

Džeks nemierīgi sakustējās. — Man vajadzēja viņu atstāt. Es taču nevarēju…

—  Tu esi viņu atstājis? — Iestājās baigs, nelaimi vēstošs klusums. — Un viņi to atrada, vai ne? — Džona Dīrborna balss bija k|uvusi ļoti maiga.

—  Jā, kungs, viņi to atrada, — Džeks teica. —Ko man bija darīt? Esmu gatavs darīt visu. Vai neesmu darījis visu, kas manos spēkos, kungs? Nav neviena otra cilvēka, ka būtu tikpat stiprs kā es, vecais, aklais Džeks. Nav neviena, kas tik izveicīgi varētu jums strādāt kā es! Vai es neesmu strādājis jūsu vietā? Vai es neesmu tos visus novāc is jūsu dēļ, kungs? Vai neesmu viņus ar šīm rokām nožņaudzis, nožņaudzis, jums kalpojot, kungs?

Viņš izstiepa tās: lielas, drausmīgas rokas, cietas un kaulainas, roku virspuses pārklātas dzeltenbrūniem traipiem, plaukstas pilnas cietām rievām.

—   Tu esi ļāvis Holtam izbēgt, — Dīrborns mierīgi teica kā tiesnesis, spriedumu pasludinot. — Sieviete no tevis aizbēgusi un arī meitene. Bet tu atnāc šurp un stāsti man visu, ko esi darījis manis labā!

—  Es darīju, ko varēju, — vīrs pazemīgi atbildēja.

—  Tevi saķers, arī tevi! Bet tu — tu vari runāt.

—  Viņi var man izraut mēli, iekams teikšu kādu vārdu pret jums, kungs, — aklais Džeks kaislīgi iesaucās un ar troksni uzsita dūri uz galda. — Jūs zināt, ka es spēju mirt pārjums, kungs!

—  Jā, — Dīrborns teica.

Viņa kreisā roka, roka, kurai trūka mazā pirkstiņa, lēni ieslīdēja bikšu kabatā un izvilka smagu lielkalibra revolveri.

-— Tu stāstīsi, — viņš teica. — Tev nav citas izejas, Džek.

Aklais vīrs noliecās pret to, un viņa resnā, apaļā seja drudžaini raustījās.

— Un kaut man būtu jāmirst, — viņš sāka. Tad Džons Dīrborns pacēla revolveri, lēni un apdomīgi nomērķēja. Atskanēja trīs šāvieni viens pēc otra, gandrīz vienā saplūstot, un milzīgais muskuļu kalns sagrīļojās uz priekšu, atpakaļ, tad bez dzīvības sabruka pie rakstāmgalda zemē. Aklā Džeka stunda bija situsi.

38.

Dīrborns iebāza revolveri kabatā, aizslēdza durvis un izgāja laukā. Mazais, vecais vīrs, kas izpildīja vārtu sarga lomu, stāvēja ar atvērtu muti priekšnamā.

—  Kas noticis? — viņš strauji sauca. — Kas šāva?

—  Pasteidzies, atved policiju, — Džons Dīrborns mierīgi atbildēja. — Te kāds nošauts.

—  Ak, Dievs, — vecais vīrs čukstēja.

—  Ielas galā stāv divi kārtībnieki, pasteidzies, — Dīrborns asi teica un klausījās aizejošo soļu troksnī.

Dīrborns nogaidīja kādu brīdi, tad iegāja priekšnamā un aizslēdza durvis. Klausīdamies viņš stāvēja aiz tām. Pēc tam viņš dzirdēja steidzīgus soļus, pazina divus kārtībniekus; dzirdēja, kā tie skrēja pa koridoru. Dažu garāmgājēju čaloņa skāra viņa ausis. Tad viņš atvēra durvis. Viens kārtībnieks noliecās pie aklā Džeka.

—  Tas viņš ir, — tas teica. — Džim, izdzen visus ļaudis no mājas un paliec pie durvīm kā sargs, kamēr atnāk inspektors. Dod labāk trauksmes signālu.

Kārtībnieka spalgā svilpe atskanēja Lisoma ielā, un nedaudzie ziņkārīgie, kurus dzina ārā no koridora, palika pie durvīm stāvot,

—  Kas te notiek? — Dīrborns jautāja.

Ierēdnis vēlīgi pasmaidīja.

—  Paklausiet, pastnieka kungs, — viņš teica. — Ejiet prom no šejienes un aizvāciet arī savas vēstules.

Džons Dīrborns uzmeta somu uz pleciem.

Viņš bija izvēlējies pastnieka tērpu — tā bija labākā maska — un atstāja namu dažas minūtes pirms Larija ierašanās. Detektīvs steidzās runāt ar Džonu Dīrbornu, un roku dzelzis viņa kabatā bija domātas taisni šim kungam.

Larijs ieraudzīja ziņkārīgo pūli pie durvīm un juta, ka tur noticis kaut kas neparasts. Viņš iegāja darba istabā un klusēdams nolūkojās sava naidnieka ķermenī. Aklais Džeksbija miris vienā mirklī. Ņe sekundi viņš nebija jutis, kas to nogalina, nebija jutis sava kuriga nodevību.

—  Slepkava būs paslēpies tepat migā, ser, — ierēdnis teica. — Mazais vīrs pie durvīm dzirdējis šāvienus, un viņa priekšnieks to aizsūtījis pēc policijas. Mēs abi kopā atnācām šurp, mans biedrs un

es.

—  Vai izeja kādu bridi palika neapsargāta? — Larijs jautāja.

—  Tikai kādu mirkli, ser, — vīrs atbildēja. — Mēs reizē ienācām namā. '

— Un tanī acumirklī mūsu draugs ir aizbēdzis, — Larijs teica. — Es domāju, ka nav nozīmes meklēt.

Larijs bija ieradies reizē ar ierēdņiem, kuru uzdevums bija apcietināt Dīrbornu; viņu rūpīgā istabu apskate nekā jauna neatklāja.

Larijs aizbrauca uz pārvaldi runāt ar priekšnieku un pēc tam uzmeklēja Diānu.

—   Es jau dzirdēju jaunāko ziņu, — viņa teica. — Seržants Harvejs bija šeit. Vai tu domā, ka Dīrborns viņu nogalinājis?

—  Dīrborns ir Dāvids Džeds, — Larijs īsi atteica.

—  Doktora Džeda brālis? — viņa pārsteigta iesaucās — Bet viņš taču san miris.

Viiļkš pakratīja galvu.

—   Lieliskā apbedīšana bija ideāli inscenēta, un es esmu cieši pārliecināts, ka Dāvids gājis pat tik tālu, ka apgādājis zārkam vajadzīgo ķermeni. Viņš ir ārkārtīgi konsekvents kungs. Vai atceries, Levijs mums stāstīja, ka viņa brālis, glīta izskata cilvēks ar garu bārdu, kādu dienu pēkšņi pazudis? — Viņa pamāja ar galvu. — Tas ir tas vīrs, kuru mēs atradīsim Dāvida Džeda kapā.

—  Vai tad doktors Džeds arī ir… — viņa iesāka, bet nepabeidza teikumu. v

—  Doktors Džeds līdz kaklam sapinies šai lietā, —.Larijs teica, — Dīrborna lieta ātri izstāstāma. Dīrborns bija Džeda līdzdalībnieks; birojā bija kaut kas noticis — noziegums vai pat slepkavība, to bija izdarījis Dāvids, lai saņemtu apdrošināšanas summu, kas lai to zina, un kāds no ierēdņiem būs to dabūjis zināt. Tad tas piesavinājies lielu summu naudas, apmeties Monpeljē pilsētā un no turienes sācis šantažēt Dāvidu. Dāvids viņu uzmeklēja un nošāva. Acīmredzot tā nebija slepkavība ar iepriekšēju nodomu, jo Dāvids nav tas vīrs, kas ar savu pretinieku izrēķināsies uz ielas. Katrā ziņā viņš šāvis, un to redzējis Spožais Freds, kas pieskrēja laikus diezgan, lai dzirdētu no mirstošā lūpām viņa slepkavas vārdu. Tādam vīram kā Fredam tas nozīmē mūža maizi. Pēc iespējas drīz viņš aizbrauca, Londonā uzmeklēja Džedu un pateica tam savus noteikumus, ja Džeds gribētu, lai viņš klusē. Tad Džedam ienāca prātā, ka vislabāk būtu, ja Dāvids nomirtu; un Dāvids, atceries, bija glīts vīrietis ar kuplu bārdu. Levija brālis bija vienīgais viņa palīgs un paziņa, kas ārēji līdzinājās Dāvidam, un tādēļ viņi to bez liēkām ceremonijām noslepkavoja un apraka Dāvida Džeda vietā. Tai pašā reizē viņi saņēma arī no dzīvības apdrošināšanas biedrības lielu summu par Dāvida nāvi. Šo plānu viņi laikam jau ilgāku laiku bija apsvēruši, jo mēnesi pirms Dāvida nāves doktors Džeds nopirka Toda patversmi. Vismazāk tā bija labdarības iestāde, vairāk gan komerciāls uzņēmums, jo Toda patversme pamazām izvērtās par turīgāko nabagu patvērumu, kuru uzmeklēja Londonas aklie nabagi. Tur bija arī "Tumšo ac u" galvenais miteklis, un tur Dāvids dabūja ari sīkas ziņas par Todu.

Patversmi nopirka, un kādu dienu pēc Dāvida "nāves" uzpeldē"ja patversmes priekšnieks Džons Dīrborns. Skaidrs ir tas fakts, ka viņš patiesi izdzina no mājām visus šaubīgos elementus un ieveda dažas pārmaiņas organizācijā, bet viņš to darīja vienīgi tādēļ, lai izklīdinātu ļaunās baumas par Toda patversmi un sagādātu tai atkal labu slavu. Kad veļas mazgātava izsludināja konkursu, Džeds nopirka gruntsgabalu, un Dāvids kopā ar savu bandu izdarīja vajadzīgos būvdarbus un pārlabojumus. Jāpiezīmē, ka Dāvids ir arhitekts, un māja, kurā dzīvo viņa brālis, ir viņa celta. Mēs zinām, ka viņš nodarbinājis ārzemju strādniekus un ka māja celta sevišķiem nolūkiem, — Larijs nopietnā balsī teica.

Kad bija iegūts veļas mazgātavas būvlaukums, "Tumšās acis" atkal apmetās vecā vietā Lisoma ielā, nāca un gīya līdzi aklajiem, kas tos nevarēja redzēt un nekā nezināja par viņu dzīvi.

— Kas tagad notiks ar doktoru Džedu? — viņa jautāja.

—Es viņu apcietināšu,—Larijs atbildēja,—un apcietināšu viņu tai pašā vietā, kur pazudis tavs tēvs, — slavenajā ložā A Makridija teātrī.

—  Vai tad viņš tur sastopams? — viņa izbrīnējusies jautāja.

Viņš pamāja ar galvu.

—  Gandrīz ik vakarus, — Larijs mierīgi atbildēja.

—  Bet kādēļ tu viņu neapcietini tūlīt?

— Tādēļ, ka ložas noslēpums vēl nav uzminēts, — Larijs teica, — bet es ticu, ka drīz tikšu galā!

Tanī pašā vakarā astoņos Larijs iegāja Makridija teātra'vestibilā.

—  Jūs meklējat doktoru Džedu, ser? — ložu slēdzējs jautāja. — Jā, viņš ir ložā A. Vai viņš jūs gaida?

Larijs pamāja ar galvu. Seržants Harvejs gribēja iet līdzi, bet Larijs no viņa atsveicinājās.

—  Labāk iešu viens.

Viņš ātri nokāpa lejā, brīdi pastāvēja A ložas priekšā, pagrieza durvju tvertni un iegāja iekšā.

Dr. Džeda skatiens bija vērsts uz skatuvi. Detektīvs apstājās un gribēja to uzrunāt, kad pēkšņi kaut kas silts un mīksts noslīdēja viņam uz galvas. Likās, tas bija ar vilnu pildīts maiss, piesātināts kādām ķīmiskām vielām, kas tam aizrāva elpu un brīdi it kā paralizēja. Tad viņš sajuta, ka virve cieši sažņaudzas ap kaklu. Viņš izvilka revolveri, bet, pirms viņš to paguva izlietot, ass sitiens ķēra viņa roku, un ar sāpju kliedzienu, kuru vilnas maiss apslāpēja, viņš izlaida ieroci no rokas. Katrs elpas vilciens viņu slāpēja, viņš mežoiffģi sita rokām, tad kāds no muguras puses saķēra viņa rokas un to nogāza zemē. Viņš neskaidri dzirdēja Dīrborna balsi.

.— Pulverizatoru, Pēter!

Kādas caurules gals cieši piespiedās pie viņa zoda, un viņš sajuta, ka degunā iešļāc kodīgu, reibinošu šķidrumu. Viņš mēģināja vēlreiz atbrīvoties no žņaudzēja rokām, bet smags ceļgals spieda viņa muguru un Larijs zaudēja samaņu.

—  Tu patiesi esi ģēnijs, Dāvid, — doktors Džeds dziļā izbrīnā sacīja. — Uz sekundi aprēķināts un spīdoši izvests! Lieliski, mīļais zēn, lieliski!

—  Attaisi durvis un paskaties, Pēter, — Dāvids teica, un doktors paklausīja.

Koridors bija tukšs. Iepretim ložas A durvīm pie sienas karājās aizkars, un aiz tā nozuda doktors Džeds. Ieplūda svaiga gaisa straume, atvērās papildu izeja, kas veda sētā, kur stāvēja auto.

Pēc minūtes Dāvids pacēla detektīvu—tik viegli, itkā tas turētu savās rokās bērnu, ielika to limuzīnā un pats apsēdās pie stūres.

Drīz viņš piebrauca pie Čelzija nama un pagrieza auto cieši pie vārtiem. Smago vārtu apakšā bija divi apaļi caurumi, un tajos atdūrās auto priekšgala dzelzs stieņi. Viegls troksnis, un vārti atvērās. Auto iebrauca sētā, un, kad riteņi gāja pāri metāla platformai, tie atkal aši aizvērās.

Pret durvīm, kas izskatījās kā logs, Dāvids Džeds pieturēja, atvēra tās un ienesa Lariju iekšā. Kāpnes, kas veda pagrabā, bija apgaismotas un durvis atvērtas.

Viņš nometa detektīvu uz gultas, paņēma kāju važas un aplika riņķi ap Larija potītēm. Un tikai pēc tam viņš noņēma smago ādas maisu no Larija galvas. Maiss stipri oda pēc formalhiadīna, un Džeds to iemeta mazgājamā istabā.

Larija seja bija purpursarkana, viņš izskatījās kā nožņaugts, bet, kad viņu skāra nakts vēsma, tas sāka lēnām un smagi elpot. Dāvids noliecās pār viņu, aptaustīja tam pulsu, pavilka acu plakstiņus uz augšu un pasmaidīja.

Viņš klusi izgāja laukā, aizslēdza aiz sevis abas durvis un apstājās uz pirmajām kāpnēm, lai ietu telpā, kuru seržants Harvejs bija nosaucis par "mašīnu zāli". Viņi nospieda elektrības pogu un ventilators sāka ķlusi sīkt.

Dāvids atgriezās sētā, bet uzkavējās tikai tik ilgi, kamēr aizslēdza durvis. Viņš nedrīkstēja zaudēt ne mirkli. Motors vēl darbojās; viņš apsēdās pie stūres un lika mašīnai lēnām kāpties atpakaļ. Kad riteņi bij sasnieguši šauro platformu, vārti atvērās. Taisni divas sekundēs viņi palika vaļā, tad automātiski aizvērās ciet.

Viņi ātri aizbrauca pilsētā, šoreiz uz ziemeļu pusi, un apturēja pie Larija Holta dzīvokļa.

39.

Diāna jau pirms sulaiņa ierašanās bija pārnākusi mājās, dīvaini, ka viņa šinīs pāris dienās bija pieradusi uzskatīt Larija dzīvokli kā savu māju. Darbs bija pabeigts, atlika vienīgi neizbēgamā nepieciešamība noziedznieku apcietināt. Katru brīdi viņa cerēja, ka atskanēs telefona zvans un viņa dzirdēs Larija balsi, kas tai ziņos, ka abi brāļi atrodas aiz atslēgas

Grāmata gulēja viņas klēpī, bet viņa nelasīja. Viņas biedrene un kopēja sēdēja istabā un šuva. Sannijs stāvēja ārpus durvīm un sarunājās ar Luizi, meiteni, kas apkalpoja liftu.

Diāna sēdēja pieliektu galvu, vaigu rokā atspiedusi, un viņas domas klīda rožainā nākotnē, traģiskā pagātne bij aizmirsta. Reiz viņa piecēlās un iegāja Sannija istabā, kur sieviete, kuru tā bija saukusi par krustmāti, mierīgi gulēja, un, domājot par sieviešu ierašanos Larija vecpuiša dzīvoklī, viņa smaidot atgriezās dzīvojamā istabā.

Viņa bija tikko paņēmusi grāmatu, kad Sannijs pieklauvēja un ienāca istabā.

—Jums vēstule, mis, — viņš teica un pasniedza to jaunavai. Tas bija Larija rokraksts. Viņa atplēsa aploksni un lasīja:

"Mīā Diāna! Noticis dīvains pārpratums. Doktors Džeds sniedza pārsteidzošupaskaidrojumupartava tēva nāvi. Aizsūtu tev auto un, lūdzu, atbrauc tūlīt Dr. Džeda mājā, Čelzijā. Larijs."

Uz vēstules loksnes bija tā pati adrese. Larijs laikam rakstījis no Džeda mājas.

—  Vai atbilde vajadzīga, mis? — Sannijs jautāja.

—  Jā, pasakiet šoferim, ka es tūlīt iešu.

—  Vai jūs arī iziesiet, mis? — Sannijs vilcinādamies jautāja.

—  Jā, es uzmeklēšu misteru Holtu, — viņa smaidot atbildēja.

—  Vai vēlaties, lai es jūs pavadu, mis? Kungam nepatīk, ka jūs izejat"viena.

—''Es domāju, ka šovakar jums nav jārūpējas, Sannij, —jaunava laipni atteica. — Pateicos par jūsu laipnību.

Viņa steidzīgi apģērbās un nokāpa lejā. Limuzīns stāvēja durvju priekšā, un šoferis pieklājīgi sveicināja.

—  Mis Vorda? — viņš jautāja. — Mani sūtīja Dr. Džeds. Viņa balss skanēja aizsmakusi, it kā būtu saaukstējies.

—  Jā, esmu mis Vorda, — viņa atbildēja un iekāpa limuzīnā.

Auto apstājās pie tumšas, drūmas mājas.

—  Vai tā ir doktora Džeda māja? — viņa jautāja.

—  Jā, mis, — vīrs atbildēja. — Lūdzu, ejiet pa kāpnēm augšā un piezvaniet. Sulainis jūs ievedīs.

Doktors Džeds, jautri smaidot, atvēra durvis un aicināja Diānu greznā salonā.

—   Cerams, jums nebūs nekas pretim šeit uzgaidīt dažus acumirkļus, mis Stjuart? — viņš laipni teica.

Vārds skanēja tik sveši un neparasti, ka tai bija jāsmejas.

—  Man liekas, jūs vēl neesat pieradusi, ka jūs uzrunā šai vārdā? — doktors teica. — Es iešu augšā uzmeklēt mūsu draugu un novedīšu to lejā. Lūdzu, pacietieties dažus acumirkļus. Mūsu apspriede vēl nav beigusies.

Viņa pamāja ar galvu un apsēdās lielā atzveltnes krēslā. Pagāja desmit minūtes, divdesmit minūtes, pagāja veselas četrdesmit minūtes. Nekas nekustējās lielajā namā, neviens nenāca. Pulkstenis virs kamīna klusi nosita.

—  Desmit! — viņa pārsteigta noteica. Diezin, kas viņu tik ilgi kavē?

Bet viņai nebija ne mazākās rūpes, viņa nešaubījās ne acumirkli, ka Larijs ir šai namā.

Istaba bija grezna un tik brīnišķīgi iekārtota, kādu Diāna savā mūžā vēl nebija redzējusi. Viņa sēdēja pie liela, atvērta kamīna, kur sprēgāja maza uguns, jo nakts bija vēsa, un apskatīja gleznas, gobelēnus, burvīgos aizkarus un mākslinieciskos sienas izklājumus. Istabā nebija nevienas lietas, kas nebūtu izmeklēta ar sevišķu rūpību un gaumi.

Viņa ērti sēdēja savā lielā krēsl ā un šķirstīja ilustrētu laikrakstu. Viņas skatiens atgriezās pie kamīna uguns un viņas domas — pie Larija. Viņa sāka arvien vairāk brīnēties, kādēļ viņš tik ilgi kavējas. Atkal viņa pavērās pulkstenī. Pusvienpadsmit! Viņa nolika žurnālu sāņus un sāka nemierīgi staigāt pa krāšņo telpu. Tad viņa dzirdēja durvju tvertnes troksni, un doktors Džeds ienāca istabā.

—  Ceru, ka jūs pārāk negarlaikojaties, — viņš teica. —Viņš tūlīt nāks.

Ne brīdi viņa nešaubījās, ka tas, pa ko runāja doktors, bija Larijs Holts.

—  Es sāku jau uztraukties, — viņa smaidīdama teica. — Bet kas par brīnišķu istabu!

—  Jā, — viņš vienaldzīgi atteica, — bet vēlāk mēs jums rādīsim kādu salonu, pret kuru šis pilnīgi nobāl.

—  Tur jau viņš ir, — doktors teica; bet ienācējs nebija Larijs. Ar baiļu kliedzienu uz lūpām viņa uzlēca kājās.

Tas bija Džons Dīrborns. Aklā maska bija nozudusi, tāpat arī brilles, un viņa skaidrās acis novēroja to, ironiski smīnot.

—  Kur ir misters Holts? — viņa jautāja.

Dīrborns klusi smējās.

—   Jūs droši vien vēlēsieties kaut ko iebaudīt, — viņš'teica, pabīdīja sāņus netālu no kamīna paneli un izvilka sudraba paplāti, kur bija sagatavotas vakariņas vienai personai.

—  Mēs tik vēlu vairs neēdam, — viņš nolika paplāti uz galda. Diānas seja sastinga līķa bālumā. Viņa bija nāves briesmās, bet

viņas balss nedrebēja.

—  Kur ir misters Holts? — viņa no jauna jautāja.

—   Misters Holts ir laimīgs un apmierināts. — Šoreiz viņai atbildēja doktors. — Jūs viņu vēlāk redzēsiet.

Mīklainie vārdi un savādais tonis viņu biedēja. Diāna piec ēlās un paņēma savu sagšu.

—   Es domāju, doktor Džed, ka es nevaru šeit ilgāk palikt, ja misters Holts nav te, — viņa griezās pie laipnā kunga. — Vai jūs nevarētu mani pavadīt uz mājām?

Doktors neatbildēja. Viņš atvilka japāņu galdiņa atvilktni un izņēma paku papīru, kurus tas ar tīksmīgu smaidu sniedza Dīrbornam.

—Jūs pavadīsiet interesantu stundu, misStjuarte,—viņš teica.

—   Patiesi, Dāvid, tas ir jauki. Es domāju, tu būsi šovakar pārāk noguris.

Jaunava lūkojās no viena uz otru un negribēja ticēt savām ausīm. Doktors Džeds, kas līdz šim pret viņu bija izturējies ar tādu laipn ibij, kasjau līdzinājās padevībai, nepiegrieza ne mazāko vērību viņas vārdiem.

—  Liekas, jūs nedzirdējāt, ko es teicu, doktor Džed, — viņa ar uzsvaru sacīja. — Es vēlos, ka jūs mani aizvedat uz manām — mistera Holta mājām.

—  Viņa rūpējas pa savu garderobi, — doktors klusi teica savam brālim. —Tu taču parūpēsies, ka to atsūta šurp, Dāvid?

—  Atsūta šurp? — viņa izdvesa. — Ko jūs gribat teikt? Dāvids Džeds — viņa vairs neturēja to par "Dīrbornu" — bija

apsēdies krēslā, no kura Diāna piecēlās un šķirstīja savu manuskriptu.

—  Man liekas, būtu labāk, ja jūs kaut ko ieēstu. Jūs droši vien esat izsalkusi.

—   Es šeit nekā neēdīšu, kamēr nezināšu, ko jūs domājat, runājot par manas garderobes atsūtīšanu šurp, — viņa uzbudināta teic a.

—  Tādā gadījumā es iešu viena pati mājā.

—  Mīļā jaunkundz, — doktors uzlika savu lielo roku viņai uz plec a, lūdzu, netrauc ējiet Dāvidu. Viņš jums nolasļs kādu no saviem skaistākajiem sacerējumiem. Vai jūs arī zināt, ka Dāvids ir lielākais dramatiķis pasaulē, ka viņa lugas ir modernās drāmas pēdējais sasniegums, ka viņa spējas līdzinās, nē, daudz pārākas par Šekspīra ģēniju?

Dāvids pacēla acis pret brāli, un viņu skatieni sastapās.

Viņš runāja tik nopietni, ar tik nesatricināmu pārliecību, ka Diānai acumirklī nebija ko teikt. Tad viņa iesaucās:

—  Tagad es neklausīšos teātra lugas, lai cik labas tās nebūtu. — Viņai vajadzēja saņemt visus spēkus, apzinoties savu neapskaužamo stāvokli.

—  Es šaubos, vai viņa varēs vēl šovakar braukt uz mājām, — doktors gandrīz līdzjūtīgi noteic a. — Varbūt rīt, kad tu būsi ar viņu salaulājies.

Viņš runāja lēnām, gandrīz lūdzoši, un viņa vārdos skanēja jautājums.

—   Es viņu neprecēšu, — vīrs, kas dēvējās par Dīrbornu, asi noteica. — Es domāju, šo jautājumu mēs esam jau pārrunājuši un nokārtojuši! Džeks ir miris, bet ir vēl citi. Galu galā ir vienalga, kas viņu apprec.

Diāna bija mēma aiz dusmām un bailēm. Viņi lēma par viņas precēšanos ar vienu no abiem, un katrs mēģināja otru pierunāt uz šīm precībām, tur nebija, ko teikt. Beidzot viņa, dusmās drebēdama, iesaucās:— Man nenāk ne prātā precēt kādu nojums. Esmu saderinājusies ar Lariju Holtu.

