Volless Edgars

Lords Bokseris

Edgars Volless

Lords Bokseris

Čarlzs

Džons Solingems bija Pelburgas stacijas priekšnieks, pārmijnieks, bagāžas nesējs, biļešu kontrolieris un preču nosūtītājs — viss vienā personā. Tas bija vecs vīrs, kam patika zelēt tabaku un kas katru jaunievedumu uzskatīja par tiešu Dieva dusmu izaicinājumu. Tādus jaunizgudrojumus kā lidmašīnas, centrifūgas, automobiļus un cāļu perējamās mašīnas viņš dēvēja par paša nelabā izdomātiem rīkiem.

Par visu, kas pēdējo četrdesmit septiņu gadu laikā bija noticis Pelburgā un piecdesmit kilometrus plašā apkārtnē, viņš zināja sniegt vissīkāko informāciju. Arī mācītājmuižas ģimenes noslēpumus viņš pārzināja labāk par visiem.

Tā kā darbdienās Pelburgā piestāja četri, bet svētdienās tikai divi vilcieni, Džonam atlika laika diezgan pārdomāt un apspriest visdažādākos dienas notikumus.

Bija auksts, drēgns janvāra svētdienas rīts, kad no Londonas vilciena pulksten desmitos un piecās minūtēs Pelburgā izkāpa viens vienīgs pasažieris. Ar svarīgi sarauktu pieri Džons tuvojās tam.

"Jūsu biļeti!" viņš strupi noprasīja.

Atbraucējs, kuram nebija nekādas bagāžas, sāka meklēt savu apdilušo virssvārku kabatās, tad atpogāja mēteli un pēc kārtas pārmeklēja arī svārku, vestes un bikšu kabatas. Viņa kustības bija tik straujas, ka Džona skatiens tik tikko spēja tām izsekot.

"Bez biļetes nevaru jūs izlaist!" Džons ļaunā priekā paskaidroja. "Jums jāmaksā sods. Jūs taču negribēsiet, lai es cauru dienu, turklāt vēl svētdienā, stāvu jums klāt un gaidu, kamēr būsiet atradis savu biļeti!"

Kad pasažieris beidzot tomēr pasniedza biļeti, Džons jutās drīzāk vīlies nekā apmierināts.

"Pareiza," viņš nopūzdamies norūca.

"Vai nezināt, Solingema kungs, kā klājas manam tēvocim?"

Džons pārsteigts uzlūkoja svešinieku, tad jautāja:

"Kas tad jūs īsti esat?"

"Mans vārds ir Bens," jauneklis kā atvainodamies nomurmināja. "Varbūt atceraties mani — es kādreiz nodzīvoju šeit četras nedēļas."

"Es jūs tūliņ pazinu," Džons norūca, košļādams tabaku, tad pēc brīža turpināja balsī, kurā skaidri bija dzirdams prieks: "Vecajam doktoram neklājas labi. Ļaudis domā, ka viņam šeit viss nav kārtībā." Stacijas priekšnieks pielika pirkstu pie pieres. "Viņš iedomājas sevi par hercogu vai ko tamlīdzīgu."

"Tas viņam no masalām," Bens nopietni piezīmēja.

"No masalām!" Džons nicīgi nošņāca. "Viņš kļuvis par apsmieklu visam ciemam. Kas nav dzimis grāfs, tas par grāfu nekad ari netiks. Tas tāpat kā ar tām lidmašīnām. Vai tad mīļais Dievs mūs radījis lidošanai? Vai viņš devis mums spārnus? Kā būtu, ja tur tā vārna sāktu košļāt tabaku, gluži kā to dara katrs krietns cilvēks? Vai valdība to pieļautu?"

"Kurš krietns cilvēks nu košļās tabaku, Solingema kungs?… Sveiki!"

Stacijas priekšnieks nikni nolūkojās pakal aizejošajam.

Čārlzu Benu neviens nesauca citādi kā vienkārši par Čārlzu.

Čārlzs bija dzimis Amerikā, Masačūsetsas štatā. Uz turieni viņa tēvs bija izceļojis meklēt laimi, kuru nebija varējis atrast

Anglijā. Tur viņš apprecējās un divus gadus pēc sievas nāves nomira. Čārlzu, kuram toreiz bija septiņi gadi, kāda krustmāte aizveda uz Angliju. Kad minētā dāma drīz pēc tam šķirās no šīs pasaules, Čārlzu pieņēma kāda cita krustmāte.

Čārlza pirmais iespaids par šo pasauli bija vesela rinda krustmāšu un krusttēvu, kuri cits pēc cita nomira. Līdz sava mūža piecpadsmitajam gadam viņš bija pārliecināts, ka sēru drēbes ir vienīgais, ko likums atļauj valkāt angļu zēniem. Piedzīvojis savu vecāku, krustmāšu, viena krusttēva un viena brālēna nāvi, viņš nāca pie atziņas, ka šī parādība nav nekāds liels ļaunums, jo pasaulē ari pēc viņu nāves viss palika, kā bijis.

Pirmajā acu uzmetienā Čārlzs šķita sīks un vārgs, tomēr patiesībā tas nebūt tā nebija. Viņa laipnību daudzi uzskatīja par pazemību, viņa cieņu pret citu jūtām — par lieku respektu vai pat biklumu. Tomēr Čārlzs nebūt nebija bikls. Viena no viņa rakstura īpašībām bija atklātība, kas bieži vien sagādāja nepatikšanas citiem un arī viņam pašam.

Māksla, ko parasti apzīmē ar vārdu "diplomātija", viņam bija pilnīgi sveša. Maigo sejas pantu, mazā, taisnā deguna, lielo, zilo bērna acu un izspūrušo matu dēļ viņš drīzāk atgādināja ģimnāzistu nekā pieaugušu, patstāvīgu jaunekli.

Ceļš uz mācītājmuižu gāja caur Pelburgas ciemu. Baznīcas zvans pašlaik aicināja ticīgos, kuri bariem plūda pa ciema vienīgo ielu. Čārlzs ātri pagāja garām ziņkārīgo pūlim un iegriezās abatijas vārtos.

Kādreiz, pirms daudziem gadiem, šajā vietā tiešām bija atradies draudzes mācītāja nams, bet tad šo zemesgabalu bija ieguvis Džozefs Bens un uzcēlis tur sev māju, kura tagad jau bija stipri novecojusi.

Nevērīgi ģērbusies kalpone atdarīja durvis un laipni uzsmaidīja viesim.

"Viņš gul gultā," sieviete paskaidroja. "Daži domā, ka viņš vairs necelsies, bet es tam neticu. Cik reižu Bena kungs jau nav mūs biedējis! Pērngad viņš reiz palika tik slims, ka mēs jau gribējām sūtīt pēc ārsta…"

"Vai jūs nepieteiktu mani tēvocim?" Čārlzs viņai atgādināja.

Telpa, kurā viņu ieveda, atradās nama apakšstāvā un bija doktora Bena bibliotēka. Grāmatu plaukti sniedzās līdz pat griestiem. Uz liela veclaiku galda bija samesta milzīga papīru, grāmatu, brošūru un laikrakstu kaudze. Virs kamīna karājās spilgti izkrāsots vapenis, kas Čārlzam arvien bija atgādinājis kroga izkārtni.

Šaurā, augstā gultā uz spilveniem (to pārvalki nebija mainīti vismaz četras nedēļas) gulēja sešdesmit piecus gadus vecs, nikna izskata vīrs, kura seja jau sen nebija redzējusi bārdas nazi. Atbalstījis uz ceļiem biezas papes gabalu, viņš kaut ko rakstīja.

Viesi ieraugot, slimnieka sejai pārslīdēja ēna.

"A, tas esi tu!" viņš norūca.

Čārlzs uzmanīgi pievirzījās tuvāk un nolika platmali uz kāda krēsla.

"Jā, tēvoc, tas esmu es. Ceru, ka tev jau ir labāk?"

"Tu laikam gan domā, ka es drīz miršu?" vecais vīrs jautāja, nenovērsdams savu bargo skatienu no jaunekļa sejas.

"Nē, tēvoc, nedomāju vis," Čārlzs laipni atbildēja. "Tomēr ticu, ka gadījumā, ja tas arī notiktu, tu esi tik daudz piedzīvojis šinī pasaulē, ka neskumtu par to."

Pamanījis tēvoča naida pilno skatienu, viņš pasteidzās piebilst: "Es loti priecājos, ka esi dzīvs."

"Tātad tu priecājies, ka esmu vēl dzīvs?" tēvocis atkārtoja, ar pūlēm izrunādams vārdus.

"Pat loti, tēvoc," Čārlzs apliecināja. "Nevaru sacīt, ka loti labprāt braucu šurp, jo tu bieži esi nelaipns; bet tas, man šķiet, ir sakarā ar tavu vecumu un slimību." Viņš uzmeta slimajam tēvocim skatienu un negaidot jautāja: "Vai esi bijis kādreiz nelaimīgi iemīlējies, tēvoc?"

Doktors Bens nespēja izrunāt ne vārda un tikai plaši ieplestām acīm uzlūkoja jaunekli.

"Par tādām lietām bieži raksta romānos," Čārlzs turpināja. "Bet var jau būt, ka tas ir tikai rakstnieku izdomājums. Dažreiz viņi pavisam novēršas no patiesības — protams, bez kāda ļauna nolūka…"

"Vai tu reiz turēsi muti?" slimnieks viņu pārtrauca. "Tu kriti man uz nerviem! Es nodzīvošu vismaz divdesmit gadus ilgāk par tevi, tu nelieti!"

Čārlzs šaubīdamies pakratīja galvu.

"Iespējams jau tas ir, tomēr maz ticams. Tādās lietās mums, apdrošināšanas darbiniekiem, ir liela pieredze… Vai tava dzīvība ir apdrošināta, tēvoc?"

"Nē, nav apdrošināta!" doktors Bens atcirta, pietrūkdamies gultā sēdus.

Čārlzs viņu nopietni uzlūkoja.

"Vajag apdrošināt!" viņš sacīja. "Tas ir mūsu pienākums pret saviem piederīgajiem."

"Velns parāvis! Tu taču esi mans vienīgais tuvinieks!" doktors dusmās iesaucās.

Čārlzs klusēja. Tas viņam nebija ienācis prātā.

"Vai tad nav neviena, kas tevi mīlētu?" viņš beidzot jautāja, bet tūliņ pasteidzās piebilst: "Nē, tas taču nav iespējams."

Doktors Bens tik tikko neizlēca no gultas.

"Vai iesi reiz ārā?! Es gribu piecelties! Ej dārzā— vai, manis dēj, kaut pie velna!"

Čārlzs tomēr negāja dārzā, bet gan virtuvē, kur doktora ilggadējā saimniece un pavāre gatavoja slimajam pusdienas.

"Vai nepamielosiet mani ar kafiju?" Čārlzs lūdza.

Anna ielēja katliņā ūdeni un uzlika to uz uguns.

"Čārlza kungs, man jāsaka, ka šis grāfa tituls viņu novedīs kapā."

Šajā acumirklī atskanēja nepacietīgs zvans, Anna izsteidzās no virtuves, bet jau pēc brītiņa bija atpakaļ.

"Viņš ir piecēlies!" saimniece pārsteigta iesaucās. "Viņš vēlas ar jums runāt, Čārlza kungs!"

Jauneklis iegāja bibliotēkas istabā. Doktors sēdēja krēslā pie kamīna, un viņam klēpī gulēja portfelis ar laikrakstu izgriezumiem, kas bija rūpīgi sakrāti un sakārtoti.

"Nāc šurp, kur tu aizskrēji! Var redzēt, ka tevī rit sasodītās amerikāņu asinis— ne mirkli tu nevari nostāvēt mierā!"

Čārlzs jau pavēra muti protestam, bet doktora draudošā skatiena dēļ to atkal aizvēra.

"Sēdies!" doktors uzkliedza. "Tu jau būsi dzirdējis par manām sarunām ar šo tukšgalvaino lordu attiecībā uz manām tiesībām? Nu protams, ka esi dzirdējis,— par to taču rakstīja visas avīzes! Ceru, ka tuvākajās dienās šis stūrgalvis reiz nāks pie prāta un tās atzīs."

Doktors Bens trīsdesmit gadus veltīgi bija pūlējies pierādīt savas tiesības saukties par Pelburgas marķīzu. Advokātiem un ģenealoģiskiem pētījumiem viņš bija iztērējis gandrīz visu savu mantu. Šis marķīza tituls bija doktora Bena jājamais zirdziņš, viņa vienīgā kaislība.

Čārlzs smagi nopūtās. Viņš bija cerējis, ka tēvoča kritiskais veselības stāvoklis aiztaupīs sarunu par šo liktenīgo jautājumu.

Doktors izņēma no portfeļa kādu laikraksta izgriezumu.

"Savu prasību es pamatoju uz to, ka sers Harijs Bens bijis radniecībā ar Martu, grāfieni Mortburgu. Vai saproti?"

"Nē, tēvoc," Čārlzs vaļsirdīgi atzinās.

"Tu esi muļķis!" vecais iekarsa. "Te nu atkal redzamas nolādētās amerikāņu asinis! Grāfiene Mortburga bija miesīga māsa seram Harijam Benam, kas mira 1534. gadā. Vai nu saproti?"

"Esmu pārliecināts, ka tev taisnība," jauneklis augstsirdīgi atzina.

Doktors Bens noglāstīja avīzes izgriezumu.

"Grāfienei Martai Mortburgai bija divas meitas. Vai zini, ko viņa ar tām darīja?"

"Viņa sūtīja tās skolā," Čārlzs minēja. Viņš tik tikko nocietās neteicis, ka grāfiene tās nozāļojusi, jo viņam tas šķita gluži dabiski tik senos laikos.

"Sūtīja skolā?!" doktors pārmetoši iesaucās. "Nē! Viņa tās izprecināja diviem marķīza Pelburgā dēliem! Žanna, vecākā, nomira bez pēcnācējiem; Elizabetei, jaunākajai, bija dēls, kurš mantoja marķīza Pelburgā titulu."

Istaba bija silti sakurināta, un Čārlzam neatvairāmi uzmācās miegs. Viņš uz mirkli pievēra acis.

"…un uz šā fakta es dibinu savu prasību…"

Bija vasara, un doktora dārzs stāvēja vienos ziedos. Gvenda soļoja viņam līdzās…

"Mans tēvs bieži mēdza stāstīt… Sasodīts, tu jau guli!"

Čārlzs tikai ar pūlēm pacēla smagos plakstus.

"Es dzirdēju visu, tēvoc," viņš atbildēja. "Vienu meitu sauca par Žannu, bet otru par Elizabeti, un viņas abas apprecēja marķīzu Benu…"

Pēc desmit minūtēm Čārlzs jau bija ceļā uz Pelburgas piestātni. Šī negaidītā šķiršanās bija iekritusi taisni īstā brīdi, jo vilcienu saraksts bija grozīts — un Čārlzs vēl tik tikko paguva uz pēdējo Londonas vilcienu.

Džons ar sevišķu gandarījumu iestūma jaunekli trešās klases vagonā.

"Nevar teikt, ka jūs būtu visai ilgi viesojies," viņš nopriecājās. "Vai jūsu tēvocis jūtas slikti, ka jums vajadzēja tā steigties ar atvadīšanos?"

"O nē, Solingema kungs, viņš jūtas pat pārāk labi," Čārlzs atbildēja, priecādamies, ka vilciens jau sāk kustēties.

Ar atvieglotu nopūtu viņš atlaidās solā un sāka domāt, kā atrisināt kādu problēmu.

Šī problēma bija kļuvusi sevišķi aktuāla kopš vakarvakara, kad Čārlzs bija redzējis Gvendu norūpējušos iznākam no Šifmetas kundzes istabas.

Šai istabai, kas vienlaikus bija dzīvojamā un viesistaba, Šifmetas kundze bija piešķīrusi lepno buduāra nosaukumu. Viņa pati šo vārdu izrunāja kā "budors", un Čārlzs ilgu laiku bija pārliecināts, ka tas nozīmē to pašu ko birojs, jo šajā istabā Šifmetas kundze mēdza pieņemt savu pansionāru nedēļas maksājumus, kuri ikreiz tika nokārtoti aiz slēgtām durvīm.

Ceremonija, kas norisinājās aiz durvīm, varēja būt divējāda: vai nu Šifmetas kundze, naudu saņēmusi un to kabatā bāzdama, ar vislaipnāko smaidu piezīmēja: "Ak, nu tas taču nemaz nebija tik steidzami," — vai arī, ja pansionārs kādu laiku nebija nokārtojis savus rēķinus ar saimnieci, ledainā balsī paskaidroja, tādās reizēs arvien piemirsdama īrnieka vārdu: "Es loti nožēloju, kungs, bet man pašreiz ir milzīgi izdevumi un pirmdien vēl jānokārto kāds lielāks rēķins, es gribot negribot esmu spiesta jūs lūgt atbrīvot istabu."

Un viena no šādām sarunām viņai sestdienas vakarā bija ar Gvendu Menāru.

Tajā sestdienā, pārbraucis no Pelburgas, Čārlzs satika Gvendu tikai pēcpusdienā. Villa "Akācija" bija gandrīz tukša, jo Šifmetas kundzes jaunākie īrnieki bija izgājuši pastaigāties, bet vecākie — uz baznīcu.

"Menāras kundze," Čārlzs sauca, iznākdams no viesistabas un steigdamies Gvendu panākt, "man loti žēl, ka nevarēju novēlēt jums labu ritu, bet es tikai pēcpusdien pārbraucu no Pelburgas."

Viņa atbildēja tam ar smaidu, kas varēja būt mazliet jautrāks.

"A, tas esat jūs, Čārlz! Kā klājas jūsu tēvocim?"

"Viņš… viņš atstāj visai spēcīgu iespaidu," Čārlzs stomījās, neatrazdams piemērotus vārdus. "Jūs taču vēl neiesiet savā istabā?"

Menāras kundze pakratīja galvu.

"Nemaz nezinu, kur īsti lai eju," viņa pasmaidīja. "Vai gribat iziet?"

"Jā, ja jums nebūtu nodomāts kas cits," Čārlzs atbildēja un, redzēdams viņas vilcināšanos, piebilda: "Lietus vairs nelīst."

Šifmetas kundzes pansija atradās apdzīvotajā Bruklejas priekšpilsētā, un viņas īrnieku iemīļotā pastaigāšanās vieta bija neliels mežiņš tuvējā kalna nogāzē. Arī Čārlzs un Gvena devās turp.

Menāras kundze bija skaista, slaida auguma dāma. Kad viņa atnāca dzīvot villā "Akācija", visa māja bija par to loti uztraukusies, jo Gvenda bija vienīgā aktrise Šifmetas kundzes pansionāru vidū. Pēc tam kad jaunie kaimiņi bija kādu laiku vērojuši un apsprieduši viņas raksturu, tie nāca pie vienprātīga atzinuma: dzīvespriecīga. Pirmās astoņas dienas visi vīriešu kārtas īrnieki sacentās savā starpā, pūlēdamies iemantot viņas labvēlību, tomēr Gvendas vēsums un atturība tiem drīz vien aizdzina kāri uz iemīlēšanos. Beidzot kungi nolēma, ka viņa pārāk augstu cel degunu, bet dāmas izteica savu attieksmi ar to, ka, viņas vārdu pieminot, apmainījās ar zīmīgiem, nosodošiem skatieniem. Viņas nevarēja piedot Menāras kundzei to, ka tā valkāja laulības gredzenu, bet nekad nepieminēja savu vīru.

"Čārlz," Gvenda pēkšņi sacīja, kad viņi nogriezās pa celiņu uz mežu, "es eju prom!"

Jauneklis nobāla un palika stāvam kā sastindzis.

"Jūs aizejat?.. Uz kurieni, Gvendas kundze?"

Gvenda paraustīja plecus.

"Vēl pati nezinu, Čārlz. Šifmetas kundze man uzteica istabu, jo esmu parādā īri par trim nedēļām."

Jauneklis viņu pārsteigts uzlūkoja.

"Vai tiešām?" viņš šausmās iesaucās.

"Jā, tiešām," Gvenda rūgti atbildēja. "Man bija jāiegādājas kostīmi Jūrmalas Brodvejas teātra jaunajai lugai. Zolbergs liek aktieriem pašiem apmaksāt savu garderobi. Un nu, kad visu esmu nopirkusi," viga norija asaras, "Zolbergs pēkšņi pasaka, ka nevarot dot man šo lomu, jo lords Senijs to aizrunājis kāda sava paziņas meitai."

Viņi apsēdās uz soliņa.

"Bet vai tad viņam nav jāpilda savs solījums, Gvenda?" Čārlzs sašutis iesaucās.

"Protams," viņa apstiprināja, "man ir pat kontrakts. Bet ko tas līdz? Atklāti uzstāties pret viņu es nedrīkstu, jo Zolbergam ir liels iespaids teātra pasaulē un viņam nebūtu grūti panākt, lai neviens teātris mani vairs neangažē. Man atliek vienīgi cerēt, ka izdosies atrast kādu citu lomu."

Čārlzs jutās galīgi satriekts. Sestdienas vakarā ieraudzījis Menāras kundzes drūmo seju, viņš tūlīt bija nojautis, ka noticis kas nepatīkams, tomēr šāda katastrofa tam nebija ienākusi prātā. Gvenda bija pirmā sieviete, kas izturējās pret viņu patiesi draudzīgi, vienīgā sieviete, kas nekoķetēja ar viņu vai neuzlūkoja to no augšas. Gvenda bija viņa pirmais un labākais biedrs, kas nu taisījās pazust no viņa dzīves uz visiem laikiem.

Pēkšņi viņam iekrita prātā lieliska ideja.

"Gvendas kundze!" viņš iesaucās. "īre par trim nedēļām taču sanāk septiņas mārciņas un desmit šiliņi, bet man bankā noguldītas trīsdesmit mārciņas! Kāds es esmu ēzelis, ka tikai nupat par to iedomājos!"

Gvenda uzmeta viņam ilgu skatienu, un Čārlzs ieraudzīja asaras viņas acīs.

"Mīļais, krietnais zēns!" viņa maigi sacīja, tomēr noraidoši pakratīja galvu. "Nē, mīļais, jūsu naudu es nevaru ņemt. Tomēr esmu jums bezgala pateicīga!" viņa piebilda, pūlēdamās savaldīt asaras.

"Kādēļ jūs saucat mani par zēnu, Gvenda?" viņš jautāja. "Esmu taču gadu vecāks par jums."

Gvenda pasmaidīja.

"Es sev šķietu vismaz tūkstoš gadus vecāka. Bet nu pastāstiet kaut ko par jūsu tēvoci!"

"Kad jūs domājat aiziet?" jauneklis jautāja, nespēdams domāt ne par ko citu.

"Nākamo sestdien. Jāsaka, ka Šifmetas kundze bija pret mani loti godīga. Es samaksāju viņai par nākamo nedēlu uz priekšu, jo nevarēju prasīt, lai viņa izmitina mani par brīvu. Ja es būtu dabūjusi apsolīto lomu jaunajā lugā," viņa iesāka, bet tūliņ pati sevi pārtrauca: "Bet kāda tam vairs nozīme! Es esmu mulķe. Ak, tur jau nāk šis pretīgais Terens! Viņš nedrīkst redzēt, ka esmu raudājusi."

Freds Terens sevi uzskatīja par augstākās sabiedrības locekli. Tas viņam uzlika par pienākumu valkāt loti elegantu veļu un kaklasaites, kuras pēc iespējas bija jāpieskaņo zeķu krāsai. Paziņas viņu saukāja par Freda kungu. Līdzās sabiedriska cilvēka lomai viņš pūlējās spēlēt arī otru, daudz grūtāku — asprātīga jokdara lomu.

Viņš bija pats pirmais no tiem, kuri bija pārliecinājušies, ka Gvenda "cel degunu gaisā". Viņš pašapzinīgi soļoja pa ceļmalas zāli — tur staigāt bija aizliegts — , lepni vicinādams spieķi un smēķēdams resnu cigāru.

"Hallo, Čārlz! Vai labi pavadījāt laiku ceļojumā?"

Čārlzs viņu klusēdams uzlūkoja, tad strupi atrūca:

"Nē."

Terens uzmeta Gvendai pētošu skatienu.

"Kas tad nu noticis?" viņš iesaucās. "Jūs esat raudājusi? Par ko? Es kā sabiedrisks cilvēks…"

"Domāju, ka būtu labāk, ja jūs aizietu!" Čārlzs savā parastajā nopietnībā sacīja, redzēdams, ka Freds grasās apsēsties.

"Nu, nu, kādēļ tad tā?"

"Tādēļ, ka mums nekas nav jums sakāms," Čārlzs atbildēja.

Jau astoņus mēnešus dzīvodami vienā pansijā, viņi ne reizi nebija ķildojušies, tādēļ Čārlza negaidītā rupjība Terenu padarīja gluži mēmu.

"Un ko vēl gribēju jums teikt, Terena kungs," Čārlzs mierīgi turpināja. "Par Čārlzu mani drīkst saukt tikai tuvākie draugi."

"Tā?" Terens, dusmās pietvīkdams, iesaucās. "Un, ja jau reiz esam sākuši runāt par to, ko jūs vēlaties un ko nevēlaties, jūs muļķadesa!…"

Čārlzs bija pārsteigts par savu vārdu negaidīto iespaidu.

"Ļoti nožēloju, ja esmu jūs apvainojis, Terena kungs," viņš iesāka, bet otrs nebija nomierināms.

"Ieteiktu jums runāt ar mani godbijīgāk, draudziņ! Es varētu daudz ko pastāstīt par jums! Kurp jūs, piemēram, ejat katru otrdienu un piektdienu, ko? Varbūt arī Menāras kundzei būtu interesanti dzirdēt jūsu atbildi uz šo jautājumu!" viņš piebilda, īpaši uzsvērdams Gvendas ģimenes stāvokli.

To teicis, viņš lepni apgriezās un nozuda vakara krēslā, bet tad, domādams, ka atradis vēl vienu asprātīgu teikumu, atgriezās un piebilda: "Pazīstu tādus ļaudis kā jūs, kas visu dara vienīgi tādēļ, lai iekarotu sieviešu sirdis! Menāras kundze būtu prātīga, ja turētos tālāk no jums."

Čārlzs viņu mēmi uzlūkoja.

Gvenda iesmējās.

"Ak jūs— siržu lauzējs!" viņa kaitinādama piezīmēja.

"Bet tas taču nav tiesa!" jauneklis sašutis iesaucās. "Visā savā mūžā vēl neesmu salauzis nevienu sirdi!"

Gvenda smiedamās piecēlās no soliņa.

"Ir jau vēls, Čārlz, iesim atpakaļ savā zvērnīcā!"

Viņi devās atpakaļ uz villu "Akācija" pa citu ceļu. Tur nonākuši, viņi koridorā sastapa Šifmetas kundzi, kura uzmeta tiem nosodošu skatienu. Pirms gulētiešanas viņa ieaicināja Čārlzu savā "budorā".

"Jūs jau zināsiet, ka es jūs uzskatu tikpat kā par savu dēlu, Bena kungs," viņa iesāka, noslēgdama durvis aiz jaunekļa. "Tādēļ ceru, ka neļaunosieties, ja aizrādu jums, ka nav gudri tik bieži rādīties kopā ar kaut kādu aktrisi."

'Jūs runājat par Menāras kundzi?" Čārlzs pārsteigts jautāja.

Šifmetas kundze zīmīgi pamāja ar galvu.

"Tik jauni vīrieši," viņa turpināja, "ir visai viegli iespaidojami. Aktrises ir paradušas, ka viņas aplido, un nelūkojas uz to nopietni. Nevaru mierīgi redzēt, kā jūsu sirds tiek pamazām sazāļota, Bena kungs."

"Ak, Šifmetas kundze, ja tikai mana sirds jums sagādā rūpes!" Čārlzs atviegloti uzelpoja. "Par to jums tiešām nav ko raizēties — mana sirds ir gluži vesela. Pateicos jums, Šifmetas kundze. Ar labu nakti!"

"Tas bija labi domāts," Šifmetas kundze taisnojās. "Es runāju ar jums kā māte."

"Kā mana vai kā Menāras kundzes māte?" jauneklis jautāja.

"Kā jūsu, protams!" Šifmetas kundze iesaucās, juzdamās mazliet apvainota.

"Pēc manām domām," Čārlzs nopietni piezīmēja, "Menāras kundzei māte būtu vairāk vajadzīga nekā man. Man ļoti žēl, ka viņa jums parādā: citādi jūs arī pret viņu būtu laipnāka."

To teicis, viņš izgāja no istabas, atstādams apvainoto un saniknoto Šifmetas kundzi vienu.

No sava tēva testamenta izpildītāja Čārlzs ik nedēļu saņēma divas mārciņas un desmit šiliņus. Viņa dienests Leitera un Birna firmā tam arī ienesa divas mārciņas un desmit šiliņus nedēļā. No šiem ienākumiem viņš varēja dzīvot, kaut ne lepni, tomēr pieklājīgi.

Viņa darbalaiks bija no pusdesmitiem rītā līdz pussešiem pēcpusdienā, izņemot sestdienas, kad birojs tika slēgts jau divpadsmitos, lai Leitera kungs — viņa līdzdalībnieka Birna patiesībā nemaz nebija — varētu piedalīties golfa spēlē. Čārlza galvenais uzdevums bija izsūtīt firmas prospektus un citu literatūru tiem ļaudīm, kuri bija atsaukušies uz Leitera sludinājumiem. Tas bija darbs, kuru, kā Leitera kungs bieži vien mēdza atkārtot, varētu padarīt kurš katrs ielaspuika.

Pirmdienas rītā Čārlzs dabūja no sava šefa pamatīgu rājienu par kļūdu pagājušajā nedēlā, kad kādam klientam tika nosūtīts gluži pretēja satura raksts, nekā tas bija pieprasījis.

Leiters — korpulents, nevīžīgs kungs, kura uzvalks mūžīgi bija nobārstīts papirosu pelniem, pārmetoši kratīja galvu, kad Čārlzs pirmdienas rītā iegāja viņa kabinetā.

"Man tiešām jābrīnās par jums, Ben!" viņš traģiskā balsī piebilda, kad bija izskaidrojis Čārlzam pārkāpuma smagumu. "Pat bērns, jebkurš ielas zēns būtu kārtīgi izpildījis šo darbu! Bet jūs! Kā tas varēja gadīties?"

"Gluži nejauši," Čārlzs nemaz nemēģināja taisnoties.

"Nerunāsim vairs par to!" Leiters nobeidza, nokratīdams papirosa pelnus sev uz vestes.

Par teātra direktora Zolberga apmeklējumu Čārlzs neteica Gvendai ne^ vārda. Šis kungs, kurš bija pati laipnība un vaļsirdība, Čārlzam loti iepatikās. Tomēr viņa lūgumam nebija panākumu, jo Zolbergs noteikti atsacījās dot Menāras kundzei agrāk apsolīto lomu, paskaidrodams, ka lords Šenijs esot viens no iespaidīgākajiem finansistiem, ar kuru teātra vadība nekādā ziņā nedrīkst sanīsties.

"Nē, mīļais jaunekli," viņš piebilda, "es nebūt neļaunojos par to, ka griezāties pie manis. Jūs laikam esat Menāras kundzes brālis vai varbūt dēls?"

Zolbergs jau ilgi bija nodzīvojis skatuves pasaulē, un Čārlza protests atstāja viņu gluži vienaldzīgu.

"Viņas visas izskatās jaunas, manu zēn," viņš taisnodamies paskaidroja. "Manā trupā ir kāda koriste, kura var lepoties pat ar vecmāmiņas godu."

Šī nedēla Čārlzam nebija visai laimīga. Visu brīvo laiku viņš pavadīja, studēdams teātra laikrakstus un izgriezdams no tiem sludinājumus, kuri šķita piemēroti Gvendai. Šos izgriezumus viņš slepeni iemeta Menāras kundzes vēstuļu kastītē. Freds Terens pēdējā laikā gribēja būt pārāk asprātīgs, un Čārlzs reizēm jutās loti neveikli. Freda zobgalības uz viņu neatstātu nekādu iespaidu, ja tās netiktu izteiktas Gvendas klātbūtnē.

Sestdienas vakarā, kad Menāras kundzes somas jau bija gatavas nosūtīšanai uz Blūmsbergu, kur viņa bija noīrējusi istabu, un viņa pati sēdēja Čārlzam līdzās pie ēdamgalda, Terena joki kļuva neciešami.

"Tagad, kad Menāras kundze no mums aiziet, mēs laikam tikai reti dabūsim redzēt Čārlzu," viņš skaļā balsī sacīja. "Droši vien viņš katru vakaru — izņemot, protams, otrdienas un piektdienas — dežurēs pie Brodvejas teātra skatuves durvīm." Viņš pameta skatienu uz saviem galda kaimiņiem un tad, it kā tam pēkšņi būtu kas iekritis prātā, piebilda: "Ak jā, Menāras kundze, es dzirdēju, ka jūs nespēlēšot jaunajā lugā?"

"Nē," Gvenda mierīgi atbildēja, smērēdama sviestu uz maizes.

"A, tagad man daudz kas kļūst saprotams," Freds sacīja, zīmīgi pamādams ar galvu. "Bet nekas, Menāra kundze, — tikai pacietību! Gan jau dabūsiet kādu citu lomu un tad varēsiet nomaksāt visus parādus."

Gvenda pietvīka un sakustējās krēslā, gribēdama piecelties, bet Čārlzs aizsteidzās tai priekšā.

"Freda kungs," viņš mierīgi sacīja, "vai jums būtu brītiņš laika?"

Freds apmierināti smaidīja.

"Sakiet vien tepat, ko vēlaties, Čārlz!" viņš atbildēja.

Jauneklis noraidoši pamāja un devās uz durvīm. Terens sekoja, arvien vēl smaidīdams.

Koridorā neviena nebija. Ārdurvis stāvēja līdz galam vaļā, un Čārlzs jau atradās dārzā.

"Ja jums kas sakāms, tad runājiet! Man nav nekādas patikas saaukstēties."

"Nē, iznāciet ārā!" Čārlzs pavēlošā balsī uzsauca.

"Ko jums īsti vajag?" Freds sakaitināts iesaucās, sekodams viņam dārzā.

Tanī pašā acumirkli atskanēja pļaukas troksnis, ko Čārlzs viņam iecirta.

Terens brīdi stāvēja kā sastindzis, bet tad ar visu spēku metās virsū pretiniekam.

Dārzā valdīja tumsa. Vienīgi pa atvērtajām durvīm plūda ārā gaismas svītra. Čārlzs veikli atlēca sāņus, un Freda dūre ķēra tukšu gaisu. Turpretim Čārlza sitieni bija trāpīgi. Terens vēl mēģināja pretoties, bet jau nākamajā acumirklī bija notriekts pie zemes un zaudēja samaņu. Kad viņš pamodās, Čārlzs to turēja aiz pleciem un spēcīgi purināja.

"Jūs taču gribējāt zināt, kur es pavadu vakarus otrdienās un piektdienās. Tagad varu jums to pateikt: politehnikumā, kur nodarbojos ar boksu."

Ne vārda neatbildējis, Terens grīļodamies devās uz savu istabu, bet Čārlzs atgriezās ēdamzālē. Viņš bija tik mierīgs un vienaldzīgs, ka garāmejot pat ielūkojās vēstuļu kastītē, kur atrada sev adresētu vēstuli. To viņš paņēma līdzi ēdamistabā.

Gvenda norūpējusies viņu uzlūkoja. Neraugoties uz ārējo mieru, Čārlzs bija loti bāls.

"Freda kungs šovakar vairs nenāks pie galda, Šifmetas kundze," viņš smaidīdams teica un atplēsa aploksni.

Menāras kundze ievēroja, ka jaunekļa rokas bija notraipītas asinīm.

"Kas noticis, Čārlz?" viņa klusu jautaja.

Bet Čārlzs to nedzirdēja. Stingu skatienu viņš lūkojās vēstulē, ko tikko bija atplēsis. Tā bija no Pelburgas mācītāja, un tajā bija rakstīts:

"Viņš nomira gluži mierīgi. Man šķiet, ka nāves cēlonis bija necerētā ziņa, kas viņu pārāk uztrauca. Še klāt pieliktais paziņojums par to, ka jūsu tēvocis doktors Bens atzīts par

Pelburgas marķīzu, cik zinu, nāca viņam pilnīgi negaidot. Atļaujos izteikt jums savu līdzjūtību par tēvoča nāvi un apsveicu jūs ar titulu, kas tagad pārgājis jums kā doktora vienīgajam mantiniekam."

Čārlzs streipuļodams piecēlās no galda. Arvien vēl turēdams rokā sažņaugto vēstuli, viņš izgāja koridorā, kur pie sienas karājās telefona aparāts. Drebošiem pirkstiem viņš uzšķīra abonentu sarakstu un pieprasīja savienojumu ar kādu numuru.

Gvenda, kas klusēdama bija tam sekojusi, izbrīnā nolūkojās šajā rīcībā.

"Vai Zolberga kungs?" Čārlzs jautāja.

Gvendai aizrāvās elpa.

"Gribu jūs lūgt piešķirt Menāras kundzei to lomu, kuru jūs viņai atņēmāt."

"Kas runā?" Zolberga balss jautāja.

Pūlēdamies runāt mierīgi, Čārlzs atbildēja:

"Marķīzs Pelburgs."

Tikai vienu vakaru

"Labrīt!" Čārlzs jautri sveicināja, uzkārdams platmali un iedams pie sava rakstāmgalda.

Viņa tris kolēģi un stenogrāfiste, kas visu laiku bija uzmanījuši biroja durvis, visi reizē atsaucās, pūlēdamies piešķirt savai balsij godbijīgu noskaņu:

"Labrīt!"

Birojā šorīt bija norisinājušās garas un nopietnas pārrunas.

Firmas prokūrists Benets bija sociālists, pat komunists, bet tieši viņš pieprasīja, lai Čārlzu uzrunātu ar milorda titulu.

"Es personīgi uzskatu visus titulus par priviliģētās šķiras smieklīgo mantojumu," viņš teica, "bet Čārlzs Bens arvien ir bijis laipns pret mani, un es labprāt atzīstu viņu par savu biedru un proletariāta lepnumu."

"Vai tas nebūs pārāk formāli?" grāmatvedis iebilda. "Man šķiet, ka ciestu mūsu koleģiālās attiecības, ja mēs viņu sauktu par milordu."

"Kā būtu, ja mēs viņu dēvētu vienkārši par godāto kungu?" stenogrāfiste nāca ar savu priekšlikumu, tomēr arī šo uzrunu atzina par liekulīgu un noraidīja.

Beidzot visi vienojās pagaidām izvairīties no jebkādas godināšanas.

Ari Leitera kungs šorīt bija ieradies agri, jo vakara avīzē bija izlasījis šādu sensacionālu ziņojumu:

"Biroja darbinieks manto Pelburgas marķīza titulu!

Tēvocis atgūst sen zaudētās pēra tiesības un nomirst, atstādams tās savam brāļadēlam, neievērojamam apdrošināšanas aģentam!"

Saņēmis Čārlza telegrammu ar lūgumu pēc atvaļinājuma tēvoča apbedīšanai, Leitera kungs ne visai labprāt bija devis atļauju. Kas gan varēja iedomāties, ka šai nāvei būs tik romantiskas sekas!

Viņš savā kabinetā nepacietīgi gaidīja aristokrātiskā ierēdņa jerašanos.

Čārlzs nosēdās pie rakstāmgalda un sāka strādāt ierasto darbu. Tēvoča nāve viņu maz skumdināja. Nepatīkamākais visā šajā lietā bija tas, ka nācās atlaist doktora ilggadējos kalpotājus un pārdot nama iekārtu. Šķirojot tēvoča atstātos dokumentus, viņš bija pārliecinājies, ka marķīza tiesību atdabūšana bijis tā dzīves vienīgais uzdevums, kuram tas ziedojis visus savus līdzekļus. Čārlzs bija laimīgs, ka varēja atgriezties savā ierastajā istabā. Tēvoča atstātais mantojums bija tikai piecsimt mārciņu. Apmēram tikpat liela vērtība bija arī mājai, bet to Čārlzs negribēja pārdot.

ļaunais marķīzs vēl nebija paguvis iemērkt spalvu tintē, kad istabā ienāca Leitera kungs, kūpinādams papirosu un kaisīdams pelnus sev uz svārkiem.

"Labrīt, Pelburg!" viņš gandrīz izaicinoši teica.

Čārlzs smaidīdams uzlūkoja šefu. Viņš vēl nebija apradis ar jauno titulu, un Leitera kungs bija pirmais, kurš uzrunāja viņu šajā vārdā, kas tam atgādināja dzelzceļa piestātnes nosaukumu.

"Labrīt, direktora kungs!" viņš atņēma sveicienu.

Leitera kungs nopūtās.

"Tātad šis bēdīgais pienākums nu ir garām?" viņš jautāja, tad paskaidroja: "Es domāju… hm… marķīza apbedīšana?"

"Jūs gribējāt teikt: doktora?… Ak jā, saprotu… marķīza, protams… Jā, tas nu ir pagājis."

Leitera kungs atkal nopūtās.

"Vai drīkstu jūs lūgt uz pāris vārdiem, Pelburg?"

Čārlzs satrūkās.

"Vai esmu atkal pārskatījies, direktora kungs?" viņš nedroši jautāja. "Sestdien es pieliku visas pūles, lai tikai viss būtu kārtībā…"

Leitera kungs viņu sarūgtināts uzlūkoja.

"Pārskatījies, mans mīļais Pelburg?" viņš pārmetošā balsī iesaucās. "Nekādā ziņā! Kas tās par iedomām! Ienāciet, lūdzu, manā kabinetā!"

Čārlzs paklausīja.

"Sēdieties… Pelburg! Sakiet, mīļo zēn, — cik liela ir jūsu alga… es gribēju teikt: honorārs?"

"Honorārs? Jūs domājat — alga? Divas mārciņas un desmit šiliņi nedēlā."

"Smieklīgi!" direktors norūca. "Nedzirdēti! Tas taču ir izsmiekls, mīļais Pelburg!"

Viņš pagāja dažus solus uz priekšu un atpakaļ.

"Pēdējā laikā esmu daudz domājis par jums un jūsu darbu pie manis. Jūs nedrīkstat aizmirst, Pelburg, ka jūsu darbs šeit ir loti komplicēts."

Čārlza acis vērās arvien platākas. Vai šis bija tas pats cilvēks, kurš vēl pirms četrām dienām bija apgalvojis, ka Čārlza darbu varētu padarīt jebkurš cits ielaszēns un pat vēl tūkstošreiz labāk?

"Esmu jau domājis par šo jautājumu," šefs turpināja, aizsmēķēdams jaunu papirosu. "Esmu nācis pie atziņas, ka mūsu veikals gan progresē, tomēr ne pietiekami ātri. Katru dienu mēs zaudējam izdevīgus klientus. Ir bezgala daudz aristokrātu, kuriem mēs nekādi netiekam klāt, Pelburg, bezgala daudz klientu! Pirmklasīgu klientu! Gribu izteikt jums vienu priekšlikumu. Ko jūs domājat par līdzdalību?"

"Līdzdalību, Leitera kungs? Vai esat nodomājis pieņemt kādu līdzdalībnieku?"

Leiters pamāja ar galvu.

"Kā būtu, ja mans vārds tiktu dzēsts no firmas nosaukuma un turpmāk tā sauktos "Marķīza Pelburgā apdrošināšanas aģentūra"? Ko jūs par to sakāt?"

Čārlzs domīgi sarauca pieri.

"Es lāgā nesaprotu, kā jūs domājat to izdarīt, Leitera kungs? Man taču nav naudas!"

"Nauda!" direktors nicīgi iesaucās. "Par naudu rūpēšos es, manu zēn. Jūs piedalīsieties tikai ar savu vārdu. Nu, ko teiksiet?"

Čārlzs pakratīja galvu.

"Tas ir loti laipni no jums, Leitera kungs, tomēr es nesaprotu, kādā ziņā varētu būt jums noderīgs?"

"Pārdomājiet šo lietu, Pelburg," direktors atbildēja, "un atnāciet pulksten vienos pie manis pusdienās!"

Bet Čārlzam ap to pašu laiku bija norunāta kāda cita satikšanās, no kuras tas nebūtu atteicies pat par visas pasaules bagātībām.

Gvenda Menāra, sev par lielu prieku un apmierinājumu, bija atkal angažēta. Tas, ka viņa vairs nedzīvoja villā "Akācija", nebija Šifmetas kundzes vaina, jo tā visiem spēkiem bija pūlējusies Gvendai iegalvot, ka tik niecīga lieta kā īres nesamaksāšana par dažām nedēļām nevarot būt par iemeslu aiziešanai no viņas nama.

Gvenda labi saprata, ka šāda pārvērtība saimnieces ieskatos bija notikusi vienīgi tādēļ, ka Šifmeta kundze baidījās reizē ar viņu pazaudēt ari Čārlzu, kura jaunais tituls varēja taisīt viņas pansijai spīdošu reklāmu. Viņas bažām bija dibināts iemesls, jo Čārlzs jau bija uzrakstījis vēstuli, lai paziņotu Šifmetas kundzei par viņa aiziešanu no villas "Akācija".

Gvenda tomēr nebija pierunājama. Viņai bija piedāvāta istaba Blūmsbergā, Daužesa ielā, kur jau dzīvoja kāda pazīstama dāma. Gvenda ar pateicību pieņēma tās piedāvājumu.

"Man ir debešķīga istaba, Čārlz," viņa teica sasveicinājusies, "un Mārgarētai Bredšovai ir visbrīnišķīgākais bērns visā pasaulē! Tas ir puisēniņš, vārdā Zamuels. Jūs arī viņā iemīlēsieties!"

Viņi divatā ēda pusdienas kādā solīdā restorānā, ko Čārlzs parasti nemēdza atļauties.

"Kas jauns pa šo laiku noticis?" Gvenda jautāja. "Neaizmirstiet, ka neesmu jūs redzējusi kopš sestdienas vakara."

"Kas jauns?" Čārlzs atkārtoja. "Vairs labi neatceros. Kad, jūs pavadījis, pārnācu mājās, visi vēl bija augšā, acīmredzot viņi bija mani gaidījuši. Šifmetas kundze bija ārkārtīgi laipna. Viņa ieaicināja mani savā "budorā" un pat piedāvāja vīnu. Acīmredzot viņa bija pamanījusi manu uztraukumu."

"Loti iespējams," Gvenda sausi piezīmēja. "Kā viņa jūs uzrunāja?"

"Laikam par milordu, man šķiet. Tas bija loti nepatīkami, jo tieši tie, kurus es vismazāk varu paciest, bija loti laipni pret mani. Pat Freda kungs paziņoja, ka viņš uzskatot par godu no manis saņemto pliķi. īsts idiots!" Bridi klusējis, viņš turpināja: "Gvenda, es gribu aiziet no Šifmetas kundzes. Viņa grib dot man pašu labāko istabu, un to es, protams, nevaru pieņemt. Tas iznāktu pārāk dārgi. Vai jūsu dzīvokli nav vēl kāda brīva istaba?"

Gvenda pasmaidīja.

"Jūs varētu dzīvot kopā ar Zamuelu," viņa nopietnā balsī atbildēja. "Mārgarēta vēl šorīt teica, ka viņa vēlētos pieņemt otru pansionāru."

Čārlzs uztraukumā tik tikko neapgāza krēslu.

"Tas būtu lieliski!" viņš iesaucās. "Bet sakiet, Gvenda, — vai tiešām jūs esat dabūjusi lomu?"

Viņa pamāja ar galvu.

"Jā, es spēlēšu Patiesību "Sarežģītajos apstākļos". Ak jā, Čārlz," viņa pēkšņi piebilda, "Zolberga kungs labprāt vēlētos ar jums parunāt."

Čārlzs samulsis nodūra acis.

"Viņš laikam uzskata par lielu nekaunību to, ka es pagājušo sestdien pa telefonu lūdzu dot jums lomu," viņš sacīja. "Tagad es pats nesaprotu, kā varēju to izdarīt."

"Es gan saprotu," Gvenda atbildēja. "Jums ir vislabākā sirds pasaulē! Kā redzat, es šo lomu arī dabūju."

Viņa noklusēja, ka Morānas jaunkundze, kurai šī loma bija piešķirta, pēkšņi saslimusi un vienīgi šis apstāklis piespiedis direktoru grozīt savu lēmumu.

"Es gribu, lai jūs man kaut ko apsolāt, Čārlz."

"Visu, ko vien vēlaties, Gvenda!" viņš bez apdomāšanās iesaucās. "Tikai sakiet, kad varu pāriet uz jauno dzīvokli?"

"Kad vien vēlaties. Un nu jums jāapsola man, ka neizpildīsiet nevienu Zolberga lūgumu, iekams nebūsiet runājis ar mani!"

Čārlzs viņu pārsteigts uzlūkoja.

"Ko gan viņš varētu no manis lūgt?"

"Nezinu," viņa atbildēja. "Bet apsoliet man to!"

"Protams, ka apsolu, ja tas jūs nomierina," jauneklis sacīja. "Vai zināt, ko man šodien piedāvāja?"

Gvenda noliedzoši pamāja.

"Līdzdalību!"

"Vai pie Leitera kunga?" viņa jautāja, pūlēdamās palikt nopietna.

"Uzminējāt! Tas taču neticami, vai ne? Nekad nebiju domājis, ka Leiters ir tik krietns zēns. Līdz šim viņš arvien bija diezgan stingrs, un nesen vēl — acīmredzot viņš tikai jokoja — viņš teica, ka manu darbu varētu izpildīt pat bērns. Un šodien viņš grib pieņemt mani par līdzdalībnieku un vēl bez kādiem izdevumiem no manas puses!"

"Cik aizkustinoši!" Gvenda zobojās. "Vai jūs pieņēmāt viņa piedāvājumu?"

"Nē," Čārlzs atbildēja. "Es maz ko saprotu apdrošināšanas lietās, un šis darbs mani neinteresē. Tādos apstākļos nebūtu korekti, ja es pieņemtu Leitera kunga priekšlikumu."

"Kādēļ viņš jums to piedāvāja?" Gvenda jautāja.

Čārlzs brītiņu pārdomāja. "Man šķiet, ka mana tagadējā titula dēļ."

Gvenda uzmeta viņam maigu skatienu.

"Bet nu ēdiet," viņa teica, "un tad brauksim uz Daužesa ielu norunāt ar Mārgarētu!"

Mārgarēta bija liela auguma, simpātiska izskata sarkanmate rozā ritatērpā.

"Mārgarēt, es atvedu pie jums Bena kungu!" Gvenda sacīja.

Čārlzs izbrīnā viņu uzlūkoja: viņš gandrīz jau bija piemirsis, ka tas ir viņa īstais vārds.

"Sēdieties!" Mārgarēta pamāja uz krēslu.

"Šis ir tas kungs, par kuru jums jau stāstīju," Gvenda turpināja. "Vai viņš varētu dabūt apakšējā stāva istabu?"

Nams, kurā dzīvoja Mārgarēta, bija iekārtots divām ģimenēm. Mārgarēta nejauši bija dabūjusi zināt, ka apakšstāva īrnieki, kāds vecs laulāts pāris, grib divas istabas izdot. Viņa lika priekšā, lai Čārlzs noīrē apakšstāva istabas un nāk ēst pie viņas.

"Protams, ja Bena kungs domā, ka varēs izturēt mūsu — divu vecu dāmu un viena zīdaiņa — sabiedrībā," viņa piebilda.

Blakusistabā atskanēja dīvains troksnis, kas lika namamātei saviebties un smagi nopūsties.

"Es atnesīšu viņu šurp!" Gvenda iesaucās, izskriedama no istabas. Brīdi vēlāk viņa atgriezās ar sarkanmatainu bērnu rokās. Tas nepacietīgi zīda savas dūrītes. Viņa skatiens pārslīdēja istabai un apstājās pie Čārlza, kurš smaidīdams pastiepa bērnam pretim abas rokas.

"Vai jūs mīlat bērnus?" Mārgarēta jautāja.

"Vai tad viņus maz var nemīlēt!" Čārlzs sajūsmā iesaucās.

"Tādā gadījumā es esmu izlēmusi, jo nevaru tos ciest!" Mārgarēta sacīja.

Čārlzs aiz pārsteiguma gandrīz izmeta bērnu no rokām.

"Jūs gribat teikt, ka neciešat svešus bērnus?" viņš jautāja.

"Es runāju par bērniem vispār," Mārgarēta paskaidroja, aizsmēķēdama papirosu. Redzēdama Čārlza izbrīna pilno skatienu, viņa smaidīdama piebilda: "Ko lai daru, ka esmu tik slikta māte? Man bērns ir tikai nasta."

"Mārgarēta joko," Gvenda smaidīdama piezīmēja. Viņa labi pazina savu draudzeni, ar kuru kopā bija uzstājusies dažādos provinces teātros. Gvenda bija lieciniece arī Mārgarētas laulībās, kad tā apprecējās ar kādu jaunu, temperamentīgu aktieri. Šī laulība tomēr nebija laimīga.

Bredšova kungs ar savu trupu pašlaik apceļoja Austriju, uzstādamies viesizrādēs. Naudas sūtījumi, ko saņēma viņa sieva, bija reti un trūcīgi. Abi jau sen bija nākuši pie atziņas, ka viņu laulība bijusi vienkāršs pārpratums.

"Es nebūt nejokoju," Mārgarēta sacīja, atbildēdama Gvendai. Viņa paņēma bērnu no Čārlza rokām un uzsmaidīja tam.

"Jūs domājat, ka tādēļ vien, ka es Zamuelu ēdinu, ģērbju un par viņu rūpējos, bet nesviežu ārā pa logu, jau esmu loti sajūsmināta par viņu? Tur jūs maldāties, Gvenda. Es izpildu tikai savu pienākumu, bet prieku tas man nedara nekādu."

Mazais viņas rokās sāka spārdīties un skaļi brēkt.

"Ņemiet viņu, Gvenda! Kā liekas, viņš ir izsalcis," Bredšova kundze sacīja.

Čārlzs aizsteidzās pie Menāras kundzes un paņēma mazo brēkuli. Jau kopš agras jaunības viņš mīlēja mazus bērnus.

"Kad domājat pārnākt uz šejieni, Bena kungs?" Mārgarēta jautāja, ienākdama ar piena pudelīti rokā.

"Varbūt sestdien?" Čārlzs ierosināja.

Mārgarēta piekrizdama pamāja ar galvu.

"Iedodiet viņam pudelīti, Gvenda!" viņa sacīja, tad smaidīdama piebilda: "Paraugieties tikai uz šo mazo izēdāju!"

Zamuels visiem spēkiem pūlējās atbrīvoties no Čārlza rokām, sniegdamies pēc pazīstamās pudelītes.

"Nāciet, Bena kungs, es parādīšu jums istabu!"

Istaba bija daudz patīkamāka un glītāka nekā viņa istaba Šifmetas kundzes pansijā. Arī darbavietai bija daudz tuvāk, un, galvenais, turpat virs viņa taču dzīvoja GVenda!

Pa ceļam Čārlzs piezvanīja Leiteram un lūdza pagarināt pusdienas brīvlaiku, ko šefs labprāt atjāva.

"Leitera kungs tiešām ir lielisks cilvēks," Čārlzs sacīja. "Man šķiet, ka līdz šim esmu bijis pret viņu netaisns, Gvenda."

Gvenda palika atbildi parādā.

Tā bija pirmā reize mūžā, kad Čārlzam bija izdevība ielūkoties teātra aizkulisēs. Tagad viņam bija lemts skatīt teātra direktoru tā īstajā elementā, kur tas jutās visvarens. Aktieri drebēja un locījās viņa priekšā, kaut gan daudzi no tiem ieņēma redzamu stāvokli (protams, uz skatuves) un bija varoņi, kas nepazina ne šaubu, ne baiļu (ari, protams, tikai uz skatuves).

Zolbergs sēdēja kādā no tukšajām ložām un vērīgi sekoja trim personām, kuras bez pārtraukuma tērzēja savā starpā. Čārlzs labprāt būtu palicis aiz skatuves, kur bija tik ērti noskatīties mēģinājumā, bet Gvenda saņēma to aiz rokas un ieveda direktora ložā.

Zolbergs apsveica viņu tikpat mierīgi, kā pirmoreiz satiekoties.

"Sēdieties, milord!" viņš sacīja un, pievērsies skatuvei, turpināja rīkot aktierus: "Jums jāstāv mazliet vairāk skatuves dibenā, Trevelina kungs, bet jums, Valteres jaunkundz, jāpagriežas vairāk pret viņu. Ne tik tālu — tur būs logs uz dārzu. Tā, tā būs labi!"

Valteres jaunkundze no jauna tuvojās Trevelina kungam, kurš to apsveica. Tomēr Čārlzs nevarēja saklausīt ne vārda no viņu sarunas.

"Kaut tikai viņi runātu mazliet skaļāk!" viņš neapmierināti čukstēja.

Gvenda pasmaidīja.

"Tas ir tikai iekārtas mēģinājums," viņa paskaidroja, "lai katram ierādītu viņa vietu."

"Jūs laikam pirmo reizi esat klāt mēģinājumā, milord?" Zolbergs pār plecu jautāja.

"Jā," Čārlzs atbildēja.

"Tas šodien vēl nav īstais mēģinājums," Zolbergs paskaidroja. "Mēs aranžējam tikai dažus skatus. Nu, Menāras kundze, drīz būs jūsu kārta!"

Izrādījās, ka Gvenda nebija apķērīgāka par saviem kolēģiem. Čārlzs brīnījās, kad Zolbergs arī viņai izteica dažas piezīmes:

"Skatieties vairāk pa kreisi, Menāras kundze, vēl vairāk! Tā. Jums jāstāv pie pašām durvīm. Pagaidiet! Lai kāds noliek krēslu tur, kur būs durvis!"

Viņš izņēma no kabatas cigāru etviju, aizsmēķēja pats un piedāvāja arī Čārlzam.

"Jūs nesmēķējat? Tas ir gudri." Ar uzmanīgu un nopietnu skatienu vērodams aktieru kustības, viņš it kā nejauši iejautājās: "Vai jūs ari nevēlētos izmēģināt laimi uz skatuves, milord?"

"Es?!" Čārlzs pārsteigts iesaucās.

"Jā, jūs!" Zolbergs mierīgi atbildēja. "Es varu dot jums kādu īsu, bet svarīgu lomu, kuru likšu īpaši jums uzrakstīt. Jums būtu jārunā tikai daži vārdi un jāpaliek uz skatuves ne ilgāk kā desmit minūtes."

Čārlzs iesmējās.

"Kā jums patīk mans priekšlikums?" Zolbergs turpināja, pievērsdams jauneklim savu labsirdīgo seju. "Jums būs izdevība strādāt kopā ar jūsu draudzeni Menāras kundzi, un par astoņām izrādēm nedēlā jūs saņemsiet divdesmit… nē, divdesmit piecas mārciņas."

"Jūs esat ārkārtīgi laipns, Zolberga kungs," Čārlzs atbildēja, "tomēr man jāatsakās, jo no manis nekad neiznāktu aktieris un ar savu uzstāšanos es tikai atņemtu maizi kādam citam."

Zolbergs sarauca pieri.

"Par to nevar būt ne runas!" viņš sacīja. "Bet tas ir pavisam cits jautājums. Pārdomājiet manu priekšlikumu!"

Čārlzs papurināja galvu.

"Tas ir pilnīgi izslēgts," viņš cieši noteica.

Zolbergs pasmaidīja.

"Jūs esat gudrs!" viņš teica. "Tikai apsoliet man, ka gadījumā, ja kāds cits grieztos pie jums ar tamlīdzīgu priekšlikumu un piedāvātu izdevīgākus noteikumus, jūs nepieņemsiet viņa priekšlikumu, iekams nebūsiet runājis ar mani!"

"Es vispār neiešu uz skatuves," Bens apgalvoja. "Bez tam neticu, ka varētu atrasties vēl kāds tik laipns teātra direktors, kas piedāvātu man tik bagātīgu atalgojumu."

"Ja kāds grieztos pie jums ar šādu priekšlikumu, tad to viņš darītu nevis aiz laipnības, bet gan vienīgi reklāmas nolūkā tāpat kā es, mans mīļais," Zolbergs ar viņam piemītošo vaļsirdību paskaidroja. "Jūsu vārds man vajadzīgs vienīgi publikas pievilināšanai, un jūs es uzaicināju vienīgi tādēļ, ka esat marķīzs Pelburgs… un arī krietns zēns, ja drīkstu tā teikt, milord!"

Čārlzs bija aizgrābts par teātra direktora laipnību un augstsirdību.

"Nāciet uz šejieni, cik vien bieži jums tīk!" Zolbergs turpināja. "Ieeja uz skatuvi caur direkcijas durvīm jums arvien būs vaļā. Kolīdz būšu galā ar šīs lugas iestudējumu, jums kādu vakaru jānāk kopā ar mani vakariņās. Tur es parādīšu jums visus tos izsūcējus un parazītus, kuri mēģinās jūs sagūstīt savos tīklos. Ticiet man, lord Pelburg, ka viņi to darīs!"

"Pateicos, Zolberga kungs, es labprāt pieņemu jūsu uzaicinājumu," Čārlzs sirsnīgi sacīja.

"Jūs esat gudrs!" direktors vēlreiz atkārtoja savu iemīļoto teicienu.

Kad Čārlzs pārnāca atpakaļ birojā, pulkstenis jau rādīja četri. Trīcošu roku viņš vēra durvis, sagaidīdams nenovēršamo rājienu. Tomēr viņa izbailes bija veltas: ja viņš būtu pārnācis kaut vai pulksten sešos, Leitera kungs tam uzsmaidītu tikpat laipni kā tagad. Vienīgi grāmatvedis jutās vīlies, kad redzēja jauno marķīzu pārnākam gluži skaidrā prātā, jo viņš kā cītīgs kino apmeklētājs bija pārliecināts, ka katram aristokrātam noteikti jābūt arī uzdzīvotājam.

Pirms aiziešanas no darba Čārlzs paziņoja prokūristam, ka no rītdienas viņam būs cita adrese.

"Nu protams," tas piekrītoši pamāja ar galvu. "Riča viesnīca, vai ne, biedri?"

"Nē, ne gluži tā, biedri," Čārlzs mierīgi atbildēja, domādams par priekšā stāvošo nepatīkamo izskaidrošanos ar Šifmetas kundzi.

Villas "Akācija" saimniece šodien bija sevišķi uzcirtusies, jo tā bija viena no svarīgākajām dienām viņas mūžā. Līdz šim viņai nebija bijis nekādu darīšanu ar reportieriem. Avīžu lasīšanu viņa uzskatīja par slinku kalpoņu un bezdarbībā nīkstošu pansionāru nodarbošanos. Pēc viņas ieskatiem, laikraksti derēja vienīgi plauktu apklāšanai un kamīna iekuršanai.

Bet nu Šifmetas kundzes uzskati bija strauji mainījušies. Visu dienu viņa bija nosēdējusi savā "budorā", pieņemdama neskaitāmus godbijīgus jaunekļus, kuri izturējās pret viņu kā pret kādu augsti stāvošu personu.

Šifmetas kundze labprāt stāstīja tiem visu, ko vien viņi vēlējās zināt: par Čārlza izskatu, raksturu, viņa uzskatiem mākslas, zinātnes un literatūras jautājumos, par viņa paradumiem, tikumiem un savādībām. Protams, viņa nepiemirsa aizrādīt, ka pret Čārlzu arvien izturējusies "drīzāk kā pret savu dēlu nekā pret pansionāru"; klausoties viņas vārdos, katram bija jānāk pie atziņas, ka šādu laimi var sagaidīt ikviens viņas pansionārs.

Pamanījusi Čārlzu nākam, Šifmetas kundze izsteidzās tam pretim koridorā.

"Labvakar, milord!" viņa sacīja un labprāt būtu taisījusi reveransu, tomēr neuzdrošinājās to darīt, jo nezināja, vai tas vairs ir modē.

"Nu, vai jautri pavadījāt laiku Pelburgā?" viņa jautāja.

"Neesmu paradis bērēs priecāties," Čārlzs paskaidroja, un saimniece tūliņ pasteidzās savilkt pienācīgi skumju seju.

"Jā, ko lai dara," viņa nopūtās, "agri vai vēlu, bet reiz tā kā tā visi tur būsim!"

"Gluži manas domas " Čārlzs pasmaidīja un piebilda: "Es gribētu ar jums runāt, Šifmetas kundze."

Nojauzdama Jaunu, Šifmetas kundze klusēdama ieveda pansionāru savā "budorā".

"Esmu nodomājis noīrēt istabu tuvāk pie darbavietas," jauneklis bez jebkāda ievada paziņoja.

"Ta?" viņa novilka, pulēdamas piešķirt balsij neticīgu noskaņu. "Ceru, ka uz to jūs nav iespaidojusi Menāras kundze, milord?"

Čārlzs pasmaidīja.

"Mani neviens nevar iespaidot, Šifmetas kundze," viņš sacīja. "Kas attiecas uz Menāras kundzi, tad viņa lūdza nodot jums šo čeku."

Šifmetas kundze saknieba lūpas. Lai gan viņa nekad vēl nebija redzējusi nesegtu čeku, tomēr visi šāda veida maksājumi tai šķita apšaubāmi.

"Protams, es nevarēju cerēt, ka milords arī turpmāk paliks zem mana nicināmā jumta," viņa sacīja balsī, kas krasi atšķīrās no vārdu satura, "sevišķi vēl tagad, kad galvenais pievilkšanas magnēts ir prom no mana nama… Kad jūs domājat mūs atstāt, milord?" viņa piebilda.

"Tūliņ pat," Čārlzs atbildēja. Viņš jau bija aizmirsis savu iepriekšējo nodomu — palikt vēl astoņas dienas.

Šifmetas kundzes žēlums un sašutums izplūda veselā asaru straumē, bet Čārlzs devās savā istabā un sāka kravāt lietas.

Bija jau vēls, kad auto apstājās Daužesa ielas nama priekšā. Čārlzs baidījās, ka viņa jaunie līdziedzīvotāji jau būs aizgājuši gulēt. Durvis viņam atvēra Mārgarēta, kura vēl arvien bija ģērbusies rītasvārkos.

"Nu, nu!" viņa pārsteigta iesaucās. "Es domāju, ka jūs pārcelsieties tikai pēc astoņām dienām. Vai jūs izdzina no pansijas?"

Viņa ieveda Čārlzu viesistabā.

"Gvenda vēl nav pārnākusi no teātra. Viņai šovakar pirmais kostīmu mēģinājums," Mārgarēta paskaidroja. Brīdi viņa klusēdama uzlūkoja Čārlzu ar dīvainu izteiksmi acīs, tad piecēlās. "Iešu parunāt ar jūsu saimnieku par istabu."

Bet durvis sieviete apstājās un negaidot jautāja:

"Jums taču patīk Zams, vai ne?"

"Protams. Es vispār mīlu mazus bērnus."

Un atkal viņas skatienā Čārlzs pamanīja to pašu dīvaino izteiksmi.

"Jā, jūs esat krietns zēns…" viņa domīgi sacīja. "Kas zina… jā, varbūt…"

Nepaskaidrojusi savu aprauto vārdu nozīmi, viņa izgāja no istabas. Desmit minūtes vēlāk Mārgarēta atkal ienāca un pasniedza Čārlzam atslēgu.

"Jūsu istabas ir tieši pretim ieejas durvīm," viņa sacīja. "Jūsu somas jau ir tur, tā ka nomaldīties jūs nevarat. Vai nevēlaties aplūkot savu jauno dzīvokli? Vorsinga kungs solījās jūs sagaidīt."

Viņa pastāstīja, ka Čārlza jaunais dzīvokļa saimnieks esot kāda advokāta sekretārs un viņa kundze — liela spiritisma piekritēja.

"Citādi viņi abi ir ideāli cilvēki," viņa piebilda, tad sāka runāt par Gvendu.

Čārlzs bija laimīgs, ka varēja runāt par Menāras kundzi ar cilvēku, kas to pazina jau kopš ilgāka laika. Tomēr izrādījās, ka arī Mārgarēta visai maz zina par Gvendas agrāko dzīvi.

"Viņa nekad nav stāstījusi man par savu vīru," Mārgarēta sacīja. "Reizēm man šķiet, ka viņas vīrs sēž cietumā."

Viņa ar Gvendu bija iepazinusies kādā viesizrāžu ceļojumā.

"Tanī pašā ceļojumā es sastapos ar savu likteni," Mārgarēta drūmi turpināja savu stāstu. "Jūs droši vien uzskatāt mani par bezsirdīgu sievieti, Bena kungs; var jau būt, ka tāda arī esmu, bet ja jūs zinātu, ko no manis prasa mātes pienākumi! Zamuela dēl man nākas atteikties no visspīdošākā piedāvājuma, kāds vien iespējams. Mani uzaicina viesoties Ņujorkā, kur nākamo mēnesi tiks uzvesta "Princese Sēlija". Vieta tvaikonī man jau rezervēta, atliek vēl tikai parakstīt kontraktu. Bet nu man rīt jāiet un jāatsakās no šā ceļojuma, jo esmu uzņēmusies gādīgas mātes lomu sadzīves drāmā "Savienotie ar saistītām kājām".

Viņa skumji pasmaidīja un iemeta izsmēķēto papirosu kamīnā. Šajā acumirklī ienāca Gvenda.

"Jūs, Čārlz?" viņa pārsteigta iesaucās. "Kā jūs šeit gadījāties?"

"Viņš izmests no villas "Akācija"," Mārgarēta sacīja, tad, pametusi skatienu pulkstenī, piebilda: "Laiks dot Zamuelam vakariņas."

Palīdzēdams Gvendai noģērbt virsdrēbes, Čārlzs īsumā atstāstīja šīvakara notikumus.

"Tātad viņa saka, ka jūs aizejat no viņas tādēļ, ka es esmu prom?" Gvenda iesaucās. "Tas taču lieliski, Cārlz! Jā, arī man bija grūts vakars: Zolbergs lika mums atkārtot vienu un to pašu skatu gandrīz līdz nemaņai." Viņa nopūtās, tad turpināja: "Nu, galvenais ir tas, ka jūs nu esat šeit. Vai Mārgarēta pa to laiku jums nolasīja kādu lekciju par mātes pienākumiem?"

"Man tiešām žēl Bredšova kundzes," Čārlzs nopietni piezīmēja.

"Esiet koleģiāls un sauciet viņu vienkārši par Mārgarētu!" Gvenda smaidīdama sacīja. "Man šķiet, ka pasaulē nav neviena cilvēka, kura jums nebūtu žēl, Čārlz."

Viņš domīgi sarauca pieri.

"Kādēļ gan bērnus nevar pirkt un pārdot tāpat kā kaķus vai kanārijputniņus!"

"Tikai nesakiet to Mārgarētai, citādi viņa atdāvinās jums savu Zamu par brīvu!" Gvenda smiedamās viņu brīdināja. "Jums vajadzētu ierīkot bērnu patversmi, Čārlz! Par bērniem runājot, man nāk prātā kāds pavisam jauniņš laikrakstu reportieris, kuru Zolbergs šodien visu vakaru noturēja pie sevis. Zolbergs ir tiešām krietns puisis. Šodien viņš izturējās pret jums taisni apbrīnojami. Bet viņam ir dīvaini uzskati, un viņš nebīstas ne no kā, ja runa ir par teātra reklamēšanu. Katrai pirmizrādei viņš izdomā ko traku."

"Kad notiks jūsu lugas pirmizrāde?" Čārlzs jautāja.

"To es jums neteikšu. Negribu, lai jūs to zinātu, tādēļ jūs nedrīkstat dažas dienas lasīt avīzes, ja skatītāju vidū būtu arī jūs, es nespētu izrunāt ne vārda!"

Jau otrā dienā Čārlzs dabūja iepazīties ar Zolberga tieksmēm pēc reklāmas. Svešajos apstākļos viņš bija slikti gulējis un jau pusdeviņos zvanīja pie Mārgarētas dzīvokļa durvīm.

Viņš bija pārsteigts, atrazdams to jau pilnīgi apģērbušos.

"Nenobīstieties, ka esmu reiz nometusi savus rītasvārkus!" viņa smaidīdama teica. "Nāciet, iesim brokastot! Gvenda grib jums kaut ko parādīt."

Šis "kaut kas" bija avīze, kurā bija ievietots ziņojums, ka marķīzs Pelburgs uzstāšoties kādā lomā lugā "Sarežģītie apstākļi", bet tikai vienu vakaru. "Domājams," avīze rakstīja tālāk, "ka marķīzs izvēlēsies lielo balles skatu."

"Tas ir Zolberga darbs!" Gvenda sašutusi sacīja, kad Čārlzs bija beidzis lasīt. "Es jau nojautu, ka viņš ko tamlīdzīgu izdomās."

"Bet es taču neiešu!" Čārlzs iesaucās. "Man šādas domas ne sapnī nav rādījušās!"

"Nekādā ziņā!" Gvenda viņam piekrita. "Tomēr tas maz līdzēs. Skatītāji gribēs zināt, kurš no balles viesiem ir marķīzs, — un tas ir taisni tas, ko Zolbergs grib panākt. Otrā dienā viņš paziņos, ka nejauša gadījuma dēl jūs esat bijis spiests atteikties no piedalīšanās izrādē. Tā viņš būs ar jūsu vārdu iztaisījis sev reklāmu, un tas ir galvenais. Tas taču par traku!"

Cik tas "traki", par to Čārlzs drīz vien dabūja pārliecināties. Darbā ierodoties, viņš redzēja, ka biroju aplenkuši žurnālisti. Ja Čārlzs būtu ielaidies ar tiem sarunās, aplamais ziņojums jau to pašu dienu tiktu atsaukts. Tomēr Čārlzs, firmas grāmatveža brīdināts, pa telefonu lūdza Leitera kungu, lai tas viņu paglābj no žurnālistu jautājumiem. Leitera kungs to arī darīja, visdziļākajā mierā apstiprinādams kādā rīta laikrakstā parādījušās baumas par marķīza Pelburgā uzstāšanos.

"Es loti nožēloju, mīļais Pelburg," viņš taisnojās, kad Čārlzs beidzot slapstīdamies iekļuva birojā, "bet šī ziņa man šķita visai ticama. Kādēļ lai jūs neuzstātos uz skatuves? Starp maniem klientiem ir daudz slavenu skatuves mākslinieku. Viena šāda polise man reiz ienesa desmit tūkstošus mārciņu."

Čārlza stāvoklis birojā bija kļuvis pavisam neciešams. Senāk, kad viņš vēl rakstīja adreses un kārtoja sarakstīšanos ar klientiem, viņš tomēr bija nodarbināts. Turpretim tagad arī šis darbs bija uzkrauts grāmatvedim un stenogrāfistei, tā ka Čārlza vienīgā nodarbošanās bija mierīgi sēdēt savā krēslā un paretam atbildēt Leitera kungam, kad tas uzrunāja "mīļo Pelburgu". Apdrošināšanas aģenta biroju tagad apmeklēja daudz vairāk laužu nekā senāk. Tie sarunājās ar Leitera kungu, bet viņu skatieni arvien kavējās pie jaunā marķīza. Tomēr Čārlzs to nemaz neievēroja. Vislaunāk bija tas, ka katru lietderīgu darbu, ko viņš domājās sev atradis, tam izrāva no rokām viņa kolēģi. Viņš nevarēja pakustināt ne pirksta, lai tūliņ neatskanētu kāda pakalpīga balss: "Ak, atļaujiet, es piepildīšu tintnīcu!" — vai arī: "Pardon, es pārmainīšu dzēšlapu!" — un Čārlzam sarūgtinājumā neatlika nekas cits kā zīmēt uz rakstāmbloka vāka dažādas figūras. Un ari tad viss biroja personāls stāvēja viņam apkārt un skali apbrīnoja viņa mākslu.

Vakariņas viņš šodien ēda divatā ar Mārgarētu. Viņa bija loti klusa. Čārlzam likās, ka viņa ir raudājusi, bet to viņš saistīja ar piespiesto atteikšanos no Amerikas ceļojuma. Čārlzs juta pret viņu dziļu līdzcietību.

"Gvenda šovakar, protams, nevarēs pārnākt vakariņās," viņa sacīja, un Čārlzam bija brīnums par šo noteikto "protams". Tomēr viņš pats sevi mierināja ar to, ka Gvendai šovakar varbūt ilgāk notiks mēģinājums. Viņš jau gribēja, neraugoties uz Gvendas aizliegumu, apjautāties par pirmizrādes dienu, kad šo nodomu izjauca Mārgarēta, jau trešo reizi šovakar uzdodama vienu un to pašu jautājumu:

"Jūs uzskatāt mani par pavisam nekrietnu radījumu, vai ne?"

"Es nevienu cilvēku neuzskatu par nekrietnu," Čārlzs protestēja, "un kādēļ tad lai es to darītu attiecībā uz jums? Protams, man loti žēl, ka jūs nemīlat Zamuelu…"

"Vai neņemsiet vēl kartupeļus?" Mārgarēta gandrīz skarbi viņu pārtrauca.

Novākusi j>aldu, Mārgarēta ienāca atpakaļ mazajā ēdamistabā, kur Čārlzs, ērti izlaidies atzveltnē, lasīja grāmatu. Viņam par brīnumu, Mārgarēta bija saģērbusies uz iešanu.

"Man uz kādu stundu jāiziet: vai jūs nebūtu tik laipns un mazliet nepielūkotu bērnu? Nedomāju, ka viņš pamodīsies pirms vienpadsmitiem. Ja viņš mierīgi gul, tad neejiet pie viņa."

Čārlzs pasmaidīja.

"Protams," viņš atbildēja, "es klausīšos abām ausīm!"

Viņa devās uz durvīm, bet pēkšņi atgriezās un, pirms vēl Čārlzs paguva atjēgties, noskūpstīja viņu.

"Jūs esat krietns zēns!" viņa sacīja un, negaidīdama atbildi, izskrēja no istabas.

Pulkstenis jau bija desmit, kad viņam ienāca prātā, ka Mārgarētai jau sen vajadzētu būt atpakaļ. Pēkšņi viņš izdzirda vāju, nepacietīgu balstiņu, kas kļuva arvien skaļāka. Čārlzs iesteidzās guļamistabā un ieraudzīja Zamuelu, kas, visā kaklā brēkdams, spārdījās savā gultiņā.

"Kas noticis, veco zēn?" Čārlzs jautāja, paņemdams bērnu uz rokām. Meklēdams bērna pudelīti, Čārlzs ieraudzīja uz kamīna malas kādu vēstuli. Tuvāk piegājis, viņš sāka to lasīt:

"Man jāšķiras no Zamuela. Parūpējieties par viņu! Man jāsapelna nauda, jo šis dzīvoklis iedzinis mani lielos parādos. Atgriezīšos tikai pēc sešiem mēnešiem, bet sūtīšu jums naudu

Zamuela audzināšanai. Uz tualetes galdiņa nolieku divdesmit mārciņas. Pārdodiet mēbeles un nomaksājiet steidzamākos parādus! Gādājiet par Zamuelu un esiet labi pret viņu!

Mārgarēta"

"Ak debess!" Čārlzs tikai paguva iesaukties, jo viņa uzmanība no jauna pievērsās bērnam.

Zamuela seja bija pietvīkusi gluži sarkana. Čārlzs nolika viņu gultā un sāka berzēt muguru. Bet bērns nebija nomierināms un kliedza bez pārtraukuma. Čārlzs bija galīgā nesaprašanā, ko iesākt.

Bez šaubām, bērns bija slims, bet viņš taču nevarēja pamest to vienu un skriet pēc ārsta. Ari viņa saimnieces nebija mājās.

Čārlzs paķēra kādu lakatu un, satinis tajā bērnu, izskrēja uz ielas. Atrast ārstu pilnīgi svešā vietā nebija nemaz tik viegli. Tomēr viņam laimējās, jo gandrīz pašā durvju priekšā viņš sastapa brīvu auto.

Automobilim braucot, bērna kliedzieni kļuva arvien klusāki, līdz beidzot pārgāja dobjos vaidos. Nakts bija auksta, un Čārlzs bija izskrējis no mājas bez mēteļa un platmales, tomēr sviedri viņam tecēja aumaļām.

Kāds policists parādīja tuvākā ārsta dzīvokli. Piezvanījis viņš dabūja zināt, ka ārsts izgājis. Čārlzu sagrāba izmisums.

Pēkšņi viņam iekrita prāta laba doma: Gvenda! Viņa zinās padomu!

Viņš lika šoferim braukt uz teātri.

Pie Brodvejas teātra skatuves ieejas viņš izlēca no auto, netraucēts uzkāpa pa tumšajām kāpnēm un nokļuva pie mazām durtiņām, kas veda tieši uz skatuvi.

Paldies Dievam! Gvenda bija tur! Viņa viena pati stāvēja uz skatuves lampas spilgtajā gaismā un lūkojās taisni tur, kur stāvēja Čārlzs. Vaigi viņai bija nogrimēti, acis izkrāsotas. Čārlzs pūlējās pievērst sev viņas uzmanību, un tas viņam ari izdevās, jo Gvenda savā dziļajā, vibrējošajā balsi uzsauca:

"Nesiet bērnu šurp! Dodiet viņu man!"

Čārlzs nezināja, ka šie lugas vārdi bija domāti kareivjiem, kas atņēmuši mātei viņas bērnu.

Un tanī acumirklī, kad audekla durvis parādījās elegantā Trevelina kunga zobgalīgā seja, Čārlzs ātriem soliem izgāja uz skatuves.

Pārsteigts no spilgtās gaismas, Zamuels izbāza galviņu no lakata apakšas un sāka ziņkāri lūkoties visapkārt.

"Mārgarēta ir prom," Čārlzs aizelsies iesaucās, "un Zams, kā liekas, ir kaut ko norijis!"

Izdzirdis aiz muguras dīvainu dunoņu, viņš pagriezās pret zāli un pēkšņi ieraudzīja tūkstošgalvainu pūli. Tā bija lugas "Sarežģītie likteņi" pirmizrāde — un Čārlza pirmā uzstāšanās uz skatuves.

"Ak Dievs!" Čārlzs iesaucās, priekškaram nokrītot.

Karaliskais rīkojums

Ja "Sarežģīto likteņu" autors būtu varējis paredzēt, ka izrādē piedalīsies tik ievērojama persona kā marķīzs Pelburgs un turklāt vēl uzstāsies pašā lugas noslēgumā, kur efektam jābūt visstiprākajam, viņš diezin vai būtu atradis piemērotākus vārdus par tiem, kurus izrunāja Čārlzs savā necerētajā debijā. īstenībā noslēguma skatam bija jābūt šādam:

"Patiesība (lūdzoši): Nesiet bērnu šurp! Dodiet viņu man!

Grāfs Robino: Nekad jūs viņu vairs neredzēsiet! Ha-ha-ha!

Flemings (ienāk ar bērnu uz rokām): Jūs melojat! Bērns ir šeit!

(Priekškars.)"

Bet lai paliek Brodvejas teātris un tā luga, kritiķi un laimē starojošais direktors Zolbergs! Pametīsim skatienu Čārlza dienasgrāmatā:

"Sestdien, 30. Kļuvu par marķīzu.

Pirmdien, 1. Apbedīju tēvoci.

Trešdien, 3. Pirmā uzstāšanās uz skatuves. Pieņemts audzināšanā bērns.

Ceturtdien, 4. Alga paaugstināta līdz piecām mārciņām nedēlā."

Četras dramatiskas dienas vienā uztraukumu pilnā nedēļā!

]a Čārlza līdzšinējā dzīve nebija gluži vienmuļa, tā tomēr ritēja vismaz gludi. Bet tad! Kā uz burvja mājienu viss pēkšņi bija pārvērties…

Naktī, kas sekoja viņa negaidītajai debijai Brodvejas teātri, Čārlzs gulēja slikti. Ar domām kaudamies, viņš nemierīgi grozījās no vieniem sāniem uz otriem.

Viņš bija marķīzs, Anglijas valsts pērs, karaļu un slaveno karavadoņu pēcnācējs. Viņu nospieda nepatīkama atbildības sajūta, un viņš nezināja, kā veikt savus jaunos pienākumus.

Pulksten trijos naktī Čārlzs iededza gaismu un piecēlās no gultas, basām kājām izgāja ēdamistabā, cerēdams atrast savu šaubu un neziņas atrisinājumu dzīvokļa saimnieka grāmatplauktā. Varbūt tur atradīsies arī kāda grāmata par lordiem?

Tādu bija vesels pusducis, bet tie visi bija romāni un nespēja sniegt atbildes uz Čārlza mokošajiem jautājumiem.

Beidzot kādā vecā konversācijas vārdnīcā viņš atrada meklēto. Uz gultas malas sēdēdams, viņš uzšķīra lappusi ar vārdu "marķīzs" un tūliņ dabūja zināt, ka tas ieņem gandrīz tikpat augstu stāvokli kā hercogs.

"Purpursarkana mantija ar sermulādas apmetni."

Čārlzs jutās gauži nelāgi. Aiznesis grāmatu atpakaļ, viņš likās gulēt un pamodās tikai pusastoņos, kad kalpone ienesa kafijas tasi.

Gvenda jau bija piecēlusies un uzklājusi brokastu galdu.

"Labrīt, Čārlz! Vai lasījāt avīzes?" viņa jautāja, kolīdz tas bija nosēdies pie galda.

"Nē, vēl ne. Ceru, ka tajās nav nekā par manu un Zamuela uzstāšanos?"

"Pagaidām vēl ne, bet gan jau būs!" bezsirdīgā jaunā dāma apgalvoja.

"Kā klājas Zamuelam?"

Viņa pasmaidīja.

"Viņš gul kā mazs eņģelītis. Ko mēs ar viņu iesāksim, Čārlz?"

"Es taču jau vakar jums teicu, ka audzināšu viņu līdz viņa mātes pārbraukšanai!" Čārlzs noteikti atbildēja.

"Un ko jūs domājat darīt ar šo dzīvokli?"

"Nenokārtotos rēķinus es samaksāšu, bet dzīvokli paturēsim. Tik daudz naudas man būs."

Ar Zamuela audzināšanu tomēr tik viegli vis neveicās, kā Čārlzs sākumā bija domājis. Gvenda apņēmās sameklēt piemērotu audzinātāju, kas tai beidzot ari izdevās. Zamuels bija loti apmierināts ar savu jauno kopēju un nemaz vairs negribēja šķirties no tās. Tā bija kāda ārsta atraitne, kuras vīrs bija nomiris, atstādams sievai vienīgi nesamaksātus parādus. Pšibsas kundze izrādījās loti saprātīga un taupīga saimniece. Viņa iekārtojās Mārgarētas istabā un lika priekšā, lai Čārlzs uzsaka savam saimniekam un pārnāk dzīvot istabā, kas sākumā bija domāta bērna kopējai.

"Kas par blēņām!" viņa enerģiski noraidīja Gvendas mēģinājumu protestēt. "Man pašai ir dēls virsnieks, kurš varētu šo jaunekli kabatā iebāzt! Kā tad viņu īsti sauc?"

"Marķīzs Pelburgs," Gvenda atbildēja.

"Marķīzs… ak jā, zinu: es lasīju par viņu avīzē. Ļoti interesants gadījums, Menāras kundze! Vai jūsu vīrs dzīvo pie jums?"

Gvenda pakratīja galvu.

"Domāju, ka būs labāk, ja pastāstīšu jums visu," viņa teica. Šis stāsts pilnīgi noskaidroja Pšibsas kundzei iemeslus, kuru dēj Menāra kungs nedzīvoja kopā ar Gvendu.

"Čārlzs, lords Pelburgs, neko nezina par to, un es arī negribu, lai viņš to dabūtu zināt," viņa nobeidza. "Ne ar vienu neesmu runājusi par savu vīru un pati nesaprotu, kādēļ stāstīju to jums."

Čārlzs ieradās birojā pusotru stundu vēlāk par noteikto laiku. Viņš pats sev nosolījās turpmāk būt kārtīgāks un, iegājis pie Leitera kunga, lūdza to atvilkt no algas par nokavētajām stundām. Tomēr šefs negribēja par to ne dzirdēt.

"Jūs raugāties uz visu pārāk nopietni, mīļais Pelburg!" viņš jokodams teica. "Jā, starp citu, es paaugstināju jums algu līdz piecām mārciņām nedēlā. Protams, arī tas ir pārāk maz," viņš paraustīja plecus, "bet pagaidām es vairāk nespēju. Un tad vēl kas: sākot no rītdienas, jūsu rakstāmgalds atradīsies manā kabinetā. Es nevaru pieļaut, ka jūs sēžat tur, kopā ar personālu, — nē, to es nevaru paciest!"

Čārlzs negribēja ticēt savām ausīm.

"Es gribēju apspriest ar jums vēl vienu jautājumu," Leitera kungs nedroši turpināja. "Kā ir ar jūsu drēbēm?"

"Ar drēbēm?" Čārlzs izbrīnā atkārtoja.

"Man ir vislabākais drēbnieks, kāds vien var būt," Leitera kungs mazliet lielīgi sacīja. "Kā būtu, ja jūs tūliņ pasūtītu viņam kādu pusduci uzvalku? Vai jums ir fraka, Pelburg?"

"Nē," Čārlzs atzinās.

"Tā jums jāiegādājas vispirmām kārtām," Leitera kungs sacīja. "Un kā ar virskrekliem, kurpēm un tā tālāk? Tas viss mums tūliņ jāsagādā, mīļais Pelburg!"

Tās Čārlzam atkal bija jaunas rūpes, ko viņš, mājās pusdienojot, pastāstīja arī Gvendai.

"Tur viņam taisnība," tā piekrita. "Bet par uzvalkiem jums jāmaksā pašam, Čārlz, vai ne? Jūs taču negribēsiet kļūt par Leitera kunga parādnieku?"

"Protams, ka es maksāšu pats!" viņš izbrīnā atbildēja. "Leitera kungs taču nemaz neteica, ka viņš gribētu to darīt."

"Man šķiet, ka viņš to tomēr gribētu," Gvenda pasmaidīja.

Apģērba jautājums drīz vien kļuva svarīgāks, nekā Gvenda vai Čārlzs būtu varējuši iedomāties.

Otrā rītā Čārlzs saņēma biezu vēstuli lielā, baltā aploksnē, kura bija pāradresēta no Bruklejas. Uz aploksnes bija rakstīts: "Marķīzam lordam Pelburgam etc." Ko nozīmē šis "et cetera", bija redzams jau no vēstules virsraksta:

"Mūsu mīļotajam un uzticamajam marķīzam Pelburgam, grāfam Stefeldam, vikontam Morlendam, Vestšīras grāfistes baronam Pelburgam, baronam Slīvem et cetera…

Sūtām jums Mūsu sveicienu. Iesākdami Mūsu pilsētā Vestminsterā Mūsu parlamentā svarīgu un neatliekamu jautājumu apspriešanu, no kuriem atkarīgs kā Mūsu, tā ari Mūsu valsts, Baznīcas un pārvaldnieku miers, drošība un labklājība, Mēs uzaicinām jūs, ņemot vērā augšminētos svarīgos un steidzamos jautājumus, ierasties neatliekami un personīgi minētajā parlamentā Mūsu un Mūsu prelātu, muižnieku un pēru priekšā un sniegt Mums savu padomu augšminētajos jautājumos. Ar šo pavēlam jums bez kavēšanās šo Mūsu rīkojumu izpildīt.

Rakstīts Vestminsterā…" etc., etc., etc.

"Ko tas nozīmē?" Čārlzs šausmās iesaucās. "Es taču nepazīstu nevienu no tiem ļaudīm!"

"No kādiem ļaudīm?" Gvenda jautāja.

"Nu, visus šos grāfus Stefeldus, vikontus Morlendus, baronus…"

Gvenda smējās locīdamās.

"Čārlz, muļķa zēn, visi šie ļaudis taču esat jūs! Tie ir jūsu blakustituli."

"Ak debess!" Čārlzs iesaucās. "Vai tiešām tie esmu es?!"

"Nu protams! Ja jūs apprecēsieties un jums būs bērni, tad jūsu dēls mantos otro titulu un sauksies grāfs Stefelds."

"Vai šī vēstule nozīmē, ka man jāierodas Augšnamā?"

Gvenda apstiprinoši pamāja ar galvu.

"Es nesen vēl domāju par to, kad īsti jums tiks piesūtīts rīkojums. Nu jūs esat kļuvis par vienu no mūsu likumdevējiem!"

"Tā, tā," Čārlzs norūca. "Tad jau būs pēc pusdienas jāpieiet un tā lieta jānokārto."

Gvenda no jauna sāka nevaldāmi smieties.

"Čārlz," viņa paskaidroja, "Augšnams taču nav nekāda lieta, ko var ņemt un vienkārši nokārtot vai kur varētu tikai pieiet. Tā ir daudz sarežģītāka procedūra ar daudzām formalitātēm. Pagaidām aizrakstiet, ka ieradīsieties nākamo pirmdien! Pa to laiku es ievākšu ziņas, kas jums vēl darāms."

Vakarā, kad Čārlzs viņu pavadīja mājup no teātra, Gvenda noveda jaunekli līdz galīgam izmisumam.

"Es runāju ar Zolberga kungu," viņa sacīja. "Viņš tiešām ir daudz labāks, nekā es domāju. Iedomājieties, Čārlz, viņš pat neko nav stāstījis reportieriem par jūsu uzstāšanos "Sarežģītajos likteņos"! Rīt jums jābūt pie viņa pusdienās, tad viņš solīja dot jums arī dažus aizrādījumus par Augšnama kārtību un paražām."

Otrā dienā pēc lepnā klubā ieturētām pusdienām Zolbergs savā greznajā limuzīnā aizveda Čārlzu pie Šteinera, kam piederēja ievērojamākais teātra kostīmu un piederumu speciālveikals.

"Jā, mēs varam jums apgādāt visu nepieciešamo," Šteiners sacīja. "īsta sermulāda, Zolberga kungs! To valkājis…" viņš minēja kāda slavena aktiera vārdu, "bet marķīza kroni mums nāksies īrēt no Pilinga — protams, viņš pieprasīs drošību…"

"To varat ņemt no mana konta," Zolbergs sacīja. "Tikai parūpējieties, lai kronis būtu skaists un pēc mēra!"

Tajā pašā vakarā kronis un svinību tērps tika atsūtīti uz Čārlza dzīvokli, kur viņš tos pielaikoja visas publikas priekšā.

Purpursārtā tērpa trēns vilkās pa zemi, lielais sermulādas apmetnis viņu gandrīz pilnīgi ieslēpa sevī, bet pērlēm un dārgakmeņiem izrotātais marķīza kronis bija brīnišķīgs.