Abi vīri palūkojās viņā, un doktora tuklajā, apaļajā sejā bija lasāma dziļa līdzjūtība.

—  Tā tiešām ir nelaime, — viņš teica. — Lieta būtu tik viegli nokārtojama, ja misters Holts būtu mūsu pusē. Diemžēl mēs esam, kaut viņš miesīgi arī ir šeit, garīgi šķirti uz veselu mūžību.

—  Miesīgi šeit? — viņa drebēdama atkārtoja. Tagad viņa saprata, ka vēstule bija viltota, un vienīgā cerība bija apziņa, ka Larijs pamanīs viņas prombūtni un tai sekos.

Abi brāļi jautājot uzlūkoja viens otru; beidzot Dīrborns piecēlās un ar rezignētu nopūtu nolika savus manuskriptus. Viņš aicināja to līdzi un gāja uz istabas otru galu, kur tas atvēra apslēptās durvis.

Viņa sekoja tam ar augošām bailēm mazā, pilnīgi tukšā telpā.

Zem sevis viņa dzirdēja klusu, dobju sanēšanu un juta, ka grida zem viņas kājām trīcēja. Tad Dāvids apstājās, noliecās līdz grīdai un atvēra mazu, četrstūrainu lūku, ne vairāk kā četrdesmit centimetrus platu. Zem tās bija stikla logs, un, kad viņas acis bija apradušas ar neparasto perspektīvu, tā ieraudzīja zem sevis pagrabam līdzīgu telpu, kas acīmredzot bija apgaismota no griestu puses.

Viņa neievēroja istabas īpatnības, jo viņas skatiens vērsās pret kādu cilvēku, kas sēdēja uz gultas malas un apsēja ar mutautiņu rokas ievainojumu. Sākumā viņa to nepazina. Bet tad viņš pavērās augšup; ja viņš arī nevarēja redzēt cilvēkus, kas noliecās pār lūku, tomēr viņš bija dzirdējis.viru un soļu troksni.

Viņa paskatījās un spalgi iekliedzās. Lejā sēdēja Larijs Holts, un viņa kājas bija sakaltas važās.

40.

Dīrborns apskāva viņas vidukli un ievilka no "novērošanas istabas" salonā. Kad viņš to atlaida vaļā, Diānas ceļgali sagrīļojās un viņa pakrita.

—  Viss jānokārto pieklājīgā veidā, — Džeds nopietni teica. — Mēs nedrīkstam pieļaut rupjas, brutālas scēnas. Tie taču ir arī tavi ieskati, brāli?

—> Gluži pareizi, mīļais, — Dāvids Džeds atbildēja.

Diāna drebot atspiedās rokās un lūkojās "Dāvidā.

—  Ko jūs gribat viņam darīt? — viņa satraukta iesaucās.

Abi brāļi atkal saskatījās.

—  Pastāsti taču viņai, — Dāvids laipni teica.

Doktors Džeds purināja galvu.

—   Man liekas, būtu labāk, ja tu viņai to pateiktu, — viņš atbildēja.—Tādos gadījumos tu esi vienmēr ļoti smalkjūtīgs,—viņš piebilda, — un nepiemirsti, ka viņa ir tava sieva.

Dāvids bija apsēdies un stingušu seju raudzījās pār krēsla atzveltni Diānā.

—  Kad es būšu nobeidzis savu priekšlasījumu, — tas teica, — es viņu noslīcināšu.

Viņa šausmās uzlēca kājās.

—  Žēlīgais Dievs, — viņa čukstēja, grūti elpodama.

Viņa zibens ātrumā aptvēra īstenību. Abi bija ārprātīgi! Viņa kāpās atpakaļ, tālāk un tālāk, kamēr plec i atdūrās pret sienu. Tie bij viņas tēva slepkavas! Viņai likās, ka tā zaudē prātu, un viņa drudžaini spieda savu pirkstu nagus miesā, lai cīnītos ar tuvo ģīboni. Ārprātīgi! Un neviens visā pasaulē to nenojauta!

—  Vai varu sākt lasīt? — Dāvids mierīgi jautāja.

—  Jā, jā, lūdzu, lasiet, — viņa ātri atteica.

Beiguši lasīšanu, viņi gribēja Lariju nogalināt.

Tās bij vienīgās domas, kas to plosīja, kad viņa pagrieza seju pretim šim vīrietim. Fanātiskā psihopāta pašmīlība jutās glaimota, un vina uztraukums izpaudās vārdu plūdumā, kādā tas nolasīja sava manuskripta pirmās lapas puses.

Tad viņa valoda palika mierīgāka, un neizprotamā kārtā jaunava saprata, ka viņš spēja šiem sausiem, tukšiem vārdiem piešķirt skaistumu, kādu var ieraudzīt tikai viņa slimās smadzenes, un pūlējās arī viņai to izskaidrot.

Doktors bija noslīdējis no krēsla un sakrustotām kājām sēdēja uz lāčādas pie kamīna. Viņš bija salicis rokas un platām acīm bijībā lūkojās uz savu brāli. Un te jaunava .novēroja vēl ko citu. Šīs rindas, kas Dāvidam izlikās tik brīnišķīgas, sajūsmināja arī otru brāli, un, kad viņš reizēm pašapzinīgi pārtrauca lasīšanu, lai noklausītos atzinību, doktors bija pirmais viņa cildinātas.

—   Lieliski, lieliski! Vai viņš nav ģēnijs, mis Stjuarte? — Stefens jautāja.

Viņa ātri paskatījās Dāvidā, cerēja to ieraudzīt apjukušu, tādu uzslavu dzirdot, bet viņš taisns kā svece sēdēja savā krēslā, pašapmierināto smaidu uz lūpām, un vēlīgi skatījās apkārt. Un viņi abi gribēja izdarīt slepkavību! Cik daudz ļaužu gan nav nogalināti šai drausmīgā mājā, — Diāna domāja neklusināmā izbrīnā. Vai viņi abi arvien sēdējuši šai vietā, kamēr viņu upuri izcīnīja nāves cīņu, — viens lasot un otrs klausoties banālās frāzes?

—  Tas nav mans labākais darbs, — Dāvids teica, it kā nolasījis viņas domas. — Viņš jums, protams, patīk?

—  Ļoti, —jaunava klusu atbildēja. — Lūdzu, lasiet tālāk.

Viņa cerēja, ka varēs tādā kārtā nodarbināt tos visu nakti. Droši

policija meklēs Lariju, un varbūt kādam ierēdnim bija zināms nams Čelzijā. Bet šīs cerības izgaisa, un viņas sirds mitējās pukstēt, kad

Dāvids aizvēra manuskriptu un rūpīgi to nolika uz galda sev līdzās.

—  Brāl; — viņš iesāka, — es domāju…

Doktors pamāja ar galvu.

—  Un vai tas nebūtu skaists darbs, manas, mūsu visu nebeidzamas laimes cienīgs sākums, ja šī daiļā roka… — viņš saķēra Diānas nevarīgo roku — un atkal nepabeidza teikumu.

Viņš izvilka no kabatas atslēgu saini, atslēgas, kuras Spožais Freds tik rūpīgi bija pakaļdarinājis, un gāja uz durvīm, pa kurām jaunava bija ienākusi. Viņš klusu smaidīja, kad iebāza atslēgas caurumā, un durvis lēni atvērās.

—   Vai nevēlaties nākt līdzi, mīļais bērns? — Viņa vilcinājās acumirkli, tad saņēma drosmi un sekoja tam pa trepēm lejā pagrabā. Kāpņu galā bija otras durvis. Viņš atvēra tās, uzgrieza elektrību, un viņa ieraudzīja telpu ar dažādām mašīnām.

—  Jums būs tas gods mūsu draugu — mēs viņu nemaz neapsūdzam — misteru Holtu atpestīt.

—   Atpestīt? — viņa aizsmakusi jautāja. — Vai jūs tiešām tā domājat?

Viņa neziņā stāvēja durvju priekšā; viņas roka balstījās uz lielas sviras.

—  Kādēļ tad jūs neatverat durvis un nelaižat viņu ārā? — Diāna jautāja.

—  Svira atvērs durvis un viņu atpestīs. Nedomājiet, mīļā, ka es jūs piekrāpšu tādā brīdī.

Tas bija doktors, kas maigā balsī izteica šos vārdus, un viņa vairs nekavējās. Viņa nevarēja saprast patiesību, ka šiem cilvēkiem meli un krāpšana bija kā dienišķa maize. Viņa atvilka sviru, kas padevās vieglāk, nekā viņa domāja, un paskatījās durvīs.

—  Iesim viņam pretim, —doktors teica un aplika roku viņai ap pleciem.

Viņa nodrebēja, bet nemēģināja atstumt doktora roku, un tā viņš to veda pa kāpnēm augšup, atpakaļ salonā, aizslēdzot durvis aiz sevis.

Tad, pirms viņa saprata doktora nolūkus un paspēja tiem pretoties, viņš sažņaudza viņas plecus dzelžainiem pirkstiem un piespieda to sev cieši klāt.

—  Mana sieva, brāl, — Dāvids teica.

—  Bez šaubām, tava sieva, — doktors atbildēja, —jo daiļākais un labākais pasaulē pieder tev, mans mīļais.

Diāna izbailēs sastinga un nespēja ne pakustēties. Kādēļ Larijs nenāca? Tikpat pēkšņi, kā sagrābis, doktors palaida viņu vaļā un ielika viņas vēso roku savējā.

— Apsēdies tuvu pie uguns, sieva, —viņš teica. — Gribu nobeigt sava lielā darba trešo cēlienu, un pa to laiku misters Holts jau būs beidzis dzīvot.

41.

Atspiedis galvu rokās, Larijs sēdēja kamerā uz dzelzs gultas malas. Viņš bija paredzējis šīs nakts noslēpumam dažādus atrisinājumus, bet nekad nebija iedomājies, ka sēdēs kā žurka slazdā un ložas mīkla atrisināsies tik pārsteidzošā veidā. Tad tas bija Gordona Stjuarta nāves izskaidrojums! Arī Stjuarts bija saņēmis Džeda ielūgumu un viņa ložā saticis briesmīgo Dīrbornu. Viņu apreibināja,un tad Džons Dīrborns savās spēcīgās rokās iznesa to caur papildu izeju automobilī un atveda nāves namā.

Atceroties Diānu, kas omulīgi sēdēja mājās, viņš pasmaidīja un brīnējās, ko gan tā domātu un justu, ja zinātu, kur viņš atrodas. Visi ieroči viņam bija atņemti, lai gan tas nedarīja Larijam lielas raizes. Viņš piecēlās no gultas un sāka staigāt pa istabu, bet važas bija tik smagas, ka viņam kāda daļa no tām bija jānes rokās. Viņš uzmeta ātru skatienu melnajiem caurumiem sienā tieši virs grīdas… No turienes nāks briesmas. Šīs šausmu telpas iekārta bija labi pārdomāta. Nekāds kliedziens pēc palīdzības, neviens sauciens, ne troksnis neizlauztos caur šiem biezajiem mūriem. Apgaismošana no griestiem plūda caur biezu, smagu stikla lodi un atgādināja stikla logu gaismu kuģa klājā.

Viņš gribēja izpētīt ķēdes garumu, jo cerēja, ka laika vēl diezgan. Dīrborns droši vien tagad būs mājās. Viņš dzirdēja lūku aizkrītam, bet nevarēja nekā redzēt. Nogaidījis vēl pusstundu, viņš nobīdīja sāņus lielo akmens bluķi, pie kura ķēde bija piestiprināta. Pirms viņa acis ieraudzīja ūdensdrošo maisu, kuru tas savā rīta apciemojumā bija noslēpis zem akmens, pēkšņi nodzisa uguns.

Larijs šo varbūtību nebija iedomājies; viņam pēkšņi aizrāvās elpa. Maiss bija savā vietā, viņa pirksti to sataustīja, viņš izvilka to un meklēja vajadzīgās atslēgas. Ja ugunis būtu degušas, tam nebūtu bijis grūti atrast pareizo atslēgu, kas slēdza važas, bet tumsā viņš izmēģināja trīs atslēgas, un neviena nederēja bronzas riņķa šaurajā caurumā.

Klusa, burbuļojoša skaņa kā ūdens čaloņa, kas līst no pudeles… auksta vēsma skāra viņa kājas. Viņš mēģināja citu atslēgu, bet arī tā nederēja. Vēl ļaunāk… tā iespiedās atslēgas caurumā un nenāca vairs laukā.

Viņš dzirdēja ūdens čaloņu, kas pa maziem caurumiem plūda no sienas… vienmuļu ūdensvada troksni. Viņš raustīja atslēgu, lielas sviedru lāses viņam lija pār vaigiem, un beidzot — viņš atviegloti uzelpoja — atslēga padevās. Ūdens jau apklāja viņa kājas un cēlās milzīgā ātrumā.

Atlika vēl viena atslēga; pārējās bija par lielu šim nolūkam. Viņš izvilka to, bet atslēgas zobi ieķērās maisa saitē, kas atslēgas saturēja. Atpestošā atslēga iekrita ūdenī. Viņš taustīja un meklēja… tā bija pazudusi. Atkal un atkal viņa pirksti grima burbuļojošā ūdenī, steidzīgi taustot cieto cementa grīdu. Beidzot, līksmi iesaukdamies, viņš to atrada, ar pūlēm pacēla kāju uz augšu un ielika atslēgu šaurajā caurumā. Tā apgriezās. Kāju važas atvērās — viņš bija brīvs.

Vēl divas durvis atradās starp viņu un glābiņu, un viņš zināja, ka dēļ pastāvīgi augošā ūdens spiediena viņu sagaida darbs, kas prasīs visus viņa spēkus. Ūdens jau sniedzās tam līdz gurniem. Ar lieUfm pūlēm viņš izbrida pa šauro eju abas kāpnes uz augšu un cieši turēja zobos ūdensdrošo maisu. Atslēga viegli slēdza, bet durvīm nebija kliņķa, un ar katru brīdi ūdens spiediens pastiprinājās pret durvīm. Viņš sakoda zobus, ievilka dziļi elpu un vilka ar visu spēku lēnām… vienmērīgi.

42.

Diāna dzirdēja šausmīgos vārdus,bet acumirklī skaidri nesaprata viņu nozīmi.

— Pa to laiku misters Holts būs beidzis dzīvi.

Viņa pavēra lūpas, lai izkliegtu izmisumu, bet neviena skaņa nenāca no viņas kakla. Viņa bija Lariju nogalinājusi! Viņas pašas roka bija pacēlusi sviru, kas to nogremdēja! Tā Džeds teica. Viņa to noslīcinājusi — bet kā? Kad viņa pamazām sāka apjaust vārdu nozīmi, tā grīļodamās piegāja pie doktora, saķēra to aiz pleca, lai nepakristu. Viņa nedrīkstēja paģībt, viņa pati sev centās iestāstīt, ka viņa nekādā ziņā nedrīkst paģībt! Vajadzēja būt kādam ceļam, kā glābt Lariju. Izmisušu skatu viņa meklēja kādu ieroci, bet velti; pamazām tā apmierinājās. Šie cilvēki bija ārprātīgi, tādēļ vajadzēja tiem paklausīt. Bet laika bija maz.

Viņa izlikās, ka uzmanīgi klausās, bet viņas domas, viņas acis nemitīgi darbojās, un, kad Dāvids Džeds noliecās uz priekšu, tā pamanīja kādu priekšmetu, kas tai solīja glābiņu. Viņa svārki pašķīrās un atsedza laukumu balta krekla, pret kuru skaidri atspīdēja asas, melnas kontūras. Viņa vēlreiz paskatījās un pazina automātisku revolveri, ko Dāvids turēja padusē. Viņa atcerējās lasījusi nostāstus par slepkavām, kas tā nēsāja ieročus, lai tie būtu ērti sasniedzami. Varbūt arī Dāvids bija to lasījis!

Neinteresantas mīlestības scēnas vidū tā pēkšņi izstiepa savu roku un ķēra pēc ieroča. Ar vienu rāvienu viņa bija to izvilkusi un atkāpās dažus soļus atpakaļ. Mazais galdiņš, uz kura bija sakārtota viņas maltīte, ar troksni apgāzās.

—Ja jūs kustēsieties, es jūs nonāvēšu, — viņa aizelsusies sauca.

—  Atveriet tūliņ durvis un izlaižiet viņu laukā.

Abi vīri bija uzlēkuši kājās un pārsteigti raudzījās viņā…

—  Jūs —jūs pārtraucāt manu priekšlasījumu, — Dāvids drebošā balsī kliedza. Viņš neaptvēra draudošās briesmas.

— Atveriet durvis, — viņa sauca, — un atpestiet Lariju Holtu vai es jūs nošaušu.

Dāvids savilka pieri un uzlika roku uz kamīna marmora plates. Viņa redzēja, kā viņa pirksti nospieda pogu. Gaisma nodzisa, un viņa izšāva.

Šāviena troksnis viņu gandrīz apreibināja. Nākošā mirklī to sagrāba Dāvida stiprās rokas. Viņš nometa Diānu uz krēsla un nikni raudzījās viņā.

—  Jūs pārtraucāt manu priekšlasījumu, —viņš iesaucās raudulīgā balsī, un doktors Džeds nedroši paskatījās uz viņu un savu brāli.

—  Un tagad, — Dāvids saīdzis teica,—tagad es jūs vairs neprecēšu.

Viņa lielās rokas saķēra to ap viduci un piecēla kājās. Viņa acīs

bija asaras — ievainota lepnuma un pazemojuma asaras. Tad ar garā slimā pēkšņu kaprīzi viņš to atgrūda no sevis.

—  Es domāju, ka viņš tagad ir beigts, brāl,—viņš teica, griežoties pie doktora, un pēdējais ar atvieglotu nopūtu pamāja ar galvu.

—  Jā, viņš ir miris, — tas atbildēja. — Ūdens ceļas gandriz pusmetru stundā, ja nemaldos.

—  Stundā un piecdesmit sekundēs, — Dāvids paskaidroja.

—   Dieva dēļ, žēlojiet viņu, — jaunava aizsmakusi sauca. — Es jums došu visu, ko gribat, visu, ko vien vēlaties. Visu manu naudu, visu, kas man ir.

—   Es domāju, jums vajadzētu paskatīties, — Dāvids atteica, neievērojot Diānas lūgumu.

—  Tur taču tumšs, — doktors teica, galvu purinādams.

—  Protams. Kā varēju būt tāds nelga un to aizmirst! Mēs parasti vienmēr izdzēšam gaismu, — Dāvids teica. Viņa dusmas bija tikpat ātri pārgājušas, kā tās bija uznākušas. — Ūdens ļoti ātri ieplūst kamerā pa maziem caurumiem. Mēs to ievadām no nama jumta pagrabā. Zināt, mums augšā ir ļoti liels rezervuārs, — viņš turpināja, — cilvēks, kuru mēs noslīcinām, nevar kāpt augšup, jo kāju svars to tur pie zemes. Reiz vienam izdevās uzrāpties uz gultas — vai tu vēl to atceries?

—  Ļoti labi, — doktors atbildēja. — Mēs ielaidām kamerā ūdeni gandrīz trīs metru augstumā, pirms viņš mira.

Viņa sastingusi klausījās. Vai tas nebija šausmīgs sapnis, murgi, vai viņa beidzot nepamodīsies?

—  Un paiet ilgs laiks, kamēr ūdeni atkal izlaiž no pagraba. Tas bija ļoti nekorekts cilvēks. Viņš mums sagādāja daudz darba, — Dāvids turpināja, un pirmo reizi doktors to gādīgi uzlūkoja.

-— Mums vajadzēja izžāvēt gultu, — Dāvids stāstīja mierīgā balsī. — Vai tu redzēji, ka ķēde sarūsējusi, brāl? Tā nav kārtībā. Es to nevaru ciest.

Viņš pagriezās pret Diānu un domīgi pavērās viņā.

—  Mana sieva, — viņš klusā balsī teica, un viņa acīs iemirdzējās liesma, kas tai lika nodrebēt. —Mana sieva, — viņš vēlreiz teica un ar zvērisku izsaucienu vilka to sev klāt.

—  Jūs man esat vajadzīgs, Džed!

Viņš atgriezās. Kāds nedzirdot bija ienācis istabā — revolveris ienācēja rokā bija tieši pie Džeda sirds.

Tas bija Larijs Holts.

—   Nekustieties, — Larijs teica. — Pretošanās ir lieka — vai jūs dzirdat?

Bija dzirdams dobjš priekšnama durvju laušanas troksnis.

—  Policijas kārtībnieki… ir jau namā, — Larijs īsi teica.

Lēnām Dāvids atbīdīja jaunavu no sevis un nostājās pretim

ienācējam; viņa drūmo acu skatiens stindzis vērās Larijā. Holts neredzēja, ka vīrieša roka sakustējās — tas norisinājās zibeņa ātrumā. Vēsma skāra viņa vaigu, sienas klājums aiz muguras ar troksni sašķīda, un, jaunavai samaņu zaudējot, abi šāvieni saplūda vienā.

Dāvids Džeds, taisni saslējies gaisā, acumirkli grīļojās šurpu un turpu.

—  Mans lielais darbs, — viņš lauztā balsī teica. Tad viņš sabruka uz grīdas.

—   Dāvid, Dāvid! — doktors Džeds metās tam pāri. — Dāvid, nespēlē komēdiju! Es apgādāšu labākos aktierus tavai lugai. Es nevaru ciest, ka tu to dari! Tu mani biedē, Dāvid! Sakāt taču viņam, lai viņš beidz!

Lielais vīrs līķa bālumā lūdzoši uzlūkoja Lariju Holtu, kas kūpošu revolveri rokā vēroja abus vīrus.

—  Mister Holt, jums taču ir iespaids uz viņu, — doktors vaimanāja asarām acīs. — Lūdzu, sakiet viņam, lai viņš neizliekas. Sakiet, lūdzu. Es nevaru paciest, ka viņš to dara. Tas mani briesmīgi biedē. Reizēm viņš stundām ilgi spēlēja šinī istabā — dažas scēnas no sava brīnišķā darba. Palūdziet viņam nolasīt kaut ko jums priekšā, mister Holt. Dāvid! — Viņš purināja ķermeni, bet Dāvids bija brāļa balsij neaizsniedzams.

Tad doktors piecēlās, tuvojās Larijam un uzlika savu lielo roku uz tā pleca… kā sabaidīts bērns. Larijs bija tik satriekts pēc šā traģiskā notikuma, ka nevarēja izrunāt ne vārda. Šis lielais vīrs, kura saprātīgā galva bija izdomājusi tik daudz plānus, kas tik neizsakāmi daudz bija riskējis, šai brīdī bija kā mazs bērns.

Pēkšņi doktors pacēla galvu.

—  Man… žēl, — viņš klusi teica. — Nabaga zēns.

Viņš ilgu laiku cieši lūkojās Larijam Holtam acīs.

—   Holta kungs, esmu rīkojies ļoti bērnišķīgi, bet es esmu pie pilna prāta. Es apņemos visu atbildību par savu rīcību — un ari par sava brāļa darbiem. Es zinu gluži labi, ko esmu darījis.

Harvejs ieskrēja istabā, bet, ieraugot ainu, kas norisinājās viņa priekšā, viņš klusu apstājās. Larijs to piesauca ar mājienu.

—  Aizvediet viņu prom, — viņš sacīja.

—  Kaut mēs būtu varējuši jūs pārvarēt! — doktors Džeds teica, kad viņu aizveda.

Jaunava gulēja Larija skaujas un spieda galvu pie viņa pleca.

—  Tagad mēs esam mūsu grūtā ceļa galā, — viņa čukstēja, un viņš piekrītoši pamāja ar galvu. Kad tie iegāja priekšnamā, viens no policistiem griezās pie viņa.

—  Mēs apcietinājām sulaini, ser. Viņš bija ieslēgts mājas otrā daļā.

—  Tam nav nekāda sakara ar visu šo lietu, — Larijs teica. — Varat viņu mierīgi atlaist. Bez tam neesmu arī pūlējies viņu apcietināt.

Liels, kalsns vīrietis ienāca pa atlauztām durvīm, kas veda apkalpotāju telpā, un saķēra Diānas roku.

—  Jūs pārcietāt lielas šausmas, mis Stjuarte, — viņš teica. Viņa pazina policijas komisāru seru Hezonu un pūlējās pasmaidīt. — Mans auto ir uz ielas. Būtu labi, ja arī tu nāktu līdzi, Larij. Harvejs var nokārtot vajadzīgās formalitātes ar doktoru Džedu.

Viņi atgriezās Skotlendjardā. Visu ceļu Larijs brauca klusēdams. Viņš sēdēja jaunavai līdzās, turēja viņas roku savējā un īsi atbildēja komisāra jautājumiem.

Ttkai komisāra birojā viņš izteica skavas domas.

Džon, es ceru, ka tu valdības ziņojumā neapgalvosi, ka man šai lietā pieder visi nopelni.

Sers Džons viņu jautājoši uzlūkoja.

—  Protams, es to daru. Kas tad cits to būtu panācis?

Larijs uzlika roku jaunavai uz pleciem.

—  Te ir labākais detektīvs, kāds gadiem ilgi nav bijis Skotlendjardā, — viņš vienkārši teica.

Diāna smējās.

—  Kāds tu aplams, — viņa teica, — es tā esot! Kas tad patiesībā bija labākais detektīvs, kuru tu šai lietā varēji izvēlēties?

—  Tu, — viņš atbildēja.

Viņa purināja galvu.

227

—  Labākais detektīvs būtu bijis doktors Džeds, ja tu viņa pakalpojumus būtu pieņēmis. Viņš bija vislabākais, jo zināja vairāk par šo

177

lietu kā mēs visi; tam bija zināmi visi noslēpumi, kurus mums nācās atrisināt. Un es biju gandrīz tikpat izdevīgā stāvoklī kā viņš; es biju, tā sakot, drāmas dalībniece. Kad es dabūju zināt, ka esmu meklētā Klarisa Stjuarte, man nenācās grūti jūs maldināt. Jo, kad izrādījās, ka nabaga Emma — gandrīz izteicu "krustmāte" — nabaga Emma Vorda bijusi apkalpotāja, kas manu — manu tēvu redzējusi un lielā uztraukumā atstājusi vietu, man nebija ne mazāko šaubu, ka Stjuarts tiešām ir mans tēvs. Un, kad tas bija noteikti zināms, pārējo vairs nebija grūti atrisināt. Es zināju, ka banda metusi acis uz mani. Nē, Larij, tu tiešām esi darījis brīnumus.