"Zibens un pērkons!" Čārlzs iesaucās, aplūkodams sevi spogulī. "Es izskatos kā karalis, Gvenda… Mani taču nenoturēs par karali?" viņš nobijies piebilda.

"Nē, Čārlz, tas nevienam nenāks ne prātā!"

"Vai man tādam būs jāiet pa visām ielām?" viņš norūpējies jautāja. "Zināms, es varētu braukt autobusā vai pat noīrēt taksometru, bet visi taču smiesies par mani. Vai es nevarētu aiziet savā parastajā uzvalkā un paņemt šos krāmus rokā, lai visi redz, ka man tie tomēr ir?"

"Jūs taču uzģērbsiet tos tikai Augšnamā!" Gvenda smiedamās paskaidroja.

Gvenda bija apņēmusies ievākt visas vajadzīgās ziņas. Pēcpusdienā viņa bija aizgājusi uz Augšnamu, no kurienes atgriezās uztraukumā kvēlojošiem vaigiem.

"Augšnamam jūs stādīs priekšā divi lordi, Čārlz," viņa stāstīja. "Tur ir īpaša istaba, kur jūs varēsiet pārģērbties. Kad būsiet izgājuši cauri visai sēžuzālei, jums būs jādod svinīgs zvērests un pēc tam jāsarokojas ar lordkancleru."

"Jūs zobojaties par mani, Gvenda!" Čārlzs gluži nobālis iesaucās.

"Un pirmdiena būs sevišķi interesanta diena," Gvenda sajūsmā turpināja. "Būs plašas debates par bērnu darba likumu: sapulcēsies viss Augšnams, un visi jūs redzēs!"

Čārlzs aizvēra acis un ievaidējās.

"Ja jūs zinātu, Čārlz, cik mīli cilvēki ir abi lordi, kuriem jūs jāieved Augšnamā! Tie ir lords Felsingtons un grāfs Mansars. Viņi jau daudz esot par jums dzirdējuši un būšot priecīgi palīdzēt jums ar saviem padomiem."

"Ak Dievs, ak Dievs!" Čārlzs vaidēja, nevarīgi lūkodamies visapkārt.

"Kas par blēņām!" Pšibsas kundze nicīgi iesaucās. "Jūs izturaties tā, it kā jūs vilktu pie karātavām, Čārlz!" (Viņš pats bija to lūdzis saukt viņu vārdā.)

Dienas aizritēja gluži nemanot, un Čārlzs ar šausmām vēroja, ka briesmīgā, bet nenovēršamā pirmdiena nāk arvien tuvāk un tuvāk.

Liktenīgās dienas rītā Čārlzs iznāca no savas istabas bāls un novārdzis. Gvendai tikai ar lielām pūlēm izdevās viņu pierunāt ēst brokastis, bet no pusdienām tas kategoriski atteicās.

Marķīza kronis un svinīgais tērps bija ievietoti somā, un Čārlzs pastāvēja uz to, lai brauktu autobusā — pēc viņa domām, tā nebūšot tik uzkrītoši. Gvenda viņu pavadīja. Viens no lordiem, kuriem vajadzēja stādīt Čārlzu priekšā Augšnamam, bija tai izgādājis ieejas karti publikas vietās, lai viņa varētu noskatīties ceremoniju.

Jau pati milzīgā ēka atstāja uz Čārlzu drūmu iespaidu, kas ar katru soli kļuva dziļāks. Garās, velvētās ejas, kurās gar sienām karājās neskaitāms daudzums gleznu ar vēsturisku notikumu tēlojumiem, modināja viņā tādu sajūtu, it kā viņš atrastos milzīgā baznīcā. Augšnama sēžuzāle atradās plaša vestibila galā, kura sienas tāpat bija izgreznotas vēsturiska satura gleznām.

Čārlzs saņēma dūšu un griezās pie tuvākā kārtībnieka (no tiem šeit čumēja un mudžēja).

"Lords Pelburgs? Jā, milord, lūdzu!"

Kārtībnieks viņu ieveda istabā, kur abi lordi to jau gaidīja.

"Šeit ir marķīzs Pelburgs," Gvenda sacīja sasveicinādamās.

Vecākais no abiem kungiem cieši saspieda Čārlza roku.

"Ļoti priecājos ar jums iepazīties, lord Pelburg!" viņš, laipni smaidīdams, sacīja. "Esmu daudz lasījis par jums avīzēs."

"Jā… milord," Čārlzs stomījās.

"Vai drīkstu jūs iepazīstināt ar grāfu Mansaru?" teica vecais kungs, pievezdams Čārlzu otram augstmanim: tas bija jauns cilvēks sārtiem vaigiem un mazām Osiņām. "Aizvediet lordu Pelburgu ģērbistabā, Mansar! Lordkanclers atklās sēdi pulksten trijos. Jums vēl ir kādas desmit minūtes laika."

Kā sapnī Čārlzs sekoja grāfam Mansaram, klausīdamies nemitīgajā tērzēšanā, no kuras nesaprata ne vārda. Neskaidri vioš juta, ka tiek apģērbts svinīgajā tērpā un ka grāfs ar kāda kalpotāja palīdzību uzliek tam galvā marķīza kroni. Tad viņi kopā izgāja atpakaļ priekšistabā. Gvenda jau bija aizgājusi, lai ieņemtu savu vietu zālē.

Istabā ienāca kāds vecs, cienīga izskata kalpotājs un pateica dažus vārdus lordam Felsingtonam.

"Nāciet, Pelburg, ir laiks!" grāfs Mansars uzsauca Čārlzam. "Vai karaliskais rīkojums jums ir klāt?"

Drebošiem pirkstiem Čārlzs izvilka dokumentu no bikšu kabatas.

Šā ļaunā sapņa briesmīgākā dala bija gājiens cauri ar sarkanu grīdsegu izklātai zālei. Kā miglā Čārlzs redzēja sejas pa labi un pa kreisi un acis, kuras bija vērstas uz viņu. Stāvēdams abu pavadoņu vidū pie galda, viņš trīcošu roku parakstīja savu vārdu un klausījās, kā kaut kur bezgalīgajā zālē paša balss atkārtoja vārdus: "…pavalstnieka uzticību, mantu un īpašumu…"

Tad viņš tika pievests pie kāda kunga ar lielu parūku galvā, kurš sēdēja uz plata dīvāna. Svešais kungs, laipni smaidīdams, piecēlās, noņēma trīsstūraino cepuri un ilgi kratīja Čārlza roku.

Tikai ģērbistabā Čārlzs atguva spēju redzēt un saprast, kas ap viņu notiek. Jaunais grāfs Mansars smaidīdams stāvēja viņa priekšā un sajūsmā sauca: "Jūs bijāt lielisks, veco zēn! Taisni apbrīnojami!"

"Bet es brīnos tikai par to, ka esmu palicis pie dzīvības!"

"Ak, ko nu — jūs jau esat pavisam dzīvs! Nu tikai metiet nost tos naktssvārkus— tūliņ sāksies debates!"

"Vai tad man vēlreiz būs jāiet turp?" Čārlzs nobijies iesaucās.

"Protams!" Mansars mierīgi atbildēja.

Čārlzs noslaucīja sviedrus.

"Man tik daudz darba," viņš nedroši ieminējās.

"Nāciet vien!" Mansars satvēra viņu aiz rokas un vilka sev līdzi.

Šoreiz viņi gluži nepamanīti nokļuva sēžuzālē. Mansars viņu nosēdināja kādā ar mīkstu ādu pārvilktā solā pa labi no lordkanclera, un tā Čārlzs, pats nezinādams, bija kļuvis par valdības atbalstu.

Mazliet nomierinājies Čārlzs palūkojās visapkārt. Viņu pārsteidza milzīgās zāles greznība un krāšņums. Tikai cilvēki, kas sēdēja solos, viņam nelikās pieskaņoti šai apkārtnei. Tie pa lielākai daļai bija vecāki kungi, kuru uzmanība bija pievērsta kādam liela auguma, loti resnam vīram, kas stāvēja pie galda un skaidroja valdības uzskatus par kādu likumu, kurš pašreiz acīmredzot tika apspriests.

Pēc brītiņa šis vīrs apsēdās un viņa vietā nostājās kāds cits. Čārlzs ievēroja, ka runātāji, apstrīdēdami cits cita uzskatus, tomēr nekad nepiemirsa saukt savu pretinieku par augstdzimušo lordu. Laiku pa laikam uz dīvāna sēdošais kungs parūkā pārtrauca kādu no runātājiem, lai izteiktu piezīmi vai aizrādījumu. Šo kungu visi uzrunāja par milordu kancleru.

Čārlzs pameta skatienu uz publiku un sastapās ar Gvendas starojošajām acīm. Viņas vaigi bija uztraukumā pietvīkuši, bet lūpās rotaļājās lepns smaids.

No daudzajām runām Čārlzs pamazām sāka saprast, kas tiek apspriests. Runa bija par grozījumiem likumā, kas noteica bērnu vecumu, no kāda tie drīkst strādāt fabrikās un darbnīcās. Čārlzs aizmirsa visu pasauli un ar visdzīvāko interesi sāka sekot debatēm. Kā pēdējais uzstājās kāds kungs, kurš apgalvoja, ka strādnieku bērniem darbs fabrikā atnesot daudz lielāku labumu nekā skolas apmeklēšana, kur tie tikai velti izšķiežot laiku, piesavinādamies zinības, kas vēlākajā dzīvē nenesot nekādu labumu.

Runātājs nosēdās savā vietā, un brīdi zālē valdīja klusums. Čārlzs nolēma izmantot šo bridi, lai izietu kuluāros uzgaidīt Gvendu. Celdamies no sola, viņš ievēroja, ka visu klātesošo acis pēkšņi pievēršas viņam.

"Lords Pelburgs," kanclers sacīja, un Čārlzs strauji pavērsās pret viņu.

"Jā, kungs… milord, es gribēju teikt," viņš atsaucās.

"Jums vārds."

Čārlzs viņu izbrīnā uzlūkoja.

"Jums jārunā!" grāfs Mansars pačukstēja.

Čārlzs samulsis palūkojās visapkārt.

Tātad katram jaunpienākušajam parlamenta loceklim vajag turēt runu? Viņam neienāca prātā, ka šo nelaimi viņš sev uzsūtījis ar piecelšanos un draudzīgo galvas mājienu pret lordkancleru.

"Es gribēju iet prom," viņš nomurmināja, tad piebilda: "Patiesībā es pilnīgi piekritu tur tam pilnīgajam kungam." Viņš pamāja uz valdības pārstāvja pusi.

"Augstdzimušais lords domā valsts sekretāra kungu," kanclers paskaidroja.

"Pateicos, milord!" Čārlzs turpināja. "Es gan nezinu tā kunga vārdu, tomēr piekrītu viņam gandrīz visos jautājumos. Esmu pārliecināts, ka tam kungam ari pašam ir bērni."

"Varbūt augstdzimušajam lordam būs interesanti dzirdēt, ka esmu neprecējies," valsts sekretārs smaidīdams piezīmēja.

"Tas mani pārsteidz," Čārlzs nopietni atbildēja. "Bet varu jums apliecināt, ka viss, ko jūs sacījāt, bija pilnīga patiesība." Un viņš turpināja izteikt savus uzskatus šajā jautājumā. Sabāzis rokas bikšu kabatās un pievērsis smaidošo seju lordkancleram, viņš vieglā toni tērzēja tālāk. Sākumā viņa balss skanēja mazliet nedroši, bet pamazām viņš pilnīgi nomierinājās un vairs nejutās neveikli. Čārlzs pats bija dzīvojis trūkumā un zināja, cik milzīgu ietekmi uz cilvēku atstāj izglītība. Aizmirsis visu apkārtni, viņš ņēmās dedzīgi aizstāvēt valdības priekšlikumu par bērnu nodarbināšanas un izglītības likuma mīkstināšanu.

"Starpība starp vienkāršu strādnieku un amatnieku izpaužas tajos divos skolas gados, kas pirmajam tiek atrauti," viņš, starp citu, teica, un šie vārdi vēlāk kļuva par sociālistu iemīļotāko lozungu.

Gluži sastingusi no brīnumiem, Gvenda lūkojās uz viņu. Šis bija pavisam cits Čārlzs, kurš prata aizraut un pārliecināt klausītājus. Tādu tā viņu vēl nebija pazinusi.

Bet pēkšņi Čārlzs atcerējās, kur viņš atrodas, un vārdi aizķērās tam lūpās.

"Tas ir viss!" viņš negaidot nobeidza un apsēdās.

Zālē izcēlās dzīvas pārrunas, kurās bija dzirdamas gan atzinīgas, gan noliedzošas atsauksmes. Tad atskanēja zvans, un visi kungi devās ārā no zāles. Arī Čārlzs piecēlās un devās uz izeju. Drūzma to bija atšķīrusi no grāfa Mansara.

"Jā vai nē, milord?" kāds ierēdnis pie durvīm tam noprasīja.

"Nē, pateicos!" Čārlzs ātri atbildēja, domādams, ka viņam piedāvā atspirdzinājumus, un iegāja zālē, kuru tam norādīja ierēdnis. Tur bija daudz kungu, kas dzīvi sarunājās savā starpā, pūlēdamies uzminēt, vai likumprojekts tiks pieņemts vai noraidīts. Daži viņu uzlūkoja ar redzamu izbrīnu.

Brītiņu vēlāk visi devās atpakaļ sēžuzālē. Tur iegājis, Čārlzs ieraudzīja grāfu Mansaru, kas saņēma viņu zem rokas.

"Balsu vairākums būs loti niecīgs," grāfs teica. "Jūsu runa bija lieliska, veco zēn!"

"Ko — kas būs niecīgs?" Čārlzs nesaprašanā jautāja.

"Cst!" Mansars viņu apsauca.

Viens no diviem kungiem, kuri stāvēja pie galda, pateica dažus vārdus, ko Čārlzs nesadzirdēja. Un pēkšņi zālē atskanēja aplausi un piekrišanas saucieni. Mansars izskatījās pavisam nelaimīgs.

"Tas nozīmē valdības gāšanu. Likumprojekts noraidīts, un tikai ar vienas balss vairākumu," viņš paskaidroja Čārlzam. Bet pēkšņi viņam iešāvās prātā kādas aizdomas. "Jūs taču nebalsojāt pret likumprojektu?" viņš jautāja.

"Nē, protams!" Čārlzs dedzīgi iesaucās. "Es vispār neesmu balsojis — ne par, ne pret."

Mansaram kā zvīņas nokrita no acīm.

"Kurā zālē jūs nupat bijāt?" viņš jautāja. "Pa kurām durvīm jūs izgājāt?"

"Nezinu," Čārlzs atbildēja. "Viens man jautāja: "Jā vai nē?" — un es atbildēju "nē", jo domāju, ka viņš piedāvā man ko dzeramu."

"Un tad jūs, protams, iegājāt "nē" zālē!" grāfs uztraukts iesaucās. "Vispirms jūs dedzīgā runā aizstāvat valdības solus, bet tad balsojat par nolādēto opozīciju?! Sasodīts! Jūsu balss, Pelburg, ir gāzusi valdību!"

Neizdevies precību nodoms

"Lords Pelburgs asi uzstājās pret lordu Kinsolu, kurš apgalvoja, ka fabrika bērnu audzināšanai noderīgāka par skolu. Lords Pelburgs dedzīgā runā aizstāvēja likumprojektu un aicināja balsot par to, aizrādīdams, ka projekta noraidīšana būtu visa Augšnama negods."

Gluži pārņemts no izbrīna, Čārlzs lasīja sēdes atreferējumu "Times".

"Vai tiešām es visu to sacīju?" viņš nobijies jautāja.

Gvenda apstiprinoši pamāja ar galvu.

"Visu, kas šeit rakstīts, un vēl daudz vairāk!" viņa apliecināja. "Jūs bijāt nepārspējams, Čārlz! Es biju tik uztraukta, ka tik tikko nepaģlbu!"

"Es ari nejutos visai labi," Čārlzs atzinās. "Nemaz nesaprotu, kā es varēju visu to sarunāt. Man liekas, ka cits būtu runājis manā vietā."

Otrajā lapaspusē viņš atrada sīku savas personas aprakstu, kurā reportieris no jauna atstāstīja romantisko notikumu par apdrošināšanas aģentūras neievērojamo ierēdni, kurš negaidot mantojis marķīza titulu, bet līdzekļu trūkuma dēj spiests palikt savā līdzšinējā vietā.

Kad Čārlzs no rīta ieradās birojā, komunistiski noskaņotais prokūrists viņu apsveica ar tādu sirsnību, kas gandrīz līdzinājās dievināšanai.

"Lieliski, milord, taisni lieliski!" viņš sajūsmā kratīja Čārlza roku, zīmīgi pamādams uz šefa kabineta durvīm un likdams saprast, ka Čārlza runa sagādājusi Leiteram pelnītu triecienu.

Tomēr Leitera kungs saņēma savu ierēdni ar tādu sejas izteiksmi, kas skaidri apliecināja viņa piekrišanu Čārlza izteiktajām domām.

"Nemaz nezināju, ka manam nākamajam līdzdalībniekam ir tik spīdošas runas dāvanas! Krietni jūs viņiem sadevāt, Pelburg!"

"Es nevienam neko neesmu devis!" Čārlzs pretojās.

Leitera kungs šorīt bija sevišķi labā garastāvoklī. Birojā ienākot, viņam tika paziņots, ka viņu pa telefonu meklējis Džarvisa kungs un lūdzis piezvanīt kādā svarīgā lietā. So Džarvisa kungu viņš vērtēja ļoti augstu, jo ar tā palīdzību Leiters bija nopelnījis krietnas summas.

Džarviss kara laikā bija apgādājis angļu un franču armijas ne vien ar granātām, bumbām un ieročiem, bet arī ar milzīgiem daudzumiem segu, palagu, zābaku, sviesta, speķa un citiem produktiem. Viņam patika apgalvot, ka

Anglija un Francija, vienīgi tikai pateicoties viņam, uzvarējušas karā.

Tagad tirgotājam piederēja skaista, grezna pils ar milzīgu parku, elegantu auto un pāri par miljons mārciņām bankas noguldījumos.

Viņa sieva vizinājās automobilī, kura iekšpuse bija iztapsēta ar bāli rozā krepdešīnu, kas, pēc viņas domām atbilda visaugstākās elegances normām. Trešais ģimenes loceklis bija Minnija — Džarvisa vienīgā meita un mantiniece. Viņai bija plata seja ar asiem žokļu kauliem, ogļu melni mati un sarkani vaigi. Neviena sieviete neatzīst sevi par neglītu, un arī Minnija mēdza pašapzinīgi lepoties ar to noslēpumaino īpašību, kuru mēdz apzīmēt ar vārdu charme. Viņa gan lāgā nezināja, ko īsti šis vārds nozīmē un kā izpaužas viņas šarms, tomēr bija dzirdējusi, ka dažreiz par meitenēm mēdz teikt: "Viņa gan nav nekāda skaistule, bet toties viņai ir šarms!" — un tādēļ bez liekas galvas lauzīšanas piedēvēja šo īpašību arī sev.

Viņas tēvam attiecībā uz meitu bija lieli plāni. Lai sagādātu tai plašāku pazīšanos, viņš nopirka Hetervejas pili un sarīkoja lielu balli, uz kuru ielūdza visus apkārtējos muižniekus un ievērojamākās ģimenes. Dīvainā kārtā tomēr izrādījās, ka visi aicinātie tieši todien bija vai nu jau ielūgti citur, vai arī saslimuši, tā ka tie bija spiesti "ar dziļu nožēlošanu" atteikties no viņiem parādītā goda.

Tieši tajā laikā, kad Džarviss jau sāka nožēlot savu dārgi samaksāto pirkumu, liktenis un greznais auto to noveda kādus piecdesmit kilometrus attālajā Pelburgas ciemā. Šis vārds viņam likās pazīstams, bet tikai pēc tam, kad viesnīcas īpašnieks bija pastāstījis par doktora Bena atgūtajām marķīza tiesībām, kuras mantojis viņa brāļadēls, Džarvisam atausa gaisma.

"Marķīzs Pelburgs," viņš domīgi norūca, "un pilnīgi bez līdzekļiem! Hm!"

Mājās pārbraucis, viņš tūliņ devās bibliotēkas istabā un sāka vecās avīzēs meklēt ziņas, kuras tam pašlaik bija vajadzīgas.

"Biroja ierēdnis pie apdrošināšanas aģenta Leitera kunga," viņš izlasīja un apmierināts iesvilpās.

Kara laikā bija gadījumi, kad Džarviss neuzdrošinājās vadīt savus milzīgos, bet ne vienmēr godīgos veikalus savā vārdā. Tādās reizēs Leiters bija spēlējis piegādātāja lomu un saņēmis no Džarvisa procentus. Tādēļ Džarviss tagad droši varēja cerēt uz sava kādreizējā biedra un palīga pretimnākšanu. Viņš piegāja pie telefona un pieprasīja savienojumu ar Leitera biroju, bet no kāda ierēdņa uzzināja, ka aģents jau ir aizgājis. Otrā rītā viņš atkārtoja mēģinājumu, bet šoreiz par agru. Tomēr viņam nenācās ilgi gaidīt, jo drīz vien atskanēja tālruņa aparāta zvans.

"Jā, viņš ir šeit," Leiters atbildēja uz sava drauga jautājumu un klusākā balsī piebilda: "Viņš ir blakusistabā."

"Kā viņš izskatās?" Džarviss jautāja.

"Gluži kā katrs mirstīgais."

"Jauns?"

"Jā."

"Vai precējies?"

"Ak nē!"

Džarviss bridi pārdomāja.

"Vai nevarat iekārtot tā, ka viņš kādas dienas pavadītu pie manis, Leiter?"

"Protams," tas pēc īsa pārdomu brīža atbildēja. "Varu viņu aizsūtīt pie jums it kā apdrošināšanas lietā."

"Nu tad sūtiet viņu šurp jau šodien!" Džarviss pavēlēja. "Un klausieties, Leiter, jūs varat viņam iebilst kādu vārdu arī par manu mantas stāvokli."

"Protams," Leiters atbildēja, vēl arvien nesaprazdams, kas slēpjas aiz šī uzaicinājuma.

"Nepiemirstiet aizrādīt ari to, ka mans nākamais znots dabūs vismaz savus pāris simtus tūkstošu."

"A, nu es saprotu!" Leiters iesaucās.

"Un pieci procenti no šis summas tiks tam, kurš šo lietu nokārtos. Kā jums tas patīk?" Džarviss piebilda.

"Ļoti labi, Džarvisa kungs. Šodien vai, vēlākais, rīt viņš būs pie jums."

Džarviss apmierināts nolika telefona klausuli. Tā lieta nu bija ievadīta, miljons mārciņu, un charme lai dara pārējo, kaut gan tam pēdējam viņš visai maz uzticējās.

Džarviss vēlreiz ieskatījās rīta avīzē.

"Kā rādās, tad arī labs runātājs!" viņš apmierināts noteica.

Čārlzu tagad nenodarbināja politika, bet gan pavisam citas lietas. Mazais Zamuels, kas jau bija paguvis ar viņu iedraudzēties, šorīt bija uzvedies pavisam dīvaini. Visu rītu tas nebija ļāvis izlaist sevi no rokām, un ikreiz, kad Pšibsas kundze to bija mēģinājusi dabūt ārā no Čārlza klēpja, tas bija sacēlis tādu brēku, ka pat uz ielas varēja dzirdēt. Kad Čārlzs vēlāk pārnāca pusdienās, Zamuels bija kļuvis vēl nemierīgāks un visu laiku bez pārtraukuma raudāja.

Vakarā, puisēnu izģērbjot, Pšibsas kundze pamanīja tam uz krūtīm dažus sarkanus punktus. Bez kavēšanās tika ataicināts ārsts, kurš, uzmetis bērnam paviršu skatienu, vienkārši un aukstasinīgi konstatēja: "Masalas," — bet tad piebilda, ka varot būt ari vējbakas.

Kad Gvenda pēc teātra pārnāca mājās, tika sasaukta ģimenes apspriede.

"Vai nevajadzētu pieņemt slimnieku kopēju?" Čārlzs lika priekšā.

"Blēņas!" enerģiskā Pšibsas kundze pretojās. "Kam mums vajadzīga kopēja? Gan es pati tikšu ar visu galā!"

Tonakt Čārlzs gulēja nemierīgi. Viņu uztrauca Zamuela slimība un biedēja atbildība, kādu tas bija uzņēmies.

Otrā dienā pēc Zamuela saslimšanas, kad ārsts bija apmierinoši izteicies par slimības gaitu, Gvenda ar Čārlzu norunāja pusdienas laikā satikties.

"Man jābrauc uz Gločesteršīru," Čārlzs sacīja. "Laikam palikšu tur divas vai trīs dienas."

Gvenda pamāja ar galvu.

"Tas ir jauki, Čārlz. Priecājos, ka varat mazliet izklaidēties. Vai jūsu braucienam ir kāds sevišķs mērķis?"

"Jā," Čārlzs svarīgā balsī atbildēja, "viens no mūsu klientiem grib iepazīties ar priekšrocībām, kādas sniedz nupat izlaistās "Londonas—Ņujorkas—Parīzes apdrošināšanas biedrības" polises, tādēļ man jāaizbrauc un viņam viss jāpaskaidro."

"Bet vai tad tam vajadzīgas divas vai trīs dienas, Čārlz?" Gvenda jautāja, pētoši uzlūkodama jaunekli. "Kas tas ir par kungu?"

"Tas ir kāds cilvēks, kurš kara laikā sapelnījis milzīgi daudz naudas," viņš paskaidroja.

"Kas jums to stāstīja?"

"Leitera kungs. Iedomājieties: viņš teicis, ka viņa znots dabūšot divsimt tūkstošus mārciņu! Vismaz Leitera kungs tā apgalvo."

"Un kas tad būs viņa znots?" Gvenda jautāja.

"Nezinu, droši vien kāds laimes luteklis," Čārlzs atbildēja, bet tūliņ pasteidzās piebilst: "Zināms, laimes luteklis tikai tādā gadījumā, ja šī dāma ir skaista."

"Un kādu sievieti jūs atzīstat par skaistu, Čārlz?" Gvenda dīvainā balsī jautāja.

"Tai jābūt skaistai, citādi taču viņš to neprecētu," Čārlzs izvairījās no atbildes.

"Ar kādām īpašībām vajag būt apveltītai jaunai dāmai, lai viņa jums patiktu?" Gvenda neatlaidās.

"Nu," Čārlzs vilcinādamies atbildēja, "ja viņa būtu tāda kā jūs, lai viņai būtu ne vien glīta sejiņa, bet arī krietna dvēsele…"

"Jā, jā," Gvenda viņu pārtrauca, "es jūs saprotu, Čārlz, tikai man liekas, ka viņai vajadzētu būt nevis tādai, kāda esmu es, bet gan tādai, kādu jūs mani esat iedomājies… Kad domājat braukt?"

"Šodien pēc pusdienas."

Gvenda pamāja ar galvu.

"Var būt," viņa pēc brītiņa atkal uzsāka, "ka Džarvisa znots prec viņa meitu vienīgi bagātā pūra dēļ."

Čārlzs viņu pārsteigts uzlūkoja.

"Vai tas varētu būt? Vai tad jūs pazīstat šos ļaudis?"

"Nē, tos gan ne, bet pazīstu cilvēkus vispār," Gvenda atbildēja.

Čārlzs pakratīja galvu.

"To es uzskatu par galīgi izslēgtu, Gvenda. Zināms, var jau gadīties arī tādi cilvēki, bet lielākā dala tomēr precēs to meiteni, kura tiem patīk, neraugoties uz to, vai viņa bagāta vai nabaga."

Gvenda iekoda sev lūpā.

"Jums laikam taisnība^' viņa piekrita.

Pirms aizbraukšanas Čārlzam bija saruna ar šefu.

"Nu, mīļais Pelburg," Leiters iesāka, draudzīgi uzsizdams jauneklim uz pleca, "jūs ļoti patīkami pavadīsiet laiku pie mana drauga Džarvisa. Cik viņš viesmīlīgs! Cik augstsirdīgs! Divsimt tūkstošus viņš dod savam znotam!"

"Cerams, ka tas to ir pelnījis," Čārlzs piezīmēja.

"Par to es esmu pārliecināts!" Leiters iesaucās. "Ko gan visu nevar izdarīt ar tādu summu! Tas ir miljons dolāru — pie tagadējā kursa desmit miljoni franku! Un to visu iegūst viņa znots!"

"Kā tad viņu īsti sauc?" Čārlzs jautāja, sākdams interesēties par šo laimīgo cilvēku.

Leiteram uznāca klepus.

"Nemaz nezinu, vai tāds znots vispār maz ir," viņš samulsis atbildēja. "Varbūt Džarvisa jaunkundze nemaz vēl nav saderinājusies. Bet kas tā par brīnišķīgu meiteni!"

Leitera kungs nekad nebija Minniju redzējis, citādi viņš gan nebūtu tik pārdroši to slavējis.

"Kādas viņai acis!" viņš sajūsmā sauca. "Un kas par augumu! Tik daiļš un smalks!…"

"Viņai jābūt loti skaistai," Čārlzs sacīja, kad viņa šefs bija izsmēlis savu sajūsmas krājumu. "Vai šī dāma arī grib apdrošināties?"

Izkāpis no vilciena, Čārlzs pārliecinājās, ka Džarvisa kungs tam parādījis lielu godu, personīgi sagaidīdams viņu stacijā. Bet ar to visa godināšana arī beidzās.

Džarviss piederēja pie tiem cilvēkiem, kuri domā, ka viņu personīgā cienība zaudē no tā, ja viņi otra cilvēka sabiedrisko stāvokli atzīst par augstāku nekā savējo. Tādēļ Džarviss jau no pirmā brīža izturējās pret Čārlzu ne visai laipni.

"Neesam neko sagatavojuši jūsu uzņemšanai," viņš paziņoja, "bet gan jau atradīsies kāds stūrītis, kur apmesties."

"Protams," Čārlzs piekrita, bez sevišķa prieka domādams par gaidāmo dzīvi kaut kāda šķūņa kaktā. "Es domāju, ka Leitera kungs jums telegrafēja par manu ierašanos."

"Jā, to viņš darīja. Kā jums patīk mans auto?" Džarviss jautāja, norādīdams uz spēcīgu mašīnu, kas stāvēja stacijas priekšā. "Kā jūs domājat — cik man izmaksāja krāsojums vien? Trīs tūkstošus mārciņu!"

"Ko jūs sakāt!" Čārlzs iesaucās, pūlēdamies piešķirt balsij vajadzīgo izbrīnu.

"Es gribu, lai jūs iepazīstaties ar manu meitu!" Džarviss teica, kad auto brauca augšup kalnā, kur atradās Hetervejas pils. "Viņa ir loti patīkama meitene."

"Jā, to man teica ari Leitera kungs," Čārlzs godbijīgi atbildēja. "Dzirdēju arī, ka viņa esot saderinājusies. Pieņemiet manus sirsnīgākos laimes vēlējumus, Džarvisa kungs!"

Džarvisa kungs uzmeta tam pētošu skatienu.

"Brīdis, kad jauna dāma stāv tieši pie dzīves sliekšņa, nav visai piemērots šādas sarunas uzsākšanai," Čārlzs nevainīgā balsī turpināja, domādams par saviem dienesta pienākumiem, "bet vai jums neliekas, ka tomēr būtu ieteicams apdrošināt jūsu meitas jaunkundzi? Man ir līdzi kāda polise, kuru varu sevišķi ieteikt. Tā apdrošina arī pret slimībām un nelaimes gadījumiem, un tai ir tā lielā priekšrocība, ka līdz ar māti tiek apdrošināts ari pirmais bērns līdz savam devītajam mūža gadam."

"Ak tā gan?" Džarviss norūca, ar pūlēm valdīdamies. "Bet kā jūs nācāt uz domām, ka Minnija ir saderinājusies?"

"Tā es sapratu Leitera kunga vārdus," Čārlzs stomījās, pēkšņi saprazdams, ka izdarījis muļķību. "Loti nožēloju, ja esmu nodevis Leitera kunga noslēpumu."

"Ja tur vispār ir kāds noslēpums, tad tas ir mans, nevis Leitera kunga!" Džarviss apvainots atcirta.

"Jā gan, jums taisnība," Čārlzs piekrizdams nomurmināja.

"Viņa ir loti patīkama meitene, ārkārtīgi patīkama meitene ir mana meita," lepnais tēvs ar uzsvaru piezīmēja, it kā mazliet nomākts no savas meitas labajām īpašībām.

"Jā, to jau esmu no vairākiem dzirdējis," Čārlzs pasteidzās izlabot kļūdu. "Man tika teikts, ka viņa esot arī loti skaista. Cik patīkami būt par tādas skaistules tēvu!"

"Nu, pirmajā acu uzmetienā viņa gan neizskatās sevišķi skaista," Džarviss iebilda, steigdamies izkliedēt jaunekļa pārāk rožaino priekšstatu par Minnijas skaistumu, "bet viņai ir tas, ko mēdz saukt par charme. Un šarms ikvienu sievieti padara daudz pievilcīgāku nekā glīta sejiņa."

"Jā, jums taisnība," Čārlzs piekrizdams pamāja ar galvu.

"Galvenais, kā mums trūkst," Džarviss turpināja, "ir saites, ja tā var izteikties, starp spēcīgajām, veselīgajām tautas meitām un lepnajiem, bet gļēvajiem aristokrātiem."

"Pilnīgi jums piekritu," Čārlzs nopietni atbildēja. "Es patiesībā esmu demokrāts. Sirds dziļumos es atzīstu vienīgi garīgo demokrātiju. Cik bieži es, uz laukiem būdams, esmu nožēlojis tās nabaga daiļās meitenes, kurām liktenis lēmis visu mūžu pavadīt klusā ciemā, kur tām nav ne iespējas, ne gadījuma…"

"Es tagad nerunāju par glītām lauku skuķēm," Džarviss viņu diezgan nelaipni pārtrauca, "bet par manu meitu."

"Jūs šodien esat joti jautrs," Čārlzs laipni pasmaidīja. "Bet jūs atgādinājāt manu pienākumu. Es paņēmu līdzi jūsu ieskatam dažādas polises. Leitera kungs tomēr domā, ka jums visvairāk piemērota būtu "Londonas—Ņujorkas—Parīzes apdrošināšanas biedrības" jaunizlaistā polise, liters A."

"Acumirklī mani nemaz neinteresē apdrošināšanas lietas. Es nupat runāju par laulībām aristokrātijas un turīgās — es gribētu teikt, pat loti turīgās — vidusšķiras starpā," Džarvisa kungs ar uzsvaru teica. "Jauneklis, kurš apprecēs manu meitu, dabūs divsimt tūkstošus mārciņu — tā ir smuka naudiņa, ko?"

"Bez šaubām, tā ir milzīga summa, kas liecina par jūsu augstsirdību," Čārlzs dedzīgi atbildēja. "Par tik lielu pūranaudu vis nedzird katru dienu. Tātad savu nākamo znota kungu jūs tomēr jau pazīstat, jo nav taču domājams, ka jūs riskētu atdot tik lielu naudu pirmajam pretimnācējam. Man būs loti patīkami iepazīties ar šo kungu."

"Ceru, ka to prieku jūs arī piedzīvosiet!" Džarviss norūca, kad auto apstājās pils ieejas priekšā.

Viņš ieveda viesi plašā telpā ar parketa grīdu. Jaunava, kura, viņiem ienākot, šķita iegrimusi grāmatas lasīšanā, pārsteigta satrūkās no sava krēsla un steidzās pretim ienācējiem.

"Laikam kāda Džarvisas jaunkundzes draudzene," Čārlzs nodomāja, vērodams, cik nejēdzīgi viņas smaragdzaļais tērps izcēla tumšsārtos vaigus.

Klusēdama neglītā meitene uzsmaidīja vispirms Čārlzam, tad Džarvisam.

"Mana meita, lord Pelburg!" Džarviss stādīja to priekšā jauneklim, kurš mēmā pārsteigumā uzlūkoja jaunavu.

"Jūsu… jūsu meita?" viņš stomījās.

"Jā, mana meita Minnija. Ceru, ka tu, Minnij, pieliksi visas pūles, lai padarītu patīkamu lorda Pelburgā viesošanos mūsu namā."

"Protams, papu!" viņa ar bērnišķi laipnu smaidu atbildēja.

Kamēr trīs sulaiņi nesa Čārlza ceļasomu uz viņa istabu, Minnija naivā uzticībā satvēra viesa roku un ieveda viņu grezni, bet bezgaumīgi iekārtotā salonā. Šajā telpā bija vismaz kāds simts priekšmetu, sākot no žuburotām ogļu stangām pie kamīna un beidzot ar spilgti sarkanu spilvenu uz bāli rožainas sofas. Viss kopā atstāja tik kliedzošu iespaidu, ka Čārlzs labprāt būtu aizspiedis acis un ausis.

Vakariņas, kas sekoja, Čārlzs droši vien neaizmirsīs visu savu mūžu.

Džarviss piederēja pie tiem cilvēkiem, kuri par viesmīlīga namatēva pienākumu uzskata savu viesu pārēdināšanu.

"Nu, nu, lord Pelburg! Jūs taču vēl nemetīsiet plinti krūmos?! Vēl gabaliņu fazāna? Nē, nē, bez kādām ierunām!" — vai arī: "Māt, lords Pelburgs nemaz neēd!" — vai: "Džon, pasniedz lordam Pelburgam gabaliņu jēra muguras!"

Čārlzs loti pūlējās, lai noēstu visu, ko uzspieda, bet ikreiz, kad šķīvis viņa priekšā bija tukšs, tas atkal tika piepildīts no jauna. Kad mielasts beidzot bija galā, viņš piecēlās no galda gluži apreibis, lai gan nebija neko dzēris.

"Nu, manu zēn, tagad jūs iesiet terasē izsmēķēt kādu papirosu, vai ne?"

"Pateicos, es nesmēķēju," Čārlzs atbildēja.

"Nu tad izdzeriet tur kādu tasi kafijas!"

"Vai tur nebūs mazliet vēsi?" Čārlzs nedroši iejautājās. Tomēr izrādījās, ka to terases dalu, kurp viņu tik neatlaidīgi aicināja, ieslēdza stikla sienas un tā bija apgādāta ar centrālapkuri.

"Vai jūs ari nāksiet, Džarvisa kungs?" Čārlzs jautāja.

"Jā, tikai mazliet vēlāk," diplomātiskais namatēvs atbildēja. "Ejiet vien!"

Čārlzs ar pūlēm aizvilkās līdz ziemas dārzam un ar atvieglotu nopūtu atslīga kādā sēdeklī. Sākumā viņš domāja, ka ir viens, bet pēkšņi kā no zemes izlīda Minnija un, mīli smaidīdama, apsēdās uz viņa krēsla atzveltnes. Čārlzs piecēlās.

"Sēdiet vien, lord Pelburg!" viņa uzmudinoši tam uzsmaidīja. "Man šeit ir loti ērti."

"Jūs atļausiet, ka atnesu jums krēslu?" Čārlzs piedāvāja.

"Jūs esat neveikls zēns!" Minnija draiskulīgi pasmaidīja. "Sēdieties tūliņ atpakaļ savā krēslā!"

Čārlzs baidījās būt nepieklājīgs un izpildīja viņas vēlēšanos. Bet, juzdams, kā viņa pateicībā piekļaujas ar visu augumu, viņš nespēja noslēpt šausmu drebuļus.

"Jūs esat jocīgs cilvēks!" viņa jau mazliet nopietnākā balsī teica. "Vai tad jūs nemaz nevarat nosēdēt mierā?"

"Varbūt tomēr būtu labāk, ja es atnestu jums citu krēslu?" Čārlzs izmisis sacīja, veltīgās cerībās lūkodamies, vai Džarvisa kungs vai kundze ar savu ierašanos neizglābs to no šā nepatīkamā stāvokļa. Bet Minnijas māte salonā lika pasjansu, un tēvs sēdēja bibliotēkas istabā, cerēdams uz vislabāko…

Redzēdams, ka jāpaļaujas vienīgi uz saviem spēkiem, Čārlzs atzina par labāku uzsākt sarunas par apdrošināšanu, sevišķi silti ieteikdams jauno polisi, par kuras labumiem un priekšrocībām tas jau pirmīt bija stāstījis Džarvisa kungam.

"Neesiet taču tik milzīgs muļķis, muļķis, muļķis!" jaunava viņu pārtrauca, saņemdama aiz auss. "Es taču vēl neprecos… vismaz domāju, ka vēl ne."

"Bet es domāju, ka jūs esat jau saderinājusies, Džarvisas jaunkundz?"

"Nē, vēl ne," viņa atbildēja un jokodama piebilda: "Mans īstais lords vēl nav nācis, viņš varbūt jau ir ieradies, bet nav vēl mani uzrunājis."

"Ak tad viņš ir lords?" Čārlzs ar dziļu ieinteresētību jautāja.

Bet Minnija atteicās to sacīt— lai pats uzminot. Trīs reizes viņš drīkstot minēt.

Lai būtu drošs par panākumiem, Čārlzs iesāka ar lordkancleru. Par šā kunga eksistenci Džarvisu ģimenei acīmredzot nekas nebija zināms, jo Minnija jautāja, vai tas esot tas pats pretīgais cilvēks, kurš kara uzvarētājiem uzlicis lielos nodokļus.

"Tātad vienu reizi jūs jau pateicāt nepareizi, nu jums atliek vairs tikai divi minējumi."

Bet Čārlzs atteicās turpināt šo rotaļu.

"Jūs esat muļķis!" Džarvisas jaunkundze sāka zaudēt pacietību. "Vai varbūt jūs esat tik bagāts, ka divsimt tūkstoši mārciņu jums nav nekas?"

"Man?!" Čārlzs pārsteigts iesaucās. "Kurš tad man dos divsimt tūkstošus mārciņu?"

Un pēkšņi viņš skaidri saprata, kādā briesmīgā stāvoklī nokļuvis. No uztraukuma un šausmām nobālis, viņš strauji pietrūkās kājās.

"Es… es nekad neprecētos naudas dēļ… lai arī viņai būtu miljoniem mārciņu!" viņš iesaucās. "Jau pati doma — precēt kādu cilvēku naudas dēl — man ir pretīga! Un kaut arī tā būtu visskaistākā sieviete pasaulē!"

"Neesmu jūs lūgusi to darīt!" Džarvisas jaunkundze spītīgi atcirta. "Jūs, iedomīgais āksts! Un tāds plukata ierodas šeit bez šiliņa kabatā un noved izmisumā nevainīgu meiteni!…" Aizturētās elsās raustīdamās, viņa skriešus devās salonā, lai meklētu mierinājumu pie mātes krūtīm.

Nākamajā stundā Čārlzam nācās pārdzīvot ārkārtīgi nepatīkamus brīžus, jo Džarvisa izturēšanās pret viņu bija strauji mainījusies.

Vakarā Čārlzs gluži sagrauzts iezagās savā istabā. Koridorā viņš bija saticis Minniju, kuras skatiens bija tik iznīcinošs, ka viņš pasteidzās aizvērt savas istabas durvis un aizšaut tām priekšā bultu.

Tējai, ko viņam otrā rītā ienesa, bija savāda piegarša. Viņam nāca atmiņā visi dzirdētie nostāsti par atraidītu sieviešu atriebību, un Čārlzs atzina par drošāku atstāt tasi neizdzertu.

Sarunā ar Džarvisu pēc brokastīm runāja gandrīz vienīgi Čārlzs. Namatēvs tikai šad un tad īgni atrūca kādu vārdu.

Vilcienā, kas smagi elsa pie mazās stacijas, sēdēja vismaz viens patiesi laimīgs cilvēks. Čārlzs gan zināja, ka bija sagādājis savam šefam vilšanos, tomēr tas viņu tagad maz skumdināja. Vienīgais, kas viņu vēl uztrauca, bija šorīt iedzertais tējas malks ar dīvaino piegaršu. Viņš juta, ka pamazām to pārņem nepatīkama sajūta: ausīs dunēja, bet deniņi nežēlīgi sāpēja, it kā kāds no iekšpuses kaltu ar maziem, asiem veserīšiem. Rīkle un lūpas bija galīgi izkaltušas, pār muguru pārmaiņus skrēja drīz auksti, drīz karsti drebuli.

"Viņa mani sazāļojusi!" Čārlzs šausmās nodomāja un, atcerēdamies savu neizpildīto uzdevumu, izmisis piebilda: "Ak, kaut jel es pats sevi būtu licis apdrošināt!"

zz*

"A, Džarvisa kungs, kāds negaidīts prieks!" Leiters pārsteigts iesaucās, piedāvādams apmeklētājam krēslu.

"Prieks! Pie velna ar jūsu prieku!" Džarviss nikni norūca. "Tas nolādētais nelietis, tas lords, tas ēzelis, kuru jūs man atsūtījāt!…"

Leiters viņu izbrīnā uzlūkoja.

"Kopš viņa pārbraukšanas neesmu vēl viņu redzējis. Jūs taču jau zināt…"

"Zinu! Es zinu par šo nelieti vairāk, nekā man gribētos zināt, Leiter!"

Leitera seja izstiepās arvien garāka: izredzes uz pieciem procentiem sāka izkūpēt.

"Vai tad iecerētais līgavainis nenolika savu sirdi pie jūsu meitas kājām?" viņš dzejiski jautāja.

"Sirdi pie kājām?" apvainotais tēvs nicīgi atkārtoja. "Nē, mana meita gul slima. Kur viņš ir tagad?"

Leiters pakratīja galvu.

"Arī viņš gul slims — viņam ir masalas."

Džarviss neviļus paspēra soli atpakaļ.

"Nu vismaz es zinu, no kā mana meita tās dabūjusi!" viņš ievaidējās.

Čārlzs sulaiņa lomā

Gvenda Menāra pastaigājās Haidparkā, kur jau ziedēja pirmie krokusi un dzeltenās narcises. Tomēr Gvenda nebija nākusi šurp priecāties par mostošās dabas jaukumiem.

Viņu nodarbināja kāda neparasta problēma, kuru tā pūlējās atrisināt. Viņa jutās atbildīga par divu bērnu labklājību. No viena — vienpadsmit mēnešus vecā Zamuela — viņai drīz vajadzēja tikt atbrīvotai, jo nupat viņa bija saņēmusi no Mārgarētas telegrammu, kuru tā nosūtījusi tūliņ pēc iebraukšanas Ņujorkā un kurā nelaimīgā māte sirsnīgi lūdza Gvendu atrast iespēju un līdzekļus, kā nosūtīt tai bērnu. Gvendai nenācās grūti atrast kādu kopēju, kas uzņēmās aizvest Zamuelu uz Ameriku un nodot to viņa mātei. Tātad Zamuela ceļošana bija jau sagatavota.

Otram bērnam nebija mātes, kura prasītu to atpakaļ, un sirds dziļumos Gvenda bija loti priecīga par to. Kaut gan Čārlzs bija pusotru gadu vecāks, Gvenda tomēr uzskatīja sevi par viņa aizgādni. Likteņa rotaļas dēj šis jauneklis bija iemantojis gan augstu stāvokli, bet ne līdzekļus.

Gvenda norūpējusies lūkojās nākotnē. Pieci gadi, ko viņa bija pavadījusi uz dažādu teātru skatuvēm, bija pilnīgi nokāvuši visas ilūzijas un laupījuši ticību cilvēcei.

Šauro zelta stīpiņu, kas rotāja viņas labās rokas pirkstu, visi paziņas uzskatīja par kāda noslēpumaina likteņa trieciena atstātu piemiņu; tomēr pat viņas tuvākie draugi nezināja, ciktāl ļaunais liktenis to piemeklējis vai saudzējis. Nevienam viņa nestāstīja par savu vīru, kaut gan reizēm lika noprast, ka tas neatrodas pārāk tālu; daži teātra direktori pat domājās viņu pazīstam.

Čārlzs nekad nebija viņai par to jautājis. Viņš bija laimīgs, ka varēja atrasties Gvendas tuvumā, netaujājot pēc tās noslēpumiem un pagātnes. Viņa mīla bija dzidra un pastāvīga kā kalnu kristāls.

Gvenda bija laimīga un pateicīga viņam par to, un viss, kas attiecās uz Čārlzu, bija viņas sirdslieta.

Viņa palūkojās savā rokaspulkstenī. Tas rādīja trīs, un pusčetros viņai bija norunāta satikšanās. Viņa pagriezās un lēniem soliem devās ārā no parka.

Pulkstenis bija jau pāri pusčetriem, kad viņa sasniedza kādu greznu namu Kingsbridžā un pazvanīja.

Kalpotājs atvēra durvis un ieveda Gvendu lielā istabā, kur gar sienām bija sakārtoti dažādi ieroči un medību trofejas, kas liecināja, ka namatēvs ir kaislīgs mednieks.

Viņa nepaguva krietni apskatīt visu, kad istabā ienāca kāds jauns kungs, kura sejā rotaļājās labsirdīgs smaids, kad tas draudzīgi spieda Gvendas roku.

"Vai parunāsimies tepat, vai jūs vēlētos ienākt salonā? Mana māsa acumirklī ir aizņemta."

"Mēs gluži labi varam palikt arī šeit, grāf Mansar," viešņa smaidīdama atbildēja. "Ceru, ka neļaunosieties uz mani par to, ka vakar piezvanīju jums. Ja tikai jūs šodien manis dēļ neesat palicis mājās?"

"Nebūt ne," grāfs apgalvoja, noslēpdams to, ka šīs satikšanās dēl viņam nācies atteikties no medībām un balles. "Jūs vēlējāties runāt ar mani mūsu jaunā drauga lorda Pelburgā dēl, vai ne tā?"

Gvenda apstiprinoši pamāja ar galvu.

"Jūs sapratīsiet viņa stāvokli… Čārlzs ir nodarbināts kādā apdrošināšanas aģentūrā, kur saņem piecas mārciņas nedēlā. Un tomēr," viņa pārliecinošā balsī turpināja, "visā Londonā nav cilvēka ar krietnāku raksturu un labāku sirdi kā viņam."

"Jā, viņš man ļoti patīk," lords Mansars piezīmēja.

"Es maz pazīstu aristokrātiju," Gvenda turpināja, "tomēr esmu pārliecināta, ka Čārlzam ir zināmi pienākumi pret jums un jūsu šķiru. Nebīstos, ka viņš varētu noiet no īstā ceļa, jo viņu pasargā iedzimtais saprāts un godīgums, tomēr esmu pārliecināta, ka atradīsies daudz tādu cilvēku, kuri gribēs izmantot viņa labsirdību un pasaules nepazīšanu. Jau tagad viņa pašreizējais šefs ir ceļā uz to. Tādēļ gribēju jautāt, vai jūs, grāf, nevarētu dot man padomu, kur Čārlzs varētu atrast kādu nodarbošanos, kas vairāk atbilstu viņa spējām un sabiedriskajam stāvoklim?"

Mansars domīgi sarauca pieri. Šis neparastais jautājums viņu bija pārsteidzis pilnīgi negaidot.

"Diemžēl acumirklī nevaru iedomāties nekā tāda, kas būtu Pelburgam piemērots. Valsts dienestam viņam nav vajadzīgo priekšzināšanu, turklāt valsts nav nekāds sevišķi maksātspējīgs darba devējs." Viņš apklusa, tad jautāja: "Varbūt jums būtu kāds priekšlikums?"

"Vienīgi," Gvenda vilcinādamās teica, "ja nu jūs uzņemtos ievest viņu sabiedrībā."

"Jā, tiešām, tas būs pats labākais!" grāfs priecīgi iesaucās. "To es darīšu ar vislielāko prieku, godātā kundze. Pašlaik ir tam sevišķi piemērots gadījums. Vai pazīstat Krenlejas kundzi?"

"Nē," Gvenda atbildēja.

"Kā, es domāju, ka viņu pazīst visi!" Mansars izbrīnā iesaucās. "Pie viņas sastopas Londonas visaugstākā sabiedrība. Es lūgšu viņu, lai tā aizsūta Pelburgam uzaicinājumu uz tuvāko balli. Tikai nezinu," viņš norūpējies piebilda, "vai viņa varēs tam daudz līdzēt. Bet esmu pārliecināts, godātā kundze, ka es darīšu visu, kas ir manos spēkos… Marķīzs laikam ir jūsu radinieks?"

Gvenda pakratīja galvu.

"Man grūti nāktos jums paskaidrot manas attiecības ar viņu. Mes iepazināmies kada pansijā. Radniecisku saišu starp mums nav un nebūs ari turpmāk," Gvenda ar uzsvaru piebilda.

Lords Mansars pamāja ar galvu.

Tiem cilvēkiem, kuri interesējās par Krenlejas kundzi, viņa bija pilnīgs noslēpums. Džordžs Krenlejs bija kāda izputējuša pēra dēls. Viņa brālis, arī pērs, bija līdzekļu ziņā vēl trūcīgāks, ja vien tas iespējams. Pirms kara tas bija apprecējis kādu ultramodernās sabiedrības dāmu, kura tam atnesa pūrā prāvu skaitu greznu tērpu, Londonas labākās bridža spēlētājas slavu un plašu pazīšanos augstākās sabiedrības aprindās. Bet jau dažus gadus pēc kāzām Krenleju nams kļuva pazīstams kā centrs, ap kuru grozās viselegantākā sabiedrība. Laulātie draugi īrēja greznu namu pašā pilsētas centrā, viņu pieņemšanas bija izslavētas pa visu Londonu. Bez tam Krenlejiem piederēja lauku īpašums Somersetā. Visus milzīgos izdevumus viņi acīmredzot sedza no tām sešsimt mārciņām gadā, ko Krenlejs bija mantojis no savas mātes, jo nekādu citu ienākumu viņiem nebija.

Divas dienas pēc Gvendas sarunas ar lordu Mansaru Krenlejas kundze sēdēja savā buduārā un domīgu skatienu lūkojās vēstulē, kuru tikko bija izlasījusi. Tā bija apmēram trīsdesmit gadus veca, patīkama izskata dāma. Viņas vīrs, korpulents, neglīts kungs, sēdēja turpat uz zema dīvāna un spēlēja kārtis ar viņas brāli.

"Vai pazīsti Pelburgu?" Krenlejas kundze jautāja brālim, paceldama acis no vēstules. Gregors Bains, kura āriene stipri atgādināja māsu, noraidoši pamāja.

"Pelburgu?" viņš atkārtoja. "Man šķiet, ka esmu viņu kaut kur redzējis. Vai tas nav tas marķīzs, par kuru nesen dzirdēju klubā?"

"Viņam nav naudas," Krenlejs norūca, jaukdams kārtis. "Kādēļ tu tā jautā, Lū?"

"Mansars lūdz, lai uzaicinu viņu trešdien uz balli."

Bains sarauca degunu.

"Tādi ļaudis šeit neder," viņš sacīja. "No viņa nevar būt nekāda labuma."

"Bet mūsu paziņām būs interesanti viņu redzēt tuvumā," Krenlejas kundze iebilda. "Bez tam…"

"Bez tam?" viņas vīrs atjautāja.

"Nezinu, kādu iemeslu lai minu Mansaram, ja rakstu, ka nevaru šo jaunekli uzaicināt," Krenlejas kundze turpināja.

"Aizraksti Mansaram, ka tādu nezināmu klaidoni mēs vienkārši negribam pie sevis redzēt," viņas brālis mierīgi teica.

"Vai tu domā, ka Mansars pēc tam vairs nāks pie mums?" viņa zīmīgi jautāja un iesmējās.

Bains strauji pavērsās pret māsu.

"Hm, tas man neienāca prātā! Tiešām, nebūtu ieteicams sanīsties ar Mansaru — un taisni vēl tagad."

"Nekādā ziņā," arī Krenlejs piekrita. "Tas tagad jātur ciet."

Krenlejas kundze pamāja ar galvu.

"Gluži manas domas. Cik īsti viņš pēdējā reizē paspēlēja, Bob?"

"Septiņus tūkstošus," viņas vīrs bez apdomāšanās atbildēja. "Tas viņam tīrais nieks. Ja es būtu zinājis, ka viņš tā nobīsies, es būtu atņēmis viņam daudz vairāk. Tavā vietā, Lū, es aizrakstītu viņam pāris laipnu rindiņu un paziņotu, lai tikai ved šurp savu marķīzu. Nākamajā reizē es viņu pamatīgi aptīrīšu. Mansars var ar mierīgu sirdi atstāt veselu miljonu. Viņš ir viens no tiem, kuri k^tru savu čeku arī samaksā — arī tad, ja parakstīšanās brīdī ir galīgi apdzērušies," viņš zīmīgi piebilda.

Nevar teikt, ka Čārlzs bija visai sajūsmināts, kad viņam tika pastāstīta jaunā ziņa.

"Tas taču lieliski, Čārlz!" Gvenda iesaucās, un viņas acis staroja priekā. "Tur jums būs izdevība iepazīties ar savu aprindu cilvēkiem."

Viņi pašlaik brokastoja, kad Gvenda saņēma Mansara vēstuli, kurai bija pievienots Krenlejas kundzes ielūgums.

"Patiesībā man nav nekāda prieka skraidīt pa viesībām," Čārlzs neapmierināts piezīmēja. "Bet, ja jūs, Gvenda, domājat, ka man jāiet, esmu ar mieru to darīt. Kad tā lieta tur sākas?"

"Pulksten desmitos," Gvenda atbildēja, ielūkodamās ielūgumā.

Čārlzs sarauca pieri.

"Desmitos vakarā?" viņš pārsteigts jautāja un, brīdi klusējis, turpināja: "Bet nevar taču tik ilgi kavēt cilvēkus no miega. Būs tomēr labāk, ja aiziešu kādu pusstundu agrāk — tas izskatīsies smalkjūtīgāk."

"Es parūpēšos, lai jūs aizietu pusstundu vēlāk," Gvenda enerģiski sacīja. "Vai protat dejot, Čārlz?"

Viņai par brīnumu, viņš atbildēja apstiprinoši.

"Boksa pasniedzējs politehnikumā velta lielu vērību dejošanai."

"Bet kā ar fraku?" Gvenda turpināja pratināt.

"Kā!" Čārlzs iztrūcies iesaucās. "Vai tad man būs jāvelk fraka?"

Viņa pamāja ar galvu.

"Vai tiešām jums nav frakas?"

Nē, to viņš vēl nebija iegādājies.

Viņi norunāja pēc biroja slēgšanas satikties pilsētā, lai nopirktu visu vajadzīgo. Izrādījās, ka Čārlza augumam viegli varēja atrast gatavu fraku.

Neraugoties uz to, ka balle sākās tikai desmitos, Čārlzs jau pussešos bija pilnīgi apģērbies. Ar šausmām viņš aprēķināja, ka tāds ielūgums uz balli izmaksā daudz vairāk, nekā varēja iedomāties.

Trīs bezgala garas stundas Čārlzs nosēdēja mazajā dzīvoklītī uz krēsla malas, gaidīdams liktenīgo bridi. Sejā viņam bija lasāmas mokas, kādas pārdzīvo uz nāvi notiesātais, gaidot sprieduma izpildīšanu. Kad viņš beidzot jau stāvēja Krenleju nama durvju priekšā, pa kurām plūda iekšā eleganti kungi un greznas dāmas, viņš tikai ar pūlēm apspieda sevī vēlēšanos bēgt atpakaļ uz mājām.

Jauneklis domīgs staigāja pa ielu uz priekšu un atpakaļ, apsvērdams, kas īsti būtu darāms, lai iekļūtu namā. "Ja man būtu ieejas karte vai kāds cits pierādījums, ka tiešām esmu aicināts," viņš sevī sprieda.

No šīm rūpēm viņu izglāba Mansars, kas pašlaik izkāpa no sava greznā auto. Čārlzu ieraudzījis, viņš saņēma to zem rokas un vilka pa kāpnēm augšup. Iekams Čārlzs paguva atjēgties, viņš jau atradās kādas loti skaistas dāmas priekšā, juzdams tās dārgakmeņiem izrotāto roku savējā.

"Ļoti priecājos ar jums iepazīties, lord Pelburg!" Krenlejas kundze ar saldu smaidu apgalvoja. "Esmu jau tik daudz par jums dzirdējusi!"

Viņš nepaguva izteikt savu pateicību, kad namamāte jau novērsās no viņa, lai apsveiktu kādu citu nupat ienākušu viesi.

"Nu, Pelburg, ko tagad domājat iesākt?"

Mansars viņu saņēma zem rokas un ieveda milzīgajā zālē, kur dejotāji griezās mūzikas skaņu pavadībā. Mansara seja bija viegli pietvīkusi, jo viņš nāca no draugu pulciņā ieturētām pusdienām.

"Vispirms gribu mazliet apsēsties un palūkoties apkārt," Čārlzs stomījās. "Kā jūs domājat — kad es varētu aiziet no šejienes?"

Mansars iesmējās.

"Bet, mīļais, jūs taču nupat tikai ienācāt! Ja jūs aizbēgsiet, pirms neesat ieguvis dažas noderīgas pazīšanās, es jums to nekad nepiedošu! Nāciet man līdzi!"

Viņš pieveda Čārlzu pie kāda dīvaina izskata kunga, kurš nevērīgi pasniedza tam roku. Viņa vārdu nevarēja sadzirdēt, jo tas tika norūkts tik nesaprotami, ka Čārlzs uztvēra tikai dažas skaņas. Tomēr viņš zināja, ka šis kungs ir kāds ministrs un ļoti svarīga persona — tik svarīga, ka tā pat nepagodināja viņu ar savu skatienu. Grāfs stādīja viņu priekšā vēl dažiem kungiem, kuru vārdi tam tāpat palika nezināmi.

"Un nu, veco zēn," Mansars sacīja, draudzīgi uzsizdams savam biedram uz pleca, "es jūs pametīšu vienu. Iešu augšā spēlēt. Vai jūs spēlējat?"

Čārlzs smaidīdams pakratīja galvu.

"Senāk es pratu ar vienu pirkstu "Dievs, sargi karali…"," viņš iesāka, bet Mansars smiedamies aizsteidzās.

Čārlzs uzmeklēja brīvu krēslu un nosēdās kādā kaktā, no kurienes netraucēts varēja klausīties mūziku un novērot dejotājus. Kad tas apnika, viņš piecēlās un devās līdzi citiem viesiem, kas pāros atstāja piekarsušo zāli. Viņš nonāca bufetes istabā, kur kāds apkalpotājs uz lielas paplātes iznēsāja ar zeltainu šķidrumu pildītas glāzes. Čārlzs paņēma glāzi un nogaršoja pēc ābolu vīna smaržojošo dzērienu, kas tam tomēr negaršoja. Nogaidījis izdevīgu brīdi, Čārlzs nemanot nolika pusdzerto glāzi atpakaļ uz bufetes un, savilcis nevainīgu seju, pasteidzās pazust no šīs telpas, kur tam nekā vairs nebija, ko darīt.

Viņš ievēroja, ka loti daudz viesu dodas augšup pa kāpnēm. Ieinteresēts Čārlzs tiem sekoja un nokļuva lielā salonā, kura vidū atradās ar zaļu drānu apvilkts galds. Ap to drūzmējās daudz dāmu un kungu. Tuvāk piegājis, viņš ar izbailēm pārliecinājās, ka tas bija ruletes galds, kur visi spēlēja uz skaidru naudu.

Bridi nolūkojies spēlē, Čārlzs zaudēja par to interesi un izgāja atpakaļ koridorā, kur bija vēsāk nekā laužu pārpildītajās zālēs. Atspiedies ar muguru pret sienu un sakrustojis rokas uz krūtīm, viņš sāka domāt, kā lai dabū atpakaļ savu mēteli un cilindru, ko ienākot bija nodevis kādam no apkalpotājiem.

Viņš jutās tik vientuļš kā svešā zemē nomaldījies ceļinieks, kurš nespēj saprasties ar vietējiem iedzīvotājiem, jo tie runā valodā, kādu viņš nekad nav dzirdējis. Jauneklis jau bija apņēmies paslepus novērot sulaiņu sejas, lai tādā kārtā atrastu savu virsdrēbju glabātāju, kad pēkšņi koridora viņā galā atvērās durvis un pa tām iznāca liela auguma kungs ar sarkanu seju. Pamanījis Čārlzu, svešais ar rokas mājienu aicināja to pie sevis. Čārlzs bez vilcināšanās paklausīja.

"Noejiet pie pagraba pārziņa," Gregors Bains sacīja, "un paņemiet pusduci šampanieša! Pasakiet viņam, ka tas domāts Baina kungam.^ Bet pasteidzieties!"

"Protams," Čārlzs atbildēja un ar vieglu sirdi devās lejup pa kāpnēm, priecādamies, ka arī viņam atradies kāds laika kavēklis. Viņam patika šā svešā kunga vienkāršā, draudzīgā izturēšanās, kas viņu ierindoja it kā ģimenei piederīgo skaitā.

Pagraba pārzini viņš atrada bufetes istabā.

"Sešas pudeles šampanieša, kungs? Baina kungam, vai ne?" tas viņu saprata jau no pusvārda.

Čārlzs apstiprinoši pamāja.

"Es tūliņ aizsūtīšu ar sulaini."

"Nav vajadzīgs," Čārlzs atbildēja. "Dodiet, es pats uznesīšu!"

Kalpotājs saprotoši pasmaidīja.

"Klausos, kungs!"

Saņēmis katrā rokā trīs pudeles, Čārlzs devās atpakaļ pa kāpnēm, kas tagad bija pavisam tukšas. Piegājis pie durvīm, viņš pieklauvēja. Brītiņu vēlāk atslēga noskrapstēja un durvīs parādījās Baina kunga sārtā seja.

"Nāciet iekšā!" viņš sacīja. "Palieciet šeit un attaisiet pudeles!"

Istaba bija loti maza. Zem sidraba kroņluktura stāvēja apaļš, ar zaļu drānu pārvilkts galds, ap kuru sēdēja pieci kungi.

"Attaisiet labi ātri vienu pudeli," Bains pusbalsī sacīja, "un uzmaniet, lai tur tā kunga glāze nekad nestāvētu tukša!"

Čārlzs palūkojās norādītajā virzienā un, sev par lielu pārsteigumu, ieraudzīja pie galda grāfu Mansaru.

"Un, redzat, sulain…" Bains tāpat pusbalsī iesāka.

"Kā?!" Čārlzs satrūcies iesaucās.

"Netraucējiet kungus, velns lai parauj!" Bains viņu apsauca. "Krenleja kungam un man arvien ielejiet no tās pudeles!" Viņš norādīja uz kādu ceturtdalspaiņa tilpuma pudeli, kas stāvēja pie bufetes. "Tā ir limonāde, sapratāt?"

"Atvainojiet," Čārlzs iesāka, tikai tagad saprazdams, ka Bains viņu noturējis par vienu no apkalpotājiem, "es gribēju teikt…"

"Zinu, ko jūs gribat teikt, bet par to jūs dabūsiet krietnu dzeramnaudu. Vienīgais, kas jums jādara, ir— turēt muti un pastāvīgi no jauna pieliet tur to glāzi!"

"Jā…" Čārlzs klusu atbildēja. Viņš pēkšņi apzinājās, cik nepatīkamā stāvoklī nokļuvis, un iedomājās, cik vēl daudz nepatīkamāk būtu, ja Mansars viņu pazītu un dabūtu zināt, kā viņš izpildījis sulaiņa lomu. Par laimi, grāfs tik loti bija iegrimis kāršu spēlē, ka neredzēja nekā, kas ap viņu notika. Viņa seja no uztraukuma un izdzertā vīna bija kļuvusi sarkana, balss skanēja nedroši un rokas manāmi drebēja.

Čārlzs nostājās viņam aiz muguras un, laiku pa laikam piepildīdams grāfa glāzi, gara laika pēc sāka sekot spēlei. Tā viņam bija pilnīgi sveša, un tikai vēlāk viņš dabūja zināt, ka to sauc "Chemin de fer" ("Dzelzceļš"). Pusstundas laikā viņš jau bija ticis skaidrībā par daudz ko: pirmkārt, ka lords Mansars jau loti daudz pazaudējis un vēl arvien turpina paspēlēt; otrkārt, ka visbiežāk viņš zaudē tad, kad pats tur banku, un, treškārt, ka viena kāršu komplekta vietā "Chemin de fer" tiek lietoti vairāki komplekti.

"Šodien man nemaz neveicas," grāfs piezīmēja, ar nedrošu roku parakstīdams jaunu parādzīmi par tūkstoš astoņsimt mārciņām. "Cik es esmu jau pazaudējis, Bain?"

"Nav jau pārāk daudz," Bains mierinoši atbildēja, pievienodams parādzīmi daudzām citām, kas gulēja viņa priekšā uz galda. "Gan jau beigās savilksim visu kopā, un tad jūs varēsiet izrakstīt man kopējo čeku par visu summu."

"Cik es esmu paspēlējis?" Mansars ar piedzēruša cilvēka nopietnību atkārtoja.

"Turpināsim vien tālāk, Mansar!" Krenlejs smaidīdams uzaicināja. "Es esmu pazaudējis tikpat, cik jūs. Jums taču ir tikpat daudz parādzīmju no manis kā no Mansara, vai ne, Gregor?"

Bains apstiprinoši pamāja ar galvu, un spēle turpinājās…

Čārlzs tik ļoti bija nogrimis savos novērojumos, ka Bainam reiz nācās uzmīt viņam uz kājas, lai atgādinātu, ka Mansara glāze stāv tukša.

"Man pietiek!" Mansars beidzot sacīja, kad atkal bija pazaudējis prāvāku summu.

Viņš streipuļodams piecēlās un izvilka no vestes kabatas čeku grāmatiņu.

"Cik tur pavisam ir?"

"Divdesmit septiņi tūkstoši mārciņu," Bains sacīja, saskaitījis kopā visu parādzīmju summas.

"Ko?!" lords Mansars pārsteigts iesaucās.

"Divdesmit septiņi tūkstoši mārciņu," Bains mierīgi atkārtoja. "Jums šodien nemaz nav laimējies, vecais draugs."

Mansaram pēkšņi bija pārgājis viss reibums. Brīdi viņš klusēdams uzlūkoja Bainu, tad nosēdās atpakaļ savā vietā.

"Saprotu," viņš mierīgi teica. "Vai kāds nevarētu pasniegt man tinti un spalvu?"

Paņēmis pasniegto pildspalvu, viņš ātri aizpildīja čeku.

"Pateicos," Bains sacīja, sniegdamies pēc dokumenta.

Bet, pirms vēl viņa pirksti satvēra vērtīgo papīriņu, tas zibens ātrumā tika izrauts grāfam no rokas. Izbrīnā atplestu muti Bains pagrieza galvu un redzēja, ka "sulainis" aukstasinīgi saplosa čeku sīkos gabaliņos. Ari Mansars pacēla galvu un pazina jauno lordu.

"Pelburg…" viņš stomījās, "ko jūs darāt?"

"Iznīcinu jūsu čeku," Čārlzs mierīgi paskaidroja.

"Bet, mīļais draugs, tas taču ir kaut kas nedzirdēts!…"

"Es saplēsu jūsu čeku, lord Mansar, tādēļ, ka jūs esat piekrāpts."

"Kā jūs uzdrošināties!" Bains sašutis iesaucās. "Jūs pats nesaprotat, kādu nopietnu apvainojumu izrunājat! Ko tāds nelietis…"

"Apklustiet!" Mansars viņam uzsauca. "Bez iemesla viņš nekad neceltu šādu apvainojumu. Ko tas viss nozīmē, Pelburg?"

"Katru reizi, kad jūs turējāt banku, tas cilvēks," Čārlzs norādīja uz Bainu, "pārmainīja kārtis. Viņš ņēma no kabatas jaunas, bet vecās slepeni nodeva tam kungam, kurš sēž viņam pa labi. Varu derēt, ka viņam vēl dažas ir kabatā."

Uz brīdi iestājās nāves klusums, kuru beidzot pārtrauca Bains.

"Jūs taču nedomājat…" viņš iesāka.

"Ļaujiet man aplūkot jūsu kabatu saturu!" Mansars viņu pārtrauca.

"Vai jūs arī saprotat, ko prasāt?" Krenlejs iejaucās sarunā.

"Pilnīgi," Mansars apliecināja. "Lords Pelburgs jūs apvaino, bet jūs loti viegli to varētu atspēkot."

"Un jūs domājat, ka es Jaušu pārmeklēt savas kabatas?" Bains nicīgi jautāja.

"Ne vien domāju, bet pat esmu pārliecināts par to," grāfs mierīgi atbildēja. "Ja lords Pelburgs būs maldījies, es tūliņ izrakstīšu jums jaunu čeku par to pašu summu un esmu ar mieru sniegt jebkuru gandarījumu, ko džentlmenis var prasīt no otra par vissmagāko apvainojumu, jo es pilnīgi pievienojos lorda Pelburgā apgalvojumam."

"Jūs loti maldāties, ja domājat, ka Jaušu sevi izkratīt!" Bains Jauni atcirta.

"Velciet nost svārkus!" Čārlzs mierīgi teica.

Bains bridi klusēdams viņu uzlūkoja, bet tad kā saniknots zvērs metās virsu jauneklim. Tas bija par veselu galvas tiesu lielāks un gandrīz divreiz smagāks par Čārlzu, bet pēdējais toties bija veikls bokseris, kuram viņa svarā nebija pretinieka visā Anglijā. Bains nedabūja ne apskatīties, kad to jau ķēra Čārlza kreisās un tad labās rokas dūre. Milzīgais vīrs atstreipuloja soli atpakaļ, un, pirms vēl tas paguva atjēgties, Čārlza veikli mērķētais sitiens to nogāza zemē. Nezaudēdams laiku, jauneklis noliecās pār gulošo un kā burvju mākslinieks sāka vilkt no Baina kabatām vienu kāršu komplektu pēc otra. Katra spēle bija kārtīgi pārsieta ar gumijas riņķīti. Mansars pārsteigts sekoja viņa kustībām…

Čārlzs ar Mansaru reizē nokāpa pa kāpnēm lejā un, Krenlejas kundzes pavadīti, atstāja namu.

"Jūs esat apkaunojoši izturējies pret manu brāli, lord Mansar," namamāte sacīja klusā balsī, lai šoferis, kas jau bija piebraucis grāfa mašīnu durvju priekšā, nevarētu sadzirdēt. "Un, kas attiecas uz proletārieti, kuru jūs atvedāt sev līdzi…"

"Krenleja kundze," Mansars viņu ledainā balsī pārtrauca, "viena vārda no šā proletārieša mutes būtu pieticis, lai izstumtu jūs no visu godīgo laužu sabiedrības!"

Galīgi satriekta, Krenlejas kundze atgriezās savā buduārā. Un augšā sava svaiņa un abu draugu sabiedrībā tikpat satriekts sēdēja Gregors Bains.

Diplomātijas maksla

Augstdzimušais marķīzs Pelburgs sēdēja uz gultas malas un šuva kreklam iztrūkušo pogu. Diega ievēršana adatā bija aizņēmusi veselas desmit minūtes, bez tam gadījās arī vēl citi traucējumi, kas prasīja minētā veļas gabala paslēpšanu zem gultas spilvena, jo Čārlzam bija liels respekts pret savu saimnieci Pšibsas kundzi. Patiesībā viņš gan nebūtu mazāk nobijies arī tad, ja šajā rokdarbā viņu pieķertu Gvenda.

Bija svētdienas rīts, un visapkārt valdīja dziļš klusums. Čārlzs nemanot nogrima pārdomās par jautājumu, kas tam pēdējā laikā sevišķi bieži nelika mieru. Viņu nodarbināja mīkla: kas ir Gvendas vīrs? Čārlzs bija novērojis, ka Menāras kundze pēdējā laikā bija kļuvusi uzkrītoši klusa un skumja. Var būt, ka tam bija sakars ar kādu vēstuli lielā, zilā aploksnē, kura nesen bija pienākusi uz teātra adresi un kuru Gvenda bija saņēmusi kādu rītu, kad tie trijatā sēdēja pie brokastgalda? Čārlzs pamanīļa, ka Gvenda, uzmetusi skatienu adresei, pēkšņi nobāla. Čārlzs bija gandrīz pārliecināts, ka vēstule bija no viņas vīra.

Ticis galā ar pogas piešūšanu, viņš ar zobiem nokoda diegu un nolika kreklu uz spilvena. Turpinādams ar vienu aci uzmanīt noslēgtās durvis, viņš ielēja mazgājamā bļodā ūdeni un sāka mazgāt divus zīda kabatlakatiņus. Viņš vēl nebija ticis ar šo darbu galā, kad pie" durvīm kāds pieklauvēja.

"Čārlz!" aiz durvīm atskanēja Gvendas balss.

"Jā, Gvenda?"

Ātri viņš izspieda ūdeni no kabatlakatiņiem un pasvieda tos zem gultas, tad, steigā noslaucījis rokas, atslēdza durvis.

"Ko tas nozīmē, ka jūs katru svētdienas rītu ieslēdzaties savā istabā?" Gvenda jautāja. Tajā pašā acumirklī viņas skatiens krita uz gultā nomesto kreklu un adatu, ko Čārlzs bija iespraudis spilvenā.

"Čārlz, jūs esat šuvis pogas!" viņa tiesneša balsī iesaucās. "Jūs taču zināt, ka mēs ar Pšibsas kundzi arvien esam gatavas izdarīt jums šos niecīgos pakalpojumus."

"Jā, jā, es zinu, Gvenda. Man tiešām žēl," viņš stomījās, "bet poga tik negaidot iztrūka, un… un es negribēju citus apgrūtināt."

"Jums atnācis viesis," viņa pārtrauca jaunekļa taisnošanos.

"Man? Viesis?" Čārlzs izbrīnā iesaucās.

'Jā, lords Mansars."

Čārlzs viņu mēmi uzlūkoja.

"Uzģērbiet svārkus, Čārlz!… Bet ko tad jūs esat izdarījis ar saviem kabatlakatiņiem?" Viņa noliecās un, nosodoši galvu kratīdama, izvilka no pagultes slapjos lakatiņus.

"Jūs esat tiešām nelabojams, Čārlz," viņa pārmetoši teica. "Vai lai es eju un saku lordam Mansaram, ka jūs šodien nevarat viņu pieņemt, jo mazgājat savu veļu? Nu, nāciet!"

Marķīzs Pelburgs bez pretošanās paklausīja.

Kad Gvenda ar savu pavadoni ienāca viesistabā, Mansars piecēlās un sirsnīgi pakratīja Čārlza roku.

"Būtu jau agrāk jūs apmeklējis," viņš sacīja, "bet man bija tāds kauns, ka atliku šo apmeklējumu no dienas uz dienu. Bez tam es tikai vakar dabūju zināt jūsu adresi."

"Cik laipna bija Krenlejas kundze, uzaicinot Čārlzu uz balli!" Gvenda iejaucās sarunā. "Viņam tur bijis loti jautri, lord Mansar."

"Acīmredzot Pelburgs neko nav jums stāstījis?" grāfs smaidīdams jautāja.

"Viņš tikai teica, ka esot pavadījis loti patīkamu vakaru," Gvenda atbildēja. "Kas tad tur īsti noticis?"

Mansars vaļsirdīgi izstāstīja visu, kas noticis Krenleju namā.

"Kā redzat, godātā kundze," viņš piebilda, "Čārlza ievešana sabiedrībā nav uzskatāma par sevišķi izdevušos."

"Bet Čārlz!" Gvenda pārsteigta iesaucās. "Kādēļ jūs man neteicāt ne vārda par to?"

Čārlzs pietvīka un samulsis nodūra acis.

"Vakar es saņēmu no Krenlejas kundzes vēstuli," Mansars turpināja, "kurā tā pēc daudziem atvainojumiem un paskaidrojumiem lūdz mani vēlreiz ierasties kopā ar jums, Čārlz. Esmu pārliecināts, ka šoreiz jūs tiksiet uzņemts sevišķi laipni… Nu, godātā kundze," viņš pievērsās Gvendai, "jūs taču lūdzāt mani kaut ko darīt Pelburgā labā, vai ne?"

"Vai tas var būt, Gvenda?" Čārlzs izbrīnā iesaucās. Nu bija Gvendas reize nosarkt.

"Jā gan, Čārlz," viņa mierīgi apstiprināja. "Es nesen griezos pie lorda Mansara un lūdzu, vai viņš nevarētu atrast jums kādu piemērotāku nodarbošanos. Jūs taču nevarat ilgāk palikt savā līdzšinējā vietā."

Arī Čārlzs jau klusībā bija nācis pie šīs atziņas, tomēr viņš neteica ne vārda.

"Vakar es pusdienoju kopā ar Ārlietu ministrijas sekretāru seru Džonu Vilsonu," Mansars turpināja. "Man liekas, ka varēšu pagādāt jums tur kādu darbu, Pelburg. Vienīgais kavēklis — jā, pat šķērslis jūsu iecelšanai par diplomātisko kurjeru…"

Čārlza sejā atspoguļojās nepatīkams pārsteigums.

"Es gan nezinu, vai tas maz būtu man piemērots amats," viņš stomījās. "Cauru dienu jāskraida pa pilsētu ar visādiem uzdevumiem un bez tam, ja nemaldos, jāvalkā arī formas tērps…"

"Tā nu gluži nav," grāfs pasmaidīja. "Jūs gan laikam domājat, ka tas ir tas pats, kas būt kurjeram kādā uzņēmumā? Karaļa kurjers ieņem loti godājamu stāvokli, un arī misiņa pogas tam nav jāvalkā.'

"Cik tas būtu skaisti!" Gvenda sajūsmā iesaucās.

"Diplomātiskais kurjers saņem četrus līdz piecus simtus mārciņu gadā, un arī darba tam nav pārāk daudz," grāfs turpināja, "bet — un tas ir tas šķērslis, kuru es pirmīt pieminēju, — jums jāpārvalda ne vien franču, bet jāprot ari vismaz viena no svešvalodām."

Gvendas smaids sastinga lūpās.

"Protams, jūs varētu iemācīties franču valodu, tomēr paietu vismaz daži mēneši, pirms…"

"Es protu franciski," Čārlzs viņu pārtrauca.

Gvenda uzlūkoja viņu platām acīm.

"Tiešām, Čārlz," viņa beidzot iesaucās, "jūs esat cilvēks, no kura var sagaidīt arvien jaunus pārsteigumus!"

"Un arī spāņu valodu es protu diezgan labi," Čārlzs piebilda.

"Kur tad, Dieva dēl, jūs to visu iemācījāties?" Menāras kundze iesaucās.

"Politehnikumā," Čārlzs atbildēja tādā balsī, it kā šis vārds jau visu paskaidrotu.

Tika norunāts, ka Čārlzs ar grāfu Mansaru nākamajā pēcpusdienā sastapsies, lai kopā dotos uz Ārlietu ministriju.

Čārlzs nosūtīja savam šefam vēstuli, kurā paziņoja, ka rīt nevarēs ierasties birojā. Leiters tieši tajā dienā bija norunājis dažas svarīgas tikšanās, kurās lorda Pelburgā klātbūtne šķita nepieciešama, tādēļ šefs bija loti neapmierināts ar šo negaidīto sarežģījumu.

Gvendai un Čārlzam visu priekšpusdienu bija daudz darba. Sākot no pulksten pusdeviņiem, kad atvēra veikalus, līdz pusdienlaikam viņi gan skraidīja, gan ar autobusiem braukāja pa Londonu, pirkdami uzvalkus, platmales, veļu un kurpes. Kad viņi beidzot pārnāca mājās, Čārlzs katrā padusē nesa pa lielam sainim, bet abās rokās — kartona kārbas ar platmalēm.

"Vai arī jums, Gvenda, nešķiet, ka tādam marķīzam vajag milzīgi daudz drēbju?" Čārlzs nopūzdamies jautāja.

"Uzvalks veido cilvēku," Gvenda citēja.

"Lai nu ar to cilvēku būtu kā būdams, bet marķīzu — katrā ziņā," viņš pārliecināts piezīmēja.

Uzvilcis vizītsvārkus un apģērbies, kā viņš pats izteicās, par apsmieklu visiem civilizētiem ļaudīm, Čārlzs norunātajā laikā ieradās uz satikšanos ar Mansaru. Redzot, ka ari grāfs ģērbies gluži tāpat, viņš mazliet nomierinājās.

"Vilsons jums patiks," Mansars sacīja, kad viņi, nodevuši kalpotājam savas vizītkartes, sēdēja lielajā uzgaidāmajā zālē.

"Viņš ir jocīgs, vecs savādnieks, bet lāga dvēsele. Turklāt viņš ir svarīgākā un iespaidīgākā persona visā ārlietu resorā."

"Ko viņš īsti dara?" Čārlzs painteresējās.

"Kas to lai zina! Jādomā, ka to pašu, ko visi šie puiši: sēž pie sava rakstāmgalda, šķirsta dokumentus un taisa ārpolitiku!"

"Bet man taču nebūs tā jātaisa?" Čārlzs nobijies jautāja.

"Ceru, ka ne," Mansars mierināja.

Bridi vēlāk kalpotājs viņus ieveda kādā augstā istabā ar milzīgu kamīnu. Aiz masīva rakstāmgalda stāvēja neliela auguma kungs un pāri brillēm uzlūkoja abus ienācējus.

"Labdien, Mansar!" viņš atņēma sveicienu. "Sēdieties! Tātad šis ir jūsu draugs Pelburgs?"

Sers Džons uzmeta viņam pētošu skatienu, tad atvēra kādu lielu atvilktni un, izņēmis no tās milzīga apmēra formulāru, sāka to aizpildīt.

Godbijīgi Čārlzs atbildēja uz visiem vecā kunga jautājumiem. Anketu aizpildījis, sers Džons atlaidās krēslā un, turpinādams vērot jauno marķīzu, sacīja: "Ceru, ka jums jau ir zināms, ka šī vieta nav nekāda ienesīgā un ka tā jums būs jāizpilda tikai pagaidām."

Tad viņš pasniedza Čārlzam kādu nelielu grāmatu.

"Šeit ir dažas instrukcijas, kuras jums noderēs. Jūsu pakalpojumi mums būs vajadzīgi ne agrāk kā pēc astoņām dienām. Jums jāierodas šeit trešdien."

Viņš pazvanīja un ienākušajam ierēdnim teica:

"Parādiet lordam Pelburgam majora Stīvensa istabu!"

Tādā kārtā Čārlzs bija uzņemts valsts dienestā un kļuva par vienu no ārlietu politikas zobratiem.

Cik iespējams saudzīgi viņš pateica šo ziņu Leitera kungam, kuram tas bija negaidīts un smags sitiens.

"Es loti, loti nožēloju, Pelburg," šefs, galvu kratīdams, teica. "Pēc mūsu ilggadējās kopdarbības jūsu aiziešana man ir sāpīgs zaudējums… Ārlietu resorā, jūs sacījāt?"

Čārlzs apstiprinoši pamāja ar galvu.

"Hm, jā," Leiters domīgi sacīja. "Jums būs sakari ar loti svarīgām personām, Pelburg, ar loti svarīgiem klientiem. Neaizmirstiet, ka es maksāšu jums augstu atlīdzību par katru klientu, kuram jūs ieteiksiet manu aģentūru."

Augstsirdīgi viņš izmaksāja Čārlzam algu par visu nedēlu un gribēja pat izmaksāt tam kādu summu uz gaidāmo procentu rēķina, tomēr Čārlzs no tās noteikti atsacījās.

Ar atvieglojuma nopūtu Čārlzs atstāja apdrošināšanas aģenta biroju. Viņš ielēca garāmbraucošā autobusā un devās uz mājām, lai pastāstītu Gvendai svarīgo ziņu.

Gvenda bija vēl skumjāka un klusāka nekā parasti. Pat savu prieku par Čārlzam uzsmaidījušo laimi jaunā sieviete neizrādīja tik vētraini, kā to būtu darījusi citā reizē. Pēc sarunas pie vakariņu galda viņam likās, ka zina viņas rūpju cēloni, tomēr viņš maldījās.

"Čārlz," viņa negaidot teica, "es izstāšos no Brodvejas teātra."

"Kā, jūs aizejat no teātra?" viņš pārsteigts iesaucās. "Bet jūs taču bijāt tik apmierināta ar savu lomu, un lugai ir liela piekrišana: visi kritiķi to cildina."

"Jā, tas viss ir tiesa," viņa piekrita, "bet tomēr es aizeju. Avīzes par mani izsakās visai atsaucīgi, bet… man apnikusi šī loma."

Čārlzs mierinādams noglāstīja viņai roku, ko nekad vēl nebija darījis.

"Nabaga bērns!" viņš līdzjūtīgi teica. "Tas nozīmē, ka jums atkal caurām dienām un naktīm būs jānomokās ar jaunas lomas iestudēšanu?"

"Jā, ja tikai dabūšu jaunu angažementu," viņa atbildēja. "Londonā loti grūti kaut ko piemērotu atrast. Ja šeit nelaimēsies, būs jābrauc uz provinci," viņa piebilda.

"Un tādā gadījumā jūs vairs nevarēsiet palikt šajā dzīvoklī?" Čārlzs izmisis iesaucās.

"Jā, vismaz kādu laiku. Bet jūs taču varat dzīvokli paturēt: jūs tagad esat gluži pārticis cilvēks."

Čārlzs gluži satriekts atslīga atpakaļ krēslā.

"Tā katrā gadījumā ir loti slikta ziņa," viņš sacīja.

"Bet es taču nedomāju vēl tik drīz aizbraukt no Londonas," Gvenda viņu mierināja. "Man žēl, ka vispār jums to stāstīju."

"Agrāk vai vēlāk — tikpat jums būtu man tas jāsaka," Čārlzs teica. "Zolberga kungs man sacīja, ka jūs arvien negaidot uzsākāt savu kontraktu. Kadel tā notiek?"

Gvenda pasmaidīja un pieceldamās atbalstījās uz Čārlza pleca. Viņš satvēra Gvendas roku un gribēja to noskūpstīt.

"Nē, Čārlz!" viņa iesaucās, ātri atraudama roku.

Čārlzs tumši pietvīka.

"Piedodiet, Gvenda," viņš sacīja, "es negribēju darīt jums pāri."

"Nē, nē, Čārlz, to es zinu." Viņas seja bija kļuvusi gluži bāla, bet lūpas trīcēja. "Es uzvedos loti muļķīgi… Bet jūs taču dzersiet vēl tēju," Gvenda negaidot piebilda, paņemdama viņa glāzi.

Tomēr Čārlzs nepiekāpās.

"Jūs taču zināt, Gvenda…" viņš iesaucās, "ka es jūs mīlu, un darīju to tikai aiz mīlestības!"

"Es zinu, Čārlz," viņa klusu atbildēja, izvairīdamās no jaunekļa skatiena. "Es zinu, ka jūs mani mīlat kā māsu."

Čārlzs brītiņu klusēja.

"Varbūt," jauneklis domīgi piekrita, bet viņa balsī nebija pārliecības. "Man nav māsas, tādēļ nevaru par to spriest. Es mīlu mazus bērnus, bet tā ir pavisam citāda mīla… Gvenda," viņš vaicāja, pats nesaprazdams, kādēļ uzdod šo jautājumu, "kur ir jūsu vīrs?"

"Mans vīrs?" Gvenda atkārtoja, šā negaidītā jautājuma pārsteigta. "Kādēļ jūs to jautājat, Čārlz?"

"Es pats nezinu," viņš atbildēja. "Esmu daudz domājis par viņu. Naktis es bieži pamostos un domāju par to, ka kādā jaukā dienā viņš var ierasties un aizvest jūs sev līdzi."

"Tas nekad nenotiks," viņa pārliecinoši noteica, tad piebilda: "Bet nu runāsim par ko citu!"

Nākamā nedēla marķīzam Pelburgam bija uztraukumu pilna. Izpildīdams pavēli, viņš trešdien ieradās Ārlietu ministrijā un cerēja, ka viņu tūliņ aicinās sekretāra istabā. Tomēr izrādījās, ka pietika ar sava vārda uzrakstīšanu kādā grāmatā. Viņš pat nedabūja ielūkoties savā istabā, jo kāds ierēdnis tam paziņoja, ka šodien vēl nebūs nekādu uzdevumu.

Kādu dienu Gvenda atkal saņēma vēstuli. Ieejot ēdamistabā, Čārlzs pamanīja, ka viņa ātri paslēpj zilu papīra lapiņu, ko nupat bija lasījusi. Meitenes acis bija pilnas asaru. Viņš neko nejautāja un izlikās, ka nav pamanījis viņas uztraukumu, tomēr sirdī viņam iezagās nemiers.

Kaut gan priekšniecība neprasīja, lai Čārlzs ilgāku laiku uzturētos ministrijā, viņš tomēr nāca pie atziņas, ka tai nekas nevarētu būt pretim, ja viņš šad un tad kādas stundas pasēž sava priekšgājēja istabā. Visa istabas iekārta sastāvēja no neliela galdiņa un viena krēsla. Čārlzs drīz vien atklāja, ka tā ir klusa, mierīga, darbam īsti piemērota vietiņa. Tādēļ viņš, lieki laiku nekavēdams, ar visu sparu ķērās pie spāņu gramatikas.

Kādu dienu Gvenda nejauši sastapa uz ielas grāfu Mansaru, kas izkāpa no sava auto.

"Kā klājas Čārlzam?" tas apsveicinādamies jautāja.

"Nupat gribēju jautāt jums to pašu," Gvenda pasmaidīja. Mansaram likās, ka viņa šodien bija bālāka un skumjāka nekā parasti.

"Vēl vakar runāju ar seru Džonu par viņu," grāfs atbildēja.

"Un ko viņš saka?"

"Atklāti sakot," Mansars vilcinādamies teica, "viņš uzskata, ka jūsu draugs vēl ir mazliet par zaļu."

"Tatad viņš to uzskata par aitasgalvu," Gvenda smaidīdama papildināja. "Ja kāds tā domā par Čārlzu, viņš maldās."

"Nu, par īpaši asa prāta cilvēku viņu vis nevar atzīt," Mansars iesāka, bet Gvenda to strauji pārtrauca:

"Jūs loti maldāties, lord Mansar! Viņam ir tik asi un saprātīgi uzskati, ka man reizēm jābrīnās. Zem naivuma maskas viņš slēpj dziju gudrību un iedzimtas cilvēku pazinēja spējas."

Grāfs piedāvāja aizvest Gvendu savā mašīnā līdz mājām. Viņa todien jutās nogurusi un nelaimīga un ar pateicību pieņēma šo priekšlikumu.

"Nesen satiku Čārlzu ministrijā," Mansars stāstīja, kad auto jau ripoja uz priekšu. "Viņam bija portfelis padusē un tik svinīgs izskats, it kā viņš glabātu savā mapē visus kabineta noslēpumus!"

Gvenda iesmējās.