Larijs smiedamies purināja galvu.

—  Galu galā nav arī no svara, — komisārs vēsi teica, — kam pienākas lauri.

—   Kā tā? — Larijs izbrīnējies jautāja.

—Ja tie paliek ģimenē, es domāju, — sers Džons īsi atbildēja, un jaunava nosarka.

—  Tur jums taisnība, ser Džon,—viņa teic a. — Bet tagad es viņu vedīšu mājās.

Dažas stundas vēlāk, kad viņa jau bija aizgājusi gulēt un Larijs ar savu iemīļoto pīpi sēdēja kamīna priekšā, Sannijs ar veļas kaudzi ienāca viņa istabā.

—  Divas jūsu apkaklītes nozudušas, ser.

—  Un cilvēks, kas valkā apkaklītes, arī būtu gandrīz pazudis, Sannij, — Larijs smiedamies teica. — Vai zināt, ko es pirmā kārtā domāju tai sasodītā alā? Vai jūs laikus saņemsiet ziņu, lai paziņotu rīta laikrakstiem abonementu pārtraukšanu.

—  Es tos varētu aizsūtīt atpakaļ, — Sannijs teica.

—Jūs tiešām esat zelta dvēsele. Ne par velti jūs sauc Sanniju. Un tad vēl, Sannij, gribu jums teikt: es drīz precēšos.

—  Jā, ser, — Sannijs atbildēja un domīgi savilka uzacis.

—  Nu? — Larijs jautāja.

—  Jā, ser, — Sannijs domīgi teica. — Es domāju, jums jāiegādājas jaunas zeķes. Montekarlo ģērbjas ļoti eleganti.

—  Kas zina! — Larijs iesaucās, bet tūliņ piebilda:

—  Mēs taču nevaram vasarā braukt uz Montekarlo, naivā dvēsele! Tur ir pārāk karsts! Nē, es braukšu uz Skotiju, kad — hm — kad būšu apprecējies.

Sannijā pamodās ziņkārība. —Tad jums būs vajadzīgs kilts, ser, — viņš teica.

43.

Divus mēnešus vēlāk doktors Džeds sēdēja uz savas šaurās gultas malas un izsmēķēja trīs cigaretes vienu pēc otras. Bija lietains rīts, un mazais četrstūrainais lodziņš, kas apgaismoja kameru, bija ietvēris sevī pelēkā rīta melanholiju un pārvērtis vājo dienas gaismu svina pelēkumā.

Doktors smēķēja ar lielāko baudu, gandriz divus mēnešus viņš nebija baudījis šo prieku. Tad atvērās kameras durvis, un ienāca Larijs. Doktors uzlēca kājās un smaidot viņu apsveica.

—   Tas ir ļoti jauki, ka esat atnākuši, Holt, — viņš teica. — Patiesībā es biju nodomājis nedot nekādus paskaidrojumus, bet, ievērojot ārkārtīgos apstākļus, turu par savu pienākumu tādam vīram kā jūs, kas veicis tik sarežģītu un grūtu uzdevumu, vaļsirdīgi visu izstāstīt. — Viņš bija pilnīgi atklāts, Larijs to zināja.

—   Bērnībā mēs ar brāli Dāvidu dzīvojām vislabākos apstākļos. Dāvids bija uzticēts manai uzraudzībai un atbildībai, bet šī uzraudzība bija mans lielākais prieks. Mēs bijām vēl ļoti jauni, kad zaudējām māti, un tēvs bija ekscentrisks kungs, kas nezināja, ko iesākt ar maziem bērniem. Tā mēs kopā uzaugām, apmeklējāņi to pašu skolu, gājām reizē universitātē, un varu droši teikt, ka bijām apmierināti viens ar otru un nevēlējāmies neviena sveša. Neviens cilvēks nesapratīs manu mīlestību pret Dāvidu, tik neizteicama tā bija! T-f doktors klusi piebilda un nokāra galvu.

—  Kad mans tēvs nomira, —viņš turpināja, — viņš atstāja mums Grinvičas apdrošināšanas sabiedrību, mazu, panīkušu uzņēmumu, kam draudēja sabrukums. Visā nopietnībā atzīstos, ka es toreiz nerespektēju cilvēku dzīvības neaizskaramību. Es nevērtēju cilvēku augstāk kā citas būtnes, piemēram, kurlo Leviju,—viņš piebilda, un Larijs nevarēja valdīt trīsas, kad doktors tik aukstasinīgi atgādināja šīs cilvēka atliekas.

—    Es stāstu jums to tādēļ, pirms eju tālāk, lai jūs varbūt nesagaidītu no manis it kā atvainošanos. Ja jūs tā domājat, tad jūs bez šaubām piedzīvosiet vilšanos. Veikals, kuru mēs ar brāli pārņēmām savās rokās, bija, kā jau pieminēju, gandrīz pie bankrota, un mēs nācām uz domām par mūsu vēlākām — hm — operācijām, kad mums vajadzēja izmaksāt apdrošināšanas prēmiju, ko nekad nedrīkstēja uzņemties mūsu ekscentriskais tēvs.

—Mūsu plāna galvenā ideja vienlīdzīgi pieder Dāvidam un man. Pēc trim mēnešiem mēs izvedām šo ideju un noslīc inājām kādu vīru, kura vārdu nosaukt turu par nevajadzīgu, jo tam nav nekādas nozīmes. Mēs viņu bijām apdrošinājuši mūsu veikalā, kas ļoti parasta lieta, viņam pašam nekā par to nezinot. Ārsta apliecību izrakstīju es pats, un Dāvids kā ievērojams inženieris, — tas bija viņa patiesais amats, — kā veikls zīmētājs parakstīja visu mūsu klientu vārdā vajadzīgos formulārus. Šo vīru mes bijām ļoti rūpīgi izmeklējuši. Tam nebija neviena drauga, un to uzskatīja par iebraucēju un savādnieku. Apdrošināšanas prēmiju vajadzēja izmaksāt uz kāda sveša vārda, zem kura mans brālis dzīvoja Skotijā, kur bija noīrējis mazu mēbelētu mājiņu un dzīvoja tur vienīgi tam nolūkam, lai saņemtu pienācīgo summu.

—   Viņa nāve mums bija ļoti ienesīga, jo bijām viņa dzīvību apdrošinājuši citās sabiedrībās un nācās tikai iekasēt naudu no tām. Manam brālim no bērna dienām bija dzejnieka dāvanas, un viņš uzrakstīja Oksfordas augstskolā divas vai trīs lugas, kuras Londonas teātri tomēr atraidīja. Man gan nav sevišķi jāuzsver, — viņš ļoti nopietni piebilda,—ka šīs lugas bija kaut kas ārkārtīgs, lai gan varbūt ne tik labas kā tās, kuras es nodevu Makridija teātrim.

—   Makridija teātris taču bija jūsu īpašums, vai ne? — Larijs jautāja un doktors piekrītoši pamāja ar galvu— Dažus gadus es to turēju vienīgi tādēļ, lai varētu uzvest Dāvida drāmas, — viņš teica.

—   Vienīgais mērķis, kuram es dzīvoju, taču bija padarīt Dāvida vārdu slavenu. Jau ļoti sen viņš bija pieņēmis pseidonīmu Dīrborns, un es brīnos, ka jūs Dīrborna vārdu, kas jau sešus gadus atpakaļ parādījās klajā, nevedāt sakarā ar Džona Dīrborna vārdu.

—To mēs arī darījām, — Larijs teic a,—bet galīgi mēs pārliec inājāmies tikai izmeklēšanas beigu cēlienā.—Otru eksperimentu izdarījām ar… ar… nu, arī šis vārds man nav jāmin,— viņš teica. — Tur mums vajadzēja ilgi gaidīt, kamēr saņēmām naudu no apdrošināšanas sabiedrībām. Un te notika ļoti nepatīkama lieta. Kāds ierēdnis bija izdibinājis, ka persona, kam nauda izmaksājama, ir mans brālis Dāvids. Caur ļoti smieklīgu gadījumu viņš nāca lietai uz pēdām un sāka izspiest naudu no Dāvida, baidījās tomēr no sekām, paņēma no biroja lielāku naudas summu un aizbēga uz Franciju. Dāvids tam sekoja un nošāva viņu Monpeljē. Daļa no šīs lietas jums labi zināma,

—  viņš smaidīja. — Spožais Freds bija notikuma nejaušs liecinieks un dzīvoja pēc tam gadiem ilgi ar manu naudu mierā un pārticībā, tas ir, tikai tādēļ, ka bija diezgan uzmanīgs un nekad nepieņēma aicinājumu uz dineju manās mājās, — viņš smaidot piebilda.

—   Un nu es atgriezīšos pie Stjuarta lietas. Dāvids rīkojās ļoti bieži uz savu roku, viņš bija, kā jūs zināt, nozudis no skatuves, kad Spožais Freds to uzzīmēja. Mēs sagatavojām viņam brīnišķīgu apbedīšanu un — … Viņš vilcinājās.

—  Un līķis zārkā bija Levija brālis, — Larijs to mierīgi pārtrauca.

—  Pilnīgi pareizi, — doktors piekrita. — Viņš bija mums nepatīkams cilvēks un — tādēļ viņam vajadzēja pazust! Tai laikā lietas apstākļi bija ļoti vienkārši, — viņš paskaidroja. — Mans brālis bija uzbūvējis mūsu brīnišķīgo namu, un nāves pagrabs ar ūdeni, ūdensvads un ventilatori ir mana brāļa ģēnija darbs. Man bija nodoms nopirkt Toda patversmi, un brīnišķā kārtā es biju darījumu noslēdzis, pirms manam brālim vajadzēja pazust. Kā redzams, misters Grogens jums nav stāstījis, ka mēs visiem spēkiem pūlējāmies viņu pierunāt apmeklēt Makridija teātri un noskatīties kādā mana brāļa drāmā. Viņš izglābās ne tādēļ, ka bija ārkārtīgi veikls, bet viņam bija asa nojauta kā žurkai, kas skrien apkārt un labi zina, kur nolikts slazds, bet nevar izpētīt, kā tas darbojas.

—  Es tagad atgriezīšos pie Stjuarta lietas, — viņš atsāka. — Mēs bijām sīki pārdomājuši mūsu plānu, kad Stjuarts ienāca ložā, bet nebijām domājuši lietot varu. Mēs cerējām, ka būs viegli to pierunāt iziet caur papildu durvīm un iekāpt automobilī, kas stāvēja uz ielas.

Stjuarts nāca. Mans brālis, protams, nebija klāt, lai gan viņš gadījumam, ja man vajadzētu palīgu, atradās tuvumā. Starp citu sakot, ložas B un C nekad netika izdotas publikai. Par lielu pārsteigumu viņš bija ļoti pacilātā gara stāvoklī un stāstīja mums, ka esot atradis savu meitu. Un tad mēs pirmo reizi sapratām, ka viņš nav vis nenozīmīgs svešinieks, bet,ievērojams bagātnieks. Mēs atvedām viņu pie sevis mājās, viņš nāca pilnīgi brīvprātīgi, un tur notika starp manu brāli Dāvidu un mani maza apspriede, ko ar viņu iesākt. Mēs nācām pie slēdziena, ka mums no viņa nekas ievērojams nav sagaidāms, ja atstājam dzīvu. Bez tam mums ļoti vajadzēja naudu. Es biju iztērējis ļoti lielu summu naudas, dažus simtus tūkstošu mārciņu — par dažādiem mākslas priekšmetiem, un mēs bijām, kā

varat iedomāties, nokļuvuši lielās grūtībās. Tad mēs nospriedām, ka Stjuartam jāmirst.

Viņš omulīgi smēķēja savu cigareti un laida dūmu lokus gaisā.

—  Lieta nebya viegla, — viņš īsi teica, — Stjuarts pretojās. Pie tam man ienāk prātā, — man ir iemesls pielaist varbūtību, ka vienu aproču pogu, kura cīņā notrūka no mana krekla piedurknes, jūs esat atraduši, mister Holt. Kur jūs to īsti atradāt?

—  Miroņa rokā, — Larņs atbildēja, un doktors Džeds pamāja ar galvu.

—  Es baidos, ka neesmu bijis diezgan uzmanīgs, — viņš teica. — Bet zināmā mērā man tas ir atvieglojums, jo es domāju, ka tā ir Dāvida vaina. Dāvids tādos sīkumos arvien bija nolaidīgs.

—Stjuarts mums visu izstāstīja, visu par apkopēju un uzdeva arī viņas adresi; un tanī brīdī mēs nolēmām, ka mums jāuzmeklē Klarisa un tā kādam jāizprecina. — Viņš paraustīja plecus. — Nebija no svara, ar ko viņu saprecināt, ja tik varam pierādīt viņas dzimšanu un kontrolēt viņas mantojumu. Otrā dienā es sūtīju brāli pie darba pārliecināties par Stjuarta vārdu patiesību, bet atradu, ka tas nav tik vienkārši. Sanatorijas vadītāja —jūs atc eraties, ka māja, kurā misters Stjuarts mira, senāk bijusi kāda ferma — bija pazudusi. Pat izsolītā apbalvošana nedeva nekādus rezultātus. Mums _ nebija grūti atrast apkopēju un dabūt to mūsu varā. Aklais Džeks,. kas patiešām bija mums uztic ams kalps — un neviens nenožēlo viņa nāvi vairāk kā es pats, bet man bija skaidrs, ka viņa nāve ir nepieciešama — mazākais, tā izlikās —, aklais Džeks viņu aizveda un no ziņām, kuras viņa mums sniedza, es varēju spriest, ka Klarisa Stjuarte ir Diāna Vorda. Jums personīgi gribu vēl piebilst, ka izziņa nevilkās ilgāk par vienu cēlienu.

—  Man ir vēl kāds jautājums, doktor, — Larijs mierīgi teica. — Kas īsti iekārtoja nelaimes gadījumu ar liftu?

—   Dāvids, — doktors ar klusu smaidu atbildēja, it kā viņš priecātos par kaut kādām domām. — Dāvids atradās augšējā stāvā, un tas bija Dāvids, kas mēģināja sviest smagus priekšmetus uz jūsu galvas. Viņš, protams, neķēra mērķi, un tas bija ļoti nepatīkami. No turienes viņam bija ērta izeja uz kaimiņu namu, un es nekad neesmu jūs tā apbrīnojis, kā tanī bridī, kad jūs atturējāties un nekāpāt pa trepēm uz augšu, kuras ar nolūku bija pieslietas pie atvērtās jumta lūkas. Jūs būtu zibens ātrumā nokļuvuši pa viņām lejā, — viņš zīmīgi piebilda. — Un ar to, mans kungs, mans stāsts ir galā. — Viņš sniedzās pēc trešās cigaretes, jo otrā bija gandrīz izkūpējusi.

—   Kādēļ jūs žēlojāt Leviju? — Larijs jautāja. — Viņš taču bija jūsu palīgs un zināja visus jūsu noslēpumus?

—   Es biju apņēmies visus žēlot, ja mana paša dzīvība nebija apdraudēta, — doktors Džeds atbildēja. — Protams, es negribēju redzēt sabrūkam visus savus plānus. Es nonāvēju cilvēkus vienīgi tad, ja tas bija vajadzīgs. Aklajam Džekam bija pašam savs atriebības nolūks, un mēģinājums nonāvēt Faniju Veldonu bija viņa privā-

s ta lieta, gar kuru mums nav nekādas daļas.

Kāds vīrs ienāca pa kameras durvīm, un doktors Džeds ievilka pēdējo dūmu no savas cigaretes, nometa to uz grīdas un uzmina kāju virsū, lai pēdējā dzirkstele izdzistu.

—  Bende, kā liekas? — viņš laipni jautāja, pagriezās un salika rokas aiz muguras.

Vīrs sasēja viņa rokas, un mācītājs baltās drēbēs, kura pakalpojumus Džeds bija noraidījis, visu laiku stāvējis aiz kameras durvīm un gaidījis, ienāca kamerā un lēniem soļiem aizgāja blakus doktoram. Tā doktors uz visiem laikiem nozuda Larija acīm. Pēdējo reizi viņš redzēja viņa platos plecus, kad tie nozuda aiz šaurām durvīm, kas veda cietuma sētā. Ar neizteicamu un neizprotamu dziļu sēru sajūtu viņš sēdēja un gaidīja.

Pēc brīža viņš dzirdēja dobju troksni, kas viņa ausīs atbalsojās kā pērkona grāviens un lika viņam satrūkties. Tur atvērās durvis, kas veda nāvē. Doktors Džeds aizgāja pie sava brāļa.

Beigas.

NR. 6 RĪKOJAS

.

1.

Pēc triju dienu diskusijām Starptautiskggā Dženovas policijas sanāksmē beidzot pieminēja arī Cēzara Valentīna vārdu. Neko par viņu nevarēja sacīt; ierēdņi tikai apmainījās domām par Gēla gadījumu.

"Nesaprotu, ko šim cilvēkam var pārmest," sacīja Parīzes policijas priekšnieks Lekonts. "Viņš ir bagāts, plaši pazīstams un glīta izskata, bet to tak nevar apzīmēt par noziegumu."

"Bet kur viņš ņem naudu?" jautāja Lerijs no Vašingtonas. "Pie mums viņš bija piecus gadus, bet pa šo laiku naudu tikai izdeva."

"Arī tas ne Francijā, ne Amerikā nav noziegums," Lekonts smaidīdams iebilda.

"Cilvēki, kas nāca ar viņu darīšanās, tomēr drīzi vien pēkšņi nomira," pieminēja Hallets no Londonas kriminālpolicijas.

Lerijs pamāja.

"tas saskan an ar mūsu novērojumiem. Priekš pāris gadiem viņš mēģināja Čikāgas biržā sacelt kviešu cenas. Tas viņam neizdevās, jo tam pretim strādāja cenu nositēju grupa, kuras priekšgalā stāvēja Berdžess. Viņš bija Valentīna personīgs ienaidnieks un būtu to arī iznīcinājis, ja kādu rītu nebūtu atrasts miris savas viesnīcas lifta šahtā. Viņš bija nokritis no deviņpadsmitā stāva un nosities."

Lekonts paraustīja plecus.

"Vai tas nevar būt gadījums?"

"Ja tas būtu vienīgais," Hallets atteica. "Bet šis misters Valentīns sadraudzējās arī ar baņķieri Džordžu Gēlu Anglijā. Gēls viņu finansēja ar bankas naudu. Viņam bija paradums turēt savā birojā nervu stiprināšanas līdzekli. Kādu vakaru viņu atrada mirušu ar mazu pudelīti rokā. Uz etiķetes gan bija kādu zāļu nosaukums, bet patiesībā pudelītē atradās inde. Pārbaudot vēlāk bankas grāmatas, izrādījās, ka trūkst simttūkstoš mārciņu. Pieņēma,ka Gēlsizdarījis

pašnāvību, un uz viņa kapa Valentīns nolika vislielāko vaiņagu."

"Negribu Valentīnu aizstāvēt," Lekonts atteica, "bet neredzu arī iemesla turēt viņu par noziedznieku. Varbūt tā tiešām bija pašnāvība. Vai varat pierādīt pretējo? Skotlendjards tak šo gadījumu pamatīgi izmeklēja."

Hallets pamāja.

"Un vai atrada ko aizdomīgu?" Lekonts jautāja. "Jūs Valentīnu turat par noziedznieku. Nu, ja tas patiesi ir tā, es un mani ierēdņi esam jūsu rīcībā. Nākamo reizi uzmanīšu viņu dienu un nakti, jo parasti sešus mēnešus gadā viņš pavada Francijā. Bet tomēr man liekas, ka jūsu aizdomas neapstiprināsies."

"Reiz viņš aizbēga ar cita sievu," iesāka Hallets.

Lekonts skaļi iesmējās. "Piedodiet," viņš atvainojās, "bet pēc Francijas likumiem tas nav noziegums."

Tad sarunas pievērsās citām lietām.

*

Gadu vēlāk Hallets sēdēja savā birojā Skotlendjardā un lasīja kādu ziņojumu. Pusstundu apsvēris to, viņš pazvanīja. Ienāca kāds ierēdnis.

"Apmēram priekš sešiem mēnešiem," šefs nopietni iesāka, "jūs izteicāt man savus ieskatus par misteru Valentīnu. Lūdzu, nepārtrauciet mani, bet noklausieties līdz galam. Gribu jums uzticēt svarīgu uzdevumu. Varbūt jūsu teorijas ir zināmā mērā pareizas. Tādēļ esmu jūs ilgi novērojis un gatavojis šī uzdevuma atrisināšanai.

Šādos gadījumos jābūt pacietīgam. Šefinspektors Bernss nosūtīja uz raktuvēm cilvēku, lai tas saķer noziedznieku. Vienīgais pieturas punkts šim cilvēkam bija maza fotogrāfija, kurā bija redzama viena puse sejas. Pēc trim gadiem noziedznieks bija aiz atslēgas.

Lekonts gaidīja piecus gadus, līdz spēja apcietināt Serpilo kundzi. Jaunībā es trīs gadus un astoņus mēnešus vajāju Kelija Smisa bandu, līdz izdevās pierādīt tā vainu. Varbūt jums vajadzēs tikpat daudz laika, lai Cēzaram Valentīnam pieteiktu šahu un matu!"

"Kad varu sākt?"

"Tūliņ. Neviens nedrīkst zināt par jūsu darbību un ceļojumiem. Uzturu un izdevumus jūs saņemsiet pa pastu, un grāmatās pie jūsu vārda būs piezīme: "Speciālā misija ārzemēs.""

"Tas nāksies grūti. Mans vārds…"

"Jums vairs nav vārda. No šī briža jūs esat Nr. 6. Es došu rīkojumu Skotlendjardam rīkoties pēc jūsu norādījumiem. Ejiet un mēģiniet atmaskot šo Valentīnu. Jūs uzņematies grūtu uzdevumu. Cilvēku nevar apcietināt par to, ka tas izdod daudz naudas vai aizbēg ar cita sievu. Jums jābūt uzmanīgam, jo man šķiet, ka viņam ir plašākais spiegu tīkls pasaulē. Sev par lielu izbrīnu es atklāju, ka viņš piekukuļojis arī vienu mūsu ierēdni, kas tam piesūtņa ziņas. Cilvēks, kam nav no kā bīties, neizdos tūkstoš mārciņu, lai turētu policijas prezidijā spiegu."

Nr. 6 palocīja galvu.

'Tātad pasaule ir jūsu priekšā, un, ja jums labi veicas, varat rēķināties ar lielu gratifikāciju. Meklējiet viņa draugus — varat izjautāt noziedzniekus visos Anglijas cietumos. Varbūt tas ko līdzēs."

"Protams, šīs mīklas atrisināšana ir liels uzdevums, bet tas ir vienīgais pasaulē, ko es vēlos."

'To zinu," Hallets piekrita. "Jums būs jāpanes liela vientulība, bet varbūt jūs atradīsiet atbalstu pie tiem, ko Valentīns iznīcinājis.Tie būs jums labi sabiedrotie. Un nu ejiet."

Viņš piecēlās un sniedza Nr. 6 roku.

"Dzīvojiet veseli, un daudz laimes," viņš smaidīdams sacīja. 'Tagad, kad es jūs sastapšu uz ielas, es jūs nepazīšu. Jūs man esat svešinieks, līdz jūsu liecība Old-Bēlijas krimināltiesā uz visiem laikftm iznīcinās misteru Valentīnu."

Nr. 6 izgāja no biroja, un Hallets sarakstā pēc viņa vārda ierakstīja šādu atzīmi:

"Slepenā uzdevumā ārzemēs. Šo aģentu nepieminēt ziņojumos."

*

Gadu vēlāk Hallets iesauca savā birojā detektīvu Stīlu un izstāstīja tam par Nr. 6 uzdevumu tik daudz, cik atzina par vēlamu.

^Vairākus mēnešus neesmu par viņu neko dzirdējis," viņš sacīja. "Aizbrauciet uz Parīzi un novērojiet Cēzaru Valentīnu."

"Vismaz pasakiet, vai Nr. 6 ir vīrietis vai sieviete?"

Hallets pasmīnēja. "Arī Cēzars to grib izdibināt jau kopš sešiem mēnešiem. Man nācās atlaist trīs ierēdņus, jo tie gribēja šo noslēpumu atklāt. Brīdinu jūs nesekot viņu piemēram."

2.

Nepilnus simts metrus no Quai des Fleurs Ši So piederēja restorāns.

Viņš bija japānis, kaut uzdevās par ķīnieti. Viņa lokāls nebija elegants, bet iecienīts, un ļaudis tur nāca no malu malām.

Tre-Bongs Smiss nekad neēda pie Ši So, bet pastāvīgi tur uzturējās. Regulāri katru nakti ap divpadsmitiem viņš ieradās lokāla apakšzemes telpās, ko Ši So bija iekārtojis saviem pastāvīgajiem apmeklētājiem, lai tur izsmēķētu pīpi opija un līdz četriem atpūstos.

Daudzu svarīgu iemeslu dēļ viņš atzina par nevēlamu staigāt naktī pa Parīzi. Pilsētā notika internacionāla politiska konference, tādēļ viegli varēja patrāpīties acīs kādam Skotlendjarda ierēdnim. Vai citi lokāla apmeklētāji šai slaidajā jauneklī pazītu bijušo Kembridžas universitātes studentu sportistu, tas bija jautājums, bet zināms skaits kriminālpolicistu pazina to ļoti labi.

Kādā mazā kafejnīcā Monmartrā tam bija iedevuši vārdu TreBongs Smiss, jo visiem jautājumiem, ko pret viņu vērsa, viņš atbildēja "trиs bon", nevis "trиs bien," lai gan franciski runāja nevainojami. Arī Ši So lokālā viņu tāpat sauca. Tur viņu uzskatīja par ļoti bīstamu cilvēku.