"Tajā portfelī vairāk nekā nav kā vienīgi spāņu valodas gramatika," viņa paskaidroja.

Mansars nelabprāt atsveicinājās no Gvendas. Šī jaunā dāma bija ne vien skaista, bet viņai piemita arī saistoša laipnība; viņas vaļsirdība un veselīgie dzīves uzskati bija atstājuši uz jauno grāfu lielāku iespaidu, nekā tas pats sev gribēja atzīties.

"Kā dzirdēju, jūs esat aizgājusi no Brodvejas teātra?" viņš šķiroties jautāja.

Gvenda pamāja ar galvu.

"Jā, jau kopš pagājušās sestdienas. Ar to tomēr vēl nav teikts, ka es būtu jau pavisam aizgājusi no skatuves," viņa piebilda.

Todien Čārlzs gluži negaidot tika aizkavēts ministrijā. Tieši tanī brīdī, kad viņš aizvēra gramatiku un, ielicis to portfelī, gribēja atstāt savu istabu, viņu izsauca pie sera Džona.

Arī sers Džons pašlaik gatavojās uz promiešanu.

"Kā jūtaties šeit, lord Pelburg?" viņš jautāja.

"Loti labi, barona kungs," Čārlzs godbijīgi atbildēja.

"Vai studējat diplomātijas augsto mākslu?" sers Džons jokoja. "Nu, mans mīļais, šo mākslu var sakopot nedaudzos vārdos, un tie būtu: "Pārliecini savu pretinieku, ka viņam paliek virsroka pār tevi." Tā ir diplomātijas ābece… Jā, es gribēju lūgt, lai jūs uzkavējaties šeit līdz pulksten astoņiem. Iespējams, ka ministrs vēl šovakar sūta jūs ar svarīgām ziņām uz Parīzi."

Čārlzu šādas izredzes sajūsmināja. Kas par to, ka viņam nebija līdzi nekas vairāk kā vienīgi tas, kas mugurā! Turpmāk viņš apņēmās turēt savā birojā gatavu ceļasomu ar visu nepieciešamo. Par laimi, ministrs bija atteicies no sava nodoma sūtīt kurjeru uz Parīzi, un Čārlzs, juzdamies mazliet vilies, bez ceturkšņa astoņos varēja doties mājup.

Gvendai viņš bija telegrāfiski paziņojis, ka šonakt mājās nebūs, un viņam nebija jāsteidzas. Pulkstenis bija jau deviņi, kad viņš beidzot nonāca Daužesa ielā. Viņa domas kavējās pie tiem simt spāņu vārdiem, kurus tas pēdējās dienās bija iemācījies.

Nonācis pie sava nama, Čārlzs pārsteigts ieraudzīja Pšibsas kundzi, kura stāvēja pie nama durvīm.

"Pšibsas kundze!" viņš iesaucās. "Vai jūs kādu gaidāt?"

"Nē," viņa atbildēja, "es tikai gribēju jums pateikt, ka Menāras kundzei atnācis viesis."

"Viesis?" viņš izbrīnā atkārtoja.

"Es neieteiktu jums tagad iet pie viņas, Čārlz," Pšibsas kundze sacīja. "Viņa ari mani lūdza iziet."

"Kas tas par viesi?" Čārlzs jautāja, nojauzdams ko ļaunu.

"Menāra kungs."

Čārlzam likās, it kā pasaule sāktu griezties ap viņu.

"Menāra kungs?" viņš pēc ilgas klusēšanas atkārtoja. "Viņas… viņas vīrs?"

Šajā acumirklī namā atskanēja vājš kliedziens. Divos lēcienos Čārlzs bija pa kāpnēm augšā. Atgrūdis ēdamistabas durvis, viņš ieraudzīja Gvendu, kura stāvēja, atspiedusies pret galdu. Viņas seja bija krita bāla, bet acis sasarkušas un pilnas asarām. Smagi elsdama, viņa ar roku berzēja elkoni, uz kura bija redzama sarkana svītra.

Čārlzs sajuta mežonīgu vēlēšanos nonāvēt iebrucēju, kuru tikai tagad pamanīja. Tas bija kādus četrdesmit gadus vecs vīrietis iekritušiem vaigiem un neskūtu bārdu. Ļauni zobojošu skatienu viņš uzlūkoja Gvendu.

"Ja tu domā, ka vari dzīvot greznībā, kamēr man jācieš trūkums, tu ļoti maldies, Gvenda…" viņš sacīja, bet tad, pamanījis Čārlzu, pēkšņi aprāva teikumu.

"Kas tas tāds?" viņš norūca.

"Lords Pelburgs," Gvenda izdvesa.

"Ak tā!" svešais norūca. "Un tad vēl tu gribi man iegalvot, ka tev nav naudas?! Samaksā man ceļanaudu līdz Kanādai un izsniedz kādu summu, ar ko tur iztikt pirmajā laikā!…"

"Ko tas nozīmē, Gvenda?" Čārlzs iesaucās. "Vai šis cilvēks ir jūsu… jūsu vīrs?"

Gvenda nespēja atbildēt.

"Ak, Čārlz, Čārlz!" viņa šņukstēja, pieklaudama galvu jaunekļa plecam.

"Vīrs!… Tas tik ir jauki!" negaidītais viesis smiedamies iesaucās.

"Tas ir mans brālis!" Gvenda beidzot spēja pateikt.

Čārlza seju apstaroja laimīgs smaids.

"Jūsu brālis!" viņš atviegloti iesaucās, gandrīz draudzīgu skatienu uzlūkodams svešinieku.

Gvenda noslaucīja asaras.

"Viņš tikko iznācis no cietuma," viņa paskaidroja. "Tas ir mans pusbrālis. Jūs gribējāt zināt, kādēļ es arvien tik negaidot uzsaku savus angažementus teātrī: tas ir viņa nopelns!" viņa sacīja, pamādama uz nepatīkamo apmeklētāju.

"Jau gadiem viņš mani vajā; miers man ir tikai tik ilgi, kamēr viņš sēž cietumā."

"Klausies, Gvenda…" svešais draudoši iesāka, bet Čārlzs nelāva tam pabeigt."

"Iesaku jums runāt citādā toni!" viņš gandrīz bez ļaunuma teica. "Gvenda, es gribētu parunāt ar jūsu brāli vienatnē."

"Tas nelīdzēs, Čārlz," viņa atbildēja.

Čārlzs brīdi domāja, tad, ne vārda neteicis, ātri iegāja savā guļamistabā.

Galda atvilktnē glabājās piecdesmit mārciņas, kuras tas nesen bija izņēmis no bankas gadījumam, ja nāktos pēkšņi aizceļot. Ielicis naudu portfeli, viņš devās atpakaļ ēdamistabā, arvien vēl turēdams portfeli padusē.

"Es gribu parunāt ar jūsu brāli, Gvenda," viņš sacīja. "Vai jūs neatstātu mūs uz acumirkli vienus?"

Gvenda viņu jautājoši uzlūkoja.

"Ko jūs gribat viņam teikt, Čārlz?"

"Ja atļausiet, es gribu dažas minūtes palikt ar jūsu brāli vienatnē." Tad, it kā kaut ko atcerēdamies, viņš piebilda: "Man ir maz laika, Gvenda, jo vēl šonakt man jābrauc ar svarīgām ziņām uz Berlīni." Uz portfeli rādīdams, viņš turpināja: "Es pārnācu tikai paņemt naudu. Kā jums šķiet, vai ar simt mārciņām pietiks?"

Gvenda tikai mēmi viņu uzlūkoja.

"Bet nu atstājiet, lūdzu, mūs uz brītiņu vienus," viņš atkārtoja.

Gvenda klusēdama pamāja ar galvu un izgāja no istabas.

"Sēdieties, Menāra kungs!" Čārlzs griezās pie dīvainā viesa. "Man loti žēl, ka jūsu māsai nākas ciest tādas nepatikšanas. Ko es varētu darīt, lai jūs atstātu viņu mierā?"

"Jūs varētu dot man naudu," Menārs, pretīgi smaidīdams, atbildēja.

"Tas ir pilnīgi izslēgts!" Čārlzs noteikti sacīja. "Kāda tam jēga? Pēc dažām dienām jūs būtu atkal klāt un prasītu vēl."

"Es zvēru!…" klaidonis teica.

"Nezvēriet vis," Čārlzs viņu pārtrauca, "un neļaunojieties par manu vaļsirdību! Mans priekšlikums būtu šāds: es maksāšu jums vienu mārciņu nedēlā tik ilgi, kamēr jūs atstāsiet savu māsu mierā." Svešais gribēja ko iebilst, bet Čārlzs mierīgi turpināja: "Tātad — vienu mārciņu nedēlā tik ilgi, kamēr atradīsiet kādu godīgu darbu. Ko jūs teiksiet par to?"

Viņš nolika portfeli uz galda.

"Pat tādā gadījumā, ja es to varētu, es nedotu jums ceļanaudu uz Kanādu," Čārlzs turpināja. "Bet patiesībā man mājās nemaz nav vairāk naudas kā vienīgi šīs simt mārciņas šajā portfeli… Bet tas neattiecas uz lietu. Es pārāk labi ieredzu kanādiešus, lai uzsūtītu viņiem tādu cilvēku, kāds esat jūs. Nu, vai pieņemat manu priekšlikumu?"

"Nē!" Menārs stingri atrūca.

"Tādā gadījumā man jāapspriežas ar jūsu māsu," Čārlzs sacīja. "Atvainojiet mani uz kādām desmit minūtēm!"

Viņš izgāja no istabas, aizmirsdams portfeli uz galda.

Gvenda uztraukumā staigāja pa savu istabu no viena gala uz otru.

"Sēdieties, Gvenda!" Čārlzs neparasti maigā balsī teica. "Vai šis ir tas cilvēks, kurš visus pēdējos gadus jūs mocīja?"

Viņa apstiprinoši pamāja ar galvu.

"Un viņa dēļ jūs izstājāties no teātra?"

Gvenda atkal pamāja.

"Un tādēļ jūs arī pēdējā laikā bijāt tik skumja?"

"Jā, Čārlz," viņa klusi teica. "Jau kopš daudziem gadiem viņš ir mana nelaime. Nesen es saņēmu no Dārtmūras vēstuli, kurā bija paziņots, ka viņš izlaists no cietuma un esot nodomājis mani apmeklēt. Es naktis nevarēju gulēt, baidīdamās no šā brīža."

"Jā, to es varu gan saprast," Čārlzs līdzjūtīgi piezīmēja.

"Ko jūs tagad darīsiet, Čārlz?" Gvenda jautāja. "Vai jūs tūliņ brauksiet uz Berlīni? Un tad, Čārlz, — jums taču nemaz nebija simt mārciņu…"

"To es zinu," viņš mierīgi atbildēja.

"Vai jūs izteicāt viņam kādu priekšlikumu?"

"Jā," Čārlzs sacīja, "bet, kā jau biju sagaidījis, viņš to nepieņēma."

Sarunādamies ar Gvendu, viņš visu laiku bija vērīgi klausījies.

"Sers Džons Vilsons man šodien sacīja," viņš turpināja, "ka arvien vajagot prast pārliecināt pretinieku, ka viņam virsroka…" Viņš pēkšņi apklusa un, bridi klausījies, piebilda: "Man šķiet, ka jūsu brālis jau ir prom."

Ēdamistabā iegājuši, viņi pārliecinājās, ka no turienes bija pazudis ne vien Menārs, bet ari Čārlza portfelis ar piecdesmit mārciņām un spāņu valodas gramatiku.

"Redziet, Gvenda," Čārlzs sacīja, kad viņi sēdēja pie galda un ēda vakariņas, "ja es būtu iedevis jūsu brālim naudu, viņš katrā ziņā būtu nācis atpakaļ. Turpretim tagad, kad viņš šo naudu nozadzis, viņš neparko vairs nerādīsies. Var būt, ka tagad viņš tiešām aizbrauks uz Kanādu un tur ies bojā," jauneklis piebilda balsī, kurā skanēja cerība.

Pirmais uzdevums

Neskaitot sporta nodalu, marķīzs Pelburgs maz interesējās par laikrakstiem, vienīgi ja nu viņš dažreiz pārlasīja notikumu dajas virsrakstus. Bet kādu rītu, atverot avīzi, viņa skatiens apstājās pie trekniem burtiem iespiesta sensacionāla virsraksta. Ieinteresētais Čārlzs izlasīja visu ziņojumu:

"Inspektors Fellers arestējis kādas starptautiskas noziedznieku bandas dalībniekus. Atklāta plaša Francijas un Beļģijas naudas viltošanas afēra.

Naudas viltotāju galvenā mītne atradusies Briselē, no kurienes policija nosūtījusi resoram svarīgus dokumentus, kuri pilnīgi pierāda šo rafinēto blēžu noziegumu. Pateicoties inspektora Fellera pūlēm un saprātīgai rīcībai, ārlietu ministrijai ir zināmi visu galveno bandas vadoņu vārdi, un viņu aresti ir tikai dažu dienu jautājums."

"Sasodīts!" Čārlzs iesaucās. "Kas gan tie varētu būt?"

Viņš sajuta zināmu lepnumu, domājot par to, ka šie svarīgie dokumenti tagad glabājas ārlietu ministrijas namā, kuru tas jau uzlūkoja par savām otrajām mājām. Viņam nenāca prātā, ka šie dokumenti vislielākajā mērā interesē arī noziedzniekus.

***

Briselē vienā no Botāniskā dārza alejām netālu no Pjēra ielas atradās neliels, skaists hotelis, kurā dzīvoja kāds bagāts kungs Augusts Lilinfelds. Acīmredzot tam nebija ne kādas nodarbošanās, ne arī kas kopīgs ar kādu no tiem valsts amatiem, kurus prezidents Linkolns asprātīgi nosaucis par "eksistences avotu, kas nav saistīts ar darbu".

Lilinfelda kungs bija liela auguma plecīgs vīrs ar kuplu bārdu un sarkanu lentīti nevainojamās frakas pogcaurumā. Šo lentīti, kas patiesībā bija kāda Bulgārijas ordeņa zemākā pakāpe, viegli varēja noturēt par Leopolda ordeni.

Kādu dienu, kad šis kungs sēdēja savā grezni iekārtotajā salonā, viņam atnesa no Londonas sūtītu šifrētu telegrammu, kuru izlasot viņa seju pārklāja nāves bālums, bet rokas sāka trīcēt. Veselu stundu viņš sēdēja, domās nogrimis, tad piecēlās un izsauca pa telefonu auto.

Kādas kafejnīcas priekšā viņš izkāpa. Neraugoties uz karsto dienu, kas pārējiem apmeklētājiem lika uzmeklēt brīvu galdiņu svaigā gaisā, viņš iegāja tukšajā zālē un, pasūtījis glāzīti liķiera, nosēdās vienā no tumšākajiem kaktiem.

Dažas minūtes vēlāk pie viņa galdiņa pienāca un apsēdās arī Bileta kungs — mazs, kalsnējs vīrelis ar izspūrušām ūsām. Kamēr viesmīlis apkalpoja, vini runāja par laiku, zirgu sacīkstēm un jauno operu, bet kolīdz tas bija aizgājis no galdiņa, Lilinfelds izņēma no kabatas telegrammu un, ne vārda neteikdams, nolika uz galda.

Telegrammu izlasījis, Bilets tūliņ visu saprata.

"Acīmredzot Henrijs nav bijis ar mieru nopelnīt divus tūkstošus franku nedēlā," Lilinfelds mierīgi sacīja. "Viņš laikam vienojies ar tiem amerikāņiem, par kuriem mums rakstīja."

Bilets pamāja galvu.

"Man arvien bijusi tāda nojauta, ka Fertelots ir uzticamākais no viņiem abiem," viņš piezīmēja, ar roku uzsizdams pa telegrammu, kuras nosūtītājs laikam bija šis pats Fertelots. "Un ko nu mēs darīsim?" viņš jautāja. "Vai dosimies uz Vāciju?"

Viņa biedrs noraidoši pakratīja galvu.

"Mums vēl laika diezgan. Briseles policija sāks rīkoties tikai tad, kad visi dokumenti tai būs rokā."

"Bet ja viņi sazinās pa telegrāfu?"

Lilinfelds pasmaidīja.

"Tādā gadījumā, mīļais Bilet, mēs jau atrodamies policijas uzraudzībā un visas piestātnes tiek rūpīgi apsargātas." Viņš pameta skatienu logā, pa kuru varēja pārredzēt visu plato ielu kafejnīcas priekšā, tad turpināja: "Nē, mums jāpaliek tepat." Pamājis garāmejošajam viesmīlim, kurš viņu acīmredzot pazina, viņš tam jautāja: "Filip, vai man nav pienākušas kādas telegrammas?"

"Tūlīt paskatīšos, kungs!"

Brītiņu vēlāk viņš atgriezās un pasniedza Lilinfeldam zilu papīra lapiņu.

"Redziet, tā jau es domāju!" Lilinfelds teica, kad viesmīlis bija aizgājis. Viņš atplēsa telegrammu un izlasīja:

"Šodien vai rit visi piedāvājumi ar kurjeru tiks nosūtīti iekšlietu ministram."

Lilinfelds iebāza telegrammu kabatā.

"Fertelots tiešām ir lielisks zēns," viņš sacīja, "nevis tāds ēzelis kā Henrijs."

Pulksten vienos nakti viņu uzmodināja no miega un pasniedza vēl trešo telegrammu. To izlasījis, viņš ātri apģērbās un devās pie Bileta, kas dzīvoja vēl greznākā hotelī.

Šāds pusnakts apmeklējums nebija nekas neparasts Lilinfeldam, tādēļ šveicars vinu tūliņ uzveda ar liftu piektajā stāvā, kur atradās Bileta istaba.

"Kas noticis?" tas jautāja, berzēdams miegu no acīm.

"Lasiet!"

Bilets paņēma telegrammu un izlasīja:

"Kabineta kurjers rīt pēcpusdienā izbrauc uz Briseli. Šis uzdevums uzticēts marķīzam Pelburgam."

"Marķīzam Pelburgam?" Lilinfelds domīgi atkārtoja. "Kā rādās, valdība piešķir lielu nozīmi šiem ziņojumiem, ja viņu nogādāšanai izraudzīts tik augsti stāvošs aristokrāts."

"Kas tas tāds ir?" Bilets jautāja.

"Nezinu," viņa biedrs paraustīja plecus. "Acumirklī mums vēl briesmas nedraud. Šovakar es apmeklēju savu draugu policijas valdē. Spriežot pēc viņa izturēšanās un runas, man radās pārliecība, ka viņš neko vēl nezina." Labu brīdi Lilinfelds sēdēja klusēdams un domās nogrimis un beidzot sacīja:

"Man šķiet, ka būtu vērts riskēt."

"Riskēt?" Bilets nepacietīgi jautāja. "Mūsu ceļš ir skaidrs: no rīta iet vilciens uz Ķelni, no Ķelnes mums nenāksies grūti sasniegt Bavāriju un no turienes nokļūt Šveicē. Man gan žēl jūs apbēdināt, bet no savas bārdas jums nāksies šķirties."

Lilinfelds piecēlās no krēsla un mierīgi sacīja:

"No rīta iet vilciens ari uz Ostendi, kur mums ir seši braši biedri, kuriem tikpat maz vēlēšanās nobeigt savu mūžu pārmācības namā kā mums. Jūsu runa par manu bārdu un Šveici ir tukši nieki, jo tur mūs tikpat atrastu un atsūtītu atpakaļ uz šejieni. Mūs varētu pārsteigt vienīgi tanī gadījumā, ja nebūtu iznīcinātas manas vēstules Henrijam; es tomēr ceru, ka tās ir iznīcinātas."

"Labi, esmu ar mieru pieņemt jūsu priekšlikumu," Bilets piekrita.

Nākamās dienas pēcpusdienā kāds tvaikonis atstāja Doveru, lai dotos uz Ostendi. Tā pasažieru vidū bija trīs laimīgi cilvēki. Kad Čārlzs bija iegājis šefa kabinetā, lai saņemtu savu pirmo uzdevumu— neskaitāmiem zīmogiem pārklātu mazu sainīti — , Džons Vilsons tam bija izteicis šādu priekšlikumu:

"Ar atpakalbraukšanu jums nav jāsteidzas, lord Pelburg, — mēs pilnīgi varam iztikt dažas dienas bez jums. Kādēļ gan jūs nevarētu paņemt līdzi savu māsu — to jauno dāmu, kuras sabiedrībā es jūs nesen redzēju uz ielas?"

"Tā nebija mana māsa, barona kungs," Čārlzs samulsis atbildēja. "Un bez tam… dienesta darīšanās braucot…"

"Par to nebēdājiet!" sers Džons viņu smaidīdams pārtrauca. "Paklausiet manam padomam un ņemiet savu māsu, krustmāti, vai kas nu tā dāma jums ir, līdzi! Brisele jums loti patiks."

Pateicoties grāfa Mansara pūlēm, sers Džons bija sācis interesēties par savu jauno kurjeru, bijušo apdrošināšanas darbinieku. Protams, Čārlzam nebija nekādu izredžu uz karjeru diplomātiskā laukā, jo tur bija maz izdevību pierādīt savas spējas. Par viņu interesējās ne vien viņa tiešais priekšnieks sers Džons, bet arī pats ārlietu ministrs, kas arī bija dzirdējis par šo gadījumu. Čārlzs nemaz nenojauta, ka viņš bijis pat kādas kabineta sēdes neoficiālo pārrunu objekts.

Izgājis no šefa kabineta, Čārlzs devās uz tuvāko telefona automātu un izsauca Gvendu, kurai viņa priekšlikums nāca pilnīgi negaidīts.

"Braukt uz Briseli?" viņa bija iesaukusies. 'Tas taču nav iespējams, Čārlz! Kā lai es tik ātri visu sarīkoju? Bez tam…"

"Protams, arī Pšibsas kundze brauks mums līdzi," Čārlzs viņu nomierināja. "Sers Džons teica, lai es katrā ziņā braucu kopā ar jums…"

Beidzot Gvenda bija piekāpusies, un tā šo triju laimīgo pulciņš bija nokļuvis uz tvaikoņa "Princese Klementīna".

Pšibsas kundze prata piemēroties katriem dzīves apstākļiem. Turpretim Gvenda nespēja noslēpt savu priecīgo uztraukumu: viņas dzīvē tas bija pirmais jūras brauciens.

"Cik burvīgi, Čārlz!" viņa jūsmoja. "Man tas liekas kā sapnis!"

Čārlzs priekā staroja. Viņš izskatījās tik jocīgs savā frakā un cilindrā, no kuriem neparko negribēja šķirties, lai gan citi pasažieri viņu izbrīnā uzlūkoja.

Viņu kopējais kapitāls bija divdesmit piecas mārciņas, kas Čārlzam šķita krietna summa. Viņa sirds bija pilna prieka un gaviļu, apzinoties, ka nu reiz ir pienācis laiks, kad viņš var izdarīt kādu lielu un svarīgu valsts darbu.

"Kas tie par ziņojumiem, ko jūs…" Gvenda iesāka, bet pēkšņi aprāvās. "Atvainojiet, man nebija tiesību to jautāt."

Čārlzs pašapzinīgi pasmaidīja. Viņam nebija nekādu šaubu par sūtījuma saturu.

"Arī es nekā noteikta nezinu, Gvenda," viņš sacīja, klusinādams balsi, lai kāds no pasažieriem nenoklausītos. "Man šķiet, ka tajos ir ziņas par lielo naudas viltotāju bandu."

Gvenda saprotoši pamāja ar galvu, jo arī viņa bija lasījusi avīzēs ziņojumu par bandas atklāšanu.

Stundu vēlāk viņi nonāca Ostendē. Čārlza diplomātiskā vīza tiem aiztaupīja visas muitas formalitātes.

"Vilciens uz Briseli stāv tur pa kreisi, milord," kāds pakalpīgs ierēdnis paskaidroja. "Tas aties pēc pusstundas."

"Pateicos jums!" Čārlzs, kuru mazliet mulsināja zelta treses pie ierēdņa apģērba, godbijīgi sacīja.

Novietojis Gvendu un Pšibsas kundzi vilciena kupejā, viņš devās uz bufetes zāli izdzert tasi tējas. Lauzdamies cauri biezajam ļaužu pūlim, kas ielenca bufeti, Čārlzs pēkšņi sajuta, ka kāds viegli pieskaras viņa plecam. Pagriezis galvu atpakaļ, viņš ieraudzīja eleganti ģērbušos jaunekli, kurš viņu pieklājīgi sveicināja.

"Es lūdzu piedošanu, milord!" svešais sacīja nevainojamā angļu valodā. "Jūs esat lords Pelburgs, vai ne?'

"Jā," Čārlzs pārsteigts apliecināja.

"Finansu ministrs man uzdeva jūs sagaidīt. Esmu barons Rīds."

"Priecājos," Čārlzs samulsis atbildēja. "Ja jūs varētu man pateikt, kā ātrāk dabūt tasi tējas…"

Svešais jauneklis pasmaidīja.

"Par to nerūpējieties!" viņš sacīja. "Mēs jau pasūtījām jums brokastis viesnīcā "Splendid"."

"Kā — šeit, Ostendē?" Čārlzs izbrīnā jautāja.

"Jā, ministra kungs pašlaik uzturas šeit, un viņš lika man jūs satikt. Viņam ir ļoti svarīgi bez kavēšanās saņemt jums uzticētos ziņojumus."

Čārlzs domīgi berzēja zodu.

"Nu, tad jau labi, ka jūs satiku," viņš sacīja. "Esmu šeit kopā ar paziņām. Ja tas tiesa, tad man vispirms jāpaziņo, ka paliekam šeit."

"Tas nav vajadzīgs, jo mēs jau to izdarījām," barons atbildēja. "Jūsu pavadones jau aizbrauca uz viesnīcu "Splendid"."

Čārlzs viņu šaubīdamies uzlūkoja.

"Man šķiet, ka jūs maldāties," viņš sacīja, soļodams atpakaļ uz vagonu, kur bija atstājis Gvendu. Viņam par izbrīnu, viņa bija prom kopā ar Pšibsas kundzi un ceļasomām.

"Vai nu redzat, ka man ir taisnība?" barons smaidot piezīmēja.

"Jā," Čārlzs ar atvieglotu nopūtu piekrita.

Cieši piespiedis svarīgo portfeli, viņš iesēdās līdzās baronam automobili, kas ātrā gaitā devās iekšpilsētas virzienā.

"Vai tā nav viesnīca "Splendid"?" Čārlzs jautāja, rādīdams uz kādu lielu, baltu namu, uz kura izkārtnes šķita pamanījis šo uzrakstu.

"Nē, tā ir Ostendes viesnīca "Splendid", bet mēs esam apmetušies Mariakersas "Splendid". Mūsu viesnīca no ārpuses nav tik grezna."

Šoferis nogriezās un drīz apstājās kāda nama priekšā.

ŠI māja nemaz neatgādināja lepnu viesnīcu, bet drīzāk gan angļu lielgabalu izpostītu un uz ātru roku pavirši salabotu ēku, kāda tā patiesībā ari bija.

Čārlzs izkāpa no auto un pārsteigts uzlūkoja nepievilcīgo ēku.

"Lūdzu, milord, šurp!" barons sacīja, un Čārlzs, brīdi šaubījies, sekoja viņam tumšajā koridorā. Nama ārdurvis ar troksni aizcirtās, un barons atvēra kādas citas durvis.

"Lūdzu, nāciet!" viņš teica.

"Ko jūs īsti esat nodomājis?" Čārlzs mierīgi jautāja.

"Nāciet iekšā!" barons atkārtoja, un viņa balsī vairs nebija ne pēdas no agrākās laipnības.

"Nē, man labāk patīk iziet!" Čārlzs atbildēja, dodamies uz ārdurvīm.

Nākamajā mirklī Čārlzs juta, ka svešais viņu sagrābj no mugurpuses. Bet lords Pelburgs ne velti bija labākais bokseris visā universitātē. Zibens ātrumā viņš atraisījās no uzbrucēja un deva tam tik spēcīgu belzienu, ka barons saļima zemē. Bet, pirms Čārlzs paguva sasniegt ārdurvis, viņam uzbruka četri vīri, kuri negaidot bija iznākuši pa kādām durvīm, un pēc īsas, bet sīvas cīņas viņu uzveica.

Ari Gvenda tanī pašā laikā piedzīvoja dažus pārsteigumus. Kolīdz Čārlzs bija izgājis, kupejā ienāca kāds kungs garām ūsām un, platmali noņemdams, vispadevīgākajā balsī jautāja: "Ja nemaldos, kundze pavada marķīzu Pelburgu?"

"Jā," Gvenda atbildēja.

"Marķīza kungs sastapās ar finansu ministru un kopā ar to aizbrauca uz viesnīcu "Splendid". Milords man uzdeva pazinot par to godātajai kundzei un lūgt jūs sekot viņam uz viesnīcu."

"Vai viņš pats nenāks atpakaļ?" Gvenda šaubīdamās jautāja.

"Nē, kundze."

Bilets pasauca kādu nesēju.

"Aiznesiet kundzes lietas uz auto!" viņš tam pavēlēja.

Gvenda nesaprata, ko iesākt. Viņa nespēja ticēt, ka Čārlzs būtu aizgājis bez viņas.

Viņa bija izkāpusi no vagona un jau pusceļā uz auto, lai brauktu uz viesnīcu "Splendid", kad Čārlzs barona pavadībā viņu velti meklēja kupejā.

Svešais deva šoferim norādījumus, un auto sāka braukt Knokas virzienā, tātad pavisam uz otru pusi no Ostendes.

Par laimi, Gvendai bija loti labas orientēšanas spējas. Ostā iebraucot, viņa tūliņ bija ievērojusi, ka Ostende atrodas pa kreisi, un viens no pasažieriem viņai bija pat parādījis viesnīcas "Splendid" stalto ēku. Lai turp nokļūtu, viņiem būtu vajadzējis braukt pa labi.

Viņa pieklauvēja pie priekšējās rūts, un šoferis apturēja mašīnu.

"Kurp jūs mūs vedat?" viņa jautāja.

"Uz Knoku, kundze," šoferis atbildēja.

"Bet man jābrauc uz viesnīcu "Splendid"," Gvenda paskaidroja.

"Kungs man lika braukt uz viesnīcu "Grand" Knokā," šoferis sacīja, tad paraustīja plecus un, apgriezdams auto, piebilda: "Kā kundze vēlas."

Šinī acumirkli viņiem garām aizdrāzās cits auto, kurā Gvenda, sev par lielu pārsteigumu, pamanīja Čārlzu līdzās kādam svešam kungam.

Viņa no jauna pieklauvēja un sacīja šoferim:

"Sekojiet tam auto!" Ar izbrīnu Gvenda ievēroja, ka priekšējais auto neapstājas vis pie viesnīcas "Splendid", bet pabrauc tai garām.

Auto, kurā brauca Gvenda, nespēja attīstīt tik lielu ātrumu, un pirmais automobilis pazuda viņas skatienam.

Beidzot viņa atkal ieraudzīja svešo auto kādas pusnopostītas mājas priekšā. Gvenda tūliņ noprata, ka šeit kaut kas nav kārtībā. Viņa zināja, ka pie Čārlza ir svarīgi ziņojumi un ka apdraudētie noziedznieki neapstāsies nekādu šķēršļu priekšā, lai tos iegūtu. Viņa atkal noliecās pie šofera, un šoreiz viņas balss skanēja jau daudz nemierīgāk:

"Neapstājieties, bet brauciet tam auto garām līdz nākamaļam stūrim!"

Šoferis paklausīja bez iebildumiem, būdams pārliecināts, ka piedalās neuzticīga vīra slepeno gaitu izspiegošanā.

Šosejas līkumā auto apstājās.

"Kur jūs ejat, Gvenda?" Pšibsas kundze uztraukti jautāja. "Es jūs pavadīšu!"

Gvenda noraidoši pakratīja galvu.

"Nē, ja mēs iesim abas, tad nebūs neviena, kas varētu paziņot policijai," viņa aizrādīja. "Brauciet bez kavēšanās līdz tuvākajam policijas postenim un paziņojiet tur, kas noticis! Esmu pārliecināta, ka Čārlzam draud briesmas."

"Un ko jūs darīsiet?" Pšibsas kundze jautāja.

"Uzmanīšu to namu."

Bridi vēlāk viņa redzēja, ka no nama iznāk trīs vīrieši. Vienā no tiem viņa pazina to pašu kungu, kurš bija pierunājis viņu atstāt vilcienu, lai brauktu uz viesnīcu "Splendid". Otrs bija liela auguma vīrs ar kuplu bārdu, bet trešā seju Gvenda nevarēja saskatīt, jo tas turēja acij piespiestu kabatlakatiņu.

Gvenda nekustēdamās stāvēja kāda sagruvuša mūra ēnā un novēroja svešiniekus. Pēkšņi viņa satrūkās, jo vienam no svešajiem rokā pamanīja labi pazīstamo Čārlza portfeli. Visi trīs noziedznieki bridi apspriedās, tad tas — ar ievainoto aci — atgriezās namā un iznesa no turienes kādu paprāvu somu, kurā ievietoja vērtīgo portfeli. Beidzot viņi iekāpa mašīnā un aizbrauca.

Gvenda nogaidīja, kamēr auto bija izzudis viņas skatienam, tad uzmanīgi tuvojās namam. Soļodama pāri mūru drupām un gruvešiem, Gvenda beidzot, neviena nepamanīta, sasniedza nama ieeju. Durvis, kā viņa jau bija paredzējusi, bija aizslēgtas, bet kāds logs, pa kuru viņa varēja ielūkoties sapostītajā un netīrajā, acīmredzot jau kopš kara laikiem neapdzīvotajā virtuvē, stāvēja līdz galam vaļā. Gvenda bez sevišķām pūlēm ierāpās pa logu namā, kur nebija dzirdama neviena skaņa. Viņa atvēra virtuves durvis un nokļuva kādā tumšā koridorā. Tur viņa izdzirda runājam divus vīriešus. Gvenda uzmanīgi piezagās pie durvīm, aiz kurām skanēja balsis.

Bez mazākā troksnīša viņa nospieda durvju rokturi, un tās mazliet pavērās. Istabas vidū ar muguru pret viņu stāvēja divi vīrieši, bet kaktā uz grīdas sēdēja Čārlzs. Viņa izskats bija pavisam bēdīgs: drēbes saplosītas un putekļiem notraipītas, cilindrs pārvērties bezveidīgā masā, rokas un kājas sasietas, bet mute aizsieta ar lakatu.

Nejauši pacēlis acis, Čārlzs pēkšņi ieraudzīja durvīs stāvošo Gvendu. Tanī pašā acumirkli ari abi svešie vīrieši pagriezās uz viņas pusi.

Pirms viņa paguva atjēgties, vīrieši to bija jau satvēruši un kāda roka aizspieda viņai muti.

"Varbūt kundze apsēstos," mazākais no uzbrucējiem sacīja franciski, ar stipru flāmu akcentu. "Ja kundze trokšņos, es aizbāzīšu kundzei muti," viņš piebilda.

Gvenda pēkšņi jutās pavisam mierīga.

"Atraisiet tam kungam muti!" viņa sacīja. "Ja jūs to tūliņ nedarīsiet, es kliegšu."

Pēc īsas vilcināšanās viens no svešajiem noliecās pār Čārlzu un atraisīja sasietos lakata stūrus.

"Kas noticis, Čārlz?" Gvenda jautāja.

"Viņi nolaupīja manu portfeli!" Čārlzs ievaidējās. "Ak, Gvenda, kāds es esmu ēzelis!"

Gvenda saprata, ka pretošanās ir lieka.

"Ko jūs domājat darīt?" viņa franciski jautāja uzbrucējiem.

"Mēs tikai vienu stundu jūs aizkavēsim šeit, kundze, un tad atsveicināsimies," mazākais svešinieks atbildēja. "Mēs jums nedarīsim nekā ļauna, ja vien jūs nekliegsiet vai kā citādi netrokšņosiet; pretējā gadījumā es pārgriezīšu jums rīkli!" viņš piebilda tādā balsī, it kā runa būtu par visikdienišķāko lietu.

"Vai viņi atņēma jums arī ziņojumus?" viņa jautāja Čārlzam.

Tas pamāja ar galvu.

"Kur Pšibsas kundze?" viņš jautāja.

Gvenda brīdi vilcinājās, bet tad atbildēja: "Viņas šeit nav… bet var būt, ka drīz būs."

Šī saruna noziedzniekiem acīmredzot ne visai patika. Bridi klusā balsi apspriedušies, viņi tuvojās Gvendai.

"Ja kliegsiet, es apklusināšu jūs uz mūžu!" tas pats pirmītējais svešinieks piedraudēja, aizsiedams viņai muti, kamēr viņa biedrs darīja to pašu ar Čārlzu, jo uz muguras sasietās rokas nelāva tam pretoties.

Istabā no jauna iestājās klusums, ko pārtrauca vienīgi abu noziedznieku čukstēšana. Viņi noslēpumaini apspriedās savā starpā, raidīdami uz Gvendu kārus skatienus.

Tomēr viņu nekrietnais nodoms palika neizpildīts. Koridorā pēkšņi atskanēja smagi soli, durvis no ārpuses tika atrautas, un istabā ar paceltu revolveri rokā ienāca policijas komisārs. Čārlzs un Gvenda atviegloti uzelpoja.

"Viņi droši vien būs jau pusceļā uz Briseli," komisārs teica, kad Čārlzs tam bija izstāstījis visu notikušo. "Vienīgais, ko mēs varam darīt, ir telegrafēt, lai aiztur vilcienu ceļā, bet arī tad maz ticams, ka jūsu ziņojumi, milord, vēl būs atrodami."

Telegrammas uz Ģenti tomēr tika nosūtītas.

Lilinfelds ar Biletu sava Ostendes pilnvarotā pavadībā — vēlāk izrādījās, ka naudas viltotāju organizācijas centrs ir nevis Briselē, bet Ostendē, — sēdēja dzelzceļa vagona kupejā un nopūlējās ap Čārlza portfeļa atslēgas atmūkēšanu, kad vilciens piestāja Gentē.

"Nekas!" Lilinfelds beidzot atmeta ar roku. "Būs labāk, ja iznīcināsim portfeli ar visu saturu. Mēs būsim Briselē, pirms vēl mūsu draugi būs palaisti brīvībā."

"Bet kas notiks ar Bazilu un Mišelu, bet galvenokārt ar mani, Lilinfeld?" barons jautāja, rādīdams savu ievainoto aci.

"Jums tiks samaksāts, mans draugs," Lilinfelds atbildēja.

Sajā acumirklī kupejas durvis atvērās.

Lilinfelds bija pirmais, kurš, padodamies nenovēršamajam, pacēla rokas.

"Jums nenāksies pielietot varu, kungs," viņš teica policijas priekšniekam.

Bija jau vēls vakars, kad Čārlzs ar savu portfeli, kura atslēdziņa vēl glabāja noziedznieku naža pēdas, sasniedza finansu ministra grezno namu pašā Briseles centrā. Ministrs personīgi sagaidīja kurjeru kāpņu galā.

"Jums nodarīta nedzirdēta pārestība, milord!" viņš līdzjūtīgi teica. "Šie nelieši par to dārgi samaksās! Kāda nekrietnība!"

Čārlzs atslēdza portfeli un pasniedza ministram apzīmogoto vēstuli. Ministrs uzplēsa aploksni un, galvu šūpodams, aplūkoja tās saturu.

"Nesaprotu, milord," viņš beidzot sacīja, "kādēļ noziedznieki tik loti ieinteresējušies par šo ziņojumu saturu. Viņi taču nav lauksaimnieki. Bet, ja arī būtu, vai tiešām viņus tik loti interesē cūkkopība?"

"Cūkkopība?" Čārlzs pārsteigts iesaucās.

"Jā," ministrs paskaidroja, "jūsu Ārlietu ministrija man atsūtījusi jaunos noteikumus par cūku ievešanu Beļģijā."

Čārlzs jutās rūgti vīlies.

"Es domāju, ka tie ir ziņojumi par naudas viltotāju bandu," viņš beidzot teica.

"Nē, nē," ministrs atbildēja. "Tos mēs saņēmām jau šorīt pa pastu. Uzbrucējus visus bez kavēšanās apcietinās. Mēs arestēsim arī šīs bandas galveno vadoni, kādu Lilinfeldu."

Čārlzs pasmaidīja.

"Man šķiet, ka viņi visi jau ir arestēti," viņš teica.

Naftas avoti

"Nē, pateicos, Žokej!" grāfs Mansars jau trešo reizi atkārtoja, un viņa viesis — jauns, patīkama izskata cilvēks — neapmierināti sāka saritināt lielo karti ar izkrāsotiem rozā un zaļiem paralelogramiem un rombiem. Viņš jutās vilies, jo nebija izdevies iegūt kādreizējā biedra piekrišanu saviem plāniem.

"Var jau būt, ka tas viss ir tiesa," Mansars sacīja, piedāvādams Fēliksam Žokejam papirosu un aizsmēķēdams arī pats. "Es zinu, ka Rumānijā ir daudz naftas iegulu, kaut gan neesmu pārliecināts, ka tādas būtu atrodamas arī Debnicas apkārtnē; tomēr nebūtu nekāds brīnums, ja arī tur zemē atrastos vesela bagātība…"

"Bagātība! Vismaz desmit bagātību!" Žokejs sajūsmā iesaucās.

Mansars piekrizdams pamāja ar galvu.

"Akcijas es pirkšu labprāt," viņš turpināja, "to varu jums apsolīt. Bet būt par vienu no direktoriem es negribu. Atklāti runājot, es neuzticos visai tai bandai, kas šo lietu organizē, — tie visi ir cilvēki, kuriem nepatīk iet taisnus ceļus."

"Medžisons ir krietns zēn», .^ur^js iebilda.

"Medžisons nav tik ļauns kā Glions, bet ar to vēl nekas nav līdzēts. Ja jūs man piedāvātu Anglijas bankas direktora vietu un šajā bankā darbotos līdzi viens no tiem kungiem — ari tad es atteiktos."

Žokeja sejā bija lasāma vilšanās. Senāk viņš bija kopā ar Mansaru dienējis gvardē, bet tad atteicies no militārās karjeras un pievērsies biržai, kur it labi pelnīja.

"Esmu diezgan cieši saistīts ar šo lietu," viņš domīgi teica. "Jums turpretim nebūtu gandrīz nekāda riska, jo mums vajadzīgs vienīgi kāds skanīgs vārds direktoru sarakstā, lai cilvēkiem būtu lielāka uzticība. Mēs esam spiesti tūliņ laist akcijas tirgū, jo mums vajag daudz naudas."

Mansars savilka lūpas smaidā, it kā gribētu sacīt: "Loti nožēloju, bet neko nevaru jums līdzēt." Bet pēkšņi viņa seja noskaidrojās un viņš iesaucās: "Septiņi zibeņi un pērkons!"

"Kas ir?"

"Vai pazīstat marķīzu Pelburgu?"

"Jūs domājat to apdrošināšanas aģentūras ierēdni, kurš nesen mantoja sava tēvoča izkaroto titulu?" Žokejs jautāja.

"Jā, to pašu. Pagaidām viņš dien Ārlietu ministrijā, bet drīz laikam no turienes aizies. Varbūt man izdodas viņu pierunāt kļūt par vienu no jūsu sabiedrības direktoriem. Tūkstoš mārciņu gadā, jūs sacījāt?"

"Viņš ir jauns, bet, kā liekas, nav muļķis," Žokejs piekrita.

"Nu, tātad, Fēliks!" Mansars priecīgi iesaucās. "Ņemiet viņu par direktoru! Glions kritīs jums ap kaklu, ja pagādāsiet tam īstu marķīzu."

"Es padomāšu," Žokejs sacīja.

Grāfs Mansars gribēja iet vakariņās, kad viņam pa telefonu tika paziņots, ka jaunās sabiedrības dibinātāji piekrīt viņa priekšlikumam. Šī ziņa grāfam sagādāja divkāršu prieku, jo deva iespēju personīgi pateikt to Daužesa ielā. Tās nebija domas par Čārlzu, kas jaunajam grāfam izvilināja nopūtu.

Čārlzs un Pšibsas kundze spēlēja domino, kad lords Mansars piezvanīja pie nama durvīm. Gvenda sēdēja savā istabā un atbildēja uz teātra direktora vēstuli, kurā tas aicināja viņu atkal spēlēt savu līdzšinējo lomu. Gvendas pusbrālis, kura dēl tā bija spiesta izstāties jau no vairākiem teātriem, nu reiz tiešām bija aizbraucis uz Kanādu, lai nekad vairs neatgrieztos. Līdz ar viņu no Gvendas sirds bija novēlies smags slogs, kas to gadiem ilgi bija nospiedis.

Pie durvīm klauvēja, un istabā ienāca Pšibsas kundze.

"Lords Mansars?" Gvenda nobijusies iesaucās. Pēdējā laikā grāfs pārāk uzkrītoši bija sācis izrādīt viņai savu laipnību, un Gvenda, kura nešaubījās par Mansara godīgajiem nolūkiem, bija loti noskumusi par to.

"Pa ceļam iegriezos pie jums," grāfs atvainodamies teica, "lai personīgi atvestu kādu jaunu ziņu."

"Arī Čārlzam ir jums kāda jauna ziņa, tikai, par nožēlošanu, ne visai patīkama," Gvenda atbildēja. "Viņam drīz būs jāatstāj pagaidu vieta Ārlietu ministrijā."

"Zinu," grāfs sacīja, "sers Džons man to teica pirms dažām dienām. Bet viņš ir ļoti mierā ar jums, Pelburg."

"Cerams," Čārlzs nedroši piekrita. "Nezinu, vai tikai tā vēstule, ko es aizvedu uz Madridi…"

"Nē, nē," Mansars viņu nomierināja, "viņš tiešām ir loti apmierināts ar jums. Bet tuvākajās dienās no Ēģiptes pārbrauks tas kungs, kura vietu jūs izpildāt. Jums tiks piedāvāta pirmā vieta, kas atbrīvosies, un ceru, ka tā būs pastāvīga. Bet man šķiet, ka tagad varu piedāvāt jums ko labāku."

Viņš atstāstīja savu sarunu ar Fēliksu Žokeju.

"Viņi ir ar mieru pieņemt jūs par vienu no direktoriem, Pelburg," viņš turpināja. "Man šķiet, ka tā būtu jums īsti piemērota vieta."

Čārlza sejā nebija nekādas lielās sajūsmas.

"Nezinu," viņš sacīja, "man nav nekādas jausmas par direktora pienākumiem; turklāt man nav nekādu zināšanu naftas jautājumos. Bet, ja jūs, lord Mansar, domājat, ka es sevi ar to nekompromitēšu, un ja jūs iesakāt man šo piedāvājumu pieņemt, tad ar pateicību sekošu jūsu padomam."

Grāfs jutās mazliet vīlies. Viņš nezināja, ka Čārlza prieku par šo reto priekšlikumu traucēja vienīgi viņam piemītošā atbildības un godīguma sajūta, kas nelāva bez iebildumiem ieņemt tik augstu stāvokli uzņēmumā, kura ražojumos tas bija pilnīgs profāns.

Gvenda pavadīja viesi līdz ārdurvīm. Viņa nojauta, kādu iespaidu Čārlza rūpju pilnā seja bija atstājusi uz Mansaru.

"Cik laipni, ka tā interesējaties par Čārlzu!" viņa sacīja. "Bet neuzskatiet viņu par nepateicīgu. Visi šie plāni, ko jūs tam stāstāt, viņu tik loti nospiež, ka …"

"Es saprotu," Mansars smaidīdams atbildēja. "Arvien aizmirstu, ka tas, uz ko es raugos gluži vienaldzīgi un aukstasinīgi, jo esmu pie visa tā jau pieradis, Čārlzam ir gluži kas jauns, tas viņu pārsteidz un mulsina. Bet par visu, ko varu darīt viņa labā, esmu jau bagātīgi atalgots," viņš zīmīgi piebilda.

Viņš saņēma Gvendas roku un tik ilgi turēja to savējā, ka viņa bija spiesta roku uzmanīgi atbrīvot. Brīdi valdīja nepatīkams klusums, kuru beidzot pārtrauca Mansara jautājums:

"Vai jūs uzskatītu mani par loti nekautrīgu, ja es jums ko vaicātu?"

"Nemaz nespēju jūs tādu iedomāties," Gvenda smaidīdama atbildēja.

"Vai jūsu vīrs ir miris?"

Viņa pakratīja galvu.

"Vai esat šķīrusies no viņa?"

Gvenda atkal noliedzoši pakratīja galvu.

"Vai ir kādas izredzes, ka jūs šķirsieties?"

"Nē, lord Mansar," viņa mierīgi atbildēja.

"Atvainojiet!" grāfs teica.

Otrā rītā pulksten desmitos Čārlzs ieradās pie Gliona. Priekšāstādīšanās notika lielā, drūma izskata istabā, kuras iekārta sastāvēja no gara galda un pusduča krēslu. Pie sienām karājās četras lielas kartes ozolkoka rāmjos. Šo iekārtu papildināja paša Bertrama Gliona persona. Tas bija loti pilnīga auguma vīrs, kura vēdera apaļumu vēl vairāk izcēla spilgtā zīda veste. Viņa platā seja bija tumši sarkana, kas vēl jo vairāk izcēlās tādēļ, ka daba bija apveltījusi viņu ar sniegbaltām uzacīm un mazām, baltām Osiņām.

Glions bija loti turīgs cilvēks un savu bagātību ieguvis neskaitāmu akcionāru uzticībā, kuri tādēļ bija tikuši izputināti.

Viņš sēdēja ērtā, mīkstā krēslā, bet viņam pā labi, mazliet neērtākā sēdeklī — viņa draugs un līdzdalībnieks Džons Medžisons. Medžisonu varēja raksturot kā mazliet krāsu un mirdzumu zaudējušu džentlmeni. Tas bija kluss cilvēks ar iegarenu, nogurušu seju un pensneju uz deguna.

Čārlzam ienākot, Glions smagi piecēlās no sava krēsla.

"Lords Pelburgs, vai ne?" viņš jautāja, vērodams Čārlzu, tad pats sev atbildēja: "Jā."

Arī Medžisons pētoši uzlūkoja Čārlzu un tikko manāmi šūpoja galvu, likdams savam līdzdalībniekam saprast, ka Čārlzs tam ne visai patīk. Viena no Gliona ilūzijām bija tā, ka viņš uzskatīja sevi par lielu cilvēku pazinēju.

"Jā," Glions vēlreiz atkārtoja, tad piebilda: "Sēdieties, Pelburg!"

Piecas minūtes vēlāk Glioms jau ar karšu un zīmējumu palīdzību skaidroja Čārlzam visas iespējamības, kādas varēja sagaidīt no Debnicas naftas avotiem. Drīz ieradās arī Žokejs, kurš pievienoja savu sajūsmu Gliona plašajām zināšanām. Pusdienas visi četri "Debnicas naftas savienības" direktori ēda Gliona dzīvoklī.

Kad Čārlzs pēcpusdienā pārnāca mājās, viņš izskatījās tik nelaimīgs un satriekts, ka Gvenda nobijās.

"Vai jūtaties vīlies, Čārlz?" viņa jautāja.

Čārlzs izklaidīgi to uzlūkoja.

"Kā? Atvainojiet, Gvenda. Jūs jautājāt, vai es jūtos vīlies? Nē. Bet tas ir tik milzīgs pasākums. Tajā tiks ieguldīts vesels miljons mārciņu, un prospektā būs rakstīts mans vārds. Turklāt man vairāk nekas nav jādara kā tikai reizi mēnesī jāierodas birojā."

Viņa jokodama sapurināja savu draugu.

"Jūs, labā dvēsele! Ir simtiem cilvēku, kuri nezin ko atdotu, lai dabūtu šādu vietu!"

"Var jau būt," Čārlzs šaubīdamies sacīja. "Bet, Gvenda, vai jūs kaut ko saprotat no naftas?"

Gvenda izbrīnā viņu uzlūkoja.

"Protams, ka ne," viņa atbildēja. "Bet sabiedrības direktoram tas taču nemaz nav vajadzīgs."

"Varbūt jums taisnība," Čārlzs piekrita.

Otrā dienā Čārlzs pārnesa no bibliotēkas veselu klēpi grāmatu. Gvenda ar izbrīnu pārliecinājās, ka tās visas bija sarakstītas par naftas rūpniecību. Trīs dienas un trīs naktis viņš gandrīz bez pārtraukuma nosēdēja pie grāmatām, lai pārbaudītu tās aizdomas, kādas viņā bija modinājis nejauši uztverts zīmīgs skatiens, ko Glions bija pārmainījis ar savu līdzdalībnieku. Šo skatienu Čārlzs bija ievērojis pie pusdienu galda, kad Žokejs sajūsmā fantazēja par augstajām dividendēm, ko nesīs vēl neesošie naftas avoti. Tas bija ātrs, tik tikko uztverams skatiens, bet ar to pietika, lai pamodinātu Čārlzā aizdomas.

Nedēļas laikā Čārlzs jau bija izlasījis visas grāmatas, kurās bija rakstīts par naftas ieguvi. Atdevis grāmatas atpakaļ bibliotēkā, viņš paņēma to vietā vienīgo brošūru, kurā bija atrodamas ģeoloģiskas ziņas par Rumāniju.

Reklāmas prospekts tika izlaists, kā grāfs Mansars izteicās, ar nepieklājīgu steigu, un nākamajā direkcijas sēdē, kurā bija klāt arī Čārlzs, Glions ziņoja, ka ieguldījumi ieplūstot straumēm. Glions, kuram bija bagātīgi piedzīvojumi dažādu uzņēmumu dibināšanā un likvidēšanā, vārījās dusmās, kad auto viņu pēc sēdes veda uz grezno dzīvokli.

"Kas man uzsūtījis šo karstgalvi uz kakla!" viņš saniknots sūdzējās Medžisonam, kas sēdēja tam līdzās. "Tas tačū ir galīgi nolādēts aitasgalva! Vismīļāk es izsviestu viņu no direkcijas!"

"Viņš vēl ir jauns," Medžisons mierināja draugu.

"Lai velns parauj viņa jaunību!" Glions kliedza. "Lietas, kuras mēs parasti nokārtojam desmit minūtēs, viņš mums lika apspriest līdz pat pulksten sešiem! Vai ievērojāt, cik kategoriski viņš pieprasīja inženiera ziņojuma nolasīšanu? Vai dzirdējāt, ko viņš teica par pirkšanas maksu un kā viņš gribēja zināt, kas šo naftu paņems?"

"Viņš vēl pārāk jauns," Medžisons atkal norūca.

"Jauns!" Glions turpināja dusmoties. "Viņš sagrozīja galvu Žokejam, un es taču cerēju, ka Žokejs būs galvenais akciju izplatītājs!"

Tanī pašā laikā Žokejs, kura sajūsma jaū bija ievērojami atdzisusi, soļoja līdzās drūmi noskaņotajam Čārlzam gar Temzas piekrasti.

"Jūs, kā liekas, ellīgi daudz saprotat naftas lietās," Žokejs ar zināmu skaudību ieminējās.

"Esmu daudz lasījis par šo jautājumu," Čārlzs paskaidroja.

"A, tātad tikai no grāmatām!" Žokejs nicinoši iesaucās.

"Jā gan, no grāmatām!" Čārlzs apliecināja. "Bet ari jūs vienīgi no grāmatām zināt, ka ir tāda zeme, ko sauc par Rumāniju, jo pats jūs tur taču neesat bijis, vai ne?"

Žokejam gribot negribot bija jāpiekrīt. Bridi klusējis, viņš piezīmēja:

"Jūs pirmīt sabojājāt Glionam garastāvokli. Viņu sevišķi saniknoja jūsu interese par pirkšanas summu. Man šķiet, ka pieci tūkstoši mārciņu nav pārāk liela nauda, ja pērkamajā zemesgabalā atrodas tik daudz iegulu, kā es domāju."

Čārlzs norūca kaut ko nesaprotamu, tad pēc brītiņa jautāja:

"Un kas šo naudu saņems?"

"Dienvidu naftas sindikāts," Žokejs, mazliet samulsis, atbildējā, "zināms, ka ari šis uzņēmums pieder Glionam ar Medžisonu."

Atvadoties no Žokeja, Čārlzs beidzot skali izteica domu, kura jau visu laiku bija nodarbinājusi viņa smadzenes:

"Man šķiet, ka tanī zemesgabalā nav neviena naftas avota. Uz redzēšanos!"

Žokejs ar atplestu muti nolūkojās viņam pakaļ.

Otro ziņojumu, kas četrpadsmit dienas vēlāk tika saņemts no darbu vadītāja, Glions uzņēma ar filozofisku mieru.

"Vienīgais padoms, ko varu jums dot, kungi," viņš sacīja direkcijas sēdē, "ir — likt inženierim urbt otru urbumu. Protams, tā ir liela vilšanās, pat loti liela. Un beidzot citi saņems mūsu darba augļus," viņš rezignēti piebilda. "Varbūt paies vēl mēnesis vai pat divi, iekams mēs uzdursimies uz naftas avotu. Bet tādēļ mums nevajag noskumt, jo reiz mēs to tikpat atradīsim. Un nu pāriesim pie nākamā dienas kārtības punkta!"

"Vienu acumirkli!" Čārlzs iesaucās. "Prospektā rakstīts…"

"Dienaskārtībā nav paredzētas diskusijas par prospektu," Glions, būdams priekšsēdētājs, viņu pārtrauca. "Stāsimies pie turpmākā jautājuma apspriešanas!"

Otrā dienā Čārlzs saņēma telegrammu ar lūgumu apmeklēt Glionu, kurš esot saslimis. Lai nerastos šaubas par viņa slimību, Glions Čārlzu pieņēma, gulēdams gultā.

"Ārsts mani spiež atteikties no visiem darbiem," viņš sacīja, sasveicinādamies ar Čārlzu. "Sēdieties, lord Pelburg! Lieciet atnest sev tasi tējas vai varbūt vēlaties viskiju ar sodu?"

Čārlzs atteicās.

Par saviem panākumiem Glions lielā mērā varēja pateikties cilvēku pazinēja spējām. Čārlzs ar neslēptu interesi klausījās viņa vārdos.

"Esmu šādām lietām jau mazliet par vecu, Pelburg," Glions sacīja. "Un nu, kur būtu izdevība atalgot sevi par visa mūža pūlēm, esmu spiests atteikties no darba! Gadi, jā, gadi liek man kapitulēt! Šī jaunā sabiedrība prasa jaunu, spēka un enerģijas pārpilnu cilvēku vadību! Jūs mani saprotat, vai ne?"

Čārlzs pamāja ar galvu, ar nepacietību gaidīdams, kas nāks tālāk.

"Es apspriedos ar Medžisonu," Glions turpināja, "un mēs vienojāmies atkāpties un nodot sabiedrības vadību jūsu, jauno, rokās."

"Bet… bet…" Čārlzs stomījās.

"Acumirkli!" Glions viņu pārtrauca. "Te nav runa par kādu laipnību, kuru es gribētu jums parādīt, mans draugs. O, nē, man jādomā pašam par savu prestižu! Dažs labs skauģis cer, ka tagad, kad esmu kļuvis vecs un nespēcīgs, manis dibinātais uzņēmums sabruks un iznīks. Bet viņi nezina, ka man pa labi un pa kreisi," viņš plašu žestu pamāja uz loga un kamīna pusi, "stāv divi ģēniji, kas godam pratīs vadīt "Debnicas naftas sabiedrību" pretim uzvarai un triumfam!"

Tad viņš izskaidroja pārsteigtajam Čārlzam savu plānu.

Gliona kungam bija simt tūkstoš akciju, bet Čārlzam piederēja tikai nepieciešamās piecsimt akcijas, kas bija vajadzīgas, lai iegūtu tiesības tikt ievēlētam uzņēmuma vadībā. Tagad Glions piedāvāja visas savas akcijas par visniecīgāko maksu: "Teiksim, par šiliņu vai pat par pusšiliņu gabalā."

Uzmanīgi vērodams Čārlza seju, "slimais" tūliņ nožēloja, ka nebija prasījis vismaz divarpus šiliņus gabalā.

Žokejam vajadzēja kļūt par pirmo direktoru-rikotāju, bet Čārlzam par priekšsēdētāju. Jāšaubās, vai Čārlzs būtu pieņēmis šo priekšlikumu, ja torīt būtu lasījis kādā populārā biržas laikrakstā ievieto ziņojumu. Žokejs to bija lasījis, un šis raksts viņam sagādāja dažu labu nepatīkamu brīdi.

Otrā dienā Čārlzs ar Žokeju satikās tajā pašā drūmajā sēžuzālē, kur tie vienojās atpirkt visas Gliona un Medžisona akcijas un uzņemties piedāvātos posteņus.

No šī brīža sākās Čārlza mocības. Visi laikraksti ziņoja par jaunās sabiedrības bezcerīgo stāvokli: inženieru ziņojumi par darbu gaitu nenesa nekāda iepriecinājuma: ik dienas pienāca neskaitāmas vēstules no izmisušajiem akcionāriem, kuri jau bija iemaksājuši piecdesmit šiliņus par katru akciju.

Kāda neoficiāla apspriede notika arī Daužesa ielas dzīvoklī, kurā, Gvendai par lielu pārsteigumu, ieradās arī grāfs Mansars.

"Es jau visu dienu gribēju jūs satikt, Čārlz," viņš sacīja. "Nevaru sev piedot, ka esmu ievilcis jūs šajā blēžu uzņēmumā."

Žokejs, kurš jau trīs naktis nebija gulējis, ar smagu nopūtu nolika avīzi.

"Jums toreiz bija taisnība, Mansar," viņš sacīja. "Sasodītie nelieši! Kā viņi mūs iegāzuši!"

"Es iestāšos direkcijā," Mansars noteikti paziņoja.

"Nekādā gadījumā!" Čārlzs mierīgi sacīja. "Mēs pašu muļķības dē| esam iekļuvuši šajā lietā, nu mums pašiem jāredz, kā tikt ar to galā. Es tur neko nevaru zaudēt, jo…"

"Jūs varat zaudēt vairāk nekā jebkurš," Mansars viņu pārtrauca. "Tā bija jūsu pirmā uzstāšanās, un nu šo neliešu dēl tā izvērtusies nedzirdētā skandālā. Un pie tā visa vienīgi es esmu vainīgs."

"Vai tad sabiedrībai nav nekādu līdzekļu?" Gvenda iejautājās.

"Tur jau slēpjas visa blēdība!" Žokejs iesaucās. "Uz sabiedrības vārda bankā noguldīti simt piecdesmit tūkstoši mārciņu, kuru nolūks bija iedvest akcionāriem lielāku uzticību pret uzņēmuma solīdumu. Sabiedrība atstāja tik drošu iespaidu, ka mēs ne bridi nešaubījāmies tai pievienoties — vai nav tiesa, Pelburg?"

Čārlzs klusēja, jo viņš vēl pārāk labi atcerējās savas šaubas.

"Es domāju, ka sabiedrībai ir vismaz kāds miljons mārciņu," Gvenda piezīmēja.

"Jā, Glions savu lietu prot," Čārlzs domīgi sacīja.

Daudz jautrāka un patīkamāka bija Gliona un Medžisona saruna, kas notika ap to pašu laiku. Tā norisinājās Gliona grezni iekārtotajā dzīvoklī.

"Liekas, ka viņi jau ir tintē!" Glions apmierināts teica, iedzerdams malku vīna. "Vai lasījāt šārita ievadrakstu "Finansu Ziņās"?"

"Jā, tās gan ne visai maigi atsaucas par viņiem," Medžisons piekrita.

"Bet kā viņi sadod jaunajam Pelburgam!" Glions kratījās smieklos. "Te nu redzams, mans mīļais, cik kaitīgi būt pārgudram!"

Pie durvīm atskanēja klauvēšana, un istabā ienāca kāds apkalpotājs ar paplāti rokās.

"Telegramma?" Glions jautāja, uzlikdams pensneju.

Paņēmis ziņojumu, viņš sāka to lasīt. Sākumā viņa sejā atspoguļojās pārsteigums, bet drīz vien tā savilkās apmierinātā smaidā. Viņš pasniedza telegrammu savam draugam, kurš lasīja:

"Divi simti divdesmit metru dziļumā uzurbām bagātīgu naftas iegulu. Acīmredzot naftas krājumi šeit sniedzas lielā dzijumā. Izredzes lielākas. Šejienes autoritātes brīnās, ka vispār šādā apvidū esam atraduši naftu."

Telegrammu bija parakstījis Merits.

"Ko tas, pie velna, nozīmē?" Medžisons izbrīnā jautāja.

"To es jums tūliņ paskaidrošu," namatēvs iesāka, arvien vēl smiedamies, bet viņu pārtrauca sulainis, kas ienāca un paziņoja:

"Lords Pelburgs vēlas runāt ar jums pa telefonu!"

"Varat savienot," Glions atbildēja, smieklus valdīdams. Viltīgi pamirkšķinājis ar acīm, viņš piebilda: "Jā, šim zēnam nepatīk ilgi vilcināties."

Viņš paņēma klausuli. Aparātā bija dzirdama Čārlza balss.

"Jā, jā," Glions labsirdīgi atbildēja. "Nu, kā klājas, mīļais Pelburg? Jā, lasīju, lasīju… Man loti žēl… Nē, esmu pilnīgi atteicies no visiem veikaliem. To prasa mans veselības stāvoklis… Atpirkt akcijas un no jauna uzņemties sabiedrības vadību?! Nekādā ziņā!… Pacietieties, pēc gada vai diviem jūs saņemsiet no Rumānijas vispatīkamākās ziņas! Gan redzēsiet, ka man būs taisnība!…"

Uz brīdi viņam aiz smiekliem aizrāvās elpa, bet tad Glions turpināja sarunu:

"Nu, protams, jūs taču tās no manis atpirkāt. Tam, ka jūs ar Žokeju vēl neesat mums samaksājuši, nav nekādas nozīmes… Nē, ar samaksu jums nav jāsteidzas… Loti nožēloju, bet tas nekādā ziņā nav iespējams… Nē, nē, ar labu nakti!" viņš nobeidza, nolikdams klausuli.

"Tā jau nu ir pārāk naiva viltība!" viņš pasmējās, vērsdamies pie Medžisona.

No jauna atskanēja telefona zvans. Glions brīdi vilcinājās, tad paņēma klausuli.

"Ā, tas atkal esat jūs, Pelburg?… Nē, ari Medžisona kungs kategoriski atsakās. Ari viņš nejūtas gluži vesels… Jā, sakiet, Pelburg, — kur pašlaik atrodas Žokejs? Rumānijā? Ko jūs sakāt!" Viņš izlikās pārsteigts. "Pateicos, tas būtu viss, ko gribēju zināt!"

"Viņi jau mēģināja reiz noķert mani ar tamlīdzīgu triku, bet tas viņiem, protams, neizdevās," Glions smiedamies sacīja savam draugam. "Telegrammu, protams, nosūtījis Žokejs — tur nevar būt ne vismazāko šaubu."

"Jau tas vien, ka telegramma adresēta uz šejieni, nevis uz biroju, rāda, kāds tai nolūks," Medžisons piekrita.

"Nu, tas nu vēl nebūtu sacīts," Glions atbildēja. "Es devu Meritam rīkojumu visas telegrammas adresēt tieši uz šejieni… Nē, nē, ar mani lai nedomā dzīt šādus jokus!" viņš nobeidza, no jauna piepildīdams glāzi.

Kad Glions otrā rītā sēdās brokastot, viņš arvien vēl bija lieliskā garastāvoklī, kurš būtu varējis turpināties vai visu dienu, ja viņa skatiens nejauši nebūtu pievērsies ziņojumam biržas laikrakstā.

"Bagātīgi naftas krājumi "Debnicas naftas sabiedrības" laukos."

Šie vārdi padarīja viņu mēmu un mazliet sašķobīja pārliecību par savu gudrību. Pēcpusdienā, kad viņš klubā dabūja zināt, ka "Debnicas naftas sabiedrības" akcijas jau tiek pirktas par septiņdesmit šiliņiem un ka to kurss arvien vēl turpina celties, šī pārliecība izzuda pavisam.

Bet Glions bija vīrs, kurš nelāvās izmisumam. Jau pēc desmit minūtēm viņš izkāpa no auto "Debnicas naftas sabiedrības" biroja priekšā.

Izgājis cauri birojam, kur trīs ierēdņi šķita līdz kaklam apkrauti darbiem, Glions nokļuva drūmajā sēžuzālē. Čārlzs svinīgi sēdēja tanī pašā ērtajā krēslā, kurā kādreiz bija atdusējies sabiedrības valdes pirmais priekšsēdētājs Gliona kungs.

"Kā redzat, mans draugs," viņš sacīja, sniegdams Čārlzam savu plato roku, "es turu vārdu, un nu esmu klāt!"

Smaids sastinga Čārlza lūpās.

"Jūs turat vārdu?"

Glions pamāja galvu un apsēdās.

"Jā, ko devu jums vakar pa telefonu," viņš nevainīgā balsī paskaidroja. "Atnācu, lai atpirktu no jums savas akcijas, kuras jūs man piedāvājāt. Tas bija loti krietni no jums, Pelburg. Es jums apsolu, ka jūs neko nezaudēsiet."

"Šo solījumu es jau pats sev esmu devis," Čārlzs laipni atbildēja.

"Vai pirkšanas līgums jau uzrakstīts?" Glions jautāja, izņemdams no kabatas pildspalvu.

"Nē— jo man nenāk ne prātā pārdot savas akcijas!"

Glions aiz pārsteiguma palēcās krēslā uz augšu.

"Kā? Un to jūs sakāt pēc tam, kad esam jau vienojušies, ka es dabūšu savas akcijas atpakaļ?!"

Čārlzs piegāja pie durvīm un atvēra tās līdz galam vaļā.

"Ar labu nakti, Gliona kungs!" Viņš laipni palocījās.

Viena no Gliona labākajām īpašībām bija spēja savaldīties un neizrādīt savas īstās jūtas.

Ka liek par sevi runāt

Negaidīta bagātība atstāj uz cilvēkiem dažādu iespaidu. Pēc tēvoča nāves Čārlzs bija mantojis vienīgi marķīza Pelburgā titulu un mazu, pussagruvušu lauku mājiņu. Tagad no gaisa nokritusī bagātība iedvesa viņam vēl lielākas izbailes nekā toreiz augstais tituls.

"Jūsu nākotne nu ir pilnīgi nodrošināta, Čārlz," Gvenda sacīja kādas ģimenes apspriedes beigās, kurā bija klāt arī Pšibsas kundze. "Tagad jums atliek tikai nopirkt skaistu lauku īpašumu un ieņemt sev piemērotu stāvokli sabiedrībā."

"Es negribu dzīvot, uz laukiem!" Čārlzs izbailēs iesaucās. "Lauku dzīve ir nāvīgi garlaicīga, Gvenda. Ikreiz, kad braucu apmeklēt savu tēvoci, es jutos bezgala laimīgs, kad varēju atgriezties atpakaļ Londonā."

Gvenda pakratīja galvu.

"Izbraukt apmeklēt vecu, mūžīgi saīgušu radinieku ir pavisam kas cits nekā dzīvot savā lauku mājā, kur pie rokas ir paša auto, jājamzirgs un viss, ko vien sirds vēlas. Nē, Čārlz, reiz jau jūs tik tālu esat ticis…"

"Bez jums es nekad to nebūtu sasniedzis, Gvenda!" Čārlzs viņu pārtrauca, bet tad norūpējies jautāja: "Jūs taču negribat dabūt mani prom no šejienes?"

Gvenda klusēja. Viņa tik loti vēlējās, lai Čārlzs paliktu kopā ar viņu, bet stāvoklis bija tāds, ka šāda iespējamība šķita pilnīgi izslēgta, jo mazais, īrētais dzīvoklītis taču nebija piemērots cilvēkam ar marķīza titulu un simttūkstoš mārciņu lielu kapitālu, ko Čārlzs bija ieguvis, pārdodot savas akcijas.

"Jūs jau pats zināt, ka es labprāt paturētu jūs šeit," viņa beidzot sacīja, "bet tomēr būtu labāk jums pašam, ja jūs šeit nepaliktu."

"Gvendai taisnība," Pšibsas kundze piekrita. "Jūs nedrīkstat samierināties ar savu tagadējo stāvokli, jums jāiet uz priekšu, jo, kas stāv uz vietas, tas slīd atpakaļ!"

"Bez tam," Gvenda turpināja, "mēs loti maz varēsim būt kopā, jo es vēl uz gadu pagarināju savu kontraktu ar teātra direkciju."

Čārlzs nezināja, ko atbildēt. Pirms dažām dienām viņš nejauši bija ieraudzījis Gvendu kopā ar Mansaru iznākam no kādas kafejnīcas un aizbraucam automobilī. Otrā dienā viņš bija saticis tos divatā pastaigājamies Haidparkā — un Gvenda bija izskatījusies loti samulsusi. Šis gadījums pildīja viņa dvēseli ar dīvainām, smeldzošām sāpēm un vientulības sajūtu.

"Parunāsim par to rīt!" Gvenda pieceldamās sacīja. "Pšibsas kundze, es šovakar būšu vēlu mājās. Lords Mansars ielūdza mani un Bellova jaunkundzi vakariņās. Jums jau laikam nebūs patikas nākt līdzi, Čārlz?"

Viņš papurināļa galvu.

Pēcpusdienā Čārlzs devās uz politehnikumu, lai mazliet pavingrinātos boksā. Tomēr šodien viņš jutās tik vientuļš un nelaimīgs, ka arī iemīļotā nodarbošanās tam drīz apnika.

Izgājis no politehnikuma, viņš lēniem soliem devās prom pa Rīdženta ielu. Netālu no cirka viņš nogriezās kādā sānieliņā, kas izgāja uz Pikadilli.

Domās nogrimis, Čārlzs lēni soļoja pa kluso ieliņu, kad pēkšņi izdzirda vāju sievietes kliedzienu. Pacēlis galvu, viņš ieraudzīja ielas otrā pusē kādu lepni uzcirtušos jaunekli, kas draudošā pozā stāvēja loti skaistas meitenes priekšā.

"Ak tu vēl tā darīsi, ko?!" jauneklis iesaucās un pacēla roku, lai atkārtotu sitienu. Bet Čārlzs jau ātriem soliem devās pāri ielai.

"Atvainojiet!" viņš sacīja. Jauneklis un jaunava pārsteigti to uzlūkoja. Arturs Blenbers — tā sauca jaunekli — naidā zvērojošām acīm uzlūkoja negaidīto traucētāju. Nākamajā mirklī viņš jau stāvēja Čārlzam pretim un deva tam veiklu sitienu pa kreiso plecu. Bet arī Čārlzs vairs negaidīja, un jau pēc dažiem labi mērķētiem sitieniem svešais jauneklis bija notriekts zemē uz ielas bruģa.

Simt metru attālumā no Pikadilli nevar notikt ne visniecīgākā sadursme, lai notikuma vietā tūliņ nesapulcētos ziņkāru skatītāju bars un neierastos policijas kārtībnieks.

Kāda smaga roka uzgūlās Čārlza plecam, un, kad viņš pagriezās, tas ieraudzīja savā priekšā policijas seržanta pavēlošo seju. Čārlzs bez pretošanās lāva sevi aizvest uz Melburgas policijas iecirkni.

"Marķīzs?" dežurējošais ierēdnis zobojās. "Par ko jūs esat atvests šurp — vai par piedzeršanos?"

Bet šinī acumirklī Čārlzam radās negaidīts glābējs svešās meitenes personā. Čārlzs tikai tagad pamatīgi aplūkoja meiteni. Viņa bija neparasti skaista.

Policists to acīmredzot pazina, jo pārsteigts iesaucās:

"Ko jūs šeit darāt, Ferlandas jaunkundz?"

Čārlzs nu dabūja dzirdēt šādu stāstu.

Viņa bija pārdevēja kādā veikalā Oksfordas ielā, bet jauneklis, kas tai uzbrucis, bija viņas bijušais līgavainis. Sākumā viņš uzvedies loti solīdi un džentlmeniski, līdz kādu vakaru parādījis savu īsto dabu. Viņai kopā ar citām viņas biedrenēm ierādīta gultasvieta tanī pašā namā, kur atrodas veikals. Līgavainis zinājis, ka viņai ir iespējams naktī atdarīt durvis, kas savieno veikalu ar meiteņu gulamtelpām. Par nodomāto zādzību viņa bija paziņojusi savam šefam, un tā policijai bija izdevies sagūstīt visu bandu, izņemot Blenberu. Šovakar viņa bija nejauši satikusi savu kādreizējo līgavaini, un Čārlzs bija kļuvis par viņu romāna turpinājuma aculiecinieku.

Nomierinājis policistu un noklausījies arestētā jaunekļa atzīšanos, Čārlzs kopā ar meiteni atstāja iecirkņa telpas.

Pavadījis savu jauno paziņu, kura šķita loti apmulsusi no apziņas, ka viņas šāvakara bruņinieks un aizstāvis ir īsts lords, Čārlzs jau daudz jautrākā garastāvoklī atgriezās savā dzīvoklī Daužesa ielā, priecādamies, ka vakars tomēr pagājis interesantāk, nekā viņš sākumā bija cerējis.

Kad Gvenda beidzot pārnāca, Čārlzs to apsveica ar tik prieka pilnu seju, ka arī viņai gribot negribot bija jāpasmaida, kaut gan dvēselē tai bija skumji un smagi.

"Mani pa šo laiku jau paguva apcietināt un atkal atbrīvot!" viņš sajūsmināts stāstīja.

"Čārlz, vai tiešām!"

"Jā, mani arestēja un aizveda uz Melburgas iecirkni," viņš turpināja, priecādamies par iespaidu, kādu šie vārdi atstāja uz Gvendu.

"Jūs esat apbrīnojams zēns, Čārlz!" Gvenda iesaucās, kad viņš bija beidzis savu stāstu. "Vai viņa ir glīta?"

"Skaistule, īsta skaistule!" viņš pārliecinoši apgalvoja. "Nemaz nevar ticēt, ka viņa ir vienkārša pārdevēja. Gan redzēsiet, Gvenda, — arī jūs atzīsiet viņu par apburošu."

"Var jau būt," viņa atbildēja, bet balsī nebija parastā siltuma. "Tātad viņa jums patika?"

"Nu loti!" Čārlzs jūsmoja. Brīdi klusējis, viņš nedroši ieminējās: "Kā jūs domājat, Gvenda, vai es nevarētu kādu pēcpusdienu uzaicināt viņu pie mums uz tasi tējas? Es zinu, kā viņu sauc: Millija Ferlanda."

"Protams," Gvenda piekrita, pūlēdamās izlikties vienaldzīga. "Varat viņu uzaicināt, piemēram, trešdien."

Čārlzs pārsteigts viņu uzlūkoja.

"Bet trešdienās jūs taču spēlējat Matinē teātri un nevarat būt mājās," viņš atgādināja.

"Jums taisnība!" Viņa samulsa. "Nu tad uzaiciniet viņu svētdienas pēcpusdienā. Citās dienās viņai taču jāstrādā, un es labprāt gribētu viņu redzēt."

Millija Ferlande bija meitene, kurai liktenis bija lēmis spēlēt zināmu lomu atklātībā. Tas ir kā inde, kas spēj sabojāt pat visgodīgākā cilvēka dvēseli, un tādēļ citādi nevainojami pilsoņi reizēm pat ķeras pie noziegumiem. Dzērājs vai morfinists ir vieglāk izdziedējams nekā cilvēks ar ne visai attīstītu saprātu, kas kaut reizi redzējis savu vārdu nodrukātu avīzē. Tieksme likt atkal par sevi runāt ir nedziedējama slimība. Tāds cilvēks tikai tad jūtas laimīgs un apmierināts, ja viņa vārdu daudzina kāds sensacionāls laikraksta ziņojums.

Pēc tam kad viņas līgavaiņa nodomātā ielaušanās tika izjaukta, kāds laikraksts bija nosaucis meiteni par varoni un savā ziņojumā ārkārtīgi cildinājis viņas soli.

Millijas ģīmetne, kur tā bija uzņemta, iznākot no tiesas zāles, bija ievietota gandrīz visās avīzēs, un to parādīja arī kāda kinohronika.

Un nu īsts marķīzs viņas dēl bija uz ielas sakāvies! īsts marķīzs viņas dēl bija ļāvis sevi arestēt un vēlāk pat pavadījis viņu līdz mājām!

Lielajā veikalā strādāja gandrīz simt jaunu dāmu un meiteņu, kas visas nakšņoja namā, kur atradās veikals. Un vakarā starp visām šīm simt sievietēm nebija nevienas, kas nezinātu, ka marķīzs Pelburgs ar dūrēm aizstāvējis Millijas godu un dzīvību.

Otrā rītā viņa jau agri izskrēja uz ielas un nopirka avīzi, jo ne mirkli nešaubījās, ka vismaz vesela sleja būs veltīta viņas iepriekšējā vakara piedzīvojumam.

Bet laikraksti šim notikumam bija pagājuši garām pilnīgi klusēdami! Millija jutās dziļi vīlusies un apvainota.

Tomēr viņas sarūgtinājums pārvērtās skalās gavilēs, kad tā saņēma Čārlza vēstuli, kurā bija marķīza Pelburgā pašrocīgs paraksts!

Svētdienas pēcpusdienā Millija noteiktā laikā zvanīja pie lorda Pelburgā durvīm. Gvenda saņēma viņu laipni, tomēr nespēja apslēpt nepatiku, kad Ferlandas jaunkundze nosauca viņu par milorda draudzeni.

Čārlzs bija pret viešņu tik mīļš un sirsnīgs, it kā jau gadiem būtu ar to pazīstams. Arī Millija jutās tik brīvi, ka drīz vien sāka saukt savu jauno paziņu vienkārši par Čārlzu. Viņš gan nosarka no tāda draudzības pierādījuma un pat aizrijās ar tēju, tomēr nemēģināja protestēt un nosprieda, ka šāda intimitāte ir diezgan patīkama. Turpretim Gvenda apgalvoja, ka tas esot vienkārši nepieklājīgi.

Kad Millija devās uz mājām, Čārlzs gāja to pavadīt. Atsveicinoties viņas durvju priekšā, meitene sacīja:

"Jūs taču rakstīsiet man, Čārlz?"

"Rakstīt?!" viņš pārsteigts iesaucās. "Ak jā… protams… jā, es rakstīšu… Bet ko īsti lai rakstu?"

"Es taču gribu ar jums tuvāk iepazīties — kā jūs to nesaprotat, Čārlz!" viņa nepacietīgi atbildēja, rotaļādamās ar sava mēteļa pogu.

"Vai jums poga krīt nost?" Čārlzs norūpējies apvaicājās.

"Nē taču, jūs muļķa zēn!" viņa iesmējās. "Bet apsoliet, ka rakstīsiet man! Es jūtos šeit tik vientuļa, un jūs nevarat iedomāties, cik patīkami bija pavadīt pēcpusdienu īstu draugu vidū — pie jums," viņa piebilda, uzmezdama tam zīmīgu skatu.

"Kā jums patīk Ferlandas jaunkundze?" Čārlzs, mājās pārnācis, jautāja Gvendai.

"Viņa ir loti, loti skaista meitene," Gvenda atbildēja.

"Vai nav tiesa?" Čārlzs iepriecināts uztvēra. "Nabaga bērns jūtas tik vientuļš… Viņai tā paticis pie mums. Viņa lūdza, lai es tai rakstu," viņš piebilda.

Gvenda piegāja pie loga un palūkojās ārā.

"Sāk līt," viņa sacīja.

"Zinu," Čārlzs atbildēja, "lija jau tad, kad nācu mājup. Bet sakiet, Gvenda, — ko lai es viņai rakstu?"

Viņa novērsās no loga un pasmaidīja.

"Kāds smieklīgs jautājums!" viņa noteica, iedama uz durvīm.

"Bet es tiešām nezinu…"

"Rakstiet viņai par naftu," Gvenda, jau durvīs stāvēdama, sacīja, "un par boksu, tikai nekā personīga— ne par sevi, ne arī par mani. Tas ir… piedzīvojušas precētas sievas padoms."

"Dieva dēl, Gvenda!" Čārlzs nobijies iesaucās. "Viņu taču neinteresē nafta!"

Bet Gvenda jau bija prom.

Otrā rītā Čārlzs nosēdās rakstīt Millijai vēstuli, bet drīz vien nāca pie atziņas, cik grūti ir korespondēt ar svešu sievieti, nezinot ne viņas gaumi, ne intereses. Par laimi, Ferlandas jaunkundze aiztaupīja viņam šīs pūles, atrakstīdama pirmā.

Viņas ortogrāfija bija mazliet īpatnēja, viņai sevišķi patika pasvītrot vārdus vai pat veselus teikumus. Bez tam viņai bija paradums bieži lietot izsaukuma zīmi: svētdien viņai milzīgi paticis! Viņa cerot, ka viņš neesot salijis! Vai vakarvakarā viņš domājis par viņu?! Viņa gribot tam ko lūgt! Viņa gan zinot, ka tā esot nekautrība no viņas puses! Bet viņa tomēr uzdrošinoties atklāt tam savu sirdi! Kāds kungs gribot viņu precēt! Bet viņa to nemīlot! Vai gan varot būt laimīga laulība bez mīlas?! Un tā joprojām— pilnas astoņas lappuses.

Gvenda ar nepatiku ievēroja, ka Čārlzs nesacīja par šo vēstuli neko vairāk kā vienīgi to, ka tā ir no Ferlandas jaunkundzes.

Čārlzu vēstule dziļi aizkustināja. Viņš nespēja bez šausmām iedomāties, ka šis daiļais, nevainīgais bērns varētu kļūt par nevēlama vira laulāto draudzeni.

Iegājis savā istabā, viņš sāka rakstīt apsolīto vēstuli. Rakstīšana veicās tik viegli, ka viņš nolika spalvu tikai tad, kad bija pierakstījis jau divpadsmit lappuses. Viņa vēstule bija pilna spriedumiem par laimi un mīlu un drūmiem tēlojumiem par nelaimīgu laulības dzīvi bez mīlas. Kāda vieta šajā vēstulē skanēja šādi:

"Cilvēka sociālajam un finansiālajam stāvoklim nav nekādas nozīmes. Ir taču vienalga, vai esmu marķīzs vai ormanis. Tāpat vienalga, vai manas sirds izvēlētā pelna sev maizi smagā darbā vai arī tā ir kāda augstākās sabiedrības dāma. Vienīgais ir tas, ka viņa mani mīl un es mīlu viņu. Viss cits ir blakuslieta."

Ar patīkamo apziņu, ka parādījis vienam no saviem līdzcilvēkiem īsto ceļu, viņš iemeta vēstuli pastkastītē. Sev par lielu izbrīnu, viņš jau nākamajā dienā saņēma atbildi. Šoreiz jaunās meitenes jūtu izplūdums ietvēra septiņpadsmit lappuses. Čārlza vēstule viņu tā iepriecinājusi! Nekad vēl viņa neesot satikusi vīrieti, kurš tik labi saprastu sievietes sirds jūtas!

Pašās vēstules beigās bija pierakstītas vēl divas rindiņas: vai Čārlzs nevarētu atnākt šovakar pusdeviņos Haidparkā pie lielās statujas?!

Nosacītajā laikā Millija Čārlzu jau gaidīja. Viņa bez kautrēšanās saņēma to zem rokas un ievilka kādā klusā alejā. Viņa ne ar vārdu nepieminēja to kungu, kurš gribējis ievilināt viņu laulībā.

Čārlzs atkal pavadīja viņu līdz durvīm, un meitene nostājās laternu gaismā, lai atvadītos.

"Mēs taču vēl redzēsimies, vai ne?" viņa skumji jautāja. "Jūs nevarat ne iedomāties, kādu prieku man sagādā jūsu vēstules!"

Negaidot meitene sniedza tam pretim savas sārtās, vilinošās lūpas, un Čārlzs viņu noskūpstīja. Viņam nebija ne vēlēšanās, ne arī nodoma to skūpstīt, bet situācija viņu piespieda to darīt.

Kad Gvenda tovakar pārnāca no teātra, Čārlzs ar svinīgu seju viņu sagaidīja.

"Gvenda," viņš iesāka, izvairīdamies no viņas skatiena, "man jums jāsaka, pirms jūs aizejat gulēt…"

Gvendai sirds krūtīs apstājās. Viņa zināja, ka Čārlzam bija norunāta satikšanās ar Ferlandas jaunkundzi.

"Kas noticis, Čārlz?" viņa jautāja, nosēzdamās un sakrustojusi rokas uz galda.

"Baidos, ka esmu izdarījis nelietību!" viņš sacīja, nepaceldams acis.

"Pret ko?"

"Pret Ferlandas jaunkundzi."

"Ko jūs ar to gribat teikt?" Gvenda jautāja tiesneša balsī. "Vai jūs solījāties viņu precēt?"

"Precēt?!" viņš izbailēs iesaucās. "Ne prātā nav nācis! Es viņu vienu reizi noskūpstīju— tas bija viss!"

Gvendai kā slogs novēlās no sirds. Viņa smējās, bet acīs mirdzēja asaras.

"Muļķa zēns!" viņa maigi sacīja. "Kā jūs mani nobiedējāt! Stāstiet — un visu, Čārlz!"

Viņš stomīdamies sāka stāstīt, pūlēdamies neizpaust to, ko tas uzskatīja par šā "nevainīgā bērna uzticību". Tomēr Gvenda ar saviem veiklajiem jautājumiem izdabūja no viņa visu, ko tai vajadzēja zināt.

"Ko jūs viņai rakstījāt?" viņa jautāja.

"Nu, visvairāk gan par mīlu," Čārlzs mierīgi atbildēja. "Redziet, nabaga bērns…"

Gvenda uzmeta tam pārmetumu pilnu skatienu.

"…prasīja man padomu, vai pieņemt kāda bagāta, bet nemīlēta cilvēka bildinājumu."

"Un ko jūs tagad domājat darīt, Čārlz?"

"Ja viņa man vēl rakstīs, es atbildēšu, ka nevaru vairs satikties," Čārlzs nolēma. "Protams, man loti žēl apbēdināt nabaga bērnu; bet, no otras puses, negribu modināt viņā maldīgas cerības, ka es viņu mīlu."

Viņa labā apņemšanās mazliet sašķobījās, kad otrā dienā no Millijas pienāca četrpadsmit lappušu gara vēstule.

Ko viņa nodarījusi, ka viņai tā jācieš?! Viņa tik loti uzticējusies viņam! yai tiešām viņš to jau aizmirsis?!

"Neatbildiet, Čārlz!" Gvenda viņu brīdināja.

Čārlzs smagi nopūtās.

Šai vēstulei sekoja daudz citu — dažās no tām izskanēja izmisums, dažās lūgšanās, dažās daudznozīmīgi izteicieni par nāvi Serpentīna ezera viļņos un lūgums neaizmirst to, kura viņu mīlējusi līdz pat nāvei!

Nabaga Čārlzs mocījās sirdsapziņas pārmetumos.

"Man šķiet, ka uz šo vēstuli tomēr vajadzētu atbildēt," viņš teica. "Es aizrakstīšu…"

"Uz šo vēl ne," Gvenda viņu pārtrauca. "Ja nemaldos, tad drīzumā jūs saņemsiet vēstuli, uz kuru tiešām vajadzēs atbildēt."

Viņas pareģojums piepildījās: jau nākamajā svētdienā Čārlzs saņēma vēstuli no zvērināta advokāta un notāra Beneta.

"Viņa kliente," advokāts rakstīja, "Millija Ferlandas jaunkundze, uzdevusi viņam griezties pie augstdzimušā lorda ar jautājumu: vai viņš grib turēt minētajai dāmai doto solījumu un precēt to. Pretējā gadījumā lai augstdzimušais lords paziņo Benetam sava pilnvarotā vārdu un adresi."

Vēstuli izlasījis, Čārlzs bez spēka atkrita krēslā. Gvenda izņēma vēstuli viņam no rokām. Protams, šīs lietas vešanu būtu uzņēmušies daudzi pazīstami juristi, bet Gvenda nolēma to nodot kādam veiklam advokātam, kurš kārtoja arī direktora Zolberga lietas.

Noklausījies Gvendas paskaidrojumus un izlasījis sava kolēģa vēstuli, advokāts norūca:

"Jā, Bcnets labprāt uzņemas šādas lietas. Es aizrakstīšu viņam. Neticu, ka marķīzam draudētu kādas nepatikšanas."

Drīz pēc tam Ferlandas jaunkundze ieradās sava advokāta birojā, un Benets viņu saņēma ļoti laipni.

"Kas attiecas uz jūsu procesu," viņš sacīja, "pretējā puse grib izšķirt to tiesas ceļā. Tomēr man jāaizrāda, ka jūsu izredzes vinnēt prāvu ir visai vājas. Ja tomēr vēlaties to turpināt, jums jāiemaksā man tiesas izdevumiem divi tūkstoši mārciņu."

Par laimi, Millijai drīz vien radās cits mierinājums, kas lāva aizmirst "īstā lorda" zaudējumu. Kādu vakaru, pastaigājoties tā paša Serpentīna ezera malā, kura viļņos viņa bija draudējusi meklēt patvērumu no mīlas mokām, jaunava pamanīja kādu bērnu, kas nejauši iekrita no krasta ūdeni. Bērns neprata peldēt, bet Ferlandas jaunkundze prata…

Otrā rītā ap Milliju drūzmējās visi firmas kalpotāji, pūlēdamies pār viņas plecu ielūkoties avīzē, ko viņa lasīja citiem priekšā. Visu skatieni kā piekalti kavējās pie trekniem burtiem iespiestā ziņojuma virsraksta:

"Kāda jaunava, tikpat varonīga, cik skaista, izglābj Serpentīna ezerā slīkstošu bērnu. Varone atsakās nosaukt savu vārdu, līdz policija viņu piespiež to darīt."

Millija Ferlandas jaunkundze jutās laimiga.

Drosme

Vienīgi Itālija pavasarī var sacensties krāšņumā ar Montekarlo.

Bija saulainas, tomēr ne pārāk karstas maija dienas. Galvenā sezona jau bija garām, un daudzas greznas vasarnīcas un hoteli stāvēja tukši. Vienīgi kazino plašajās zālēs dzīve nekad nenorima: tūkstoši un atkal tūkstoši mārciņu katru minūti mainīja savus īpašniekus.

Gvendai tas bija atpūtas ceļojums, ko ārsts ieteicis pēc tam, kad viņa bija sākusi atveseļoties no kakla iekaisuma un influences. Neraugoties uz Gvendas protestiem, Čārlzs šoreiz ar viņam neparastu noteiktību bija uzstājis par šo ceļojumu, un tā nu viņi visi trīs baudīja skaistās Rivjēras jaukumus.