Bija dienas, kad viņš nodevās savu sū saskaitīšanai. Dažkārt viņš nerādījās vairākas dienas un naktis, bet, kad ieradās atkal, mētāja tūkstošfranku zīmes ar Monte Karlo krupjē virtuozitāti.

Tikpat regulāri lokālu apmeklēja arī Cēzars Valentīns. Katru pirmdienu, ceturtdienu un sestdienu akurāti pulksten divos naktī viņš ieradās savā privātloža, kurā nekad nedega gaisma. Jādomā, ka Ši So nopelnīja ar šo ložu diezgan daudz, jo to gribēja redzēt kā opija elles cienītāji, tā žurnālisti, kas rakstīja stāstus par ķīniešu kvartālu.

Parasti Cēzars Valentīns ieradās pa slepenām durvīm, bet dažreiz viņš izgāja arī caur "halli". Ložā viņš uzkavējās apmēram stundu, raudzīdamies lejup uz opija smēķētājiem un aplūkodams dīvaino lokālu ar baltajām sienām un ķīniešu laternu apgaismotajām kojām.

Ši So apgalvoja, ka Cēzars Valentīns ir "skaists cilvēks," un šis apraksts nebija pārspīlēts. Vienmēr viņš parādījās nevainojami piegulošā frakā. Viņa seja bija gandrīz klasiska, brūnie mati pie deniņiem mazliet iesirmi. Redzot viņu pirmo reizi, Tre-Bongs Smiss tam deva divdesmit astoņus gadus. Bet otrreiz tas likās viņam ievērojami vecāks. Viņa mandeļveidīgajās acīs bija melanholiska izteiksme, viņa zods bija mazliet par pilnīgu, vaigi viegli iesārti.

Kādu vakaru Tre-Bongs Smiss atkal ieradās Ši So lokālā pa sānieeju. Ši So, kas bija apvilcis zilu zīda svārku, berzēja rokas. Viņš palīdzēja viesim novilkt mēteli.

"Vai ārā līst, mister Smis?" viņš jautāja.

"Gāž tīri pieklājīgi," Tre-Bongs norūca. "Šausmīga nakts!"

Ši So smīnēja.

"Šovakar varat pīpēt opiju, cik patīk. No Ķīnas pienācis jauns sūtījums. Viesu arī šovakar daudz."

Smiss devās pa akmens kāpnēm lejup uz savu koju, kas atradās taisni pretim "ložai". Ķīnietis O'Šans, kas smēķētājus apkalpoja, sagatavoja un aizdedzināja tam pīpi un aizsteidzās.

Smiss sāka aplūkot sabiedrību. Bija pirmās šķiras ļaudis, dažas sievietes, kāds ubags, kas bija nodrukājis savu dzīves gājumu un pārdeva to uz ielu stūriem, un arī kāds elegants kungs, ko Smiss pazina par kādu ārzemju sūtniecības atašeju. Tre-Bongs to iegaumēja, lai vēlāk ar šīm zināšanām varētu izsist kādu labumu.

Vecais Lefebrs redzēja apmierinājuma izteiksmi Tre-Bonga sejā un iegāja kāda paziņas kojā.

"Rādās, Smiss atkal taisījis labu ķērienu," viņš sprieda. "Pirms mēnč&a viņš atgriezās no Enghjēnas naudas pilnām kabatām, un vēlāk Sēnā atrada pazīstamā sportista Toso līķi…"

Iztraucēts no patīkamajiem sapņiem, otrs sāka lādēties, un Lefebrs atkal aizgāja.

Arī Tre-Bongs bija nogrimis sapņos. Tie tomēr bija c itādas dabas.

Taisni divos ieradās Cēzars Valentīns Ši So pavadībā. Aziātsbija ļoti pazemīgs, bet Valentīns nerunāja ne vārda. Viņš izgāja starp kojām un apstājās pie Tre-Bonga, kas gulēja vaļējām acīm.

Valentīns bridi viņu izklaidīgi aplūkoja, tad pagriezās un izgāja pa mazajām durtiņām, ko atvēra Ši So. Drīz pēc tam viņš parādījās ložā, nolika savas baltās rokas uz sarkanās plīša apmalas un aplūkoja opija smēķētājus. Atkal viņa acis apstājās pie neskūtā angļa.

Ap pustrim piepeši sacēlās uztraukums; kāpnēs bija dzirdamas paceltas balsis, un drīz, aiz bailēm vai prātu zaudējis, ieskrēja Ši So.

Viņš devās tieši pie Tre-Bonga Smisa, kas vienā sekundē bija kājās.

"Ejiet—jūs meklē policija — te, pa šo ceļu!" Ši So rādija durtiņas uz ložu. "Misteram Valentīnam nekas nebūs pretim."

Divos lēc ienos Smiss pazuda aiz durvīm un bez trokšņa devās pa kāpnēm uz augšu.

Kad Tre-Bongs ienāca, Valentīns pagrieza pret to galvu.

"Jūs esat briesmās?" viņš jautāja.

"Acumirklī vēl nē, bet pēc pāris minūtēm gan," Smiss atbildēja un atvēra uz krūtīm kreklu.

Cēzars ieraudzīja Smisa padusē noslēptu pistoli. Nu viņš saprata, kāpēc Tre-Bongs vienmēr gulēja uz labajiem sāniem.

"Vai zināt izeju? Es jums parādīšu ceļu."

Viņš atvilka priekškaru, kas aizsedza kādas durvis. Pa tām Smiss nonāca elektriskām spuldzēm apgaismotā koridorā.

'Taisni, tad pa labi," Cēzars aizrādīja. "Durvis veras ļoti viegli."

Smiss atrada durvis un nokļuva mazā pagalmiņā. Cēzars Valentīns aizsteidzās tam garām un atvēra vēl kādus vārtiņus, kas veda uz šauru sānieliņu. Lija stiprs lietus, un ass dienvidvakarenis pūta tiem sejās.

"Pagaidiet," Cēzars sacīja.

Viņš uzvilka savu lielo lietus mēteli.

"Jūs esat jaunāks par mani, un lietus jums nekaitēs."

Smiss atņirdza zobus un no bikšu kabatas izvilka lielu dunci.

Valentīns veda to pa sīku ieliņu labirintu, un drīz tie atradās cilvēku tukšajā krastmalā. Streika dēļ Parīzē valdīja ogļu trūkums, un spuldzes dega samērā nespoži.

Piepeši Valentīns satvēra savu pavadoni aiz rokas.

"Vienu mirkli. Jūs tak esat cilvēks ar to smieklīgo palamu — vai ne?"

"Kas man daļas, ja ļaudis izdomā tādas muļķīgas palamas," Smiss auksti atteica.

Valentīns smējās.

"Tātad jūs esat Tre-Bongs Smiss?"

Uzrunātais pamāja.

"To domāju jau tūliņ. Gribēju tikai izsargāties no kļūdīšanās. Parasti gan es nekļūdos," viņš piebilda.

Smiss ieraudzīja divus prožektorus un saprata, ka tie pieder Valentīna automobilim. Ātriem soļiem viņš pirmais steidzās pie tā noklut. Bet nepilnu trīsdesmit soļu attaluma kada roka to piepeši sagrāba aiz apkakles, un elektriskā kabatas laterna apgaismoja tā seju.

"Hallo!" sacīja franc ūzis. "Jūs tak esat Tre-Bongs Smiss! Es jūs apcietinu, manu zēn."

Valentīns pārsteigts atkāpās ēnā un vēroja tālākos notikumus.

Smiss vilcinājās tikai mirkli, tad viņš zibeņātri izsita laternu no ierēdņa rokas. Nākamā mirklī viņš sagrāba to aiz rīkles un spieda pret akmens valni, aiz kura tecēja Sēna.

"Ko, tu gribi mani apcietināt, tu cūka?" viņš šņāca.

Duncis pamirdzēja viņa rokā, un ar neticamu ātrumu viņš dūra.

Policists bez skaņas saļima.

Smiss ātri apskatījās, noliecās, pacēla to un pārmeta pār valni upē.

Atskanēja vājš vaids, bet Tre-Bongs smiedamies pacēla savu dunci un iemeta ūdenī.

Valentīns nekustējās, līdz ierocis pazuda straumē. Tad viņš iznāca no tumsas.

"Jums karstas asinis, mans draugs," viņš sacīja un devās pie automobiļa.

Sliktā apgaismojuma dēļ šoferis neko nebija redzējis. Braucot garām sadursmes vietai, Smisam likās, ka pie pelēkā akmens mūra pamanītu kādu stāvu. Viņš atvilka loga aizkaru un palūkojās ārā.

Projektora gaismā viņš ieraudzīja jaunu meiteni, kas pār valni raudzījās tumšajā straumē. Dzirdot automobili, tā pagrieza galvu, un Smiss mirklī pamanīja viņas skaisto, skumju apdvesto seju.

Viņš izliecās ārā un raudzījas atpakaļ, bet Valentīns satvēra to aiz rokas un atrāva atpakaļ. "Ko jūs gribat redzēt?"

"Neko," Smiss atbildēja un aizvēra logu.

3.

Cēzaram Valentīnam piederēja dažādi nami un dzīvokļi Parīzē un tās apkārtnē. Tre-Bongs to zināja. Iesākumā viņš rēķināja, ka viņu mērķis ir Viktora Igo bulvāris, bet vāģis devās pār I'Etuāla laukumu un tad drāzās pa Grand Armē avēniju.

Šādā naktī bija grūti noteikt virzienu, bet pēc laika Smiss noģida, ka viņi brauc uz Mēzonlafita pusi. Drīz vāģis nogriezās uz nelīdzena lauku ceļa un piebrauca pie pussakritušiem vārtiem. Bija tik tumšs, ka pašu māju nevarēja saredzēt. Arī tad, kad auto apstājās un Smiss izkāpa, tam nebija daudz laika skatīties apkārt. Viņš tikai redzēja, ka tas ir samērā liels šato.

Cēzars atvēra durvis un ieveda savu viesi lielā, tumšā priekšnamā. Tur viņš iededza gaismu, un viņi caur kādu telpu nonāca plašā salonā.

"Sēžaties!" Cēzars pavēlēja. "Vēlaties vīnu?"

Viņš atbīdīja sienā paneli, izņēma paplāti ar pudeli un glāzēm un novietoja uz maza galdiņa Tre-Bonga tuvumā.

"Dzeriet," viņš īsi sacīja.

Smiss ielēja sev glāzi.

Cēzars nometa savu samirkušo mēteli uz krēsla atzveltnes. Piegājis pie kamīna, viņš pagrieza izslēdzēju un sāka apsildīt pirkstus. Viņš dīvaini raudzījās Smisā un zobgalīgi smaidīja.

"Mans draugs Tre-Bong Smis," viņš lēnām sacīja, "vai kādreiz esat redzējis, kā ar giljotīnu nocērt cilvēkam galvu?"

"Vai desmit reizes!" Smiss aši attrauca. "Piesprādzē pie dēļa, galvu padziļinājumā — šņākt! Galva kurvī. Lai dzīvo Francija!"

Valentīns sarauca pieri, it kā par šādu vieglu toni dusmotos. Tad viņš iesmējās un palocīja galvu.

"Šķiet, jūs esat tas vīrs, kas man vajadzīgs. Tas ir pareizais stāvoklis pret dzīvi. Bet neaizmirstiet, ka iestādes nedrīkst izsmiet. Valsts vara nav smieklīga, bet gan drausmīga, netaisna un traģiska."

Smiss novilka savu slapjo žaketi.

"Pakariet pie loga vai nolieciet uz kāda krēsla. Gan jau madonna Beatrise par to parūpēsies."

Smiss paklausīja un brīnījās, kas tā par madonnu Beatrisi.

Piepeši Cēzars iesaucās:

"Varbūt jums uz rokām ir asinis?"

Smiss kratīja galvu.

"Es mērķēju akurāt starp ceturto un piekto ribu," viņš mierīgi atteica. "No tās vietas maz nāk asinis."

Valentīns piekrizdams pamāja, un Smiss aplūkoja sev rokas.

"Opija'ari jūs daudz neesat smēķējis," viņš piezīmēja un, pienācis pie viesa, cieši raudzījās tam acīs.

"Nekad nesmēķēju opiju," Tre-Bongs vēsi atteica. "Neeju Ši So ellītē pīpēt, bet gan novērot."

Cēzars atkal sāka smieties.

"Nojums var iznākt lietojams cilvēks. Bet bridinu jūs nenodoties visādiem trikiem. Jūsu dēļ esmu uzņēmies lielu risku. Varat zināt, ka ari es apmeklēju Ši So lokālu, lai novērotu, un turklāt, lai novērotu jūs."

Smiss bija to jau nojautis, bet neteica nekā.

"Ši So savu kneipi ir ienkojis ar manu naudu. Bet man viņa ir nesamaksājama. No dzeltenajiem var smelties daudz labu ziņu. Izdzirdis, ka Parizē slapstās kāds angļu noziedznieks, ko iestādes meklē par slepkavību, viltojumu un citām muļķībām Amerikā, es sāku par jums interesēties. Jūsu izdarītos noziegumus es ieskatu par galīgi muļķīgiem. Tas cilvēku paceļ augstākais līdz karātavām vai giljotīnai."

Arī Smiss varbūt būtu izteicis savus ieskatus par noziegumiem, ja tai mirklī nebūtu atvērušās durvis un ienācis kāds cilvēks. Tas bija maza auguma, sarkaniem matiem un rupju seju. Viņš bija ģērbies neparasti un izturējās ar izaicinājumu. Smiss noģida, ka svešais bija piedzēries.

"Nu, Ernest, ko vēlaties?"

Vīrs paspēra dažus nedrošus soļus un raudzījās no Cēzara uz Smisu.

"Hallo, jums sabraukuši viesi?" viņš skaļi apjautājās.

"Karedzat," Cēzars laipni atteica.

Bridi Ernests klusēja, tad noklepojās.

"Es braucu ritu."

"Tā, rītu?" Valentīns laipni atkārtoja.

"Jā, uz Londonu. Vai jums varbūt kas iebilstams?"

Cēzars kratļja galvu un smaidīja.

"Nepavisam nē."

"Jūs zināt, uz kurieni man jāsūta nauda?"

"Nauda? Man likās, jūs manu dienestu gribējāt atstāt?"

"Jūs zināt, kurp jums jāsūta man nauda?" Ernests draudīgi atkārtoja. "Es eju desmit gadus ilgā atvaļinājumā." Viņš smējās par savu asprātību. "Tas man nāks par labu, vai jūs to neatrodat?"

"Un man jums šos desmit gadus jāsūta nauda?"

"Jums var noiet greizi, ja to nedarīsiet! Ne par velti trīs gadus esmu strādājis jūsu netīro darbu. Tagad to var darīt viņš." Viņš pamāja ar galvu uz Smisu. "Redzēs, kā viņam tas ies pie sirds. Es varētu par jums sarakstīt veselu grāmatu, Valentīn."

Cēzars smējās.

"Tas tiešām būtu ko vērts. Vai tāpēc visu vakaru negājāt gulēt, lai man to pateiktu?"

"Jā. Man jums daudz ko teikt, un es varētu daudz ko bāzt jums acīs, ja nebūtu šī te."

"Tad pagaidiet līdz rītam." Cēzars tēvišķi uzlika roku uz Ernesta pleca. "Liecieties gultā, mans draugs, un sakiet madonnai Beatrisei, lai tā nāk šurp."

"Ak, madonna Beatrise!" sarkanmatis īgni iesaucās. "Tā tik ir skaistule!"

Cēzars izbīdīja nepatīkamo apmeklētāju pa durvīm.

"Kalpotajiem ir dīvaina īpašība — viņi iedomājas, ka zina kādus tumšus savu kungu noslēpumus. Domājams, arī jums būs līdzīgi piedzīvojumi!"

"Man nav bijuši kalpotāji, kam es uzticētu savus noslēpumus. Šim apstāklim varu pateikties, ka atrodos brīvībā un jūtos labi."

Klauvēja, un Cēzars ātri apgriezās.

"Nāciet iekšā, madonna!"

Smiss sajuta ziņkāri. Cēzaram bija liela donžuāna slava, un tāpēc Tre-Bongs sagaidīja ienākam jaunu, skaistu dāmu. Bet ienākušā sieviete bija veca un resna. Sejā tai bija vairākas kārpas. Mati tai bija sasukāti gludi, ap kaklu zelta ķēdīte un resnie pirksti pilni briljanta gredzeniem. Neraugoties uz dīvaino ārieni, viņas izturēšanās liecināja par sparu un enerģiju.

"Madonna, šis mūsu draugs te paliks ilgāku laiku," Cēzars spāniski sacīja. "Lūdzu, parūpējieties, lai tam sagatavo istabu."

Viņa paskatījās uz Smisu un pameta ar galvu. Uzmanīgais Smiss paraudzņās uz viņas kājām un ievēroja, ka tās ir dubļainas, it kā viņa būtu bijusi pastaigāties.

"Si, senjor," viņa atteica.

Smiss labprāt būtu uzzinājis, kādēļ Cēzars to sauca par madonnu, kādu uzrunu lietoja Itālijā, kamēr viņš ar to sarunājās

spāniski.

Cēzars likās nojautis viņa domas un, kad sieviete bija izgājusi,

sacīja:

"Madonna Beatrise ir tikpat labi itāliete, kā spāniete. Tuvāk

pastāstīšu jums kādu citu dienu."

Tovakar viņš šo jautājumu vairs neaizskāra, bet bridi vel parunājās ar Smisu par noziegumiem un noziedzniekiem visā visumā.

"Tie mazie gariņi ir tiešām nožēlojami. Ņemiet kaut vai to pašu Ernestu. Viņš ir vienkāršs blēdis, krāpnieks un zaglis. Nebūtu es pieņēmis viņu savā dienestā, viņš sen sēdētu cietumā. Lielāka stila noziedznieks būtu man par to pateicīgs. Naudas es viņam devu pietiekoši un iemācīju pat franču valodu."

"Ar naudu nevar nopirkt uzticību," Smiss piezīmēja.

"Protams," Cēzars pamāja ar galvu. "Bet par naudu var iegūt lielāko tiesu lietu, kas šai pasaulē liekas iekārojamas. Ar naudu es varētu kļūt par Francijas senatoru, ja es būtu francūzis un ja es frančus neienīstu," viņš piebilda. "Un, ja man būtu pietiekoši naudas, no šīs mājas es varētu regulēt visu Eiropas nākotni. Ar naudu var nopirkt veselas politiskas partijas."

Viņš nopūtās, pagrieza Smisam muguru un nopietni aplūkoja vapeni virs kamīna.

"Kāda viņam nozīme?" Smiss pēkšņi jautāja.

"Jūs domājat vapeni? Vai saprotat ko no heraldikas? Nē? Kādreiz jums to izskaidrošu. Nauda nozīmē visu un to nevar tik lēti nopelnīt. Paraugieties uz mani! Deviņpadsmit gadu vecumā man nebija ne feniņa. Nekad neesmu strādājis, nekad spēlējis, nekad spekulējis, un tomēr esmu bagāts cilvēks. Tāpēc, ka man ir prāts." Viņš piesita pirkstu pie pieres. "Tāpēc, ka spēju apburt sievietes, tāpēc, ka esmu ģēnijs, reizē nebūdams kroplis."

Viņš pēkšņi pārtrauca sarunu un izveda Smisu priekšnamā.

"Jūsu istaba ir kārtībā. Rītu parunāsim par jūsu nākotni. Jums nebūtu ieteicams palikt Francijā. Turklāt man jūs esat vajadzīgs Anglijā."

Istaba, kurā Smiss iegāja, bija vienkārša, bet labi mēbelēta.

"Protams, no rīta jūs dzerat tēju, jo esat anglis. Nepieciešamos tualetes piederumus atradīsiet uz galdiņa. Nu tad ar labu nakti."

4.

Tre-Bongs Smiss nekustēdamies stāvēja un klausījās aizejošā Cēzara soļos. Tad viņš pamatīgi aplūkoja istabu. Durvīm nebija atslēgas, bet tas viņu neuztrauca. Viņš nosēdās dziļajā krēslā, kas stāvēja pie kamīna, novilka kurpes un pārdomāja, kādi nodomi Cēzaram ar viņu var būt.

Kādēļ viņš ņēma to savā aizsardzībā? Viņš tak redzēja sadursmi pie Sēnas un zināja, kas draud par noziedznieku slēpšanu.

Cēzara plāniem vajadzēja būt ļoti svarīgiem, citādi viņš nebūtu šādu risku uzņēmies. Bet ja tā melnā dāma visu būtu redzējusi?! Citādi īstenībā nemaz nevarēja būt.

Smiss berzēja zodu un sarauca pieri. Tā varēja sagādāt lielas nepatikšanas. Piemēram, viņa varēja aiziet uz policiju un izstāstīt visu kādam reportierim. Viņš lādējās, vilkdams nost samirkušās drēbes. Pistoli viņš palika zem spilvena.

Viņam noliktās zīda pidžamas bija mazliet par garām. Viņš piegāja pie loga un atvilka smagos samta aizkarus. No šejienes viegli varēja izlēkt dārzā. Apakšā atradās puķu dobe. Vajadzības gadījumā bēgšanas iespēja bija. Lietus vairs nelija, mākoņi bija pa daļai aizdzīti. Tikai vējš vēl bija stiprs.

Uz acumirkli parādījās mēness, un viņa gaismā Smiss mēģināja aplūkot apkārtni. Gaišā svītra pie horizonta bija Parīze, tātad viņš atradās uz dienvidrietumiem no pilsētas. Viņš paskatījās pulkstenī — ceturksnis uz četriem. Pēc divi stundām bija jāsvīst gaismai, bet viņam nenāca miegs.

Beidzot viņš apgūlās, bet nevarēja iemigt. Ilgi viņš domāja par Cēzaru un savām nākotnes izredzēm.

Kad kaut kur pulkstenis nosita četri, viņš pašlaik laidās miegā. Bet piepeši viņš izdzirda troksni, kas to atkal pilnīgi uzmodināja. Izklausījās, it kā no krāna pilētu ūdens, bet tomēr tas nebija tas.

Pamazām viņš noskārta, ka skaņas nāk no ārienes. Tas varēja būt lietus. Varbūt jumta rene bija aizsērējusi un ūdens tai gāja pāri. Tomēr viņš piec ēlās un aizlīda pie loga. Uzmanība nevarēja nākt par ļaunu.

Iesākumā viņš neredzēja neko, lai gan mēness tagad spīdēja pilnā spožumā. Bet piepeši viņam gandrīz asinis sastinga dzīslās.

Pār mauru gāja kāda sieviete. Viņas drēbes bija baltas vai pelēkas, un rokā tā kaut ko nesa. Mēness spoži apspīdēja viņas seju, un Smiss skaidri sadzirdēja tērauda ķēžu žvadzēšanu. Sieviete gāja dīvaini īsiem soļiem. Šādā laikā viņas parādība atstāja grotesku un fantastisku iespaidu. Viņa nāca aizvien tuvāk, un piepeši Smiss ieraudzīja, ka viņas rokas bija saslēgtas ķēdēs. Arī pie kājām tai bija ķēdes, kas traucēja viņas gaitu.

Te no koku ēnas atskanēja klusa, pavēloša balss. Gūstekne pagriezās uz koku pusi un pazuda. Smiss apmulsis atgriezās gultā.

Bet nakts pārsteigumi vēl nebija galā. Tikko Smiss bija iemidzis, to atkal uzmodināja kliedziens. Tai pašā acumirklī kāds iedrāzās viņa guļamistabas durvīs. Momentā Smiss uzlēca kājās un satvēra savu pistoli. Jau ausa gaisma, un viņš varēja redzēt, ka durvis kustas.

Piepeši tās atsprāga, un istabā iekrita kāds cilvēks. Viņš izdeva nenosakāmas skaņas un, elsās gandrīz nosmacis, raudzīja piecelties.

Tas bija Ernests. Bet viņa seja vairs neizskatījās sarkana un vesela, bet pelēka un izķēmota.

"Cēzar! Cēzar!" viņš čukstēja un atkal sabruka.

Aiz durvīm atskanēja steidzīgi soļi, un drīz parādījās Valentīns. Viņš bija pidžamā un, pēc visām zīmēm spriežot, tikko uzmodies.

"Kas te notiek?" viņš jautāja. "Ernest, ko jūs te darāt?"

Viņš sakratīja nekustīgo ķermeni.

"Man ļoti žēl. Šis cilvēks atkal piedzēries," sacīja Valentīns un pacēla to viegli kā bērnu. "Jums nekas nebūs pretim?" Viņš nolika bezsamaņā esošo gultā. "Lūdzu, iededziet tak gaismu, Smis!"

Tre-Bongs pagrieza slēdzi, un Cēzars noliecās pār gulošo. Ieraudzījis viņa ieplestās acis, tas novērsās.

"Viņš ir miris," Valentīns mierīgi paskaidroja. "Šausmīgs notikurffl!"

5.

Tā Tre-Bongs iekļuva Cēzara Valentīna namā. Lieta viņam būtu kļuvusi bīstama, ja policija būtu tuvāk izmeklējusi Ernesta piepešās nāves cēloņus. Bet bija zināms, ka to reizēm piemeklēja krampjainas lēkmes un ka viņš dažreiz šausmīgi piedzērās.

Smiss varēja tikai nojaust, kas Ernestam bija gadījies. Domājams, agrā rītā tam atkal uzbruka lēkme, viņš piecēlās un devās uz svešā istabu. Cēzars paskaidroja, ka viņš te agrāk dzīvojis un ka ar vārdiem "Cēzar, Cēzar!" viņš saucis to palīgā.

Policija uzdeva parastos jautājumus, un Smiss bija pārsteigts, cik viegli ierēdņi noticēja Valentīna paskaidrojumiem. Kamēr tie bija m^jā, Smiss paslēpās mazā torņa istabā. Klusā madonna Beatrise nesa tam ēdienu; citus cilvēkus viņš neredzēja.

Vakarā to atkal ieaicināja lielajā salonā. Cēzars sēdēja ērtā sēdeklī, kūpināja cigāru un lasīja kādu dzejoju krājumu. Kad ienāca Smiss, viņš pacēla galvu un lūdza to apsēsties.