Gvenda ātri atspirga no slimības. Jau pēc astoņām dienām viņa jutās labāk nekā jebkad savā mūžā.

"Vai neaiziesim uz kazino?" Čārlzs kādu pēcpusdienu piedāvāja.

"Labi," Gvenda piekrita, "tā kā mēs nu reiz esam nokļuvuši zemē, kur valda māņticība, tad arī es gribu šodien būt māņticīga: spēlēšu uz 24. numuru, jo šodien ir mana 24. dzimšanas diena."

Čārlzs jutās nelaimīgs, ka jau agrāk nebija papūlējies to izdibināt.

Tā bija uztraukumu pilna pēcpusdiena, jo divu stundu laikā 24. numurs atkārtojās taisni divdesmit četras reizes.

"Esmu vinnējusi divdesmit četrus tūkstošus franku, Čārlz!" Gvenda gavilēja. "Nu esmu bagāts cilvēks un varu jums atdot visu, ko esmu parādā par šo ceļojumu."

Čārlzs, protams, kategoriski atteicās.

Tā bija laimīga diena. Viesnīcas pavārs solīja līdz vakariņām izcept svētku torti. Vakariņu galdu viņi lika uzklāt savā numurā.

Dzimumdienas torte bija izdevusies lieliska. Tai apkārt uz balti klāta galda dega divdesmit četras sveces — katram gadam pa vienai. Čārlzs būtu juties pilnīgi laimīgs, ja viņa gaišo garastāvokli nebūtu aptumšojis kāds viesis, kuru viņš šovakar vismazāk vēlējās sastapt.

Bet jau nākamajā acumirklī viņš pārmeta sev nepateicību — Mansaram viņš taču bija tik daudz pateicības parādā!

Čārlzam nebija ne jausmas, ka ari Gvendai šis apmeklējums bija tikpat nepatīkams kā viņam. Mansars paskaidroja, ka viņš tikai tās pašas dienas pēcpusdienā ieradies Montekarlo.

"Dabūju zināt, ka jūs šovakar vakariņojat, tā sakot, pašu ģimenē, un iedrošinājos jūs apmeklēt, cerēdams, ka neņemsiet to ļaunā."

Čārlzam nenācās viegli apgalvot, ka šis apciemojums tam dara prieku.

"Nē, pateicos," grāfs atbildēja uz Gvendas uzaicinājumu sēsties pie galda, "es jau paēdu. Vai drīkstu jautāt pēc šo svinību iemesla? Vai jums šodien dzimumdiena, Čārlz?"

"Nē," Čārlzs mierīgi atbildēja, "nevis man, bet Menāras kundzei."

Viņi bija nodomājuši vakaru pavadīt mājās, bet nu Mansara ierašanās šo nodomu izjauca, un viņi visi kopā devās uz kazino, kur raibajā laužu pūlī viņu svētku sajūsmai vairs nebija vietas.

Čārlzam loti nepatika tas, ka grāfs atzina par pilnīgi dabisku iet līdzās Gvendai, atstādams Pšibsas kundzi Čārlza ziņā. Bet Pšibsas kundzei pēdējā laikā bija uznākusi kaislība paspēlēt pieefranku gabalus, un Čārlzs drīz vien palika viens pats.

Brīdi viņš garlaikodamies klejoja ap spēļu galdiem, tad iegāja bāra un pasūtīja glāzi apelsīnu limonādes. Nosēdies ērtā krēslā, viņš gluži nemanot nogrima pārdomās. Viņam bija jāatzīst, ka tam nav nekādu tiesību nosodīt Gvendas draugus, it sevišķi grāfu Mansaru, kurš tam bija darījis tik daudz laba.

Viņš pazina Gvendu, zināja, ka tā ir precējusies un tai nekad nenāks prātā savaldzināt kādu citu vīrieti, — un tomēr viņš nespēja atvairīt nepatīkamo sajūtu, kas to pārņēma, iedomājoties mīlamo sievieti cita vīrieša tuvumā, kaut arī laužu drūzmas vidū. Čārlzs strauji piecēlās un piegāja pie bufetes.

"Lūdzu, man kokteili!" viņš noteikti sacīja. Viņš nekad vēl nebija dzēris neko stiprāku par augļu vīnu un tagad baidījās, ka bārmenis varētu to manīt.

Bet cilvēks aiz bufetes gandrīz nepacēla acis. Viņš vienaldzīgi darīja savu darbu, saliedams glāzē dzērienus no dažādām pudelēm, un pasniedza dzintara krāsas šķidrumu viesim, piebilzdams:

"Pieci franki."

Pacēlis glāzi pret gaismu, Čārlzs redzēja, ka dzēriena krāsa ir loti skaista, ari maigais aromāts tam patika. Tad viņš vienā malkā izdzēra glāzi, bet tūliņ bija spiests pieķerties bufetes stienim, jo dzēriens bija tik dedzinošs, ka viņam aizrāvās elpa. Nākamajā acumirklī viņš juta, ka patīkams siltums izplūst pa visām dzīslām.

Atguvis elpu un runasspējas, viņš sacīja:

"Lūdzu, vēl vienu!"

Šoreiz viņš kairinošo šķidrumu dzēra maziem malciņiem. Nu tas vairs nededzināja, bet atstāja uz viņu brīnišķīgi nomierinošu iespaidu. Viņš juta, ka ausis sāk kvēlot un visa seja kaist. Ielūkojies spoguli, kas atradās aiz bufetes, Čārlzs ar izbrīnu vēroja, ka viņa izskats nemaz nebija pārvērties.

"Tas ir loti labs kokteilis, kungs," bārmenis piezīmēja, "lai gan es personīgi dodu priekšroku "Gloverklubam"."

"Vai tad ir vairāki kokteiļu veidi?" Čārlzs pārsteigts jautāja.

"Ak Dievs! Vismaz divdesmit!"

"Dodiet ari man vienu "Gloverklubu"!"

Pasniegtais dzēriens tagad bija maigi rozā krāsā ar dzidru putu kārtiņu. Čārlzs nolēma, ka turpmāk nekad vairs nedzers citu kokteili kā vienigi šo.

Viņš atbalstījās pret misiņa stieni un juta, ka tā ir ērtāk nekā stāvēt taisni. Viņa nesenais ignums pret Mansaru pēkšņi bija pārvērties maigi draudzīgās jūtās, un viņš ar varonīgu augstsirdību sāka priecāties par Gvendas nākamo laulības dzīvi ar Mansaru. Viņš nolēma, ka kāzām jānotiek pēc iespējas drīzāk, un šīs domas tam izvilināja laimīgu smaidu. Gvendai jāšķiras no pirmā vīra, tas bija skaidrs, tikai viņš pašlaik negribēja lauzīt galvu, kā to izdarīt. Bet gan jau arī šo šķērsli viņi kopīgiem spēkiem dabūs prom no ceļa. Un Čārlzs draudzīgi uzsmaidīja bārmenim.

"Man nupat kaut kas iekrita prātā," viņš gribēja tam paskaidrot savu domu gaitu.

"Ja man būtu atļauts dot jums vienu padomu, es jūsu vietā šovakar vairs nedzertu kokteiļus," bārmenis teica. "Šeit ir diezgan silts, un mūsu kokteili ir sevišķi stipri."

"Ak, man tas nav nekas!" Čārlzs lepni atmeta ar roku.

Drošiem soliem viņš izgāja atpakaļ spēļu zālē. Uzmeklējis Gvendu, viņš kopā ar to devās atpakaļ uz viesnīcu. Gvenda bija tik uztraukta, ka nemaz nemanīja Čārlza neparasti jautro garastāvokli.

"Man jums kas sakāms, Čārlz," viņa ceļā teica.

Pat tad, kad tie jau bija iegājuši savā kopīgajā viesistabā, viņa arvien vēl nenojauta, kādā stāvoklī atrodas viņas pavadonis.

"Ja grāfs Mansars rīt neaizbrauc, tad mums jau parīt jāatstāj Montekarlo, Čārlz!" viņa sacīja. "Vai esat ar mieru?"

"Protams, Gvenda," viņš sirsnīgi apliecināja.

"Redziet, Čārlz," viņa sacīja, neskatīdamās jauneklim acīs, "grāfs Mansars mani mīl. Es viņu labi ieredzu, tomēr par precēšanos nemaz nedomāju — to jūs jau pats zināt. Un, pat ja es būtu brīva, es viņu neprecētu. To jūs jau zinājāt, vai ne, Čārlz?"

Viņa pacēla uz to acis.

"Kas jums noticis, Čārlz?" Gvenda izbailes iesaucās.

"Nekas, gluži nekas!" Čārlzs nomurmināja.

"Jūs esat piedzēries!" viņa pārmetoši teica.

"Kokteilis!" viņš ar uzsvaru paskaidroja. "Gloverklubs". Es nemaz neesmu piedzēries."

"Kādēļ jūs to darījāt, Čārlz?" Gvenda iesaucās, un acīs tai iemirdzējās asaras.

"Es esmu nelaimīgs!" viņš drūmā balsī paskaidroja. "Loti nelaimīgs, Gvenda. Ja jūs ar Mansaru precaties — lai Dievs jūs svētī!"

Viņš ar pūlēm piecēlās no krēsla.

"Brīnišķīgs zēns šis Mansars," viņš sacīja, uzmanīgi virzīdamies uz durvju pusi.

Bet, pirms viņš vēl paguva tās atvērt, Gvenda atradās viņam līdzās un maigi uzlika roku uz pleca.

"Palūkojieties man acīs, Čārlz!" viņa teica. "Vai tiešām jūs ticat, ka es kādreiz apprecēšu lordu Mansaru?"

"Apbrīnojams zēns," Čārlzs šļupstēja.

"Skatieties man acīs, Čārlz!" Gvenda pavēlēja. "Kādēļ jūs piedzērāties?"

"Kokteilis jau nav alkohols, lai no tā varētu piedzerties," viņš nopietnā balsī pamācīja.

Gvenda nopūtās.

"Bet nu ejiet gulēt, Čārlz!" viņa maigi teica. "Nekad nebūtu ticējusi, ka es kādreiz varētu priecāties, redzot jūs šādā stāvoklī, un tomēr tagad esmu par to laimīga."

Būtu kļūdaini apgalvot, ka marķīzs Pelburgs otrā rītā atmodās jaunai dzīvei, jo to stāvokli, kādā viņš atradās pēc tam, kad bija pavēris acis, nevarēja saukt par dzīvi. Galva Čārlzam likās kā smags koka bluķis, kurā nebija ne domu, ne atmiņu, ne vēlēšanos. Visi locekļi bija notirpuši, bet iekšās kaut kas nežēlīgi sāpēja un dedzināja.

Lēni un uzmanīgi viņš piecēlās sēdus. Galvu pagrozot, smadzenēs ikreiz sāpīgi iedūrās. Uz galdiņa līdzās gultai viņš ieraudzīja lielu pudeli zeltera un divus pārgrieztus citronus. Atveldzējis dedzinošās slāpes un ar citronu izdzinis pretīgo garšu no mutes, viņš piecēlās un redzēja, ka vanna bija piepildīta ar ledusaukstu ūdeni.

Izkāpis no aukstās vannas, Čārlzs ar prieku konstatēja, ka atkal bija kļuvis gandrīz normāls cilvēks. Vienīgi sirds vēl darbojās smagi un nekārtīgi, it kā tai trūktu elpas.

Viņa pirmā apzinīgā doma bija izbrīns par to, ka piedzeršanās līdz nesamaņai bija maksājusi tikai divdesmit frankus; līdz šim viņš bija domājis, ka tas prasa daudz lielākus izdevumus. Tad viņa domas pievērsās Gvendai un viņš ievaidējās.

Ko gan Gvenda domās par viņu? Tik daudz viņš vēl atcerējās, ka atklāti nebija nekur izgāzies. Bet kas bija noticis pēc pārnākšanas mājās? Vai viņš nebija teicis Gvendai ko apvainojošu?

"Briesmīgi!" Čārlzs norūca.

Kad viņš brokastu laikā iegāja kopīgajā ēdamistabā, Gvenda un Pšibsas kundze jau sēdēja pie galda. Viņa apsveica to ar savu parasto laipno smaidu.

"Man neizsakāmi žēl, Gvenda…" viņš iesāka, bet jaunā sieviete nelāva turpināt, novirzīdama sarunu uz citām lietām.

Čārlzs tomēr vēl nejutās mierīgs un vēlāk, kad viņi divatā pastaigājās ar jūras krastu, pēkšņi teica:

"Tas nekad vairs nenotiks, Gvenda!"

Viņa klusēdama paspieda tam roku.

"Mums nopietni jāizrunājas, Čārlz," viņa pēc brītiņa iesāka. "Kolīdz būsim atgriezušies Londonā, jums tūliņ jānoīrē un jāiekārto sev atsevišķs, jūsu stāvoklim piemērots dzīvoklis. Nē, nē, tam nav nekā kopīga ar vakardienas gadījumu!" viņa pasteidzās piebilst, redzot jaunekļa izmisušo skatienu. "Bet jūs taču pats sapratīsiet, Čārlz, ka nevarat vairs ilgāk dzīvot vienā dzīvoklī ar Pšibsas kundzi un mani, vai ne?"

"Nē," viņš stūrgalvīgi atbildēja, bet tad stomīdamies piebilda: "Protams, ja jums… ja jūs… Es gribu teikt, ka gadījumā, ja jūs esat nodomājusi iekārtot pati savu dzīvokli…"

Viņa noliedzot pamāja ar galvu.

"Nē, Čārlz, pilnīgi izslēgts."

"Tad es palieku pie jums," viņš nolēma ar atvieglotu nopūtu, "līdz kamēr…"

"Līdz kamēr?" viņa jautāja, redzot Čārlza vilcināšanos.

"Nezinu," viņš atbildēja. Brīdi viņš domīgi lūkojās jūrmalas smiltīs zem kājām, tad izšķīries sacīja:

"Jūs nekad nerunājat par savu viru, Gvenda."

"Nē, Čārlz, un nekad to arī nedarīšu," viņa atbildēja, vairīdamās no viņa skatiena.

"Vai lords Mansars kaut ko zina par jūsu vīru?" Čārlzs turpināja.

"Viņš jautāja gluži to pašu, ko jūs, Čārlz," viņa sacīja, "un es arī tāpat atbildēju. Tādēļ viņš šorīt agri aizbrauca."

"Vai tad lords Mansars jums…" Čārlzs iesāka.

"Jā, viņš mani bildināja, bet es teicu, ka nevaru un negribu par to domāt."

Čārlzs uzmeta jaunajai sievietei pateicīgu skatienu, tad negaidot jautāja:

"Vai jums ir bērni, Gvenda?"

Gvenda sāka nevaldāmi smieties. Jau otro reizi divdesmit četru stundu laikā viņai tika uzdots šis jautājums.

"Protams, vesels pusducis!" viņa beidzot atbildēja.

"Tas nevar būt!" Čārlzs šaubīdamies sacīja.

Viņi nosēdās jūrmalas smiltīs. Vairākas reizes Čārlzs gribēja ko jautāt. Beidzot viņš saņēmās un pārtrauca nepatīkamo klusumu, kas jau labu brīdi valdīja viņu starpā:

"Parādiet man savu laulības gredzenu, Gvenda!"

Viņa brīdi vilcinājās.

"Kādēļ jums tas jāredz?"

"Tāpat," viņš atbildēja, pūlēdamies izlikties vienaldzīgs.

Viņa novilka gredzenu no pirksta un pasniedza Čārlzam.

Zelta stīpiņas iekšpusē bija gravējums. Čārlzs izlasīja: "J. M. no T. L. M."

Burti bija jau stipri apdiluši, un no tā varēja spriest, ka gredzens valkāts jau ilgi.

"Kāds ir jūsu pilns vārds, Gvenda?" viņš jautāja.

"Gvenda Dorotija Menāra," viņa ar viltīgu smaidu atbildēja.

"Gvenda, bet jūsu brāli taču arī sauc Menārs."

Viņa neatbildēja.

"Gvenda…" Čārlzs nedroši iesāka, bet tālāk netika un samulsis apklusa.

Gredzens, ko viņa valkāja, bija mātes gredzens. Viņš atcerējās, ka Gvenda reiz bija izteikusies, ka aktrise esot daudz labāk pasargāta no visām briesmām un nepatikšanām, ja visi to uzskata par precējušos.

Visu dienu viņš staigāja kā sapnī. Sirds krūtīs gavilēja, bet ikreiz, kad viņš gribēja sākt runāt par pašu galveno, vārdi sastinga lūpās.

Vakarā viņi visi trīs aizgāja uz spēļu zāli. Gvenda lika tikai mazas summas, bet katru reizi vinnēja. Pšibsas kundzei katrā pusē atradās pa piecfranku spēļu marku kaudzītei.

Pēkšņi Čārlzam kaut kas iekrita prātā. Viņš zināja, ka tā nodoms ir pārdošs, tomēr viņa neciešamais stāvoklis spieda to ķerties pie šā ārkārtējā līdzekļa.

Viņš paaicināja Gvendu malā.

"Vai jūs pēc pusstundas neienāktu mūsu dzīvoklī? Man jums kas sakāms, Gvenda."

Viņa piekrizdama pamāja ar galvu un atgriezās pie spēles galda. Pārliecinājies, ka viņa to nenovēro, Čārlzs uzmanīgi iezagās bārā.

"Labvakar, kungs!" bārmenis viņu sveicināja.

"Vienu "Gloverklubu", bet ātri!" Čārlzs sacīja, tad piebilda: "Nē, dodiet divus!"

Vienu pēc otras viņš izdzēra abas glāzes, bet cerēto seku nebija. Viņš bija loti pārsteigts. Vai tiešām viņš tik ātri būtu piesavinājies īsta dzērāja izturību? Čārlzs jau gribēja prasīt trešo glāzi, kad pēkšņi sajuta, ka alkohols sāk iedarboties, tīksmi stindzinādams locekļus. Viņš nosēdās krēslā, lai nogaidītu, kamēr kokteilis būs pilnīgi iedarbojies. Tad viņš viegliem soliem pagāja garām Gvendai, izlikdamies to neredzam, un izgāja no kazino. Nonācis viesnīcā, viņš ar liftu uzbrauca augšējā stāvā un iegāja dzīvojamā istabā. Viņš jutās tik drošs un stiprs kā lauva.

Galda vidū bija nolikta vāze ar tikko plūktām vijolītēm.

"Gvenda," viņš sacīja, griezdamies pie vijolīšu vāzes, "es gribu kaut ko jautāt."

Tā, iesākums nebija slikts. Čārlzs palūkojās pulkstenī. Līdz Gvendas atnākšanai vēl atlika desmit minūtes, tātad viņš mierīgi varēja turpināt savu sarunu ar vijolītēm.

"Gvenda," viņš atkal iesāka," manu sirdi nospiež kaut kas, ko es jau sen gribēju jums teikt, bet nevarēju atrast īstos vārdus. Es zinu, ka jūs neesat precējusies, un zinu arī to, ka es neesmu tas vīrs, kuru jūs precētu."

Nē, tā nevarēja. Viņš sāka no jauna.

"Gvenda, jau visu dienu es gribēju tev ko teikt, un… es ļoti nožēloju, bet man vajadzēja izdzert divus kokteiļus, lai piedotu sev drosmi… tātad es nedrīkstu tevi skūpstīt!"

Laiks vilkās bezgalīgi lēni, un pēkšņi viņš sajuta nāvīgu nogurumu. Viņš piecēlās un streipuļodams iegāja savā guļamistabā, kur ar visām drēbēm atkrita gultā.

"Gvenda…" viņš murmināja, "es zinu, ka esmu nelietis… es neturēju vārdu…"

Viņš pamodās, kad kalpone ienesa rīta tēju.

Nomazgājies aukstā vannā un pārģērbies, Čārlzs izgāja dzīvojamā istabā. Gvenda jau sēdēja pie galda un bija stipri atturīga.

Nosēdies pie galda, Čārlzs vilcinādamies iesāka:

"Es neesmu turējis savu vārdu, Gvenda. Es gan jums apsolīju, ka…"

"Jūs solījāt man kaut ko pasacīt," viņa pārtrauca, ieliedama viņam kafiju. "Un nu es zinu, kas tas bija."

"Ko jūs zināt, Gvenda?" viņš nobijies iesaucās.

"To, ka jūs briesmīgi krācat!" viņa vēsi atbildēja.

Iestājās ledains klusums.

"Rīt es braucu atpakaļ uz Londonu," jaunā meitene beidzot sacīja.

Čārlzs nervozi grozījās savā krēslā no vienas puses uz otru.

"Jūs neturējāt vārdu," Gvenda turpināja. "Jūs apsolījāties… nekad vairs… bārā…" Asaras viņai nelāva pabeigt teikumu.

"Vai tad jūs mani tur redzējāt?" viņš nedroši jautāja.

Viņa apstiprinoši pamāja ar galvu.

"Bet… kādēļ jūs mani neatturējāt no tā?" viņš stomījās.

Gvenda uzmeta tam iznīcinošu skatienu.

"Vai tad es varēju zināt, ka jūs jau pēc divām kokteiļa glāzītēm aizmigsiet?" viņa nicinoši teica.

Cilvēks no Tulūzas

Džona Flovera soda laiks Tulūzas cietumā jau tuvojās beigām, un cietuma direktors tam atļāva lasīt arī laikrakstus, par ko banku aplaupītājs bija loti priecīgs.

Divas dienas vēlāk viņu sevišķi ieinteresēja viens no Londonas laikrakstiem.

"Kenberiju nams, kurš kādreiz tika uzskatīts par vienu no lepnākajiem lauku īpašumiem Anglijā, nupat pārgājis lorda Pelburgā rokās. Šā lorda romantiskais dzīvesgājums…"

Tālāk ziņojumā bija sīki atstāstīta marķīza Pelburgā, kādreizējā apdrošināšanas aģentūras ierēdņa Čārlza Bena, biogrāfija.

Izlasījis ziņojumu līdz galam, Džons Flovers ilgi sēdēja, domās iegrimis, un viņa smadzenēs pamazām nobrieda plāns, kas tam nākotnē solīja lieliskas izredzes.

Marķīza Pelburgā jaunais īpašums tiešām bija jauks un patīkams stūrītis. Vecais, sava greznuma un lieluma dēl kādreiz visā Anglijā pazīstamais kungu nams nu jau sen bija nodedzis, un tā vietā pacēlās jauns, daudz mazāks, kurš tomēr bija par lielu, lai sauktos par villu. Apkārtējās zemnieku mājas gan bija palikušas tās pašas kas senāk, tikai tagad tām bija ielikti stikla logi un iemūrēti skursteni, kuru agrāk nebija. Ari zaļās pļavas un burbuļojošais strautiņš bija tie paši agrākie, vienīgi parks un dārzs bija sākuši aizaugt nezālēm un krūmiem.

Gvenda bija izlasījusi avīzē ziņojumu par šā īpašuma pārdošanu, un jau pirmajā svētdienā aizbrauca to aplūkot. Nams un apkārtne meiteni tā sajūsmināja, ka viņa tūliņ nolēma, ka Čārlzam tas jāpērk. Arī pārdošanas cena izrādījās smieklīgi zema.

Tā Čārlzs, pirms vēl paguva atjēgties, bija pārnācis no Londonas šaurā dzīvoklīša uz dzīvi savā lauku namā.

Viņš tur jutās dziļi nelaimīgs. Pat tas apstāklis, ka Pšibsas kundze bija atbraukusi līdzi, lai nokārtotu nama saimniecību, nespēja izkliedēt viņa skumjas un ilgas pēc Daužesa ielas dzīvoklīša, kur viņš bija atstājis visdārgāko pasaulē. Nekas viņam nespēja aizvietot šo zaudējumu.

Vienīgais gaišais saulesstars vientulīgajā lauku dzīvē bija Gvendas atbraukšana. Viņa tagad, kad luga beidzot bija noņemta no repertuāra, solījās divas nedēļas pavadīt Čārlza namā.

"Bet tikai četrpadsmit dienas, Čārlz. Ilgāk es nevaru un negribu būt jums par nastu."

"Cik tas būs briesmīgi, kad jūs atkal aizbrauksiet, Gvenda!" Viņš skumji nopūtās. "Bez jums esmu kā bez galvas. Nupat atkal saņēmu mana nelaika tēvoča pilnvarotā vēstuli, kurā tas lūdz piesūtīt līgumu, ko tēvocis noslēdzis ar savu rentnieku, kurš tagad apstrādā gabalu no Pelburgas zemes."

"Vai tad jums ir jūsu tēvoča dokumenti, Čārlz?" viņa izbrīnā jautāja.

"Jā, pilna kaste," viņš sacīja. Pēkšņi Čārlzam iekrita prātā kāda doma, kas lika viņa skatienam iemirdzēties cerībā. "Kā būtu, Gvenda, ja jūs palīdzētu man sakārtot visus šos papīrus? Viens es nekad netikšu ar tiem galā, un advokāts jau otro reizi pieprasa šo līgumu."

"Tad jau nekas cits neatliks kā palīdzēt jums," Gvenda pasmīnēja. "Četrpadsmit dienās mēs tiksim ar šo darbu galā, bet tad…"

Čārlzs atvieglots nopūtās.

"Mums nav kur steigties, Gvenda," viņš sacīja. "Papīrus sāksim kārtot tikai no svētdienas."

"Nē, sāksim jau šodien pat!" Gvenda atbildēja.

Čārlzs tomēr beidzot panāca to, ka šī diena tika veltīta viņa jaunā īpašuma aplūkošanai. Tomēr tālāk par strautiņu viņi netika. Čārlzs atcerējās, ka mājās viņam ir gluži jauna makšķere, un aizskrēja tai pakal. Divas stundas pagāja, kamēr tie pa abiem saveda makšķeri lietošanas kārtībā. Beidzot, jau vēlā pēcpusdienā, Čārlzam palaimējās noķert prāvu foreli. Šis notikums ievērojami pacēla jaunā īpašuma vērtību viņa acīs.

"Palieciet vēl brīdi, Gvenda!" viņš lūdza, kad meitene piecēlās uz iešanu.

"Ir jau vēls, Čārlz," viņa iebilda, "un mēs vēl neesam dzēruši pēcpusdienas tēju."

"Jā, es zinu, bet vēl brītiņu, Gvenda. Jūs zināt, ka jau Montekarlo es gribēju jums teikt…"

"Labāk jau nesakiet, Čārlz!" viņa mierīgi piebilda.

Gvenda stāvēja līdzās, un viņas roka gandrīz neapzināti glāstīja tā matus.

"Bet, Gvenda…"

"Es zinu, ko jūs toreiz gribējāt man teikt, Čārlz, un esmu darījusi visu iespējamo, lai aiztaupītu jums šo izskaidrošanos. Jūs vēl esat tik jauns, Čārlz, un jūs gaida spoža nākotne. Jums jāprec dāma no jūsu aprindām."

Čārlzs gribēja ko iebilst, bet Gvenda turpināja tajā pašā tonī:

"Es zinu, tas izklausās cietsirdīgi un nekrietni, bet vēlāk jūs pats redzēsiet, ka man ir taisnība. Ja jūs mani apprecat — ko pasaule teiks par mani? Teiks, ka esmu jūs nomakšķerējusi tāpat kā jūs šo foreli un apprecinājusi ar sevi. Man gan vienalga, ko ļaudis runā par mani. Jūs visi uzlūkos par vāju, vieglprātīgu cilvēku, kas ļāvis sevi ievilināt pirmās piedzīvojušās aktrises tīklos."

Viņa pakratīja galvu, izvairīdamās to uzlūkot.

"Nē, Čārlz, sapnis nu ir izsapņots. Un pat tad, ja es varētu mīlēt jūs vēl vairāk, nekā mīlu — lai gan neticu, vai tas maz iespējams, — pat tad es nevarētu pieņemt jūsu priekšlikumu."

"Bet jūs taču bijāt tā, kura mani padarīja par to, kas tagad esmu," viņš dzīvi iebilda.

"Lai tā arī būtu," Gvenda sacīja. "Tādā gadījumā uzlūkojiet mani par savu impresāriju."

Čārlzs noliecās pār makšķeri un sāka to saritināt ar tādu mieru, it kā nekas nebūtu noticis. Beidzot viņš sacīja: "Labi, Gvenda!"

Miers, ar kādu tas uzņēma šo noraidījumu, Gvendai sāpīgi iedūra sirdī.

Visu ceļu līdz mājām viņi gāja klusēdami. Tūliņ pēc vakariņām Gvenda aizgāja savā istabā.

Gvendai šī nakts bija skumjākā visā viņas mūžā: viņa bija noraidījusi to, kas viņai bija dārgāks par dzīvību, un tas viņai sagādāja gandrīz neciešamas sāpes.

Otrā rītā Čārlzs norūpējies vēroja tumšās ēnas ap Gvendas acīm, un apziņa, ka viņa cieš, darīja jaunekli dziļi nelaimīgu.

"Man šķiet, ka mēs jau šorīt varētu ķerties pie tēvoča dokumentu kārtošanas," viņš ieminējās.

"Labi. Bet es gan tikai šodien varēšu jums palīdzēt, jo rīt braukšu atpakaļ uz Londonu."

"Jau rīt?" viņš nobijies iesaucās, bet tūliņ piebilda: "Labi, Gvenda."

Tikai tagad viņš saprata, cik loti Gvenda viņa dēl cieš, un viņam kļuva kauns par savu egoismu, kas lika skumt vienīgi par paša zaudējumu. Kad viņi palika mazajā bibliotēkas istabā, viņš saudzīgi sacīja:

"Ja jūs gribat braukt jau šodien, es nemēģināšu jūs aizkavēt, mīlā Gvenda."

"Pateicos, Čārlz," viņa klusu sacīja, un acīs viņai pamirdzēja asaras.

"Tikai vēl uz vienu jautājumu es gribētu dzirdēt jūsu atbildi, Gvenda. Ja man nebūtu šī nejēdzīgā titula un mēs atkal dzīvotu Bruklejā — vai ari tad jūs teiktu to pašu?"

Viņa neatbildēja, tikai tikko manāmi pakratīja galvu.

"Un nu ķersimies pie darba," Čārlzs sacīja. "Nabaga tēvocis! Cik daudz rūpju viņš mums sagādājis!"

Kastē pa lielākai daļai atradās valdībai iesniegto vēstuļu un apliecību noraksti.

"Ar jums vēlas runāt kāds Flovera kungs," Pšibsas kundze sacīja, ienākdama bibliotēkas istabā un sniegdama Čārlzam vizītkarti.

"Flovera kungs? Vai atkal kāds reportieris?" Čārlzs nelaipni jautāja.

Čārlzs uzmeta skatienu vizītkartei, bet arī tā neizkliedēja viņa neziņu, jo uz tās nebija ne Džona Flovera nodarbošanās, ne adreses.

"Labi, Pšibsas kundze, vediet viņu šurp! Jums taču nekas nav pretim, Gvenda?"

Viņa piekrizdama pamāja ar galvu.

Istabā ienāca eleganti ģērbies, inteliģenta izskata kungs. Godbijīgi palocījies pret Gvendu, viņš smaidīdams tuvojās Čārlzam.

"Lords Pelburgs?"

"Jā, tas esmu es," Čārlzs atbildēja. "Sēdieties!"

"Burvīgs stūrītis!" Flovers sajūsmā iesaucās. "Visjaukākais skats, kādu es jebkad esmu redzējis!"

"Var jau būt," Čārlzs piezīmēja.

Flovers uzmeta Gvendai, kuru tas acīmredzot bija noturējis par lorda sekretāri, nepārprotamu skatienu.

"Man jums kas sakāms, milord," viņš teica.

Gvenda gribēja piecelties, bet Čārlzs tai pamāja palikt.

"Ceru, ka tas nebūs nekas tāds, ko nevarētu teikt dāmas klātbūtnē," viņš piezīmēja. "Tātad, lūdzu."

"Tā ir gluži personiska un jums ārkārtīgi svarīga lieta, milord," Flovers ar uzsvaru piebilda.

"Jo labāk," Čārlzs nepiekāpās. "Man nav tādu noslēpumu, ko Gvendas jaunkundze nedrīkstētu dzirdēt."

Nolicis platmali uz grīdas un novilcis cimdus, Flovers iesāka:

"Esmu cilvēks, kurš ne vienmēr saskaņo savus darbus ar likuma noteikumiem…"

"Dieva dēļ!" Čārlzs iesaucās.

"Es to neslēpju, milord," Flovers turpināja, "jo esmu pārliecināts, ka pēc mūsu sarunas jūs ievāksiet par mani tuvākas ziņas. Vispirms man jums jāsaka, ka tikai pirms astoņām dienām iznācu no Tulūzas cietuma, kur nosēdēju trīs gadus. Šinī gadījumā es biju kritis par upuri viltus zvērestam, jo tieši tad, kad tika izdarīta ielaušanās zādzība Marseļas kredītbankā, par kuru mani notiesāja, es patiesībā aplaupīju kādu apdrošināšanas biedrību Bordo.

Pirms divpadsmit gadiem, lord Pelburg," viņš turpināja nopietnā balsī, "es Amerikā strādāju kopā ar kādu cilvēku, kurš pašlaik sēž vienā no Savienoto Valstu cietumiem. Šo cilvēku sauc Džozefs Bens, un tas ir mirušā doktora Džozefa Bena, marķīza Pelburgā, dēls."

Čārlzs platām acīm lūkojās apmeklētājā.

"Bet mans tēvocis taču bija vecpuisis!" viņš iebilda.

Flovers noliedzoši pamāja.

"Izlasiet šo!" viņš sacīja, izņemdams no kabatas un sniegdams Čārlzam kādu aploksni.

Čārlzs izņēma no tās divas iegarenas papīra loksnītes.

Viena no tām bija Liverpūles universitātes medicīniskās fakultātes studenta Džozefa Bena un Agneses Hartvigas laulības apliecība. Čārlzs atcerējās, ka viņa tēvocis tiešām apmeklējis Liverpūles universitāti. Otrs dokuments bija Džozefa Pelburgā Bena dzimšanas apliecība.

"Tēvocis man nekad nav stāstījis par savu laulības dzīvi," Čārlzs mierīgi piezīmēja.

Flovers pasmaidīja.

"Tas ir loti ticams," viņš teica, "jo viņa sieva septiņus gadus vēlāk nomira kādā nelabojamu alkoholiķu patversmē. Viņas bērnu, kā Džo pats man bieži stāstīja, pieņēma audzināt mātes tuvinieki, kuri jau no mazotnes iepotēja viņā naidu pret savu tēvu. Džo bija mans kolēģis noziegumos. Anglijā viņš trīs reizes sēdēja cietumā un būtu nodzīvojis tur visu mūžu, ja nebūtu laimējies aizbēgt uz Ameriku, kur es ar viņu iepazinos."

"Un kur viņš ir tagad?" Gvenda jautāja. Sirds viņai draudēja izlēkt no krūtīm.

"Singsingā," Flovers atbildēja.

Čārlzs brīdi stāvēja, nogrimis dzijās domās, un, kad viņš beidzot sāka runāt, Flovers pavisam nepareizi iztulkoja viņa smaidu.

"Tātad jūsu draugs tiešām ir marķīzs," viņš teica.

"Protams, Bena kungs," Flovers draudzīgi piekrita, tad turpināja: "Bet nu man jālūdz īsa saruna ar jums vienatnē."

Čārlzs piekrizdams pamāja, un Gvenda izgāja no istabas. Kad durvis aiz viņas bija aizvērušās, Flovers no jauna iesāka:

"Esmu veikalnieks, lord Pelburg, un tādēļ runāšu īsi un skaidri. Neviens, atskaitot mani un manu nabaga draugu Džozefu Benu, nezina jūsu noslēpumu."

"Manu noslēpumu?" Čārlzs atkārtoja, izbrīnā viņu uzlūkodams.

"Nu, tad sauksim to par manu noslēpumu," Flovers piekrita. "Sakiet — cik augstu jūs vērtējat šo lietu?"

"Kādu lietu?" Čārlzs nesaprata.

"Nu, teiksim, ja es pavisam aizbraucu uz ārzemēm, piemēram, uz Austrāliju. Vai desmit tūkstoši jums šķiet par daudz?"

"Jūs gribat teikt, ka man jāmaksā jums desmit tūkstoši mārciņu?"

"Gluži pareizi," Flovers smaidīdams piekrita.

"Par ko tad?" Čārlzs izbrīnā jautāja.

"Man šķiet, ka es jau diezgan skaidri izteicos: es varu kaut vai šodien pierādīt, kas ir īstais marķīzs Pelburgs."

"Lūdzu!" Čārlzs smaidīdams sacīja. "Tiešām nezinu, kas man varētu būt patīkamāks par to."

Floveram pietrūka vārdu.

"Velciet tikai savu marķīzu Pelburgu dienas gaismā, Flovera kungs," Čārlzs turpināja. "Ja jūs to izdarīsiet, es došu jums prasītos desmit tūkstošus."

"Tātad jūs gribat pazaudēt savu titulu?!"

"Jā, to es gribu!" Čārlzs nopietni atbildēja.

"Līdz ar šo debešķīgo īpašumu?"

Čārlzs pasmaidīja.

"Tas pieder Čārlzam Benam, mans draugs," viņš paskaidroja. "Nē, es gribu tikt vaļā tikai no titula, un esmu jums loti pateicīgs par jūsu apmeklējumu. Man žēl, ka nevaru jūs aicināt palikt uz pusdienām, bet…" viņš brīdi vilcinājās, "jūs taču sapratīsiet, ka es nevaru sēdināt dāmu pie viena galda ar kungu, kas nupat iznācis no cietuma, vai nav tiesa? Bet ciemā ir laba viesnīca un turpat līdzās arī telegrāfa kantoris."

Viņš domīgi uzlūkoja izbrīnā sastingušo Floveru un tad turpināja:

"Nezinu, vai Singsingas iedzīvotājiem atļauts saņemt telegrammas. Vai es varētu telegrafēt jūsu draugam, lai viņš pēc iespējas drīz steidzas šurp saņemt savu titulu?"

Flovers beidzot atguva valodu.

"Džo nekā vēl nezina," viņš sacīja.

Čārlzs bridi pārdomāja.

"Vai jūs nevarētu manā vārdā telegrafēt viņam un rīt atnest man atbildi?" viņš lūdza.

Džona Flovera dzīve bija bagāta raibiem piedzīvojumiem, bet kaut ko tamlīdzīgu viņš nekad vēl nebija pieredzējis! Kā sapnī viņš atstāja namu, par kura krāšņumu bija tik loti sajūsminājies. Čārlzs izskrēja salonā, kur Gvenda stāvēja pie loga ar kādu grāmatu rokā. Pirms meitene paguva atjēgties, viņa jau atradās Čārlza apskāvienos.

"Vai tas tiešām nav brīnums, Gvenda?! Jā, tas ir brīnums! Cik debešķīgi!"

"Bet, Čārlz," viņa iesaucās, "jūs taču neļausiet kaut kādam cietumniekam piesavināties jūsu titulu?"

"Protams, ka es to darīšu!" Čārlzs atbildēja. "Vai tad jūs nesaprotat, Gvenda, ka tas nepārvaramais šķērslis, par kuru jūs vakar runājāt, nu pats noveļas mums no ceļa?"

Viņš satvēra un noskūpstīja Gvendas roku.

"Jums jācīnās par savu titulu, Čārlz!" Gvenda sacīja. "Esmu pārliecināta, ka tur ir kāds pārpratums. Vai viņš prasīja jums naudu?"

"Jā, viņš solīja turēt muti, ja es došot tam desmit tūkstošus mārciņu. Viņš, nabags, domāja ar to sagādāt man prieku!"

"Bet varbūt tomēr, Čārlz," viņa ātri teica. "Varbūt viņš saprata, ka man ir loti svarīgi kļūt par markīzi Pelburgu!"

"Vai jūs to sakāt nopietni, Gvenda?" viņš pārsteigts jautāja.

"Protams, Čārlz. Un, ja jūs atteiksieties no cīņas par savām tiesībām uz marķīza titulu, tad es to darīšu."

Viņa pēkšņi izrāvās tam no rokām un izskrēja no istabas. Čārlzs sākumā domāja, ka viņa iegājusi savā istabā, bet, kad iegāja bibliotēkā, atrada Gvendu sēžam tanī pašā vietā, kur viņa bija sēdējusi, Floveram ienākot. Uz galda meitenei priekšā bija vesela kaudze papīru, un viņa tos veikli kārtoja.

"Palīdziet man, Čārlz!" viņa sacīja. "Ja Flovera uzrādītie dokumenti bijuši īsti, tad jūsu tēvocim vajadzēja uzglabāt to oriģinālus."

Tikai ap pusnakti Gvenda atrada kastē kādu aploksni un tajā— divus nodzeltējušus dokumentus.

Izlasījusi vienu no tiem, viņa nespēcīgi nokāra rokas.

"Viņš teicis patiesību, Čārlz, — šeit ir dokumentu oriģināli!" viņa sagrauztā balsī teica.

"Urā!" Čārlzs gavilēja.

"Nē, taču, mulka zēn, — es varētu vai raudāt!"

Bez abiem dokumentiem aploksnē vēl atradās doktora Bena vēstule dēlam un kāda garām skaitļu rindām aprakstīta papīra lapiņa. Lapas augšpusē bija uzrakstīts: "Maksājumi Dž. Benam". Tikai tagad Čārlzs saprata, kādēļ viņa tēvocis bija nomiris nabadzībā: visā viņa kādreizējā bagātība bija aizgājusi maksājumos no ceļa noklīdušajam dēlam.' Pie šā saraksta ar kniepadatu bija piesprausts kāds avīzes izgriezums, ko Gvenda ātri izlasīja un atkal salocīja.

"Kas tur ir, Gvenda?" Čārlzs jautāja.

Viņa neatbildēja un, paņēmusi no galda aploksni, ielika avīzes izgriezumu tajā, tad mierīgi jautāja:

"Kad Flovers solījās atkal atnākt?"

"Rīt no rīta," Čārlzs atbildēja. "Kas tas par avīzes izgriezumu, Gvenda?"

"To jūs dabūsiet zināt rīt," vina teica.

Līdz otram rītam Flovers jau bija ticis skaidrībā ar visu. Viņš bija labs cilvēku pazinējs un tūliņ noprata, ka nepieciešams dabūt savā pusē Gvendu, lai nodomātais plāns izdotos.

Kad Flovers otrā rītā ieradās Čārlza bibliotēkas istabā un ieraudzīja tur arī Gvendu, viņš vairs nemēģināja panākt sarunu ar Čārlzu vienatnē.

"Esmu pārdomājis jūsu priekšlikumu, Flovera kungs," Čārlzs sacīja.

"Loti priecājos, milord," Flovers atviegloti uzelpoja, tad pievērsās Gvendai: "Ceru, ka lords Pelburgs jums paskaidrojis mana priekšlikuma saturu?"

Gvenda pamāja ar galvu:

"Jā, un arī savu priekšlikumu, lai jūs parūpētos par Džozefa Bena atgādāšanu šurp. Es pilnīgi pievienojos viņa priekšlikumam, jo desmit tūkstoši mārciņu ir gluži smieklīga atlīdzība par šādu nedzirdētu brīnumdarbu."

"Kā jūs to domājat?"

"Redziet, Flovera kungs," Gvenda laipni paskaidroja, "tas apstāklis, ka nabaga Džozefs Bens par kāda baņķiera noslepkavošanu ticis Vermontā, Virdžīnijā, pakārts, izjauc jūsu rēķinus. Kā redzat, šeit ir laikraksta izgriezums ar sīku prāvas aprakstu. Baņķieris ticis nošauts savā namā, kad tas iztraucējis divus iebrucējus. Bens tika noķerts, bet otrs, kuram palaimējās aizbēgt, vēl tiek meklēts."

Flovers galanti palocījās: "Es redzu, ka tikai velti kavēju šeit laiku. Sveiki, milord!" Viņš laipni pamāja Čārlzam, kurš sēdēja kā pārakmeņojies. "Lielisks nams, un cik debešķīga apkārtne!"

Durvīs viņš vēlreiz pavērsās atpakaļ:

"Laikam gan nebūtu nozīmes lūgt jūs atlīdzināt manus ceļa izdevumus?"

Čārlzs varēja tikai mēmi viņu uzlūkot.

Divas stundas vēlāk, kad Džons Flovers jau bija atstājis ciemu, bet Čārlzs pusdienoja, kāds neliela auguma amerikānis lika sevi steidzami pieteikt lordam Pelburgam.

"Loti nožēloju, ka esmu spiests jūs apgrūtināt," svešais sacīja, slaucīdams sviedrus. "Man tika sacīts, ka šorīt jūsu namā ienācis kāds kungs, kurš… nu, viņa vārdam nav nozīmes… kāds amerikānis."

"Jūs gan laikam domājat Flovera kungu?" Čārlzs jautāja.

"A, viņš pat nosaucis savu īsto vārdu?" svešais pasmaidīja. "Vai varu viņu satikt?"

"Viņš aizgāja jau pirms laba laiciņa."

"Vai nezināt, uz kurieni?"

"Ja nemaldos, viņš dzīvo viesnīcā "Sarkanā lauva"."

"Jā, bet tur viņa vairs nav," svešais paskaidroja. "Viņš paņēmis savas lietas un teicis, ka pārnāk dzīvot pie jums. Šī ir jau otrā reize, kad viņš izsprūk man no nagiem, bet trešo reizi vairs neizspruks!"

"Vai viņš jums ir draugs?" Čārlzs jautāja.

Ari Gvenda bija ienākusi ēdamistabā un ar interesi sekoja sarunai.

"Draugs!" svešinieks smiedamies iesaucās. "Nē, milord! Mans vārds ir Sulivans. Mani sūtīja šurp Verinontas policija ar noziedznieka izdošanas pavēli. Kad nonācu Tulūzas cietumā, viņš pirms stundas bija no turienes izlaists. Viņš tiek meklēts par kādu pirms divpadsmit gadiem izdarītu slepkavību. Viens no slepkavām krita mūsu nagos, bet otrs aizbēga, un nu jau divpadsmit gadus mēs viņu meklējam. Nu, bet gan jau reiz dabūsim viņu rokā. Viņš taču nav jūsu draugs, milord?"

Čārlzs pakratīja galvu.

"Mans gan ne, bet mana brālēna," viņš atbildēja.

Uzvara par vidēja svara meistaru

"Tā meitene izskatās gluži kā karaliene!" Džons Flovers domāja, sēdēdams vilcienā, kas to veda uz Londonu.

Viņš nejuta pret Gvendu ne ēnas no tā naida, kādu tas bija jutis Marselā pret Anitu Piro, kura bija uzstājusies tiesā un liecinājusi pret viņu. Vēlāk viņš bija to uzmeklējis, lai atgādinātu šo pārkāpumu.

Astoņas dienas Flovers bez rūpēm nodzīvoja kādā Blcmsbcrgas viesnīcā, bet tad no draugiem dabūja zināt, ka policija viņu meklē. Viņš bija pārliecināts, ka lords Pelburgs nav ziņojis policijai, tomēr nolēma bez kavēšanās atstāt Angliju un meklēt patvērumu Šveicē.

Flovers sēdēja ātrvilciena pirmās klases kupejā un gaidīja vilciena atiešanu, kad pēkšņi atvērās kupejas durvis un tajās parādījās kāds kungs, kuru Flovers uzreiz pazina.

"Kā būtu, Džon, ja jūs nāktu man kādu gabaliņu līdzi?"

Aiz amerikāņu detektīva stāvēja divi Londonas policisti.