'Vienas vai divu dienu laikā es jūs dabūšu laukā no Francijas. Cerams, ka šis gadījums jums nav kritis uz nerviem, ko ? Tas tiešām bija nepatīkams."

"Jā," Smiss atteica, paņēma cigareti un aizsmēķēja. "Jūs gan, saprotams, ar viņu vēl vakar sarunājāties?"

Cēzars sarauca pieri.

"Kāpēc jūs sakāt — saprotams?"

"Tāpēc, ka pēc tam viņš nomira," Smiss aši atteica. "Jūs parunājāties ar viņu, izdzērāt vēl glāzi vīna — un tad viņš nomira."

Valentīns brīdi cieta klusu.

"Kā jūs nākat uz tādām domām?" viņš jautāja.

"Esmu trīs gadus studējis medicīnu un pazīstu indi, ko bieži pielieto acu ārsti. Tā ir nāvīga, bet neatstāj nekādu pēdu. To var pazīt tikai pēc dažiem blakus apstākļiem, un es zinu, ka Ernests miris no tās."

"Tā, jūs to zināt?"

Smiss palocīja galvu, un Cēzars smējās, it kā viņu tas uzjautrinātu.

"Vislabākais paziņojiet to tūlīt policijai," viņš zobgalīgi sacīja.

"Man ir tūkstoš iemeslu to nedarīt," Smiss auksti atteica. "Bet man šķiet prātīgi, ka mūsu starpā valdītu skaidrība. Atklājiet savas kārtis, kā es savas esmu atklājis."

"Savas kārtis jūs iemetāt Sēnā," Valentīns sausi atbildēja. "Un jūs miruš?yam nenosūtījāt pat vaiņagu, kā to darīju es."

Viņš ātri piecēlās un sāka staigāt pa istabu.

"Nāks laiks, kad jūs manas kārtis redzēsiet. Man vajadzīgs cilvēks kā jūs — bez sirds un bez līdzjūtības. Un kādu dienu es jums atklāšu lielu noslēpumu."

Smiss raudzījās viņā dīvainu skatu. Tagad viņš bija noskuvies un pieklājīgi apģērbies; viņā gandrīz vairs nevarēja pazīt cilvēku, kas tik aukstasinīgi nogalināja policistu. Viņš atstāja glīta, inteliģenta divdesmit septiņus gadus veca jaunekļa iespaidu.

"Jūsu noslēpumu es tūlīt pateikšu," viņš sacījS, rādīdams uz vapeni virs kamīna. "Kādēļ tas te novietots? Kādēļ visās grīdsegās ieaustas Burbonu lilijas un burts C? Nezinu, vai jūs sirgstat ar lieluma māniju vai esat skaidru galvu. Esmu jau redzējis cilvēkus, kas piekopj tādas ekstravagantas lietas. Bet man šķiet, ka es jūs saprotu."

"Kas tas ir par vapeni?" Valentīns jautāja.

'Tas ir Bordžņas vapenis; burts C grīdsegās ir Cēzara Bordžijas iniciālis."

Valentīns pārtrauca staigāšanu un apstājās Smisa priekšā.

"Neesmu ne traks, ne arī slimoju ar lieluma māniju," viņš mierīgi sacīja. "Bet esmu pēdējais tiešais Valentinuā hercoga Cēzara Bordžijas pēcnācējs."

Smiss padomāja. Studenta gados viņš pētīja renesanses laikmetu un zināja Bordžiju vēsturi. Viņa toreizējā dzīvoklī karājās ģīmetne ar uzrakstu: "Cēzars Bordžija no Francijas, Valentinuā hercogs, Dimā grāfs, pāvesta vikārs Imola un Forlī." Valentīna sejā viņš pazina tos pašus sievišķīgos vaibstus.

Valentīns priecājās par viņa pārsteigumu.

"Nu?" viņš beidzot jautāja.

"Tas ir dīvaini," Smiss ierunājās. "No kāda zara jūs esat cēlies?"

"No Džirolamo," Cēzars ātri atbildēja. "Viņš bija Cēzara vienīgais dēls. Viņu uzaudzināja kāds Spānijas kardināls; tur viņš arī apprecējās. Viņa dēls cīnījās spāniešu armijā Peru. Pēc tam viņa ģimene nodzītf&ja Amerikā divi simti gadus. Tikai mans vectēvs jaunekļa gados pārnāca uz Angliju, kur uzaugu arī es."

"Pārsteidzoši," Smiss pats zināja, ka tā ir lieka piezīme.

Cēzara sejā parādījās gandarījuma izteiksme. Uz citiem, kam viņš bija atklājis savu izc elšanos, tas nebija atstājis tādu iespaidu — tiem nebija ne jausmas par šīs dzimtas kādreizējo varenību. Bet Smiss to prata novērtēt, un tas Cēzaram darīja prieku.

Istabā bez pieklauvēšanas iesteidzās madonna Beatrise. Cēzars piegāja pie viņas un brīdi sarunājās. Viņa sejā parādījās pārsteigums, un viņš neziņā paskatījās uz Smisu.

"Lai viņa ienāk," viņš beidzot sacīja.

Smiss visu bija dzirdējis un juta lielu ziņkāri. Vai viņš redzēs to pašu sievieti, kas naktī pastaigājās pa dārzu, vai ari tā būs kāda šī pēdējā Bordžijas mīļākā?

Madonna Beatrise ienāca atkal, un viņai sekoja kāda jauna dāma, kas bija tik skaista, ka Smisam aizrāvās elpa. Viņa lēnām piegāja pie Cēzara un pieskārās lūpām viņa vaigam.

Valentīna sejā bija vairāk īgnuma nekā prieka. Viņš pagriezās un norādīja ar roku uz savu jauno draugu.

"Stefanij, drīkstu tevi iepazīstināt ar misteru Smisu? Tā ir mana meita, Smis."

Tre-Bongs bija pārsteigts, bet tūliņ atguvās un sniedza tai roku, ko tā vilcinādamās saņēma.

"Kad tu iebrauci Parīzē?" Cēzars jautāja.

"Šovakar," viņa atbildēja.

Smiss, dzirdot šos melus, palika bez valodas, jo šī dāma bija tā pati, kas pagājušā naktī novēroja inc identu Sēnas krastmalā. Viņas skats, ko tā uzmeta Smisam, nodeva, ka tā bijusi šī notikuma aculieciniece.

6.

Smisam bija jautrs miegs, tomēr viņš nedzirdēja, kad ap četriem no rīta viņa istabā ienāca Cēzars Valentīns. Tikai, kad viņš sagrāba to aiz pleca, viņš pamodās un grūda roku zem spilvena.

"Nu jūs nevarat aizsniegt savu pistoli. Būtu ari žēl, ja acumirkļa neizpratnē jūs mani nokniebtu."

Smiss apsēdās uz gultas un berzēja acis.

"Kas noticis?"

"Nekas sevišķs. Atnesu jums drēbes. Ceru, ka tās jums derēs."

Smiss ievēroja uz visām krēslu atzveltnēm rūpīgi sakārtotus apģērba gabalus.

'To biezo mēteli vakar nopirku Parīzē. Tas jums labi noderēs."

"Kāpēc tad jūs mani modināt?" Smiss žāvādamies jautāja.

"Kāds mans draugs, lidotājs, šorīt dodas uz Londonu, un jūs brauksiet viņam līdzi. Pasi atradīsiet mēteļa kabatā."

"Uz Londonu? Ko es tur darīšu?"

"Gaidīsiet mani," Cēzars atteica. 'Turklāt…"

Koridorā atskanēja soļi. Cēzars izgāja un atgriezās ar paplāti, uz kuras atradās brokastis.

"Ko darīsiet Londonā? Gribēju sacīt to jums jau vakar, bet manas meitas negaidītā ierašanās to aizkavēja."

"Nemaz nezināju, ka jums ir meita. Tam jūs neizskatāties pietiekoši vecs."

"Tur jums taisnība," Cēzars piekrita. "Vai jums kāds iemesls nebraukt uz Londonu?"

"Nē. Anglijā mans vārds vēl nestāv aktīs."

"Jūs dzīvosiet Riltona hotelī. Jūsu mēteļa kabatā atrodas grāmatiņa ar adresi, pēc kuras jūs nepieciešamos gadījumos varat sastapt mani. Jūsu uzdevums ir atrast slepenaģentu Nr. 6."

"Nr. 6?" Smiss rādīja pārsteigtu seju.

"Skotlendjards ir liela iestāde, un pret tās cilvēkiem es jūtu patiesu cienību. Kaut kāda iemesla dēļ viņi tur mani aizdomās, jo nezina, kā esmu ticis pie tik plašiem līdzekļiem. Turklāt ir notikuši ari daži nelaimes gadījumi."

Smiss nejautāja, kas tie par nelaimes gadījumiem.

"Es piederu cilvēkiem, kas mīl skaidrību visās lietās," Cēzars turpināja. "Nezinot savu pretinieku nodomus, es nevaru atrast miera, un tādēļ izdodu lielas summas, lai izzinātu, kādi šķēršļi mani gaida. Ilgu laiku es algoju ierēdni Skotlendjardā, un apmēram pirms gada tas man paziņoja, ka kriminālnodaļas vadītājs izsūtījis speciālu aģentu mani uzraudzīt."

"Hm," Smiss iesvilpās. "Un tas, liekas, ir tas Nr. 6?"

Cēzars pamāja ar galvu.

"Vjjjš var būt tiklab vīrietis, kā sieviete. Attiecīgās aktis tur viņu stingrā slepenībā. Domājams, ka tas nav parastais policijas ierednis, bet kāds mans personīgs ienaidnieks." Viņš paraustīja plecus. "Protams, ir vesela virkne cilvēku, kas netur uz mani labu prātu, starp tiem arī kāds Vellands. Viņa adresi arī jūs atradīsiet mēteļa kabatā. Pēdējā laikā neesmu viņu saticis, bet priekš divdesmit gadiem es pazinu viņa sievu, kas ar mani jutās laimīgāka nekā ar viņu — kādu laiku."

Smiss nožāvājās.

"Pasargiet mani n6 jūsu mīlas afērām."

"Nelaimīgā kārtā viņa nomira līdz ar bērnu, kas tai piedzima." Viņš bridi domīgi vēroja grīdsegu, tad pēkšņi pacēla galvu. "Kāds draugs man stāstīja, ka Vellands solījies mani nogalināt. Varbūt viņš ir šis Nr. 6. Jums to nebūs grūti izdibināt."

'Vai jums ir vēl kādas aizdomas?"

"Jā, vēl ir kāda zināma mistera Gēla radinieki. Man ar viņu bija veikalnieciski sakari. Mūsu pasākums neizdevās, un šis misters izdarīja pašnāvību. Traģisks notikums!"

Smiss šo notikumu bija dzirdējis.

"Atceros, Gēls bija bankas direktors. Pēc viņa nāves bankā iztrūka simttūkstoš mārciņu."

"Jā. Fatāla sagadīšanās. Bija zināms, ka Gēlam bija sakari ar mani, un viņa sieva taisīja man lielas nepatikšanas," viņš paraustīja plecus. "Drīz pēc tam viņa nomira."

"Dabīgā nāvē," Smiss brutāli piemetināja.

Cēzars pasmaidīja. "Jūs esat cilvēks manā gaumē. Jūs man patīkat."

Tad Cēzars aizgāja saģērbties, lai aizvestu Smisu uz aerodromu, kur pilots tos jau gaidīja. Tas bija labs sava aroda pratējs, jo viņi sasniedza tik ātri Kroidonu, ka Smiss varēja pabrokastot pa otram lāgam.

Lai gan Smiss nepazina sentimentalitātes, tomēr viņam mazliet sāpēja, ka pirms aizbraukšanas nebija vairs redzējis Stefāniju. Viņas tēls tam neizdzēšami bija iespiedies atmiņā.

Cēzara meita! Viņš ironiski smējās. Bordžija, turklāt vēl skaistāka par pašu slaveno Lukrēciju!

Viņš saņēmās un atkal pievērsa savas domas uzdevumam, ko Cēzars tam bija uzticējis. Izrādījās, ka Biliona hotelis bija ne tikai elegants, bet viņa uzdevumam pat bīstams. Tas bija diezgan dārgs, un to apmeklēja tikai bagāti, izpriecu alkstoši ļaudis. Tādēļ varēja gadīties, ka viņš tur sastop arī kādus savus Parīzes vai Romas paziņas.

Viesnīcā viņš dabūja ziniet, ka Cēzars jau tam pasūtījis 41. numuru.

"Diemžēl kungs, kas dzīvo 41. numurā, izvāksies tikai šodien pēc pusdienas," viesnīcas pārvaldnieks ziņoja un pavilka Smisu sānis. "Piedodiet tūkstoškārt, ka jums ko jautāju. Vai — vai jūs guļot nekrācat?"

"Man šķiet — nē," Smiss jautri atteica.

"Jautāju jums to tāpēc, ka misters Ross, kas dzīvo blakus numurā, ārkārtīgi necieš krākšanu."

"Kas ir misters Ross?"

Pārvaldnieks par šo jautājumu bija acīm redzami pārsteigts un paskaidroja, ka lieta grozās ap kādu Amerikas multimiljonāru un ekscentrisku vecpuisi. No viņa apraksta Smiss secināja, ka misters Ross gandrīz visu dienu pavada Reformklubā, un, lai gan nodzīvojis Anglijā trīsdesmit gadus, tam nebija draugu. Biliona hotelī tas apdzīvoja 40. numuru.

"Miljonārs bez draugiem ir retums," Smiss sprieda un apsolījās nekrākt.

Vispirms viņš uzmeklēja Bondstrītā kādu drēbnieku un pasūtīja vairākus uzvalkus. Tad viņš pastaigājās pa krastu. Veselu gadu viņš nebija bijis Londonā un tagad priecājās, juzdams tās akmeņus zem kājām.

Pie ieejas Trafalgerskvērā viņš sastapās ar cilvēku, ko vēlējās redzēt mazāk par visu pasaulē. Viņš jau pagāja Halletam garām, bet tas apstājās un tēvišķā balsī iesaucās:

"Hallo! Atkal Londonā, Tre-Bong Smis?"

"Kā redzat," otrais jautri atteica.

"Pārjums cirkulē briesmotas baumas. Slepkavības, laupīšanas un tamlīdzīgi." Viņš mirkšķināja acīm, un tas nenozīmēja neko labu. "Uzmanieties draudziņ, citādi jums klāsies plāni. Es jūs brīdinu."

"Jūs esat pasakaini laipni. Bet, ja man klāsies plāni, tas nepaies arī c itiem bez sekām. Vispār—neņemiet ļaunā — es nevēlos ar jums daudz satikties. Ar to es varu zaudēt savu labo slavu."

Hallets pasmējās un turpināja savu ceļu.

7.

Smiss gāja tālāk. Viņš brīnījās, kāpēc Cēzars tām bija uzdevis pēc zināmām adresēm ievākt dažādas ziņas, ko būtu varējis veikt jebkurš detektīvu birojs. Bija vēl daudz lietu, ko Smiss nesaprata.

Viņš iegriezās Džonstrītā, kur 104. numurā pēc uzdotās adreses vajadzēja dzīvot misteram Vellandam.

Smiss aplūkoja vecmodīgo namu un tad piezvanīja sētniekam.

Durvis atvēra gadus septiņdesmit vecs vīrs. Viņš bija laipns un runīgs, un viņa pogcaurumos lepojās vairākas Āfrikas iekarotāja lentas.

"Jūs gribat runāt ar misteru Vellandu?" viņš pārsteigts jautāja. "Bet viņš tak te nedzīvo jau kādus divdesmit gadus. Dīvaini, ka jūs viņu meklējat!"

"Kāpēc dīvaini?"

Vecītis mirkli vilcinājās, tad lūdza ienākt.

"Vai jūs misteru Vellandu pazināt?" Smiss apsēzdamies jautāja.

"Kā savu delnu!" misters Keminss attrauca. "Jauks, cienījams kungs. Viņš apdzīvoja trīs augšējos stāvus. Bēdīgi, tiešām bēdīgi, ka tā notika."

"Man šis notikums nav zināms," Smiss patiesīgi sacīja.

Misters Keminss labprāt pastāstīja.

"Ak jūs nezināt? Nu, visu arī es labi nezinu. Bet, ko zinu, es jums labprāt pastāstīšu. Misters pirms apprecēšanās dzīvoja šai namā. Ari pēc kāzu ceļojuma viņš atgriezās šeit, un te viņiem piedzima meitiņa. Viņš bija ļoti laimīgs, bet ar sievu labi nesapratās. Te viņa vēlējās apģērbus, te rotas lietas, un misters Vellands, kam bija laba gaume, no tā ļoti cieta.

Astoņus mēnešus pēc meitenes piedzimšanas misters Vellands atveda kādu kungu. Es atceros to labi, jo apkalpoju pie galda. Tas bija ļoti skaists, jauns cilvēks — vārdu esmu acumirkli aizmirsis."

"Varbūt tas bija Valentīns?"

"Jā, pilnīgi pareizi! Kā jau teicu, viņš tiešām bija jauns, elegants cilvēks, bet ar nelietīgu raksturu. Viņam bija daudz naudas un namu Belgrevskērā. Man dūrās acīs, ka viņš nāca visbiežāk, kad mistera Vellanda nebija mājās. Kādu dienu tad misters Vellands sastrīdējās ar sievu kāda gredzena dēļ, ko Valentīns tai bija iedāvinājis, un, kad viņš pēc pusdienas atgriezās, tā bija prom ar visu bērnu. Ar Valentīnu tā aizbēgusi uz Savienotām Valstīm. Misteram Vellandam tas ļoti ķērās pie sirds. Mēs baidījāmies, ka tas nezaudē prātu. Es skaidri atceros šausmīgo dienu. Viņš ienāca pie manis un sacīja:

"Kemins, agrāk vai vēlāk, bet šim nelietim jāmirst!"

"Un kur tagad mistrise Vellanda?" Smiss jautāja.

"Viņa ir mirusi. Priekš diviem gadiem nejauši dzirdēju, ka tā un mazā meitiņa mirusi, ja nemaldos, ar dzelteno drudzi. Bet tas ir dīvaini, kajūs nākat un apjautājaties par misteru Vellandu." Namiķis piecēlās un piegāja pie kumodes. "Šorit nejauši kādā atvilktnē atradu šo bildi, ko viņš man uzdāvināja savā kāzu dienā."

Vecais izvilka lielu fotogrāfiju un pasniedza to Smisam.

Smiss redzēja izglītota, enerģiska, kaut dzejiski noskaņota cilvēka seju. Sevišķi dūrās acīs augstā piere, taisnais deguns un stiprais zods.

"Vai varat aizdot man šo ģīmetni kopijas noņemšanai?"

Keminss samulsa.

"Es negribētu no tās šķirties. Redziet, te ir ierakstīts veltījums. Bet izdarīsim tā. Jūs samaksāsiet, un es likšu fotogrāfam noņemt kopiju."

"Ļoti labi," Smiss sacīja un iedeva viņam vienu mārciņu.

Izgājis no nama, Smiss pārdomāja, kāpēc gan Cēzars sūtīja viņu mājā, kurā Vellands sen vairs nedzīvoja. Tas tak viņam droši vien bija zināms ļoti labi.

Atgriežoties viesnīcā, Smiss gaidīja kādu ziņojumu no Cēzara, jo tas bija solījies vakarā ierasties Londonā. Bet nebija ne vēstules, ne telegrammas.

Smiss iegāja savā istabā, apsēdās krēslā un sāka apsvērt savu stāvokli. Viņš bija iestājies dienestā pie viena no bīstamākajiem cilvēkiem pasaulē, un policista noslepkavošanas dēļ nu tam bija jāuzņemas īsts detektīva amats!

Smiss vēlējās zināt, kādas nelietības Cēzars vēl no viņa prasīs. Viņš labprāt vēl būtu palicis Parīzē, lai izdibinātu ķēdēs saslēgtās sievietes noslēpumu. Ko šī sieviete bija nodarījusi, un kādēļ Cēzars to turēja pie sevis? Kādēļ viņš to vienkārši nenovāca no ceļa?

Būtu Cēzars nācis pie viņa un sacījis: "Nogaliniet šo sievieti — man trūkst tam dūšas," viņš būtu to sapratis. Bet šo pavēli viņš nebūtu bez pretrunām pildījis, jo viņš nenonāvēja sievietes.

Seķpdams piepešam impulsam, Smiss aizgāja uz Britānijas muzeju un atsvaidzināja savas zināšanas par Bordžiju namu. Viņam bija pārliecība, ka Cēzars ir mantojis ne tikai tā trūkumus, bet rīkojas arī pēc vecajām metodēm.

Viņš palūdza mazu monogrāfiju par Aleksandru VI. Divu stundu laikā viņš to bija izlasījis no sākuma līdz beigām.

Kaut nejaušības viņš atzina arī tīri normālā dzīvē, viņam šķita dīvaini, ka tai pašā laikā šo grāmatu bija pieprasījis arī kāds cits.

"Priecājos, ka neturējāt grāmatu pārāk ilgi," ierēdnis atviegloti nopūtās, izdarīja atzīmi un nonesa grāmatu kādam vecam kungam, kam bija lietussargs rokā. Viņš pavērsa savu cieto, grumboto seju pret Smisu un uzmeta tam pārmetošu skatu. Tad viņš paņēma grāmatu un aizgāja pie lasāmgalda.

"Nevarētu domāt, ka miljonāram te būtu jāsēž un jāgaida grāmata, ko viņš par pāris šiliņiem varētu nopirkt katrā veikalā," ierēdnis atgriezdamies piezīmēja.

"Miljonāram?" Smiss ieinteresēts aplūkoja veco pamatīgāk.

"Tas tak ir misters Ross! Neko neesat par viņu dzirdējis? Ārkārtīgi skops cilvēks, kas labāk skrien desmit jūdzes, nekā izdod vienu šiliņu."

Smiss smējās.

"Jā, un viņš arī nevarot ciest, ja cits krāc."

Atstādams bibliotēku, Smiss vēlreiz pamatīgi aplūkoja veco vīru. Tam varēja būt gadu septiņdesmit, īsi apgriezta bārda un stipri nodilis apģērbs.

Atgriezies viesnīcā, viņš paēda vakariņas un taisījās iet uz teātri. Bet, kad viņš iegāja hallē, šveicars pasniedza tam vēstuli, kuras adrese bija rakstīta ar mašīnu. Viņš uzplēsa aploksni.

"Novērojiet Rosu, viņa advokāti ir Bekers un Simplejs, GretDžemstritā 129. Ja viņš iet pie tiem, vai viņi pie tā, viņš tūliņ jānonāvē."

Labajā apakšstūrī bija vārdi: "Sēnas krastā".

Tas reizē bija atgādinājums un pazīšanās zīme. Arī vēstule bija rakstīta ar mašīnu.

Tad tāds bija Cēzara nolūks! Viņam bija jāuzmana vecais vīrs, kas tik |oti interesējas par Bordžiju namu, un zināmos apstākļos tas pat jānogalina.

Viņš iebāza vēstuli kabatā un pasmīnēja.

Pārāk ātri augstsirdīgais Cēzars bija pārvērties par tirānu. Sinisam bija jākļūst par liela vēriena slepkavu, kam drīz uz papēžiem būs Londonas policija, pretējā gadījumā Cēzars ziņotu iestādēm par notikumu pie Sēnas. Viens no vēstules bija redzams, un, proti, tas, ka Cēzars atradās Londonā. Un tas bija liels jaunums.

8.

Smiss sēdēja hoteļa hallē, lasīja vakara laikrakstus un novēroja misteru Rosu, kas iznāca no ēdamzāles un ar liftu uzbrauca otrajā stāvā. Pēc brīža viņš tam sekoja, iegāja savā istabā un gaidņa, līdz izdzirda slēdža noklikšķēšanu. Tā bija droša zīme, ka šovakar misters Ross ar saviem advokātiem vairs nesatiksies. Lai izklaidētos, Smiss aizgāja uz teātri.

Pusdivpadsmitos viņš atgriezās. Cilvēks, kas novēroja namu, to redzēja un deva zīmi otram detektīvam, kas Smisam bija sekojis visu vakaru. Abi vīri nostājās ēnā un salīdzināja savas atzīmes. Varbūt Smiss zināja, ka to novēro, varbūt arī nē. Viņš iegāja savā istabā un tūliņ taisījās iet gulēt. Izģērbdamies viņš izdzirda klusu troksni. Izklausījās, it kā kāds slēgtu blakus istabas durvis. Viņš izdzēsa gaismu un uzmanīgi pavēra durvis. Ilgāku laiku klausījies, viņš tomēr vairs neko nedzirdēja.

40. numurs, ko apdzīvoja Ross, sastāvēja no dzīvojamās, vannas un ēdamistabas. Pie dzīvojamās istabas koridora durvīm atradās Nr. 40 a. Smiss klusu izgāja koridorā, aizzagās pie 40. numura un klausījās. Tomēr nebija nekas dzirdams. Tad viņš aizlīda pie Nr. 40 a durvīm un pēc ilgākas klausīšanās izdzirda aiz tām vairākas balsis.

Viņš aizgāja otrā koridora galā, lai pārliecinātos, vai tuvumā nav kalpotāju. Bet Biltona viesnīcas personāls lielāko tiesu sastāvēja no vecākiem laulātiem pāriem, kas agri gāja pie miera. Smiss devās atkal atpakaļ un mēģināja atvērt 40. numura durvis. Par brīnumu tās nebija aizslēgtas, un viņš iegāja istabā. Savu klātbūtni viņš būtu izskaidrojis ar apmaldīšanos, jo bija viesnīcā jauns viesis.

Gaismas svītra rādīja tam, kur atrodas iekšējās durvis. Mirkli iededzis gaismu, viņš redzēja, ka istaba bija tukša un gulta neaizskarta. Klusi viņš izdzēsa gaismu, pielīda pie otrām durvīm un klausījās. Runāja divi cilvēki. Viena balss bija asa, skarba vīrieša balss, otra piederēja sievietei. Un pēdējā tam šķita pazīstama, kaut viņš nesaprata ne vārda.

Viņš palūkojās pa atslēgas caurumu, bet varēja saskatīt tikai kāda krēsla atzveltni. Piepeši Ross paceltā balsī sacīja:

"Ja viņi tiešām šai pasaulē dzīvo, tad mēs viņus ātri atradīsim. Dīvaini, ja es būtu maldījies…"

Negaidot durvju rokturi nospieda kāda roka, un Smiss steidzās pazust. Viņam nebija laika vairs durvis aizvērt, tādēļ viņš atstāja tās pievērtas un iemetās savā istabā.

Pacietīgi viņš gaidīja aiz durvīm, bet neko nedzirdēja. Pēc piecām minūtēm viņš atkal pavēra durvis. Smiss tumsā nostāvēja gandrīz pusstundu, tad viņi abi iznāca. Vīrietis sacīja: "Labu nakti, mīļā," un to noskūpstīja. Apdomīgi viņš pavēra durvis plašāk. Koridorā dega visas ugunis, tādēļ maldīšanās bija neiespējama.

Cilvēks, kas aizgāja tā durvīm garām, nebija sieviete, bet pats

Ross! Aiz pārsteiguma Smiss dažas sekundes nejaudāja pakustēties. Tad viņš paķēra cepuri un metās vecajam kungam pakaļ. Bet, kad viņš nonāc a pie kāpnēm, lifts jau brauca lejup; viņš vēl īstā laikā noskrēja pa trepēm, lai redzētu, ka Ross iziet pa virpuļdurvīm. Ārā to gaidīja auto. Miljonārs iekāpa, un vāģis tūliņ aizbrauca.

Smiss pasauca garāmbraucošo taksometru.

"Sekojiet tam automobilim," viņš ātri sacļja.

Tas nebija grūts uzdevums, jo ielas bija tukšas. Teātri bija slēgti jau kopš stundas. Automobilis devās pa Redženstritu uz Portlenda laukumu.

Tur tas apstājās pie liela nama. Vecais kungs izkāpa un atslēdza durvis. Smiss ielāgoja numuru — 409. Mistera Rosa auto palika gaidot. Viņš izkāpa, samaksāja šoferim, iegāja tumšā vārtu velvē un gaidija.

Pēc pusstundas durvis atvērās, un iznāca jauna dāma garā, melnā mēteli. Smiss izlīda no savas paslēptuves.

Viņa ātri devās pie automobiļa, bet laternas gaismā Smiss ieraudzīja viņas seju. Tā bija Stefānijā — Cēzara meita!

"Kas noticis ar veco misteru Rosu?" Smiss apjucis jautāja sev.

Bet viņam nācās iet gulēt, šo jautājumu neatrisinājušam.

*

Nākamā rītā viņš saņēma no Cēzara pavēli ierasties Grīnparkā ar viņu satikties.

Bija jauka, saulaina diena, un Cēzars bija uzvilcis elegantu, baltpelēku uzvalku. Viņš pamāja Smisam nosēsties tam līdzās uz sola.

"Man nebija nolūka jūs aicināt šurp, bet ir noticis šis tas, kādēļ turu par vēlamu ar jums parunāties. Gribēju jums arī pasacīt, kur jūs vajadzības gadījumā varat mani atrast."

"Zinu to jau," Smiss mierīgi atteica. "Portlenda laukumā Nr. 409."

Cēzars stingri pavērās viņā.

"Kā jūs to zināt? Mana vārda nav parastajās grāmatās."

"Pietiek, ka to zinu," Smiss paskaidroja un atmeta ar roku.

"Jūs esat man sekojis!" Cēzars pārmetoši sacīja.

Smiss smējās.

"Dodu jums savu vārdu, ka neesmu jums sekojis. Nezinu, kā vienā laikā es varētu novērot misteru Rosu un jūs."

"Bet no kurienes tad jūs to zināt?"

'To man pačivināja mazs putniņš. Atļaujiet ari man paturēt kādu mazu noslēpumiņu, mister Valentln."

"Jūs tomēr esat man sekojis," Cēzars sacīja. Tad viņš vairs nerunāja par šo tematu. "Ko jūs domājat par Rosu?"

"Vecs, cienījams kungs. Viņš man patīk."

Viņš nepieminēja to, ka redzējis misteru Rosu atveram Cēzara nama durvis. Tam vēl bija laika.

'Viņu vērtē uz desmit līdz divdesmit miljoniem mārciņu," Valentīns nopietni sacīja. "Viņam nav ne mantinieku, ne testamenta, un, ja viņš mirst, viss pāriet valsts īpašumā."

Smiss bija pārsteigts.

"Kā jūs to zināt?"

"Pietiek, ka zinu to. Tas ir mans noslēpums."

Abi brīdi klusēja.

"Cilvēki gadu gadā strādā no rīta līdz vakaram vaiga sviedros," Cēzars turpināja. "Un viņi ir laimīgi, ja var nopelnīt tik daudz, lai varētu dzīvot un strādāt. Es sevi nepārpūlēju, jo man pietiekoši daudz vesela prāta, un uz cilvēka dzīvību es neraugos no parastā viedokļa. Tas pats sakāms pārjums. Iedomājieties, piemēram, kā būtu, ja misters Ross uzrakstītu pāris rindiņas uz papīra, parakstītu apakšā savu vārdu un liktu šo parakstu apliecināt sulainim un istabmeitai. Ar šīm rindiņām mēs kļūtu bagāti un vareni!"

"Jūs domājat, ja misters Ross norakstītu testamentu mums par labu un tad pārtrauktu savu laicīgo dzīvi?"

"Jūs vienmēr ņemat visu pārāk tieši," Cēzars iesmējās. "Bet vai neesat padomājuši, cik viegli pārnest īpašumu kontrahenta nāves gadījumā uz cita vārda? Ja mēs gribētu ielauzties Anglijas bankā, arī pēc ilggadīgas gatavošanās mums nebūtu nekādu izredžu. Taisni otrādi, mūs uz vietas noķertu."

Smiss pameta ar galvu.

"Un ja mēs, piemēram, viltotu mazu čeku ar mistera Rosa parakstu, mēs ari tālu netiktu."

'Tas man pilnīgi skaidrs."

'Tātad daudz vienkāršāk," Cēzars smaidīdams piebilda, "piedabūt misteru Rosu parakstīt šādu īsu testamentu."

"Man šķiet, tas būs ļoti grūti. Jūs varat gan aranžēt viņam priekšlaicīgu nāvi, bet ne piespiest to parakstīt šādu dokumentu."

Cēzara acis iemirdzējās.

"Pagaidām gribu tikai viņu aizkavēt sastādīt testamentu kādam citam par labu. Man taisni patiktu, ja misters Ross nomirtu, neatstādams nekāda novēlējuma."

Smiss rādīja pārsteigtu seju.

"Jūs tak teicāt, ka tad viņa īpašums pārietu valsts rīcībā."

"Ja tam nebūtu mantinieku. To iegaumējiet."

"Bet vai viņam ir mantinieki? Viņš tak ir vecpuisis."

"Nē, atraitnis. Viņam bija bērns, kas no tā atsvešinājās un vēlāk nomira. Ja šis bērns atrastos, varbūt viņš visu savu mantu novēlētu tam."

Ļēnām Smisam sāka uzaust gaisma. Viņš bija ass domātājs un radis atrisināt noslēpumus. Šai ziņā pat Cēzars nevarēja ar viņu sacensties.

"Cik veca būtu viņa meita, ja tā vēl dzīvotu?"

"Četrdesmit septiņus gadus," Cēzars ātri atteica. Trīs gadus jaunāka par mani."

Cēzaram tātad bija 0iec dtesmit, kaut šorīt tam nevarēja dot vairāk par trīsdesmit pieciem.

"Jā, tagad tai būtu četrdesmit septiņi. Divdesmit gadu vecumā viņa aizbēga no mājas un apprecējas ar kādu vijolnieku. Vecais vīrs tad sastādīja testamentu, kurā visu mantu novēlēja kādai bāreņu patversmei. Kad viņa bija mirusi, viņš tomēr šo testamentu iznīcināja un, domājams, gribēja sastādīt citu. Kā redzat, esmu labi informēts par mistera Rosa privāto dzīvi."

"Un ja nu viņa nebūtu mirusi?"

Cēzars strauji pagriezās pret viņu.

"Pie joda, ko jūs ar to domājat?"

"Un ja nu viņa nav mirusi?" viņš atkārtoja.

Cēzars paraustīja plecus.

"Tad viņa nāves gadījumā mantojuriis pārietu viņai."

"Vai jūs tad šo sievieti rādītu atklātībai?"

Cēzars cieta klusu.

"Vai jūs ļautu šai sievietei uzstāties tiesas priekšā un stāstīt par savu gūstniecību kādā nomaļā Francijas muižā, kur tā tikai naktīs varēja pastaigāties, turklāt važās saslēgtām rokām un kājām?"

Cēzara seja piepeši izskatījās iekritusi un pelēka, bet Smiss bez žēlastības turpināja:

"Jūs man nupat sacījāt, ka šī sieviete apprecējusi kādu ceļojošu mūziķiTas, man šķiet, nebūs gluži pareizi. Pēc manām domām, ta apprecēja cilvēku, kam mūzika nebija amats, bet kas bija apdāvināts amatieris. Ja nemaldos, šī cilvēka vārds ir Vellands."

Cēzars aizvien vairāk sagura, un Smiss sāka ņemt virsroku.

"Jūs atklājāt viņas radniecību ar Rosu un pierunājāt bēgt ar jums uz ārzemēm. Tomēr Vellands šķiršanās atļauju nedeva. Sieva kļuva nemierīga; varbūt viņas bērns arī nomira, bet viņa palika dzīva."

Cēzars atkal saņēmās, viņa muti aplidoja cinisks smaids.

"Jūs tiešām esat pārsteidzošs cilvēks," viņš zobgalīgi sacīja. "Jūs gandrīz man pateicāt visu patiesību. Bērns nomira, bet pa to laiku piedzima Stefānija. Mans nodoms ir prezentēt Stefāniju par Rosa miljonu mantinieci. Tagad jūs zināt visu. Jūs esat daudz slīpētāks, kā es domāju. Sadarbojoties ar mani, jūs varat kļūt bagāts. Pretējā gadījumā —"

"—jūs mani ātri un bez sāpēm aizsūtīsiet uz viņpasauli," Smiss smiedamies pabeidza. "Tikai pielūkojiet, ka mans duncis neizrādās ātrāks par jūsu indi."

Viņš palūkojās zemē un ieraudzīja kādu vēstuli.

"Vai jūs to te nomētāt?" viņš jautāja un pacēla to. 'Tā adresēta jums."

Cēzars purināja galvu.

"Neesmu to nometis." Viņš izlasīja uzrakstu: "Cēzaram Valentīnam*.'

Vēstulē bija aizlakota. Cēzars atplēsa to un sarauca pieri. Smiss nevarēja spriest, vai viņu pārņēma bailes, bet sk aidri redzēja, ka tas atkal bija izsists no līdzsvara.

"No kurienes tā varēja celties?" Cēzars pameta ātru skatu ap sevi. Bet tuvumā nebija neviena cilvēka.

Uz papīra lieliem burtiem bija uzrakstīts:

"Cēzar, ari jūs esat tikai mirstīgs cilvēks. Padomājiet par to."

Paraksts: "Nr. 6".

Cēzars saburzīja papīrīti un lādēdamies aizmeta prom.

"Ja satikšu šo Vellandu, pirms viņš satiks mani, tas maksās viņam kaklu!"

"Nu, gan jau mēs pirmie atradīsim Vellandu," Smiss paļāvīgi atteica.

9.

Lielus noziedzniekus tāpat kā lielus varoņus nevar aplūkot no tuvuma. Smiss atklāja dažas Cēzara Valentīna kļūdas, kādas tas nekad nebija iedomājies. Viņš bija ārkārtīgi godkārīgs, bet viņa spējas arī sniedzās līdz ģenialitātei. Diplomātam viņš bija vairāk radīts nekā ģenerālim — tāpat kā viņa slavenie senči. Uz vienas pilsētas, ko viņš ieņēma ar cīņu, nāca desmit, kuras tas ieguva ar piekukuļošanu.

Cēzarrs lika pēcpusdienā Smisam ierasties pie viņa Portlenda laukumā. Sulainis jauno cilvēku ieveda bibliotēkā, kur Cēzars to jau nepacietīgi gaidīja.

"Vellands jāatrod visādā ziņā!" ar šiem vārdiem Cēzars apsveica savu palīgu. "Es nodevu šo lietu privātdetektīviem. Esmu cieši pārliec ināts, ka viņš ir dzīvs, jo priekš divi gadiem kāds mans aģents to redzējis Jorkā."

"Sasodīts, kāpēc tad jūs man devāt to pašu uzdevumu?" Smiss iesaucās. "Kādēļ man bija jāiet tai namā Džonstrītā?"

"Bija jānoskaidro varbūtība, vai viņš nav devis kādu ziņu sētniekam. Ir di vi c il vēki, kas var slēpties aiz slepenaģenta Nr. 6. Viens var būt bankas direktora Gēla dēls."

"Tas ir Argentīnā. Viņam tur ir ferma."

"Kur jūs to izzinājāt?"

"Tas nebija grūti. Ierēdņi bankā, ko jūs aplaupījāt…"

"Ko es aplaupīju?" Cēzars ātri jautāja.

"Nu, ko aplaupīja kāds nezināms ļaundaris," Smiss atmeta ar roku. "Nav svarīgi, kas to izdarījis. Bankas ierēdņi ar jauno Gēlu sarakstās. Domājams, viņš grib bankas pazaudēto naudu atmaksāt. Gēlu jūs varat mierīgi strīpot."

'Tad atliek tikai Vellands. Cilvēks, kas sevi dēvē par Nr. 6…"

"Tikpat labi tā var būt sieviete."

"Neviena sieviete to neiedrošinātos. Tas ir Vellands. Padomājiet, ka Anglijā man neko nevar pierādīt. Viņiem tikai ir aizdomas, un, dzirdot manu vārdu, viņi jūtas neomulīgi. Tas ir viss."

Smiss piekrita, jo acumirklī nebija nozīmes strīdēties.

"Ejiet atpakaļ uz viesnīcu un novērojiet misteru Rosu. Vellandu es ņemu uz sevi. Vai viņam nav bijuši apmeklētāji?"

"Rosām? Nē."

Smiss prata tikpat labi melot kā Cēzars Valentīns. Viņš mīlēja dzīvi tāpat kā citi cilvēki un zināja, cik bīstami pilnīgi uzticēties tādam cilvēkam kā Valentīns. Mīklainais miljonāra brauciens uz namu Portlenda laukumā 409 vēl bija jānoskaidro.

"Ko jūs būtu iesākuši, ja nebūtu atraduši mani?" Smiss pēkšņi jautāja. "Nelaimīgais Ernests jums daudz nevarēja līdzēt."

"Tas ir savu dzīvi attaisnojis," Valentīns auksti atteica. "Viņam uzticētos uzdevumus viņš veica. Lai dievs mielo viņa dvēseli."

Dodamies atpakaļ uz viesnīcu, Smiss domāja, kādus gan noziegumus Ernests Valentīna labā izdarījis, tomēr viņam bija jāatzīst, ka tie laikam gan nekad nenāks gaismā.

Mistera Rosa uzraudzīšana bija diezgan garlaicīga, ko Smiss arī neslēpa Cēzaram, kad satika to otrā rītā.

"Žēl, ka ik dienas jūs nevarat izdarīt pa slepkavībai," Cēzars ironiski atteica. "Novērojiet vien mierīgi misteru Rosu."

"Lielāko daļu laika viņš pavada Reformklubā, lasīdams garlaicīgus žurnālus," Smiss žēlojās. "Tas tiešām par daudz muļķīgi."

"Jūs turpināsiet viņu novērot," Cēzars noteikti sacīja.

Tai pašā vakarā viņš uztraukts zvanīja Smisam.

"Viņš ir atrasts!"

"Kas?"

"Vellands — tūliņ došos pie viņa. Detektīvi sadzinuši viņa pēdas Mančestrā un sekojuši līdz Londonai. Viņš dzīvo kādā priekšpilsētā."

šitā!" Smiss acumirklī nezināja, ko teikt. "Un tur jus viņu uzmeklēsiet?"

Bet Cēzars jau bija nolicis klausuli.

Otrā dienā atgriežoties viesnīcā, Smisam bija nepatīkams piedzīvojums.

Divpadsmit mēnešus viņš bija Parizes noziedznieku pasaulē taisījis sev vārdu. Tomēr viņam bija ļoti nepatīkami atrast savus paša čemodānus un portfeli izokšķerētus. Tikai amatieris un iesācējs būtu atslēgu portfelim izgriezis ar nazi. Ieejot istabā, viņš ieraudzīja papīrus un apģērba gabalus izmētātus pa gridu. Tikai nemākulis izmeklē apģērbus un atstāj tos izmētātus.

Smiss pasauca pārvaldnieku un parādīja šo nekārtību. Pārvaldnieks bija pārbijies. Vienīgais svešinieks, kas hotelī bijis, esot jaunā dāma, kas bieži apmeklējot misteru Rosu. Bet to tak nevarot turēt aizdomās.

To dzirdot, misters Smiss kaut cik nomierinājās. Viņš jau baidījās, ka to būs apmeklējis kāds Skotlendjarda ierēdnis. Bet tas nebūtu rīkojies tā bez kādas sistēmas. Tātad iebrucējs varēja būt tikai amatieris. Atradis uz sūkļa asins plankumu, viņš vairs par to nešaubījās.

10.

Smiss paņēma taksometru un aizbrauca uz Portlenda laukumu Nr. 409. Sulainis paziņoja, ka mistera Valentīna neesot mājās. Smiss lika sevi pieteikt jaunajai dāmai un iedeva tam kartiņu, uz kuras bija vārds "Lords Henrijs Džoness".

Viņu ieveda dzīvojamā istabā. Ieraudzījusi viņu, Stefānijā bija pārsteigta. Smiss ar sievietēm prata apieties, bet tagad jutās apjucis.

"Ak, jūs tas esat!" viņa iesaucās.

"Jā." Viņš samulsa ka ģimnāzists. "Gribēju ar jums runāt svarīgā lietā." Nejauši viņš paskatījās uz viņas roku un ieraudzīja, ka tai viens pirksts apsiets. Šis apstāklis atdeva tam līdzsvaru.

'Tēva nav mājās," viņa noraidoši paskaidroja, "baidos, ka maz varēšu jums pasacīt."

"O, pat ļoti daudz," viņš auksti atbildēja. "Piemēram, vai jūsu pirksts vārīgi ievainots?"

"Kā jūs to domājat?" viņa ātri jautāja.

"Izgriežot šorīt mana portfeļa atslēgu, jums paslīdēja nazis vai šķēres, un uz rakstāmgalda paklāja es atradu vienu pilienu jūsu dārgo asiņu."

Viņa nosarka un apmulsa, bet gudri cieta klusu.

"Vai nepiedāvāsiet man krēslu?" viņš jautāja.

Viņa pameta ar roku uz kādu sēdekli.

"Ko jūs cerējāt manā portfelī atrast? Pierādījumus par manu noziedzīgo darbību?"

Tie man jau ir. Atcerieties notikumu pie Sēnas."

"Jā, atceros. Dīvaini, ka neesmu to aizmirsis."

Viņa ironiju tā šķita neievērojam.

"Drīkstu jums piedāvāt tasi tējas, mister Smis? Es vienmēr dzeru ļoti agri."

Viņš pamāja ar galvu.

Viņa pazvanīja, tad atgriezās savā krēslā un smaidīdama raudzījās viņā.

"Jūs tātad turat mani par iebrucēju, mister Smis?"

"Nē, tā es negribu teikt. Domāju, varbūt jūs tēvs sūtījis."

"Jā, mēs esam ērmoti cilvēki," viņa negaidot sacīja. "Mans tēvs, jūs un arī es."

"Un misters Ross," viņš piebilda.

"Protams," viņa ātri atteica, "arī misters Ross. Misters Valentīns jūs tak ievietoja blakus viņam, lai jūs to labāk varētu novērot."

Viņš atkal samulsa, bet tad apķērās, ka uzbrukums vienmēr ir labākais aizsargāšanās veids.

"Patiesībā nav nozīmes uzmanīt misteru Rosu," viņš mazliet augstprātīgi atbildēja, "jo jūsu tēvs šeit to var tikpat labi izdarīt kā es."

"Kā jūs to domājat?"

"Nu, misters Ross tak nāk pie jums viesos," viņš atteica.

"Misters Ross?"

Mirkli viņa it kā zaudēja līdzsvaru, bet tad sāka smieties.

"Pasakaini!" viņa iesaucās. "Misters Ross pie mums viesos! Vai esat redzējis, ka viņš te ierodas?"

"Jā," Smiss vēsi atteica.

"Un redzējāt to aizejot prom?"

;"Nē."

"Bet to tak jums vjgadzēja nogaidīt," viņa mākslotā nopietnībā sacīja. "Jums vajadzēja uzmanīt, kamēr viņš iznāk, tad pavadīt viņu līdz viesnīcai un apguldīt gultā. Tas tak jūsu uzdevums."

Smiss jutās neomulīgi. Viņš nezināja, vai viņa ir dusmīga, vai tikai dzen ar viņu jokus.

"Ja jūs redzējāt misteru Rosu atnākam šurp, vai jūs stāstījāt to arī manam tēvam?" viņa ātri jautāja. "Nē."

Viņu sarunu pārtrauca sulainis, kas iestūma tējas galdiņu. Pēc viņa aiziešanas tā likās pārdomājam kādu svarīgu problēmu.

"Mister Smis, jūs, domājams, turat mani par ārkārtīgi sliktu sievieti tādē], ka es tik vieglprātīgi ieminējos par Sēnu. Bet man ir savs iemesls to darit."

"Man liekas, es šo iemeslu zinu," viņš atbildēja.

"Patiesi? īstenībā man vajadzēja no jums sargāties un saukt policiju. Jūs tak esat smags noziedznieks, vai ne?"

Smiss apjucis smaidīja.

"Jā, varbūt jums taisnība, lai gan…"

"Anglijā vēl neesat ievests aktīs — es zinu."

Viņš bija pārsteigts. Kā viņa varēja atkārtot viņa paša vārdus?

"Esmu ērmota meitene, jo arī mana dzīve ir bijusi ērmota. Jaunību es pavadīju mazā Ņūdžersijas pilsētiņā."

"Dīvaini!" Smiss, maisīdams tēju, iebilda.

"Lūdzu, neesiet ironisks," viņa smaidīdama sacīja. "Amerikā es biju ]oti laimīga, lai gan likās, ka man nav vecāku. Pa reizei pie manis ieradās tēvs, bet tas — tā sakot — ir diezgan vēss un…"

Smiss palocīja galvu.

"Ņūdžersijā es varēju palikt ilgi, varbūt visu mūžu, jo man tur patika. Bet…" viņa mirkli vilcinājās, "tad man atklājās kaut kas šausmīgs."

"Un kas tas bija?" Smiss ziņkārīgi jautāja.

'To es pagaidām negribu vēl teikt."

"Varbūt jūs ar to varētu palīdzēt sev un arī man."

Viņa brīdi šaubījās, tad pakratīja galvu.

"Es jums tomēr ko pastāstīšu, ko, ceru, jūs tālāk neizpaudīsiet. Es jau arī zinu vienu jūsu noslēpumu."

"Vienmēr baidījos, ka jūs varat mani nodot…" viņš iesāka.

"Par to nerunāsim. Tuvākās dienās jūs piedzīvosiet no manis lielu pārsteigumu."

"Ko jūs Ņūdžersijā atklājāt?"

"Pēc mātes nāves mans tēvs aizbrauca uz Eiropu," viņa lēnām iesāka, "un atstāja sava advokāta Krēma uzraudzībā daudz dažādu lietu. No viņa es saņēmu naudu uzturam un izdevumiem. Kamēr misters Valentīns bija Eiropā, vecais kungs pēkšņi nomira, un viņa advokatūra pārgāja citās rokās. Jaunais īpašnieks atsūtīja man nelielu aktu kastīti, kas atradusies mistera Krēma glabāšanā. Nezināju, ko ar to iesākt. Domāju nosūtīt ierakstītā paketē uz Eiropu tēvam, bet aktu kaste bija par smagu. Mēģināju to atvērt, un tas arī izdevās. Tajā atradās rūpīgi iesaiņoti dokumenti un papīri, bet dažas ģīmetnes un apliecības bija vaļējas. Sainīšus es izņēmu un nosūtīju tēvam. Caurskatot vaļējos dokumentus, es kaut ko atradu, kas mani pamudināja braukt uz Eiropu."

"Cik sen tas bija?"

"Apmēram pirms diviem gadiem."

Smiss bridi padomāja.

"Tas, protams, daudz ko izskaidro. Un ko jūs tagad darāt Anglijā?"

Viņas atbilde to pārsteidza.

"Modelēju vaska figūras. Tēvs to jums nav stāstījis?"

"Jūs modelējat?"

"Protams. Ja gribat, es jums parādīšu."

Viņa ieveda to mazā kabinetā, kam bija darbnīcas izskats. Garš koka galds, pāris vienkāršu krēslu un skapis bija vienīgā iekārta.

Viņš aplūkoja skaistās plastikas.

"Jūs tiešām esat māksliniece, mis Stefānija — mis Valentīn," viņš pārlaboja.

"Varat mierīgi sacīt mis Stefānija," viņa ar apburošu smaidu atteica. "Jums tiešām figūras patīk?"

"Jā, protams, kaut daudz no mākslas nesajēdzu."

"Mister Smis, cilvēks ar jūsu izglītību tā nedrīkstētu runāt."

Viņai tiešām bija talants, to rādīja darbi. Smiss nevarēja no pārsteiguma attapties.

Piepeši viņa sarāvās. Smiss sekoja viņas skatienam, kas bija vērsts uz skapi, kurš stāvēja kaktā. Ātri viņa aizslēdza tā durvis un atslēgu iebāza kabatā.

"Kas jums tur ko slēpt?"

Viņa neuzticīgi pavērās Smisā.

"Tur ir ģimenes spoks," viņa mēģināja jokot. "Bet tagad atgriezīsimies pie mūsu tējas."

Smiss redzēja viņas apmulsumu. Ko šis skapis slēpa? Kādēļ viņa smējās, kad viņš runāja par mistera Rosa apciemojumu?