"Labprāt," Flovers atbildēja, pieceldamies no sola un paņemdams no tīkliņa savu rokassomu. "Jums laikam bijusi saruna ar mazo, skaisto Gvendu?"

Kad detektīvs gribēja ienākt kupejā, lai uzliktu Floveram rokudzelžus, viņš pēkšņi dabūja tik stipru sitienu sejā ar ceļasomu, ka atmuguriski nokrita uz perona. Nākamajā acumirklī Flovers atrāva kupejas otras durvis, kā bulta pārskrēja pāri sliedēm un, izlīdis zem kāda vilciena, nokļuva preču stacijā. Tas viss norisinājās tik ātri un negaidīti, ka vajātāji pazaudēja noziedznieka pēdas.

Iznācis uz ielas, viņš vēl paguva ielēkt elektriskā dzelzceļa vagonā, kas devās uz Kingskrosas staciju. Flovers to sasniedza pēdējā acumirklī, lai pagūtu nopirkt pirmās klases biļeti un ielēkt uz ziemeļiem ejošā vilcienā, kas jau sāka kustēties.

Šī meitene, kura izskatījās kā karaliene, tātad bija viņu nodevusi policijai! Džons Flovers pasmaidīja. Tā nebija pirmā reize, kad sievietes viņu nodeva, lai vēlāk pašas to rūgti nožēlotu. Gan jau viņš parūpēsies, lai arī Gvenda nebūtu izņēmums!

Pirmā piestātne bija Grensama, kur stacijā bija neparasti daudz policistu. Flovers izkāpa ārā no vagona otrā pusē.

"Tiešām, angļu policija tiek netaisni aprunāta," Flovers pasmaidīja, soļodams pa lielceļu prom no pilsētas.

Diena, kurā Gvenda bija solījusi aizbraukt, ātri tuvojās. Čārlzs staigāja apkārt, drūmi klusēdams. Gvenda labi saprata viņa ciešanas un mocījās sirdsapziņas pārmetumos.

"Kur ir Čārlzs?" viņa jautāja Pšibsas kundzei.

"Viņš makšķerē."

Gvenda paņēma lietusmēteli un izgāja. Čārlzu viņa atrada sēžam ar makšķeri rokā tā iemīļotajā vietā strauta malā. Gvendu pamanījis, viņš sniedza pretī roku, lai palīdzētu uzkāpt diezgan stāvajā krastā.

"Vai jūs makšķerējat, Čārlz?"

"Jā, Gvenda."

Ilgi viņi sēdēja klusēdami.

"Kas noticis, Čārlz?" Gvenda beidzot jautāja.

"Nekas," viņš atbildēja, nepagriezdams galvu.

"Vai jūs dusmojaties uz mani?"

Viņš smaidīdams to uzlūkoja.

"Nē, mīlā Gvenda. Kādēļ lai es dusmotos?"

Makšķeres pludiņš pazuda zem ūdens. Čārlzs izvilka makšķeri, kuras galā locījās forele.

"Jūs esat kļuvis kaislīgs makšķernieks, Čārlz," Gvenda smaidīdama piezīmēja.

"Jā."

Viņa īsās atbildes kaitināja Gvendu.

"Vai jūs nevēlaties ar mani runāt?" viņa jautāja.

Viņš iemeta makšķeri un nolika tās kātu sev līdzās zemē.

"Kad pēdējo reizi bijām šeit, Gvenda, es runāju ar jums par precēšanos," viņš mierīgi sacīja. "Toreiz jūs negribējāt par to ne dzirdēt, tādēļ ka es esot marķīzs un ļaudis teikšot, ka jūs nākusi pie manis vienīgi titula dēl. Un tad, kad es jau domāju, ka neesmu vairs marķīzs, jūs sacījāt, ka precēšot mani vienīgi tādā gadījumā, ja es varēšu paturēt savu titulu. Nu es vairs neuzdrošinos trešo reizi uzsākt šo sarunu, jo zinu, ka arī tai nebūs panākumu."

Gvenda klusēdama sēdēja viņam līdzās.

"Agrāk jūs izturējāties tā, it kā būtu daudz vecāka par mani, Gvenda," viņš turpināja, saņemdams meitenes roku un glāstīdams to, "bet nu jūs man šķietat tik jauniņa, ka es jūtos pavisam vecs, bet tomēr vēl ne tik vecs, lai nedarītu to, ko vēlos."

"Un tas būtu?" viņa čukstēja.

Čārlzs apskāva Gvendu, un viņa piekļāva galvu pie jaunekļa pleca.

"Un tas būtu… tikmēr turēt tevi tā savās rokās, kamēr tu kļūsti prātīgāka."

"Vai tad tagad mēs esam prātīgi, Čārlz?" viņa čukstēja.

Makšķere noslīdēja no krasta un iekrita strautiņā.

"Tu to pazaudēsi!" Gvenda čukstēja, tuvinādama seju viņa sejai.

"Tad jau labāk nopērku jaunu makšķeri nekā zaudēju šo mirkli!" Čārlzs atbildēja.

Redzot Gvendu un Čārlzu roku rokā nākam mājup, Pšibsas kundze vēl neko neiedomājās. Bet, kad viņa vakara nokrēslā iegāja bibliotēkas istabā un kāda aizsmakusi balss no loga iedobuma teica: "Neieslēdziet gaismu, Pšibsas kundze, man sāp acis!" — viņa zināja, ka viņas sirds karstākā vēlēšanās ir piepildījusies, un klusiem soliem izgāja no istabas, pievērdama aiz sevis durvis.

Kad Pšibsas kundze otro reizi iegāja bibliotēkā, lai aicinātu jauniešus vakariņās, Čārlzs lasīja Gvendai veselu lekciju par boksa mākslu.

"Es labprāt gribētu kaut reizi redzēt tevi boksa cīņā," Gvenda čukstēja.

Un viņi sprieda gan par boksu, gan par Montekarlo, gan arī par citām lietām, līdz pulkstenis koridorā nosita pusnakti.

Viņu laimes trešajā dienā pie Čārlza ieradās kāds plecīgs, neliela auguma vīrs, kuru tas, kā pirmajā brīdī šķita, nekad vēl nebija redzējis. Šoreiz detektīvs, bez šaubām, neizskatījās tik labi kā sava iepriekšējā apmeklējuma laikā, jo viņa sejas izteiksmi stipri bojāja zili sadauzītā acs un viscaur plāksteriem nolīmētais deguns.

"Un tieši tajā brīdī, kad es jau domāju, ka nu viņš reiz man ir rokā, viņš iesvieda man sejā četrdesmit mārciņas smagu somu un aizbēga," detektīvs sarūgtināts stāstīja.

"Kas gan policijai nāk prātā, ja tā domā, ka viņš atgriezīsies uz šejieni?" Čārlzs brīnījās.

Saruna notika bibliotēkas istabā aiz slēgtām durvīm.

"Tas ir Flovera pastāvīgais paņēmiens. Viņš ieņēmis galvā, ka vai nu jūs, vai tā dāma viņu nodevusi," detektīvs paskaidroja. "Viņš ir loti bīstams puisis. Jūs droši vien būsiet dzirdējis par Džonu Floveru, milord, jo arī jūs taču interesējaties par boksu."

"Džons Flovers?" Čārlzs domīgi atkārtoja. "Nevaru atcerēties."

"Ja viņš nebūtu noklīdis uz neceļiem, tad būtu varējis sapelnīt sev bagātību kā bokseris — viņš bija labākais vidējā svara cīkstonis, kāds vien mums Amerikā jebkad bijis. Mums zināms arī tas, ka viņam arvien ir klāt revolveris. Esmu pārliecināts, ka viņš atgriezīsies šurp, jo viņš atriebjas tiem, kuri, pēc viņa domām, to nodevuši. Reiz viņš to izdarīja Amerikā, bet otro reizi Francijā. Nav lielāka nelieša par Džonu Floveru."

"Viņš man šķita tīri lādzīgs zēns," Čārlzs piezīmēja.

Detektīvs pasmaidīja un pastāstīja, kā Flovers atriebies agrākajai draudzenei Anitai Piro, kura to nodevusi policijai.

Čārlzs ar šausmām klausījās viņa stāstā.

"Tātad jūs redzat, ka man ir iemesls domāt visjaunāko," detektīvs turpināja. "Un nu sakiet, milord, — vai jūs atļausiet man astoņas naktis pārgulēt jūsu namā?"

Čārlzs brīdi vilcinājās.

"Es aprunāšos ar savu līgavu," viņš stomījās.

Gvenda neuzlūkoja šo lietu nopietni, tomēr viņai nebija iebildumu pret detektīva priekšlikumu. Sulivanam tika ierādīta istaba līdzās Čārlza guļamistabai. Viņš izrādījās patīkams sarunu biedrs un zināja daudz interesantu nostāstu no saviem un savu kolēģu piedzīvojumiem.

"Džonam bija kāds draugs, vārdā Bens," detektīvs stāstīja trešās dienas vakarā, kad visa ģimene sēdēja pie vakariņu galda, "pavisam paklīdis cilvēks, bet ar labu izglītību. Viņa tēvs bija ārsts un dzīvoja uz laukiem. Vienu vai divas reizes viņš bija sēdējis cietumā Ņujorkā par kādiem sīkākiem noziegumiem. Vēlāk viņš aizbrauca uz Virdžīniju, kur iepazinās ar šo Floveru."

Pēc vakariņām Čārlzs paņēma Gvendu zem rokas un ieveda viņu bibliotēkas istabā.

"Tagad es nebrīnos, ka nabaga tēvocis reizēm bija īgns un ļauns," viņš sacīja, tad smaidīdams piebilda, pievilkdams meiteni sev tuvāk: "Tu ieprecies dīvainā ģimenē, Gvenda."

Pēkšņi viņam iekrita prātā viņas pusbrālis, un, redzot Gvendu pasmaidām, viņš saprata, ka arī viņa līgava to atceras.

Tovakar Čārlzs aizgāja gulēt vēlāk nekā parasti. Sulivana biedinājums to neuztrauca, jo viņš vēl nepazina Džonu Floveru. Iekritis gultā, viņš tūliņ aizmiga, bet pirmajā rīta krēslā pēkšņi pamodās.

Namā valdīja dziļš klusums. Arī Sulivana istabā viss bija klusu. Kaut kas tomēr bija noticis, jo viņš nekad nemēdza bez iemesla pamosties nakts vidū.

Čārlzs izkāpa no gultas un uzmanīgi pavēra durvis. Koridorā valdīja pilnīga tumsa un klusums. Viņš uz pirkstu galiem piezagās pie Gvendas istabas durvīm un sāka klausīties.

Čārlzs jau gribēja atgriezties savā istabā, kad pēkšņi izdzirda aiz durvīm klusu čukstēšanu.

Viņš uzmanīgi nospieda durvju rokturi — tās bija aizslēgtas. Čārlzs zināja, ka Gvendas vannasistaba nav aizslēgta. Viņš klusi iegāja mazajā telpā un uzmanīgi pavēra viņas guļamistabas durvis.

Istabu apgaismoja tikai vāja rīta krēsla, bet Čārlzam pietika šī apgaismojuma, lai saskatītu kādu vīrieti, kas stāvēja līdzās Gvendas gultai. Svešais bija noliecies pār gultu un uzgriezis Čārlzam muguru; vienu roku tas bija uzlicis Gvendas mutei. Pie pašām durvīm atradās elektrības slēdzis. Čārlzs pagrieza to, un istaba pieplūda ar spilgtu gaismu.

Svešais ātri apgriezās, un Čārlzs ieraudzīja savā priekšā Džona Flovera smaidošo seju.

"Tātad jūs tomēr esat sadzirdējis?" tas laipni jautāja.

Čārlzs lēni tuvojās iebrucējam, lai gan tam rokā bija revolveris.

"Nekustieties!" Flovers viņam uzsauca.

Čārlzs uzmeta ātru skatienu Gvendai. Viņa gulēja nekustīgi, krekla apkakle bija atrauta, un pār plecu stiepās sarkana svītra.

Ar vienu lēcienu Čārlzs bija līdzās iebrucējam un satvēra tā labo roku, kura turēja revolveri. Tanī pašā acumirklī viņš ar kreiso roku deva pretiniekam tik stipru triecienu krūtīs, ka jebkurš cits Džona vietā būtu pakritis. Flovers tikai sagrīļojās, bet arī šā acumirkļa Čārlzam pietika, lai izrautu revolveri un izsviestu ārā pa logu. Viņš zināja, ka būs jācīnās, jo arī Džons bija vidējā svara bokseris.

Zibenīgais sitiens, kas bija tēmēts Čārlza sejā, netrāpīja mērķī. Bet arī Čārlza veiklais atbildes sitiens palika bez sekmēm.

Gvenda bija piecēlusies gultā sēdus un šausmu pilnām acīm sekoja šai cīņai uz dzīvību un nāvi.

"Rokas augšā, Flover!" pēkšņi atskanēja Sulivana balss. Detektīvs stāvēja vannasistabas durvīs, turēdams revolveri šaušanas gatavībā.

"Atstājiet viņu man!" Čārlzs iesaucās, nepārtraukdams cīņu. Viņa lūpas asiņoja un zilums sejā rādīja, kur bija ķērusi Flovera smagā dūre.

"Galu galā būs labāk, ja es padošos," Flovers beidzot teica. Acs tam bija uztūkuši un visa seja vienos zilumos. "Ja es būtu zinājis mazliet agrāk to, ko zinu tagad, es būtu apstrādājis vispirms jūs, jaunais cilvēk… ar veseri."

Čārlzs piegāja pie galdiņa līdzās Gvendas gultai un neuzkrītoši paņēma no tā kādu zaļganu pudelīti, ko jau ienākot tur bija pamanījis. Tad viņš pievērsās Džonam, kuram detektīvs uzlika rokudzelžus.

"Ja gribat zināt, kādēļ nenositu jūs pavisam," viņš nobālis teica, "tad vienīgi tādēļ, lai jūs tagad aizvestu uz Virdžīniju un pakārtu."

Klusēdams viņš parādīja Floveram zaļo pudelīti, un smaids nelieša lūpās pēkšņi sastinga.

Divi pusapģērbušies cilvēki nolūkojās pa bibliotēkas istabas logu, kā Sulivans aizved arestantu. Pulkstenis bija seši, un pārējie nama iedzīvotāji vēl gulēja.

"Kas ar viņu notiks?" Gvenda jautāja.

"Viņu pakārs," Čārlzs teica un piebilda: "Es labprāt gribētu būt tur klāt."

"Kā tu vari tā runāt, Čārlz!" Gvenda pārmetoši iesaucās.

Viņa naktī bija pamodusies, sajuzdama uz mutes Flovera roku, un iekliegušies. Šis kliedziens bija pamodinājis Čārlzu un arī detektīvu.

"Es pretojos un tā dabūju šīs nagu pēdas plecā. Un nu taču reiz es redzēju tevi boksa cīņā— tas bija šausmīgi!" viņa smaidīdama piebilda.

Čārlzs samulsis pasmaidīja.

"Kas bija tajā zaļajā pudelītē, kuru tu paņēmi no mana naktsgaldiņa?" viņa jautāja.

"Zāles pret zilumiem. Es paņēmu līdzi, jo domāju, ka Floveram tās var noderēt."

Pēc brīža Čārlzs izgāja parkā un, izraudzījies kādu nomaļāku vietu, izlēja pudelītes saturu zālē.

Nolūkojies, kā šķidrums kūp un zāle acumirklī sadeg, Čārlzs ar šausmām atcerējās Sulivana stāstu par Flovera drausmīgo atriebību nelaimīgajai Anitai Piro.

"Čārlzs taču tiešām ir brinišķīgs cilvēks," — Gvenda nodomāja, kad tās pašas dienas vakarā, apspriežot nākotnes plānus, viņš noteikti uzstāja, ka viņu laulībai nav jānotiek klusībā, kā to no vina varētu sagaidīt.

Nē, viņš gribēja, lai ceremonija notiek Vestminsterā Mārgarētas baznīcā ar visu iespējamo greznību.

"Es gribu, lai visa pasaule zina, ka tu kļūsti par marķīzi Pelburgu," viņš sacīja.

Un tiešām, kad viņus kādā drūmā oktobra dienā salaulāja, plašā baznīca bija pilna dažādas sabiedrības — sākot no lordkanclera un beidzot ar boksa pasniedzēju politehnikumā.

Uz laukuma baznīcas priekšā drūzmējās simtiem cilvēku, kuri gribēja redzēt jauno pāri. Šajā pūlī bija arī kāda jauna meitene, kura reiz bija spēlējusi zināmu lomu Čārlza dzīvē. Jaunlaulātajiem aizbraucot, Millija Ferlanda klusu apraudājās.

"Viņš bija saderinājies ar mani," viņa šņukstēdama stāstīja tuvākajam kaimiņam, "bet jūs jau zināt, kādi ir šie lordi — vēl jo vairāk, ja tie nonāk tādas aktrises nagos…"

Viņas uzmanība pievērsās kādam laikrakstu fotogrāfam, kurš pašreiz novāca savu aparātu, un Millijas glītajā galviņā pēkšņi uzliesmoja ģeniāla doma.

"Atvainojiet," viņa griezās pie fotogrāfa, "es esmu tā pati jaunā dāma, kuru lords Pelburgs kādreiz angažēja."

"Angažēja?" fotogrāfs sacīja. "Tad jau viņš laikam piedāvāja jums labu darbu? Bet par ko īsti jūs atlaida?"

TAPALS JAU IZDEVUSI ŠĀDUS E. VOLLESA DARBUS:

4 Ceturtais mēris

4 Sidraba trīsstūris

4 Pie 3 ozoliem

4 Tetovētās rokas

4 Londonas tumšās acis

4 Piektais dūzis

4 Noslēpumainais testaments

4 Parādnieks

4 Bongindas karalis

4 Pirātu gūstā

4 Dvēseļu kapteinis

4 Durvis ar 7 atslēgām

4 Pazudušais miljons

4 Dimantu straume

4 Miljonāra kaimiņš

4 Melnais abats

^ Cilvēks, kas zina visu

4 Viesnīca pie Temzas

4 Trīs taisnīgi vīri

4 Zilā roka

4 Spoku nams

4 Varonīgā mantiniece

4 Savādā grāfiene

4 Baltā maska

4 Zaļais strēlnieks

4 Diseldorfas slepkava

4 Kaislību upuri

4 Jūras meitene

4 Dižciltīgais klaidonis

4 Kniepadatas noslēpums

4 Hipodroma blēži

4 Cilvēks bez vārda

^ Nodevēju vārti

4 Liktenīgā kļūda

4 Šausmu eņģelis • Dubultnieks 4 Lords Bokseris ^ Atriebējs

SAGATAVOŠANĀ:

II Džons Fleks

•:|š Cilvēks no Marokas

Grāmatas var iegadāties visas gramatnīcās, Preses apvienības kioskos un lauku pasta sakaru nodalās Tālrunis: 1-7280728

Pirmo reizi Latvija franиu rakstnieka

ЮORЮA SIMENONA RAKSTI

IZDEVNIECĪBA TAPALS

turpina Ž. Simenona Rakstu izdošanu. Pavisam iecerēts laist klajā 15 sējumus cietos vākos, augstvērtīgā poligrāfiskā noformējumā. Mākslinieks Juris Utāns.

SIMENONS AR UN BEZ MEGRE

1.  sējums

Pēteris Latvietis. Pitāru ģimene Manu draugu trīs noziegumi

2.    sčļums

Donadjē testaments

3.  sēļums

45° ēnā.

Jaunkundzes no Konkarno

4.   sēļums

Patiesība par Bebē Donžu Firnas birģermeistars

5.   sējums

Nēģeru kvartāls

Tris istabas Manhatanā

6.   sēļums

Feršo vecākais

Sagatavoiana 7. sēļums

Malū dzimtas liktenis saistoрus brоюus simenona varoтu sabiedrоbв!

•/JCN IZDEVNIECĪBA

TAPALS '95

Žoržs Simenons. Raksti. 7. sēj. Malū dzimtas liktenis. Megrē un mironis. —

R.: TAPALS, 1995

Viens no romāna "Malū dzimtas liktenis" (1947) varoņiem ir Eižens Malū, neizglītota klaidoņa dēls, kas, pateicoties savai gribai un talantam, pratis pacelties no dzīves padibenēm un iekļūt augstākajā sabiedrībā. Naudas vairošanai viņš ne vienmēr izvēlējies godīgākos ceļus, taču saglabājis cieņu pret vienkāršajiem ļaudīm un dziļi sirdī slēpis mīlestību uz jaunāko dēlu Alēnu.

Augstākās aprindas, savu kapitālu palielināšanai veiksmīgi izmantojušas Eiženu Malū, noved viņu līdz bankrotam. Septiņpadsmitgadlgais Alēns kļūst par tēva pašnāvības un ilgās agonijas liecinieku un pirmo reizi dzīvē aizdomājas par to, kas īsti par cilvēku bijis viņa tēvs un sabiedrība, kurā viņi dzīvojuši.

Romāns "Megrē un mironis" (1947) attiecināms uz cikla "Megrē" otro periodu (sākot no 1938. g.), un saistoša tajā ir policijas komisāra Megrē morālā atbildība par to cilvēku likteņiem, ar kuriem viņu savedusi dzīve.

Uz policijas iecirkni nepārtraukti zvana līdz izmisumam novests cilvēks, ko vajā slepkavas. Megrē neizdodas izsekot nelaimīgā zvanītāja gaitām, un drīz vien tiek atrasts mironis, kura noslēpumu spēj atrisināt vienīgi Megrē…

TAPALS IEPAZĪSTINA AR DETEKTĪVROMĀNU RAKSTNIEKU KARTERU BRAUNU

Kārters Brauns ir pasaulē grandiozu popularitāti ieguvušā rakstnieka Alana Džefrija Jeitsa pseidonīms. Viņš ir dzimis Londonā 1923. gadā, savus 293 romānus sarakstījis 1953.—81. g., dzīvojot Austrālijā, bet viņa varoņi braši "plivinās" pa Ziemeļameriku. Viņa popularitāte pasaulē ir gluži neaptverama, pat labi pazinēji neņemas aprēķināt romānu izdevumu skaitu, nemaz nerunājot par grāmatu tirāžām. Kas īpaši aizrauj Kārtera Brauna spraigajos detektīvromānos:

— mūsdienīgas amerikāniskā dzīvesveida detaļas,

— vieglprātīgi avantūristiska galveno varoņu dzīves izjūta un rīcība,

— izklaidējošs fons ar krietna seksa un citu "nenopietnu" nodarbību piedevu,

— varoņu veiksmīgo rīcību pavada asprātības, slengs, zobgalības, nereti — pašironija,

— romāna notikumi risinās zibenīgā ātrumā, situācijas ir raksturotas lakoniski un precīzi.

Kartera Brauna romāni pastāvīgi saistījuši Holivudas uzmanību, tie bieži ekranizēti. Un to var saprast lasot — spraigais sižets, asprātīgie dialogi, eleganta nevērība pret ierastām morāles normām, lērums līķu un tikpat daudz daiju dāmu, kas bez liekas kavēšanās nododas mīlas rotaļām — pikantām un vieglprātigām. Un kāds detektīvs ir tik neatvairāms un uzvarošs seksa lauciņā, ka, šķiet, pamatdarbu viņš veic starp citu — kā rotaļādamies!

Jau ir izdota grāmata "Dāma" ar saturam atbilstošu, drastisku E. Folka vāka zīmējumu. Tajā lasāmi 2 romāni: "Dāma" un "Pelītes miljons".

Drīzumā iznāks 'Cietsirdīga Salome" un "Saniknotās amazones".

Karters Brauns sak uzvaras gājienu Latvijā!

TAPALS

Karters Brauns Dāma

Kad es atgriezos mājās, mans divāns jau bija atdzisis un Džekijas uz tā vairs nebija. Es jutu, ka neesmu tiesigs viņai to pārmest, un cerēju, ka viņa jūt to pašu ari pret mani. Likos gulēt un pamodos tikai ap deviņiem možā garastāvokli. Lavefss droši vien jau gaidīja mani pārvaldē, bet rits bija tik jauks, saule spīdēja tik spoži, ka negribējās izjaukt šo burvību. Tāpēc vispirms devos uz "Zvaigžņu" viesnīcu.

Portjē mani pazina un aizdomīgi uzlūkoja.

— Kas noticis, leitnant? — viņš drūmi jautāja.

— Parasta pārbaude, — es vienaldzīgi atteicu. — Vieglas uzvedības meiču asociācija apsūdz viesnīcas pārvaldnieku, ka viņš plēšot no meičām trīskāršu samaksu par klientu.

— Cik smieklīgi, leitnant! — portjē gurdi norūca. — Jūs meklējat kādu no viesiem?

— Kārknesu, Donu Kārknesu, — es paziņoju. Viņš ielūkojās grāmatā.

— Septiņsimt otrais numurs. Piezvanīt viņam?

— Lai viņš bailēs izlēktu pa logu? — es izlikos šokēts.

— Ja jūs neiebilstat, leitnant, — viņš vēsi sacīja, — es palūgtu jūs atiet malā. Mēs zaudējam klientus, tāpēc ka jūs te stāvat. Cilvēki jau pievērš mums uzmanību.

Viņš viegli nodrebēja.

—Turklāt šī jūsu kaklasaite!

— To apgleznojis pats Pikaso, — es paskaidroju. — Diez vai jūs tādu varētu dabūt, nesamaksājot vismaz pusotra dolāra.

Es iegāju lifta kabinē un uzbraucu septītajā stāvā. Kārknesa istaba atradās pašā gaiteņa galā. Man nācās klauvēt četras reizes, iekams durvis atvērās. Uz mani ziņkāri raudzījās virs, tērpies pidžamas biksēs un melnā zīda halātā. Viņš bija gara auguma resnītis ar pliku pauri, bērna seju un biezām, melnām uzacīm, kas nokarājās pāri pelēkām, pētošām acīm.

— Misters Kārkness? — es jautāju.

—Jā, viņš atbildēja dobjā balsi.

— Leitnants Villers no šerifa pārvaldes, — es paziņoju.

— Vēlētos uzdot jums dažus jautājumus.

lTAPALS

Kārters Brauns Pelītes miljons

Pulksten vienos naktī es atkal sēdēju apartamentos, kurus biju noirējis Rietumu piekrastē. Tie atradās jaunā kvartālā, tieši pie jūras, apmēram četras jūdzes no pilsētas un izmaksāja man četrsimt dolārus mēnesī, ieskaitot apkalpošanu un Klusā okeāna banku šalkas, kuras atgādināja troksni, kādu velni taisa ellē. Daudz ērtāk būtu gulēt metro tuneli nekā šeit. Es ielēju glāzi viskija un noliku kabatas portfeliti rakstāmgalda apakšējā atvilktnē. Tam virsū uzliku revolveri. Tad ērti atlaidos krēslā. Nu tā — es biju ne vien atgriezis savu sākotnējo kapitālu, bet arī pievienojis tam vēl desmit tūkstošus. Tādējādi paspēris soli pretī miljonam. Mani sapņi nesniedzās nekādās tālēs. Patiesību sakot, man bija tikai divas vēlēšanās. Vispirms es gribēju iegūt miljonu un tad nopirkt kādu ienesīgu kazino Virdžīnijā un atlikušo mūžu pavadīt, vērojot, kā šis iestādījums no gada gadā pavairo manu kapitālu. Dažreiz sapņos es aizklīdu mazliet tālāk un iedomājos pāris skaistu blondiņu, galvenokārt bārdāmu, kuras līdz neprātam iemīlējušās savā saimniekā. Un, protams, svētdienās nav aizņemtas. Iztēlē jau biju izveidojis vienu no šīm blondīnēm, kad izdzirdu samtaini maigas gonga skaņas. Durvju zvans pieteica kādu apmeklētāju. Es biju pārliecināts — draugi tie nav. Tik vēlā stundā draugi nemēdz nākt ciemos, turklāt šajā pilsētā vēl nebiju paguvis ne ar vienu sadraudzēties. Kad gongs atskanēja otrreiz, es piecēlos, paņēmu revolveri un devos atvērt durvis. Pusotras stundas laikā kopš tā brīža, kad redzēju viņu pēdējoreiz, Pelīte nemaz nebija pārvērtusies. Varbūt apakšlūpa bija nedaudz mitrāka, taču kopumā tā bija tā pati bīstamā un uzbudinošā tumšmate, no kuras tiku brīdināts sargāties.

TAPALS '95

Kārters Brauns. Cietsirdīgā Salome. Saniknotās amazones.

— R, TAPALS, 1995

Uz tādām krūtīm es nespēju vienaldzīgi skatīties. Šodien biju jau pietiekami izmīcīts, labāk man būtu atpūsties mājās, taču es pēkšņi sapratu, ko izjūt alpīnists, skatoties nesasniegtās virsotnēs.

—   Es zinu, kā tas iespaido tādus vīriešus kā tu, — viņa runāja maigi kā māte.

—   Bet es…

—        Klusē!… — Donna saņēma manu seju plaukstās. — Denij… — Viņa vilka manu galvu arvien ciešāk sev klāt, līdz manas acis atradās tieši pretī sniegbaltajiem apaļumiem. Man sāka trūkt elpas. Viņas smaržu smalkais aromāts uz mani iedarbojās kā bumba ar laika degli. Bumba biju es pats, tāpēc ka sapratu — sprādziens ir neizbēgams. Manas rokas slīdēja lejup, apkampa Donnas vidukli un, virzīdamās zemāk, sasniedza platos gurnus. Zīds čaukstēdams atbildēja maniem pieskārieniem. Rokas steigšus pētīja visus kuplā auguma izciļņus, līdz beidzot atdūrās pret kailu miesu tādā vietā, kur zīda auduma likās visvairāk. Donnas rokas vēl stiprāk pieklāva manu galvu, un es sajutu, kā vingrajās krūtis dzimst alkas. Viņa pacēla manu galvu, un viņas skatienā es ieraudzīju karstas liesmas. Donnas lūpas tā iezldās manējās, ka es iestenējos un zaudēju pēdējās prāta paliekas. Tam, kas mūsu starpā iesākās, vajadzēja beigties ar vulkāna izvirdumu. Gara un miesas mūžsenās cīņas iznākums bija nolemts — gars strauji atkāpās, bet brīnišķīgā un nesātlgā miesa…

IZDEVNIECĪBA

TAPALS '95

Kārters Brauns. Cietsirdīga Salome. Saniknotas amazones.

— R., TAPALS, 1995

—   A-a-a! Nu skaidrs! — iesaucās cilvēks labajā uzvalkā. — Jūs vēlaties, lai tagad dzemdētu vīrieši!

Šai replikai neviens nepievērsa uzmanību. Mis Holmsa ievilka elpu un ar vēl lielāku sparu turpināja:

—   Ziniet jel, māsas! Šajā gadsimtu tumsībā reiz bija sieviešu sabiedrība, kas pierādīja, ka nav atkarīga no vīriešu žēlastības un pati ir spējīga atrisināt visas problēmas ne mazāk izlēmīgi un droši kā viņi. Tajā sabiedrībā vīrieši nebija nekādā vērtē, neviens nebija no viņiem atkarīgs. ŠI sieviešu sabiedrība, kura noraidīja vīriešu tīkojumus pēc kundzības, ir mūsu piemērs. Šīs sievietes bija amazones!

Pūlis pie tribīnes atbalstoši iedūcās, atskanēja aplausi. Kolīdz tie noklusa, vecais virs iesaucās:

—   Amazones? Tie sievišķi, kas grieza sev nost pupus?

Vīrieši skali iesmējās.

—    Ha-ha, mazā! — kāds iekliedzās. — Kā tu vari saukt sevi par amazoni, ja tev ir tādi buferi?

Uz bridi vīriešu smiekli pieauga, tad piepeši apklusa pavisam: izkliegusi mežonīgu kaujas saucienu, uz viņiem metās saniknotu sieviešu grupa.

Es momentāni piespiedos ar muguru pie sienas, var pat sacīt, saplūdu ar to. Pārsteigts vēroju, kā vīrieši metas bēgt no sieviešu pūla, kas nu jau viss bija sācis kustēties un neatvairāmā straumē gāzās uz viņu pusi. Es redzēju, kā tas aprij kādus desmit jautrlb niekus, kā gaisā zib dūres, kājas, blūzes, svārki un atkal dūres. Vīriešus vairs neredzēja. Pavisam netālu no manis divi vīriešu dzimuma garāmgājēji centās pierunāt, lai satracinātās sievietes viņus pasaudzē. Viņi lūdzās tām kā cietsirdīgam tiesnesim, viens pat nometās ceļos, un, manuprāt, tā bija taktiska kļūda: kāda jauna, lunkana bestija uzreiz sagrāba viņu aiz rīkles.

TAPALS '95

Dž. S. Flečers. Vara lādīte.

— R., TAPALS, 1995

Elegantās kurpes piepeši sāka kāpt lejā pa kāpnēm, un pēc brīža jau to īpašniece ziņkārīgi raudzījās manī. Droši vien izskatījos nožēlojami un vairāk atgādināju klaidoni nekā ceļotāju. Mans mētelis vairs nebija jauns, galvā atradās nonēsāta, toties visai ērta cepure, kas man pašam loti patika. Noņēmis galvassegu, paklanījos. Lampas gaismā saskatīju, ka manā priekšā stāv glītākā meitene, kādu līdz šim man bija laimējies sastapt. Laikam gan tāpēc, ka mēs abi bijām jauni, es sadūšojos un uzsmaidīju viņai.

—   Jūsuprāt, es putenī varu nomaldīties un no rīta mani atrastu mirušu? — ieminējos.

—   Tā arī notiks, ja šovakar mēģināsiet nokļūt Vulerā, — meitene atbildēja. — Tas nav iespējams, pat ja jūs zinātu ceļu, taču es pieļauju domu, ka jūs to nezināt. Labāk palieciet šeit. Mana aizbildņa, mistera Persljū, nav mājās, bet…

—     Kungs necieš svešiniekus, mis, — vecā sieviete viņu pārtrauca. — Viņš pavēlēja…

Meitene pavērsa pret viņu savas dusmīgās, pelēkās acis, parādot, ka viņai piemīt strauja un valdonīga daba.

—    Muļķības, Tibij! — viņa iesaucās. — Kungs nebūtu vis priecīgs, ja jūs šādā laikā nedotu cilvēkam patvērumu. Ienāciet! — viņa, man uzsmaidīdama, sacīja. — Misters Persljū ir viesmīlīgākais cilvēks pasaulē, viņš jūs sirsnīgi uzņemtu. Nezinu, vai viņš šonakt paspēs nokļūt mājās. Toties te esmu es, — viņa nobeidza ar jautru skatienu. — Sekojiet man!

Es negaidīju otrreizēju aicinājumu. Meitene jau kāpa pa kāpnēm, viegli pieturēdama svārkus. Es steidzos viņai pakal. Gājienu noslēdza vecā sieviete ar lampu rokā. Mēs uzkāpām kādus divdesmit pakāpienus un nokļuvām plašā zālē, kur pie sienām karājās veci pīki, musketes, šķēpi, maskas. Zālē bija divas atvērtas durvis. Vienas veda uz virtuvi, kur lielā plītī kurējās uguns un tās priekša sēdēja vecs vīrs. Otras veda uz lielu, mājīgu viesistabu, kur kamīna uguns apspīdēja paneļiem apšūto sienu.

TAPALS '95

Dž. S. Flečers. Debesu skūpstīts kalns.

— R., TAPALS, 1995

Domāju, ka Kifins paģībs, tāpēc aizsteidzos pie bufetes viesistabā un sameklēju brendiju. Kad atgriezos, viņš bija apsēdies uz dīvāna un raudzījās pa logu. Seja vēl arvien bija pelēka, bet tā nedaudz atguva krāsu, kad viņš iedzēra brendiju. Kifins pakratīja galvu un norādīja ar roku uz sirdi.

"Tas man loti bieži gadās, kad uztraucos, kungs," viņš nomurmināja.

"Negribēju jās biedēt," es teicu, "bet laukā ir četri vīri, un viens no tiem droši vien bija piezadzies pie loga."

Kifina seja atkal kļuva pelēka. Viņš palūkojās uz logu, it kā gribēdams ko ieraudzīt, tad paskatījās uz mani.

"Četri viri?" viņš pārjautāja.

"Vai viņi jums seko?" es uzstājīgi jautāju, kad viņš apklusa.

"Jā, var teikt, ka seko, taču…"

"Kas tie tādi, un kāpēc jums seko?" es vaicāju, lai gan zināju, ka skaidru atbildi nedabūšu. Vismaz tagad Kifins varēja paskatīties uz mani.

'Tā taču var ari nebūt," viņš beidzot teica. "Šinī apkārtnē ir mežsargi. Varbūt būsiet redzējis kādu no tiem?"

"Mežsargi nelodā ap logiem un neslēpjas kā seski," es asi atteicu. "Viņi kaut ko meklē. Kas jums seko, Kifin?" Kad viņš neatbildēja, es piemetināju:

"Vai jums seko policija?"

Viņš paskatījās uz mani, un es pārliecinājos, ka biju maldījies.

"Policija man neseko," viņš atbildēja. "To es jums varu apgalvot. Es pats gribētu griezties pie policijas, ja tas būtu iespējams."

"Tātad jūs baidāties?" es jautāju. "Sie viri jums seko?"

"Iespējams," viņš, bridi padomājis, nomurmināja. "Bet es nevienu neredzēju ne Sauthemptonā, ne Portsmutā. Dabiski — katram cilvēkam ir ienaidnieki. Ari man tādi ir, kungs. Bet jūs taču tādēļ mani neizmetlsiet pa durvīm?"

"Es netaisos jūs izmest," atbildēju. "Neatvēršu durvis, kamēr nebūšu pārliecinājies, kas ir ārpusē. Varbūt jūs zināt?"

"Goda vārds, kungs, es nezinu. Varbūt mežsargi vai kas tamlīdzīgs."

IZDEVNIECĪBA TAPALS

NORA HEIDENA

KВ APMIERINВT SIEVIETI IK REIZI…

UN LIKT VIТAI LЫGT VЗL ! PIRMВ UN

VIENОGA

GRAMATA KURA PRECОZI PASAKA

■PAR SEKSU SARAKSTОTS NESKAITВMS DAUDZUMS GRВMATU, UN, KAUT ARО TВS PLAРI APCER IEPAZОРANOS, APLIDOРANU UN VISU PВRЗJO, NEVIENA NERUNВ PAR GALVENO NOTIKUMU. VОRIETIS VAR BЫT LIELВKAIS ROMANTIНIS UN PRIEKРSPЗLES MВKSLINIEKS UN UZBUDINВT SIEVIETI, BET TAD NВK GALVENAIS NOTIKUMS, KURВ VIТР, PATS TO NEAPZINВDAMIES, RОKOJAS PAVISAM РНЗRSВM, UN SIEVIETE, ARО NEAPJAUZDAMA, KO TIEРI VIТР DARA NEPAREIZI (BET ABSOLЫTI APZINOTIES, KA VISS IR NEPAREIZI!), BEIDZOT IZLIEKAS, KA SASNIEGUSI ORGASMU, JO SAPROT, KA TВ, KВ VIТР TO DARA, VINA NEKAD TO NESASNIEGS, UN VINA VЗLAS ВTRВK IZBEIGT РO LIETU, LAI DARОTU GALU GARLAICОBAI UN (VAI) SВPЗM.1

NORA HEIDENA

AMERIKВТU AKTRISES PЗTОJUMI UN PAРAS PIEREDZE PAR TO, KAS JВDARA, LAI SEKSS SAGВDВTU PRIEKU ABIEM UN KATRU REIZI. UN TAS VISS — TIKAI SAISTОBВ AR MОLESTОBU, STIPRU МIMENI UN DIEVU.

nordik

PIEDAVA_ TŪVES JĀNSONES

MUMINTROĻĻU BIBLIOTĒKU

"Manu tro||u Muminu izdomātā pasaule ir tāda, pēc kuras noteikti ilgojas ikviens no mums."

Tūve Jānsone

Trolliši Mumini, Susuriņš, Snorkes un visas citas mazās radibiņas dzīvo pasaule, kur drošiba rodas, tikai citam citu atbalstot. Viņi skumst un priecājas, sarkst un bālē, dzer kafiju un ķīvējas… Un, ja tev nav ķepu un astes, tu neesi balts un apaļš trollitis, tas nebūt nenozīmē, ka tu nevarētu būt laimigs. Jo an tu tāpat kā viņi esi ieradies šaja dzīvē, lai izdzīvotu to pilnībā.

SOMIJAS ZVIEDRU RAKSTNIECES TŪVES JANSONES GRĀMATAS TULKOTAS VAIRĀK NEKĀ 30 VALODĀS. RAKSTNIECE SAŅĒMUSI AUGSTĀKO NOVĒRTĒJUMU BĒRNU LITERATŪRĀ H. K. ANDERSENA MEDAĻU.

Pieprasiet grāmalnicās tris "Nordik" izdotās Tūves Jānsones grāmatas: "Komēta nāk", "Neredzamais bērns", "Tētis un jūra".

Atcerieties: tā ir laba dāvana visu vecumu bērniem, skolu absolventiem un katram, kurš šo dzīvi redz romantiskā gaismā.

TĀLRUNIS UZZIŅĀM: 1 -7-280728

nordik

PIEDĀVĀ

IMANTS ZIEDONIS

12 SĒJUMI TRIJOS GADOS

"ŠIE NAV KOPOTIE RAKSTI, JO, AUTORAM DZĪVAM ESOT, RAKSTĪTAIS VISU LAIKU AUG KLĀT UN NEBEIDZAS. BET RAKSTI IR KAUT KAS TĀDS, KAS VĒL AR AUTORU RĒĶINĀS UN ATVĒL VIŅAM SAVU DZĪVU, NEPABEIGTU I.OMU. ŠO LITERĀRO FILMIŅU VAR SAMONTĒT TĀ UN VAR ŠITĀ. ŠOREIZ LAI IZNĀK SPĒLMANĪGĀK," TĀ SAKA PATS IMANTS ZIEDONIS, RAKSTUS TAUTĀ SŪTOT.

GRĀMATĀS JŪS ATRADĪSIET DAUDZ JAUNA UN PAGAIDĀM JUMS NEZINĀMA KĀ PAŠA AUTORA TEKSTOS, TĀ ARĪ APCERĒS, VĒSTULĒS UN ATTĒLOS PAR VIŅU. KATRĀ SĒJUMĀ BOS DZEJNIEKA RAKSTĪTS PRIEKŠVĀRDS PAR SAVU LAIKU UN DARBU, KĀ ARĪ LITERATŪRAS SPECIĀLISTU KOMENTĀRS. FOTOMĀKSLINIEKS GUNĀRS JANAITIS KOPĀ AR IMANTU ZIEDONI ATLASA FOTOATTĒLUS DZEJNIEKA DZĪVESSTĀSTAM. LATVIEŠIEM ŠĪS ORIĢINĀLĀS UN NEPARASTĀS GRĀMATAS IR VAJADZĪGAS GAN ŠODIENAI, GAN NĀKOTNEI. RAKSTI NEPAVISAM NAV DOMĀTI NOVIETOŠANAI KĀDĀ GRĀMATPLAUKTĀ TIKAI TĀPĒC, KA TIE DROŠI VIEN LABI IZSKATĪSIES MĀKSLINIEKA AIGARA OZOLIŅA ĀRĒJĀ IETĒRPĀ. TĀS BŪS AR INTERESI LASĀMAS GRĀMATAS.

VISIEM. KURI NAV PAGUVUŠI IEGĀDĀTIES ABONEMENTU, DARĀM ZINĀMU. KA KATRU GRĀMATU VAR NOPIRKT GRĀMATNĪCĀS BRĪVĀ TIRDZNIECĪBĀ UN SĀKT PARAKSTĪŠANOS AR NĀKAMO SĒJUMU.

Latvijas pasta

aS ūWv\sās

PO. datumam

js varat p mēneša 5

Grāmatu r nod\ās

BIBUOTEKĀKUM UN VISIEM, KAS Mtl GRĀMATAS

2 reizes mēnesī regulāra informācija par jaunumiem grāmatu pasaulē, saistošu romānu fragmenti, anotācijas, intervijas ar populāriem rakstniekiem, tulkotājiem, izdevējiem, aktualitātes un joki.

Nopietnā un ne tikai… Klasiskā un ne tikai…

Mūzika katru vakaru no pl. 19.00 7.00 vilni 89.2 FM stereo

PĒRLĪTES:

* Otrdienās un svētdienās — Radio "Amadeus" konkurss

* Piektdienās no 19.00 20 00 Koncertdzive # Sestdienās no 22 00 24.00 operas atskaņojums

NO 1995. GADA 1. OKTOBRA:

-   KATRU DARBDIENU KĀRLIS STREIPS

par svarīgāko ekonomikā un politika

-  SVĒTDIENAS ĒRIKS NIEDRA

par aktuālāko un interesantāko uelbritānijas muzikālajā tirgū

TIKAI PIE MUMS !

»

RADIO DIVI

AM

94 5

ĒTERA

VIDĒJOS VIĻŅOS AM 945

UZMANĪBU, UZMANĪBU, UZMANĪBU!

Visi bērni, skolas bērni, vecāki un skolmeistari!

Grāmatas un kancelejas preces jūsu vajadzībām ļoti plašā klāstā, brīvi apskatāmas un bez rindas iegādājamas

Jāņa Rozes

grāmatnīcas jaunajā veikalā Berga bazārā

Darbdienās 10 19 Sestdienās 10 16

Mūsu grāmatnīcas devīze pašaik: VISS SKOLAI

Gaidām jūs Elizabetes ielā 85a

Jana Rozes

grāmatnīca

Rīga, Brīvības ielā 90. Tālrunis: 274556

Plaša profila grāmatu un kancelejas preču veikals :

-  pie mums jūs neapjuksiet plašajā daiļliteratūras klāstā preču izkārtojums un pārdevēju prasme palīdzēs viegli izdarīt pareizo izvēli;

-  te atradīsiet arī daudz jauku bērnu grāmatu un noderīgu mācību līdzekļu;

-   piedāvājam visdažādākās rakstāmlietas un praktisko literatūru;

-   jums ir iespēja gan izvēlēties visdaudzveidīgākos iesaiņojuma papīrus, lentas, rotājumus, gan krāšņi iesaiņot dāvanu;

-   plašā izvēlē grāmatvedības dokumentu veidlapas un izziņas literatūra par juridiskiem un lietvedības jautājumiem.

Content

Volless Edgars Lords Bokseris

Čarlzs

Tikai vienu vakaru

Karaliskais rīkojums

Neizdevies precību nodoms

Čārlzs sulaiņa lomā

Diplomātijas maksla

Pirmais uzdevums

Naftas avoti

Drosme

Cilvēks no Tulūzas

Uzvara par vidēja svara meistaru

TAPALS JAU IZDEVUSI ŠĀDUS E. VOLLESA DARBUS:

IZDEVNIECĪBA TAPALS

Žoržs Simenons. Raksti. 7. sēj. Malū dzimtas liktenis. Megrē un mironis. —

TAPALS IEPAZĪSTINA AR DETEKTĪVROMĀNU RAKSTNIEKU KARTERU BRAUNU

Karters Brauns Dāma

Kārters Brauns Pelītes miljons

Kārters Brauns. Cietsirdīgā Salome. Saniknotās amazones.

Kārters Brauns. Cietsirdīga Salome. Saniknotas amazones.

Dž. S. Flečers. Vara lādīte.

Dž. S. Flečers. Debesu skūpstīts kalns.