"Ģimenes spoks," viņa pēc brīža atkārtoja. "Mums vispār daudz kas slēpjams, mister Smis."

"Tas gan parasti ir visās ģimenēs," viņš mierīgi atteica.

"Bet Bordžiju namam it īpaši."

"Bordžiju? Kāpēc jūs minat šo veco dzimumu?"

"Vai tad jūs nezināt?" viņa pārmetoši iesaucās. "Neko neesat dzirdējuši par slaveno Bordžiju dzimtu? Vai varat iedomāties, kāpēc tēvs mani nenokristīja par Lukrēciju?"

"0, jā, varu." Viņš lēnām palocīja galvu.

"Kā jūs to izskaidrojat?"

"Izskaidrojums, domājams, atradās aktu kastē, ko jūs saņēmāt priekš divi gadiem."

Viņa piecēlās un sniedza tam roku.

"Ceru,kajumsšeitpatika. Bet nu jums jāiet atpaka] uz viesnīcu." Tikai uz ielas Smiss atjēdzās, ka neatrodas vairs Stefānijas tuvumā.

11.

Sargs Strēndžvejas cietumā atvēra kādas celles durvis un pamodināja Džonu Vellandu no nemierīga miega.

"Pulkstenis seši," sargs īsi pateica un aizgāja.

Vellands piecēlās un apģērbās.

Pulksten pusvienpadsmitos Džons Vellands izgāja pa mazajiem, melnajiem cietuma vārtiem kopā ar citiem sodu izcietušiem un devās uz kādu satiksmes pieturas vietu. Viņš iekāpa tramvajā, nobrauca līdz Sitijai un paņēma tur taksometru. Gabalu braucis, viņš to atlaida, nogāja lielu gabalu kājām un, visādi mainīdams virzienu, mēģināja atkratīties no varbūtējiem sekotājiem.

Beidzot viņš iegriezās kādā mierīgā ielā un iegāja mazā namiņā. Neviena nebija, bet virtuvē dega uguns un kāds bija sakārtojis traukus lietošanai. Viņš uzlika ūdeni tējai un uzkāpa guļamistabā pārģērbties.

Spogulī viņš ieraudzīja savukrunkaino, pāragri novecojušo seju. Nopūzdamies nokāpa atkal lejā, uzlēja tēju, nosēdās pie kamīna un atbalstīja elkoņus uz ceļgaliem.

Pēc brīža atvērās durvis un ienāca paveca, labsirdīga izskata sieviete ar iepirkumu kurvi rokā.

"Labrīt," viņa platā dialektā sacīja. "Zināju, ka šodien atgriezīsieties, bet negaidīju jūs tik ātri. Vai tēju jau uzvārījāt?"

"Jā, tas ir padarīts," Vellands atteica.

Par viņa prombūtni tā nerunāja, jo pie tās bija pieradusi. Izpakodama kurvi, viņa pļāpāja vienā laidā, līdz viņam apnika, un viņš iegāja mazajā dzīvojamā istabā.

Sieviete darbojās, līdz izdzirda vijoles skaņas. Tad viņa nosēdās, salika rokas klēpī un klausījās melanholiskajā dziesmā.

Drīz Vellands atkal ienāca virtuvē.

"Tas bija tik skaisti," viņa sacīja, "es vēlētos, kaut jūs uzspēlētu kaut ko jautrāku. Citādi paliek skumīgi ap sirdi."

"Bet tas mani apmierina," viņš ar nogurušu smaidu atbildēja.

"Jūs tiešām esat brīnišķīgs vijolnieks. Un man vijole tā patīk. Vai esat uzstājušies arī atklāti?"

Vellands pamāja, izvilka mazu pīpīti un piebāza to.

"Tā jau domāju," viņa priecīgi izsauc ās, "es vēl šorīt sacīju savam vīram…"

"Ceru, ka nestāstījāt par mani pārāk daudz?"

"Nē, esmu ļoti uzmanīga. Kādam jaunam cilvēkam, kas bija atnācis aizvakar, es sacļju…"

Vellands izņēma pīpi no mutes un sarauca pieri.

"Kas tas jaunais cilvēks bija?"

"Viņš apjautājās, vai jūs esat mājā."

"Vai viņš zināja manu vārdu?"

"Jā. Tas bija visdīvainākais. Viņš ir pirmais, kas meklējis jūs, nosaucot jūs jūsu īstajā vārdā."

"Un ko jūs viņam atbildējāt?"

"Ka jūs varbūt ieradīsieties šorīt, varbūt arī nākamajā nedēļā. Teicu, ka jūs dažreiz paliekat prom mēnešiem un nevar zināt…"

Vellands saknieba lūpas. Te ko pārmest bija par vēlu. Varbūt arī, ka tas bija nodokļu piedzinējs vai ziedojumu vācējs.

'Tr labi," viņš sacīja. "Bet turpmāk, lūdzu, nestāstiet neko par mani un manu nodarbošanos."

"To nekad nedaru," viņa aizvainota atbildēja. "Es jau arī neko par to nezinu. Man nav ne mazākās daļas, kā jūs izlietājat savu laiku. Manis dēļ jūs varat būt kramplauzis vai policijas ierēdnis, viss viens."

Vellands neatbildēja. Kad sieviete, savu darbu pabeigusi, aizgāja mājās, viņš aizlika durvīm ķēdi un cieti apņēmās nevienu neielaist.

Līdz vakaram viss pagāja mierīgi. Vellands bija aizvilcis aizkarus un lasīja petrolejas lampas gaismā. Piepeši pie durvīm atskanēja klaudzieni. Viņš nolika grāmatu un ieklausījās. Klauvēšana atkārtojās.

Viņš uzmanīgi izgāja koridorā. Kāds sita ar spieķi pret durvīm.

"Kas tur ir?" jautāja Vellands.

"Laidiet mani iekšā," neskaidra balss atbildēja. "Man ar jums jārunā."

"Kas jūs esat?"

"Laidiet mani iekšā!"

Džons Vellands pazina šo balsi un nobāla.

Bridi viņš vilcinājās, tad trīcošām rokām noņēma ķēdes un atvēra durvis. Ārā bija tumšs; aiz durvīm stāvēja neskaidrs stāvs.

"Nāciet iekšā," viņš sacīja.

"Jūs mani pazīstat?" jautāja svešais.

"Jā, jūs esat Cēzars Valentīns."

Viņš ieveda Cēzaru dzīvojamā istabā. Viņi raudzījās viens otrā naida pilnām acīm, katrs stāvēdams savā galda pusē.

"Ko jūs gribat?"

"Gribu ar jums runāt svarīgā lietā," Cēzars vēsi sacīja.

"Kur mana sieva?" Vellands iesaucās.

Cēzars paraustīja platos plecus.

"Mirusi. Jūs tak zināt."

"Un bērns?"

"Kādēļ jūs runājat par lietām, kas mums abiem sāpīgas?" Cēzars neaicināts apsēdās. "Kļūstiet prātīgs, Velland. Pagātne ir mirusi, neatgriežama. Kāpēc jūs vēl vienmēr barojat savu naidu?"

"Naids ir vienīgais, kas mani vēl šajā pasaulē saista, Valentīn, un tas man dos ari spēku nožņaugt jūs savām paša rokām!"

Cēzars smējās.

"Nespēlējiet teātri. Jūs gribat mani nogalināt? Jauki — esmu jūsu rīcībā, kāpēc mani nenogalināt? Jums nav revolvera vai dunča? Varbūt baidāties? Ilgu laiku esat man draudējis. Nu jums ir izdevība savus draudus piepildīt."

Cēzars izņēma no kabatas revolveri un nolika uz galda.

"Lūdzu, te ir ierocis — sašaujiet mani lupatās!"

Vellands pakratīja galvu.

"Nē, tādā veidā ne. Jūs mirsiet, kad būs pienācis laiks, un cietīsiet vairāk, nekā es visus šos gadus esmu cietis."

Iestājās ilgāks klusums, tad Vellands turpināja.

"Priecājos, ka esmu jūs atkal redzējis. Jūs neesat pārvērties, Valentīn, jūs esat tas pats vecais. Jūs, jādomā, esat arī laimīgs, jo visu mūžu esat ņēmis, kas jums iepaticies. Bet es — es esmu visu pazaudējis!" Viņš aizsedza seju rokām. Cēzars paņēma revolveri un iebāza atkal kabatā.

"Tātad es miršu, kad būs pienācis laiks," viņš zobojās. "Tikko jums bija izdevība. Arī agrāk jums bija izdevība izbeigt šo lietu. Kādēļ nedevāt savu piekrišanu jūsu laulības šķiršanai?"

"Šķiršanai?" Vellands ievaidējās.

"Jūs atkal būtu varējis apprecēties un tagad būtujaimīgs un apmierināts. Vai jūs kaut tagad neatgriezīsieties pie prāta?"

"Ja jums nav vairāk ko teikt, tad ejiet. Jūs redzat, visas manas cerības un plāni atkal ir nostiprinājušies. Cēzar Valentīn, jūs dzīvi man padarījāt par elli. Esmu vairāk cietis, nekā jūs varat sajēgt, bet gan jau diena nāks!"

Xai gan Cēzars no citiem cilvēkiem nebaidījās, viņam pārskrēja šermuļi. Tas viņu saniknoja.

"Jums izdevība bija, bet jūs to neizlietojāt, Velland. Tā bija jūsu kļūda. Tagad runāšu ar jums atklāti. Cik saprotu, jūs gribat mani izspiegot. Bet saku jums, ka tas vīrs vēl nav dzimis, kas varētu cīnīties ar Cēzaru Valentīnu."

Viņš trieca dūri uz galda, ka lampa palēcās gaisā.

'Tā bija muļķība, ka liku jūs visu laiku mierā. Būtu no paša sākuma ņēmis to lietu savās rokās, viss tagad būtu kārtībā."

Runādams Cēzars apgāja ap galdu un nostājās cieši blakus cilvēkam, kam bija nodarījis tik daudz ļauna. Pēkšņi bez mazākā brīdinājuma viņš sagrāba Vellandu aiz rīkles. Vellands nebija vājš pretinieks, bet Cēzara spēki bija gandrīz pārcilvēcīgi, un viņš to viegftnosvieda zemē. Vellands izmisis pretojās, bet nespēja atbrīvoties no dzelžainajām rokām.

"Rītu jūs atradīs te pakārušos," Cēzars čukstēja.

Piepeši pie durvīm klauvēja.

"Vai esat vēl augšā, mister Velland?" jautāja kādas sievietes balss. "Es esnvū mistrise Beka."

Cēzars palaida upuri vaļā un izdzēsa lampu. Tad viņš klusi piesteidzās durvīm un tās atvēra.

"Tumšs?" sieviete jautāja. "Bet es tak varu zvērēt, ka nupat vēl redzēju gaismu!"

Cēzars ļāva tai tumsā aiziet garām, tad viņš izskrēja no istabas un aizcirta durvis.

12.

"Jūs izskatāties, it kā būtu piedzīvojis nepatīkamu nakti," sacīja Smiss.

"Nepatīkamu nakti?" Cēzars izklaidīgi jautāja. "Ak jā, vēlu atgriezos pilsētā."

"Vai bijāt pie mistera Vellanda?"

Cēzars neatbildēja.

"Pieņemu, ka bijāt pie viņa un saruna bija tik nepatīkama, ka jums negribas par to ne domāt."

Cēzars pamāja ar galvu.

"Redzēs, ko Vellands tagad darīs," viņš pēc briža sacīja. "Nebūtu es iztraucēts, es tagad to zinātu."

Smiss asi paskatījās viņā.

'Tas jau izklausās, it kā jūs ar viņu būtu sarāvušies. Vai jūs nebūtu tik laipns pastāstīt, kas norisinājās starp jums un šo interesanto misteru Vellandu?"

"Man vajadzēja rikoties ātrāk," Cēzars drūmi paskaidroja. "Mums, Bordžijiem, ir kaislīga cenšanās pēc teatrāliem efektiem. Jūs droši vien nebūtu kļūdījies."

Viņš īsos vārdos pastāstīja notikušo.

Smiss kļuva nopietns.

"Neticami! Jūs tak esat virtuozs nevēlamu personu pazudināšanā, un tomēr šī idiotiskā uzbrukuma dēļ jūs var katru mirkli apcietināt!"

Cēzars kratīja galvu.

"Viņš neziņos policijai. Tas cilvēks ir fanātisks. Viņš cer pats mani nogalināt — ar mazāk viņš nav mierā."

"Labāk lai viņš nogalina jūs nekā mani. Tomēr dodu jums padomu turpmāk būt uzmanīgākam. Anglijā tādas lietas nevar darīt nesodītas. Un ja Vellands tiešām ir Nr.6, jūs dabūsiet īstu pirti."

"Vellands ir Nr. 6. Mani detektīvi to noskaidrojuši. Viņš ceļo pa Angliju un visur apmeklē cietumus."

"Jūs gan domājat, ka viņu tur iebāž pret viņa gribu, ko?" Smiss smaidīdams jautāja.

Bet Cēzaram prāts nenesās uz jokiem.

"Es jau jums teicu, ka esmu labi informēts par visu, kas notiek Skotlendjardā. Kad Hallets slepenaģentam deva norādījumus, mans cilvēks blakus bibliotēkā ar sienā ierīkotu mikrofonu noklausījās katru vārdu."

Smiss šūpoja galvu.

"Ak tad tādā ceļā jūs to dabūjāt zināt! Šis jūsu vīrs acīmredzot ir bijis ļoti darbīgs cilvēks. Bet kāds tam sakars ar cietumiem?"

"Hallets sacīja tam vīrietim vai sievietei, ka viņam brīv apmeklēt visus valsts cietumus, lai noskaidrotu, vai tur nesēž kādi mani līdzdalībnieki."

"Tā tiešām ir traka ideja. Jūs tak neesat tas cilvēks, kas biedrotos ar visādiem karātavu putniem!"

"Bet jūs tomēr esmu pieņēmis sev par palīgu," Cēzars zobgalīgi iebilda.

Smiss smējās.

"Nekad neesmu bijis cietumā — līdz šim. Jūs tātad esat pārliec ināts, ka Vellands ir Nr. 6? Tāpēc, ka viņš bieži apmeklē c ietumus?"

"Vai viņš nav tieši tas cilvēks, kas šādu uzdevumu būtu uzņēmies? Hallets tak sacīja, ka viņa aģents ir amatieris. Viss norāda, ka tas ir Vellands."

Cēzars sliktā omā staigāja pa istabu.

Smiss šorīt bija ieradies, lai redzētu Stefāniju, nevis lai sarunātos ar viņas tēvu.

"Kur Vellands tagad?"

"Lenkašairā^ik man…" Cēzars piepeši apklusa un plaši ieplestām acīm raudzījās uz rakstāmgaldu. "To es nebiju ievērojis."

"Ko ievērojis?"

Cēzars paņēma no galda aizzieģelētu aploksni. Tā pilnīgi līdzinājās aploksnei, ko viņš pacēla Grīnparkā. Viņš steidzīgi atplēsa to un izņēma mašīnrakstā aprakstītu papīru:

"Cēzar, arījūsesāt tikai vienkāršs mirstīgais! Padomājiet par to! Nr. 6."

Kā apdullināts viņš vērās papīrā, tad smagi nokrita krēslā.

*

Cēzars bija pareizi nojautis. Vellands neko neziņoja, lai gan Smiss dzīvoja tādās bailēs, ka divi reizes pazaudēja miljonāru, ko tam vajadzēja novērot. Šai laikā notika divas lietas, kas to uztrauca.

Pirmkārt, Cēzars nejauši izmeta, ka Stefānija uz pāris dienām aizbraukusi uz Skotiju. Otrkārt, misters Ross pastāvīgi uzturējās savās istabās, kur to nevarēja novērot.

Pret otrās dienas vakaru noslēpums ap misteru Rosu kļuva vēl dziļāks. Smiss agri devās pie miera, jo jutās noguris. Viņš bija jau pa pusei aizmidzis, kad izdzirda, ka kāds nospiež viņa durvju rokturi. Drīz pēc tam kāds ienāca un pēc īsas vilcināšanās uz mirkli iededza gaismu. īsā momenta tomēr pietika,lai Smiss pazītu veco misteru Rosu, kas bija naktssvārkā. Soļi lēnām attālinājās, tad miljonāra durvis aizcirtās un noslēdzās.

Ērmoti, ka cilvēks, kuru viņam vajadzēja novērot, to pašu darīja ar viņu. Acīmredzot Ross domāja, ka viņa nav mājās, un šo gadījumu bija nodomājis izmantot viņa istabas pārmeklēšanai. Smiss piecēlās un izgāja pa blakusistabas durvīm, domādams, vai būtu vērts savu kaimiņu izjautāt. Viņš tomēr izšķīrās citādi un nokāpa lejup hallē. Bet tur viņu sagaidīja liels pārsteigums, jo pie šveic ara galda viņš ieraudzīja misteru Rosu biezā mētelī un cepurē.

Smiss neticēja savām acīm, redzēdams veco vīru ar liftu braucam uz savu dzīvokli.

"No kurienes misters Ross pārnāca?" viņš jautāja.

"Nevaru pateikt," šveicars atbildēja, "es pat domāju, ka viņš ir savā istabā. Visu dienu neesmu redzējis to izejam."

Nezinādams, ko iesākt, Smiss uzkavējās hallē. Te ieradās kāds bojs un lūdza to uznākt pie mistera Rosa.

"Man pret jums jāatvainojas," miljonārs norūca. Viņš bija tai pašā naktssvārkā. "Apsēžaties."

Smiss paklausīja.

"Biju ļoti uztraukts un staigāju pa hoteli šurp un turp. Priekš pusstundas atgriezdamies savā istabā, es apmaldījos un iegāju jūsējā."

"Un tūliņ pēc tam stāvējāt hallē ceļa drēbēs!"

Misters Ross vāji pasmaidīja.

"Jūs ari visu ievērojat, mister Smis! No jums iznāktu pasakaini spējīgs detektīvs!"

Vai viņš to domāja pa jokam? Smiss turēja to par iespējamu. Iesākumā viņš brīnījās, kādēļ vecais vīrs sūtījis pēc viņa, bet, kad izdzirda koridorā klusus soļus, viņš saprata. Protams, tam vajadzēja notikt, lai miljonāra dubultnieks varētu netraucēts atstāt viesnīcu.

13.

Ari vislielāko noziedznieku dzīvē gadās brīži, kad tie pārdomā savu dzīvi un jūt zināmu nožēlu par padarīto. Šīs depresijas var kļūt tik stipras, ka sniedzas līdz ārprātam.

Cēzars tomēr bija izņēmums. Viņš nejuta sirdsapziņas pārmetumus un nožēlas.

Apmeklējot viņu Portlenda laukumā, Smiss atklāja, ka arī viņam ir dažas kaislības.

Cēzars sēdēja bibliotēkā pie galda un kaut ko pulēja. Uz galda stāvēja divas marmora silītes. Vienā atradās mazs, apaļš priekšmets, ko Cēzars pa brīdim apsmērēja ar dzeltenbrūnu politūru un stipri berzēja.

"Deviņi pērkoni, ko jūs tur darāt?"

"Nu, kas pēc jūsu domām te iznāks?" Cēzars, nepaceldams galvu, jautāja.

"Izskatās pēc parastās pogas."

"Tā arī ir," Cēzars jautri atteica. "Vai jums nav ienācis prātā, ka mana profesija varētu būt pogu izgatavošana?"

Smiss aplūkoja tuvāk un tiešām redzēja, ka tā bija vienkārša, domājams, kaula poga. Cēzars izņēma to no silītes, aplūkoja un nolika uz kamīna.

"Ja«na ražošanas metode," viņš paskaidroja. "Arto varētu nopelnīt pat naudu."

"Jūs tiešām esat velnam rada," Smiss atteica. "Tiešām nesaprotu, ko lai ar jums iesāku."

Cēzars smaidīdams ielika silītes un c itus instrumentus rakstāmgalda atvilktnē.

"Es zinu kādu, kas pārjums domā tāpat!"

"Kas tas ir?" Smiss ātri jautāja.

"Kāds Skotlendjarda detektīvs vārdā Stīls. Viņš jūs pēdējā laikā pastāvīgi novēro."

'To es nezināju."

Cēzars smējās par viņa apjukumu.

"Ja paskatīsieties pa dzīvojamās istabas logu, jūs ieraudzīsiet to otrā pusē uz ielas."

Smiss sekoja aizrādījumam un tūliņ atgriezās.

"Jums taisnība. Domājams, tas ir Stīls. Līdz šim viņu nepazinu."

"Apsēžaties," Cēzars sacīja. "Likšu jums kaut ko priekšā."

'Tas ir interesanti. Vai ar to var nopelnīt naudu?"

Cēzars pamāja.

"Jā, pat ļoti daudz. Vēlos, lai jūs precat Stefāniju."

Smiss zaudēja valodu.

"Ko, man jāprec jūsu meita?" viņš izdabūja.

"Jā. Šim nolūkam jūs arī pieņēmu. Jūs tak nedomājat, ka manu mazo stridu nokārtošanai man būtu jāņem tāds rafinēts slepkava kā jūs."

Smiss cieta klusu.

"Visu laiku meklēju tādu cilvēku kā jūs. Jums ir izglītība, labas manieres, jūs agrāk esat bijis džentlmenis, un sev par pārsteigumu es atradu, ka jūs Stefānijai patīkat. Viņa izsakās par jums ļoti atzinīgi."

"Kā par savu nākamo vīru?" Smiss sausi jautāja.

Cēzars kratīja galvu. "Nē, par to vēl neesmu ar viņu runājis."

Smisam nācās saņemties, lai slēptu savu uztraukumu.

"Vai jūs gadījumā neesat jau precējies?" Cēzars jautāja.

Smiss purināja galvu.

"Tas lietu stipri sarežģītu. Bet pašreizējos apstākļos tas ir stipri vienkārši."

Viņš izņēma no atvilktnes kādu papīru un pasniedza to Smisam.

"Tas ir līgums starp mums abiem. Gadījumā, ja jūsu sieva kaut ko manto, jūs izmaksāsiet man pusi."

Smiss tikko jaudāja atbildēt mierīgā balsī.

"Bet pieņemsim, ka mana sieva ar to nav mierā!"

"To lietu nokārtosim jau pirms kāzām. Viņa parakstīs līgumu, ka trīs ceturtdaļas naudas nodod jūsu rīcībā."

Smiss nervozi iesmējās.

"Jūs tiešām visu pieņemiet pārāk droši."

"Varat uz to palaisties, ka Stefānijā būs mierā," Cēzars atbildēja un pazvanīja.

Pēc dažām sekundēm parādījās sulainis.

"Palūdziet mis Valentīnu pie manis bibliotēkā."

"Ko jūs darāt?" Smiss uztraukts jautāja. "Jūs tak nedomājiet manā klātbūtnē…"

"Klusējiet."

"Bet…"

"Klusu!" Cēzars pavēlēja.

Stefānija ienāca, pamāja Smisam un jautājoši pavērās tēvā.

"Stefānij, gribu parunāt par tavu nākotni."

Viņa neatbildēja.un nenovērsa no viņa acis.

Cēzars atzvēlās sēdeklī.

"Esmu nolēmis, ka tev jāprec mans draugs misters Smiss."

"Ak!" viņa pārsteigta iesaucās un pavērās uz Smisu, kas bija piecēlies un nezināja, ko iesākt.

Viņš sagaidīja no viņas stipru pretošanos, ieskaitot arī raudāšanu. Bet viņš maldījās. Stefānija gan bija nobālusi, bet izskatījās vairāk pārsteigta, nekā satriekta.

"Jā, tēvs," viņa paklausīgi sacīja.

"Kāzas notiks nākamā nedēļā," Cēzars turpināja. 'Tu saņemsi lielu pūru un manas nāves gadījumā mantosi lielu bagātību."

"Jā, tēvs," viņa atkārtoja.

"Tu ar savu nākamo laulāto draugu…"

Smiss aizvien vairāk apjuka.

"…noslēgsi līgumu, pēc kura trīs ceturtdaļas naudas, ko mantosi no manis vai kā cita, nodosi viņam."

Viņa uzmeta Smisam ilgu, pētošu skatu.

"Vai misters Smiss ar to mierā?" viņa mierīgi jautāja.

"Jā, vai saproti manu nolūku, Stefanij?"

Viņa pamāja.

"Vai tas viss?"

"Acumirklī viss," Cēzars atbildēja un ar laipnu žestu to atlaida.

Kad viņa bija aizgājusi, Smiss atkal apsēdās. Viņš nespēja parunāt. Cēzars aplūkoja to ar cinisku smaidu.

"Nu, mister Smis? Liekas, jūs mazliet zaudējuši pašsavaldīšanos."

Smiss apslapināja sausās lūpas.

"Vai jūs arī zināt, ko esat padarījis?"

"Domāju gan," Cēzars auksti atbildēja. "Esmu ieprecinājis jums ļoti šarmantu sievu."

"Jūs esat savai meitai izraudzījies cilvēku — nu jūs jau zināt, kas es esmu."

Cēzaru šie vārdi pārsteidza.

"Kas tad jums? Piepeši uzbrukuši sirdsapziņas pārmetumi?"

"Nē, ar tiem man nekad nav bijušas darīšanas," Smiss kratīja galvu. "Jums par apmierinājumu varu sacīt, ka arī nedomāju uzsākt citu dzīvesveidu. Nē, mani pārsteidz tikai jūsu domāšanas veids."

"Tas ir pilnīgi normāls."

Atskanēja kluss troksnis. Kamīna tuvumā stāvēja neliela, pulēta kastīte ar diviem caurumiem. Aiz viena cauruma parādījās sarkans disks.

"Kas tas?"

"Mans detektors," Cēzars smaidīja. "Bez galvenā telefona mājā ir vēl divi pieslēgi, un šo kontrolaparātu es ierīkoju, lai zinātu, vai tālruņa sarunas laikā kāds neklausās līdzi. Sarkanais disks rāda, ka vienu no abiem pieslēgiem pašlaik lieto."

Viņš noņēma klausuli un aizsedza to ar plaukstu.

"Dažreiz ļoti vērtīgi izzināt, par ko sarunājas kalpotāji," viņš sprieda un pielika klausuli pie auss.

Cēzars nekustējās, līdz sarkanais disks pazuda. Tad viņš piecēlās. Likās, dzirdētais viņu ļoti satrauca.

"Nāciet līdzi," viņš piepeši sacīja un izgāja no istabas.

Smiss sekoja.

Abi uzkāpa augšstāvā, kur iegāja pa kādām durvīm. Acīmredzot tā bija Stefānijas istaba. Smiss pazina iekārtu, vēl pirms ieraudzīja pašu meiteni, kas piecēlās no krēsla. Cēzara seja nevēstīja neko labu.

"Ko no manis vēlies?" viņa jautāja.

"Ar ko tu runāji pa tālruni?" viņš rupji iesaucās.

"Pa tālruni?" viņa strauji atbildēja. "Ar kādu draudzeni!"

'Tas nav taisnība. Tu runāji ar misteru Rosu," viņš tai uzkliedza. "No kura laika tu pazīsti Rosu?"

Stefānijā cieta klusu.

Tu viņam stāstīji, ka precēsies ar Smisu, un norunāji pēc pusdienas ar viņu satikties. Kā tu ar viņu iepazinies? Atbildi!" Cēzars kliedza un sakratīja viņu aiz pleciem.

Smiss satvēra to aiz rokas.

"Nolādēts, nekavējiet mani! Man tak jādabū no šī skuķa patiesība. Ko tu teici Rosām? Nositīšu tevi, ja nerunāsi patiesību!"

Stefānija lūgdamās pavērās Smisā, un tas stingri satvēra Cēzaru aiz rokas.

"Ar draudiem jūs nekā nepanāksiet."

"Laidiet mani vaļā!" Cēzars mežonīgi iesaucās.

Bet Smisa roka izrādījās apbrīnojami spēcīga, un Cēzaram nācās meiteni palaist. Bet viņš vēl nebija apmierinājies.

"Nāc līdzi! Augšā!" viņš pavēlēja.

Viņa paklausīja; visi trīs uzkāpa augšstāvā, kur Cēzars meiteni iebīdīja kādā istabā mājas pagalma pusē.

'Te tu paliksi tik ilgi, līdz atbildēsi maniem jautājumiem," viņš sacīja, aizcirta durvis un atslēgu iebāza kabatā. "Jūs, Smis, pagaidiet te, kamēr atgriežos. Ar tādu dāmu gan jau tikšu galā!"

"Neesmu tak nekāds cietumsargs," Smiss drūmi atteica.

"Vai jūs prātu zaudējis?" Cēzars iebrēc ās. "Jūs neredzat, ka jūsu dzīvība stāv uz spēles? Ja viņa sazinās ar Rosu…"

Viņš drūmi lūkojās durvīs.

"Pastāviet te. Pēc pusstundas būšu atpakaļ."

Tomēr viņš atgriezās jau pēc maza brīža un bija vai traks aiz dusmām.

"Es jau jums teicu — viņa mani tiešām nodevusi Rosām. Sasodīts! Viņa zina to!" viņš elsa.

"Ko viņa zina?"

"Ka viņa ir Vellanda meita! Jūs, aitas galva, vai tad to nemanījāt?"

Smiss neatbildeja.

"Viirja ir Vellanda meita un Rosa miljonu mantiniece! Nav vairs svarīgi, ka viņa dzīvo, saprotat, Smis? Kā viņa atklājusi, ka ir Vellanda meita? Mēs abi būtu varējuši kļūt bagāti cilvēki. Vēl joprojām mēs šo naudu varam sabāzt savās kabatās. Jūs šai lietā esat iepīts tikpat dziļi kā es. Mūsu dzīvībai draud briesmas."

Viņš asi vērās Smisā.

"Nu, ja jūs domājat likt man aizžņaugt viņai rīkli, tad pasaku jau tagad, ka to nedarīšu."

Tas jums nav jādara," viņš mierīgāk sacīja. "Bet jums man jāpalīdz — vēlāk."

Viņš izvilka no kabatas atslēgu un ielika caurumā. Tad tas izņēma no vestes kabatas sudraba kārbiņu. "Pagaidiet šepat."

Cēzars, dīvaini smaidīdams, iegāja istabā. Tūliņ viņš sāka šausmīgi lādēties.

"Viņas te nav!"

"Nav?" Smiss arī iegāja telpā.

Istaba bija tukša, logi aizvērti, otru durvju nebija, bet Stefānija bija pazudusi.

"Skatieties, skatieties!"

Smiss varētu zvērēt, ka Cēzaram šausmās klabēja zobi, kad viņš drebošu pirkstu rādīja uz sienu. Pie tās bija piesprausta zīmīte:

"Cēzar, arī jūs esat tikai mirstīgs cilvēks!"

Skaitlis 6 gandriz laupīja Cēzaram samaņu.

*

Nākamā dienā Cēzara Londonā vairs nebija. Atstātā rakstā viņš lika Smisam pāriet dzīvot Portlenda laukuma namā. Smiss šo rikojumu izpildīja bez .vilcināšanās, apmezdamies pašā Cēzara istabā.

Cēzars bija visus kalpotājus atlaidis, atstādams tikai veco šveicaru.

"Paliku tikai jaunajai dāmai par prieku," šveicars paskaidroja. "Misters Valentīns man ir ļoti nesimpātisks, turpretī jaunā dāma ir tīrais eņģelis. Viņa veido tik brīnišķas vaska figūras. Arī manu bisti viņa pagatavoja. Viņa uzskata cilvēku vienreiz, divreiz un tūliņ var pagatavot tā bisti."

Smiss dega ziņkārībā pārmeklēt Stefānijas darbnīcu. Ar pakaļdarinātu atslēgu atvēris noslēpumainā skapja durvis, viņš apsēdās un patiesi apbrīnoja Stefānijas mākslu.

Āķī karājās mistera Rosa sejas maska, tai līdzās Cēzara. Par jo lielu pārsteigumu viņš atrada arī savas sejas masku. Tās bija tik plānas un smalki izstrādātas,ka atstāja pilnīgasīstenības iespaidu.

Ilgi viņš sēdēja un pārdomāja apstākļus. Stefānija tātad spēlēja hotelī mistera Rosa lomu. Arī viņa istabu tā bija gibējusi pārmeklēt, domādama, ka viņa nav mājās. To visu viņš bija jau nojautis, tak nedomāja, ka viņa spēj tik labi pārģērbties.

Misters Ross zināja, ka viņa ir tā mazmeita. Ross bija uz divām dienām aizbraucis, un viņa hotelī šai laikā tēloja viņa lomu. Tādēļ arī Cēzars teica, ka viņa uz divām dienām aizbraukusi uz Skotiju. Bet tagad daļa noslēpuma bija atrisināta.

Beidzot viņš piecēlās, ietina savu masku papīrā un nonesa savā istabā.

Tīri instinktīvi viņš juta, ka Cēzara Valentīna dienas ir skaitītas. Tad arī Tre-Bongam Smisam būs pienācis gals. Viņš paraustīja plecus pie šīm domām.

14.

Mazā hoteļa dārzā, no kurienes varēja pārredzēt skaisto Bebekemas līc i, brokastoja vec s kungs un jauna dāma. Misters Ross pašlaik lasīja avīzi, bet Stefānijā raudzījās jūrā.

"Mīļā," viņš beidzot nolika laikrakstu, "nu jau trīs dienas apkārt, bet no msjē Lekonta vēl vienmēr nav nekādu ziņu."

Viņa pieskārās tā rokai.

"Mums jāpaciešas. Esmu cieši pārliecināta, ka Lekonts dara visu, ko var. Cēzara pili viņš pārmeklējis no pagrabiem līdz bēniņiem un noteikti domā, ka mana māte vēl dzīva."

"Bet atradis viņš to nav," vecais kungs šūpoja galvu. "Šis Cēzars Valentīns ir īsts velns, un es tev saku…"

"Bet priekš pāris dienām viņa vēl tur bija. Apcietinātā madonna Beatrise to atzina."

"Vai Cēzars to zina?" viņš jautāja.

"Tam nav nozīmes. Bet skaidrs ir tas, ka viņš manu māti ir atvedis uz Angliju."

Ross nolamāja franču policijas kūtrumu.

"Būtu viņi pili pārmeklējuši, kamēr es vēl biju Parīzē. Bet tad bija jānokārto visādas formalitātes. Acīmredzot, viņi ieskata Cēzaru par Amerikas pilsoni, jo griezās Savienoto Valstu konsulātā. Šis sasodītais konsuls tad sāka ievākt ziņas, vai Cēzars ir anglis vai amerikānis. Bet kas ir madonna Beatrise?"

"Cik zinu, veca Valentīna kalpone."

"Mēs viņu tomēr notversim!" vecais sacīja un atkal iedziļinājās avīzē.

Šai mirklī dārzā parādījās Smiss. Viņš bija uzvilcis gaišpelēku uzvalku un lēnām tuvojās abu galdam. Viņu ieraudzījusi, Stefānijā ātri piecēlās.

"Bet kā tas izskaidrojams, ka jūs…" viņa pārsteigta sacīja.

"Kas tas?" misters Ross asi jautāja. "Misters Smiss?"

"Man ļoti žēl, ka jūs traucēju," jaunais cilvēks atteica. "Man nebija ne mazākā nolūka jūs apgrūtināt ar savu klātbūtni, bet mans draugs Valentīns man ir uzdevis deviņos te ierasties."

Ross drūmi lūkojās viņā.

"Man labāk patiktu, ja jūs ietu, kur kājas nes," viņš rupji iesaucās. "Ar jūsu kalibra ļaudīm es nevēlos satikties."

Pie dārza ieejas pieturēja elegants limuzīns. Ne Smiss, ne Stefānijā tam nepiegrieza vērības. Būtu tie redzējuši vīrieti un sievieti, kas no vāģa izkāpa, viņi būtu izturējušies citādi.

"Ejiet atpakaļ pie jūsu Valentīna," Ross nikni turpināja, "un pasakiet viņam, ka nebīstos ne no viņa, ne no viņa rīkļu rāvējiem. Cilvēkam ar jūsu izglītību gan vajadzēja kaunēties kalpot pie tāda nelieša. Ar to jūs esat vairāk nicināms kā kurš katrs cietumnieks."

Smiss ironiski smaidīja.

"Jūsu ieskati par manu raksturu tiešām pelna uzmanību. Bet…"

Viņš piepeši apklusa un raudzījās uz kādu sievieti, kas vilcinādamās tuvojās viņiem.

Stefānijā pārsteigta raudzījās viņā. Tā bija kalsna sieviete ar bālu, iekritušu seju. Viņas baltajās rokās skaidri bija redzamas zilās dzīslas. Stefānija piepeši iekliedzās un devās sievietei pretim.

"Māt — māmiņ! Vai tu manis nepazīsti?" viņa iesaucās ar elsām balsī un apskāva svešo.

Kāds ķelneris pašreiz devās ar smagu paplāti uz sabiedrības pusi. Te kāds slaids, pajauns cilvēks, kas sēdēja uz sola, aicināja to pie sevis.

"Vai jūs, lūdzu, neatnestu man glāzi ūdens?"

"Labprāt. Papriekš gan man jāaiznes tiem kungiem kafija…"

"Ak, tas daudz neaizkavēs,"kungs vājā balsī iesaucās un pasniedza ķelnerim veselu sauju sudraba naudas. "Man uznākusi sirds lēkme. No tā, cik ātri jūs man palīdzat, var atkarāties mana dzīvība."

Ķelneris nolika paplāti un drīz atgriezās ar glāzi ūdens.

Svešais to paņēma ar trīcošu roku un izdzēra.

"Pateicos. Nu atkal jūtos labi."

Ķelneris nonesa kafiju Rosa sabiedrībai un devās atpakaļ. Ejot gar solu, viņš redzēja, ka kungs aizgājis.

Smiss jutās ļoti neomulīgi, bet bija jāiztur. Bez svarīga iemesla Cēzars nebūtu telegrafejis te ierasties. Viņš stāvēja nomaļus un sarunās nepiedalījās. Sievieti viņš tūliņ bija pazinis.

Piepeši viņu uzrunāja misters Ross, šoreiz bez kāda naida.

"Mister Smis," viņš nopietni jautāja, "vai jums bija kas par šo lietu zināms?"

"Nē. Es, protams, tikai zināju, ka Cēzars šo dāmu tur ieslēgtu savā muižā Mēzonlafitā."

"Vai varat pateikt, kāpēc viņš to atsvabinājis un atvedis šeit?"

Smiss kratīja galvu.

"Nē. Es tikai saņēmu norādījumu šorīt te ierasties."

Viņš atkal gribēja attālināties, kad viņam pamāja kalsnā sieviete.

"Jūs esat Smiss?" viņa lēnām jautāja kā cilvēks, kas nav pieradis sarunāties ar citiem. "Viņš sacīja, ka jūs šeit mani gaidīšot."

"Bet kur viņš pats?" Smiss ātri jautāja.

"Mēs reizē atbraucām." Viņa parādīja ar roku virzienu. "Bet, liekas, viņš būs jau atkal aizbraucis. Viņš negribēja redzēt manu tēvu."

Smiss atgriezās pie pulciņa un, paklausīdams mistera Rosa mājienam, apsēdās pie galda.

'Vakar kuģī es parakstīju kādu rakstu, ko Cēzars prasīja," viņa turpināja. "Un kāds stjuarts parakstījās kā liecinieks."

"Kādu rakstu?" Stefānija ātri jautāja. "Par ko tai rakstā bija runa?"

Vecā sieviete sarauca pieri grumbās.

"Noklausīsimies visu, ko viņa zina," misters Ross laipni sacīja. "Ceru, ka misters Smiss mums piebiedrosies. Stefanij, lūdzu, ielej kafiju arī misteram Smisam."

"Cik varu atcerēties, apmēram pirms nedēļas Cēzars pārradās mājās^n sacīja, ka gribot nodot mani manam tēvam Anglijā. Par to es ļoti priecājos, jo pilī biju ārkārtīgi vientuļa. Viss bija tik noslēpumains, svaigā gaisā man ļāva iziet tikai naktīs, bet, lai es neaizbēgtu, man rokas un kājas saslēdza ķēdēs. Dažreiz Cēzars izturējās pret mani ļoti drausmīgi."

Smiss novēroja to pār tases malu un pieskārās lūpām kafijai.

Stefānijā pašlaik cēla tasi pie mutes, kad Smiss izsita to viņai no rokas. Viņa sašutusi uzlēca kājās.

"Piedodiet," viņš auksti sacīja. "Man ļoti žēl, ka bija šis stāsts jāpārtrauc, bet kafija garšo ļoti slikti."

"Ko jūs domājat?" Ross izbrīnījies jautāja.

"Man šķiet, ka Cēzars grib mūs visus iznīcināt ar vienu cirtienu. Bet man vēl negribas mirt." Viņš paoda kafiju un pameta ar roku ķelnerim.

"Vai kafija negaršo?" tas izbrīnījies jautāja un pacēla tasi, gribēdams to nogaršot, bet Smiss neļāva.

"Ja negribat palikt auksts, nepieskarieties kafijai. Bet sakiet, vai jūs to atnesāt tieši no virtuves?"

"Jā."

"Ceļā nevienu nesatikāt?"

"Nē — ak, tā, tur tomēr bija kāds kungs, kas pēkšņi jutās vājš un lūdza mani atnest glāzi ūdens."

"To jūs, saprotams, ari darījāt? Un kafiju atstājāt turpat? Nu es saprotu."

"Vai kafiju nest atpakaļ?" viesmīlis jautāja.

"Nē. Labāk atnesiet kādu vecu viskija pudeli, kur to saliet."

Pēc ķelnera aiziešanas iestājās dziļš klusums.

"Jūs tak nedomājat, ka Cēzaram bijis tik velnišķīgs plāns?" Ross beidzot jautāja.

"No viņa var sagaidīt visu. Droši ticu, ka viņš gribēja mūs visus nogalināt, lai tiktu vaļā no viņa kauna darba lieciniekiem."

15.

Cēzars Valentīns saņēma no Biltona hoteļa vēstuli un sev par lielām dusmām pazina Smisa rokrakstu. Tā bija pa daļai laba, pa daļai slikta zīme, jo Smiss ne ar vārdu nepieminēja vakardienas notikumu.

Cēzars arī nogāja uz Biltona hoteli un devās tieši pie Smisa, kas tagad dzīvoja mistera Rosa istabā. Smiss sēdēja augstā atzveltnes krēslā un mierīgi smēķēja savu pīpi.

"Hallo, kāpēc jūs te pārvilcies?" Cēzars to apsveica. "Es gaidīju jūs Portlenda laukumā."

"Aizveriet durvis un apsēžaties. Pie jums es vairs neiešu, jo ieskatu šo viesnīcu par drošāku mitekli."

"Kā jūs to domājat?* Cēzars ar laipnu smaidu apvaicājās.

"Tā, ka jūs esat mani piekrāpis. Bet tas notiek pirmo un pēdējo rēizi. Runāšu tagad ar jums kā vīrs ar vīru. Mēs darījām vienu darbu, tādēļ man bija iemesls sagaidit arī nojums pilnīgu atklātību. Jūs zināt manu pagātni un es jūsu, bet pirms aizbraukšanas es vēl gribētu zināt visus faktus par kādu lietu."

"Bet ja nu es liedzos jums šos faktus izdot? Vai tad jūs griezīsieties pie policijas?"

"Nē, policijā es negriezīšos. No otras puses — policijas man nemaz nav ko bīties. Jūs man neko nevarat pierādīt."

"Atskaitot slepkavību Parīzē."

"Nieki!" Smiss paraustīja plecus. "Parīze ir Parīze, un Londona ir Londona. Cēzar, vakar jūs mēģinājāt mani dabūt pie malas. Neliedzieties, jo kafiju es esmu ķīmiski izmeklējis."

"Ķīmiski izmeklējis?" Cēzars ar mākslotu pārsteigumu jautāja.

"Ak, nespēlējiet tak teātri," Smiss sašutis iesaucās. "Turēsimies pie faktiem. Jūs labi zināt, kas jums sagaidāms, un, ja labi padomāsiet, zināsiet arī, kas jūsu tiešais ienaidnieks."

"Jūs domājat Nr. 6?" Cēzars asi vaicāja. "Tas ir vai nu Vellands vai…"

"Vai?"

"Gēla dēls."

"Pastāstiet visu, ko jūs par to zināt."

Cēzars mirkli pārdomāja.

"Nu, to jūs varat arī zināt. Bankas direktoram Gēlam bija dēls. Cik zināms, tas aizbrauca uz Argentīn,u. Bet to jau jūs pats man stāstījāt."

Smiss pamāja.

"Kādēļ jums jābīstas Gēla dēla?"

Cēzars neatbildēja.

"Pastāstiet par šo gadījumu visu patiesību. Man tā jāzina, lai varēttf sagatavoties grūtībām, kas mums sagaidāmas."

"Gēls nomira," Cēzars drūmi atteica.

"Jūs tak pats aranžējāt viņa nāvi?"

"Zināmā mērā jā. Es biju parādā viņam daudz naudas, un tai dienā, kad viņš nomira, viņš taisni bija nolēmis griezties pie policijas, lai mani apc ietinātu par krāpšanu. Es zināju viņa paradumu ap pusdienas laiku ieņemt stiprināšanās līdzekli, piesavinājos kādu viņa pudeli un pārmainīju to ar pudeli viņa darbistabā."

"Un šo pudeli jūs bijāt piepildījis ar indi?"

"Ar zilskābi. Tā, nu jūs zināt visu taisnību. Par pašu krāpšanu man nav ko teikt; varu tikai apgalvot, ka tas bija sevišķi sarežģīts numurs."

Brīdi Smiss vēroja grīdsegas rakstu.

"Saprotu," viņš beidzot teica. "Jums draud lielas briesmas, Cēzar. Vai nu neatstāsiet mani vienu, lai varu padomāt, kā rīkoties?"

Ceļā uz savu dzīvokli Cēzars nolādēja pats sevi, ka bijis tik pļāpīgs. Smiss pa to laiku sarunājās ar detektīvu Stilu, kas bija atradies blakus istabā un visu sarunu stenografējis.

Kad Cēzars Valentīns vēra vaļā sava nama durvis, viņu apcietināja divi policisti un noveda iecirkni. Viņu apvainoja slepkavībā ar iepriekšēju nodomu. Sev par atvieglojumu viņš redzēja, ka arī Smiss važās saslēgtām rokām sēdēja apcietināto istabā.

Viņus abus nodeva policijas tiesai, kas lietu atlika. Pēc tam septiņas dienas viņi pavadīja blakus kamerās Brikstonas cietumā. Viņi baudija lielu priekšrocību, jo, pastaigājoties cietuma sētā, drīkstēja sarunāties. Tad kādu ritu Smiss pazuda, un Cēzars ieraudzīja to tikai Old-Bēlijas tiesas zālē, kad tas iesāka savu liecību vārdiem:

"Mans vārds ir Džons Gēls. Esmu Skotlendjarda kriminālnodaļas

ierēdnis un oficiālos aktos esmu ierakstīts kā Nr. 6…"

*

Cēzaram piesprieda nāves sodu pakarot. Nedēļu vēlāk Džons Gēls sastapa Pikadillija viesnīcas tējas salonā Stefāniju.

"Jūs, protams, priecājaties, ka nu viss galā," viņa sacīja.

Viņš pamāja.

"Vienu tomēr es labprāt nojums gribētu zināt," viņš atbildēja. "Es nekad nesapratu jūsu izturēšanos pret mani."

"Nu, es vienmēr domāju, ka izturos pret jums ļoti mīļi."

"Tā es to nedomāju. Novērojot Cēzaru Valentīnu Parīzē, jūs redzējāt arī kādu smagu noziegumu pie Sēnas."

"Protams."

"Bet pret cilvēku, kas to pastrādāja, jūs nekad neesat izrādījusi bailes vai riebumu."

Stefānija smējās.

"Iesākumā es tiešām domāju, ka jūs esat izdarījis slepkavību. Bet, paraugoties pār valni, es redzēju, ka slīkonim piebrauc divas policijas laivas un viņš bez pūlēm iekāpj vienā no tām. Tad es sapratu, ka noziegums ir tikai simulēts, lai maldinātu Cēzaru Valentīnu. Un, ja man vēl būtu bijušas kādas šaubas, tās būtu izklīdušas, kad jūs Portlenda laukumā atbrīvojāt mani no tās istabas un piespraudāt pie sienas zīmīti."

Viņš palocīja galvu.

"Tas bija vienīgais ceļš, kā nākt sakarā ar Cēzaru. Manā uzdevumā ši So izplatīja par manu noziedznieka darbību tīri neticamas baumas, un laivām līdz ar nāvei lemto policistu vajadzēja gaidīt daudzas naktis, līdz pienāca izdevīgs acumirklis."

"Apbrīnoju jūsu apķērību," viņa smaidīdama sacīja, tad nopietni jautāja: "Vai manu tēvu atradāt?"

"Jau pirms vairākām nedēļām."

"Bet kādēļ neļaujat mums ar viņu tikties? Nav tak vairs nekāda iemesla."

"Tomēr ir vēl viens ļoti svarīgs iemesls," viņš mierīgi atteica. "Pēc trim nedēļām es viņu jums atvedīšu."

"Kāpēc tikai pēc trim nedēļām?"

"Tas ir mans noslēpums."

*

Cēzaram Valentīnam vēl bija lemts satikt savu ienaidnieku. Agri kādā rītā viņu pamodināja un lika apģērbties savās civildrēbēs.

Viņš noteikti atteicās pieņemt garidznieku. Ārēji viņš likās pilnīgi mierīgs un paēda vēl spēcīgas brokastis. Ceturksni pirms astoņiem parādījās cietuma direktors un Džons Gēls.

"Hallo, Gēl!" Cēzars viņu apsveica. "Beigas laikam ir. Bet mana dzīve bija ļoti interesanta. Došu jums vēl vienu padomu: nododieties kādai kaislībai, ar to jūs atvairīsiet ļauno roku. Fabricējiet, piemēram, pogas."

Gēls neatbildēja un direktors deva zīmi.

Ierūca kāds ierēdnis ar īsu virvi rokā.

"Atvainojiet," sacīja Cēzars, piepeši nometas pie gultas ceļos un aizsedza seju rokām.

Tad viņš piecēlās un plaši ieplestām acīm raudzļjās ierēdnī.

"Mans Dievs!" viņš tikko spēja parunāt. "Jūs —jūs — bende!"

Vellands pamāja.

"Šo dienu un stundu es gaidīdams gaidīju," viņš atbildēja un lietpratīgi sasēja Cēzaram rokas uz muguras.

"Bet jūs esat gaidījis velti," Cēzars smiedamies iesaucās. "Cik pogu jūs redzat manā žaketē?"

Apkārtstāvošie redzēja, ka vienas pogas trūkst.

"Zilskābe cietā veidā un mazliet gumijas dod — lielisku — pogu," Cēzars ar pūlēm izteica un sabruka.

Viņi iecēla to gultā, bet viņš bija jau miris.

SATURS

Londonas tumšās acis……………………………………………. 3

Nr. 6 rikojas……………………………………………………….. 185

/

Nodots satikšanai 21.03.92. Parakstf» iespiešanai 2A.03.92. Formāts h0xK4'lf> Avīžu papīrs. Ofsetiespiedums. 15 utsk. iespiedi. Metiens 30 000 eks. Līgumcena. Sl» «Tapals». Reļtistr. apliec. Nr. 2-0115. Iespiests tipogrāfijā .Rota», 226011. Rīgā. Blaumaņa iela 38 40. Pasūtījuma Nr. 227.

[1] sunny—jautra, saulains.

[2] salda bezdarbība.

[3] mi|s, dārgs.

[4] cienījamais kungs.

Content

Volless Edgars Londonas tumšās acis. Nr. 6 rīkojas(Dēmons un mīla)

LONDONAS TUMŠĀS ACIS

1.

2.

3.

4.

5.

8.

9,

10.

11.

13.

14.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

24.

25.

27.

29.

30.

32.

34.

35.

36.

37.

38.

39.

40.

41.

42.

NR. 6 RĪKOJAS

1.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

10.

11.

15.