Volless Edgars

Mantojuma alkas

Edgars Volless

Mantojuma alkas

1

Tieši deviņos no rīta vCsā un nemīlīgā Mančestrhausas kantori aiz slēgtām durvīm apspriedās trīs firmas "Brāļi Narzi" darbinieki. Firmas stāvoklis bija krietni sašķobījies. Galda galā sēdēja Stīvens Narzs. Viņa apaļās sejas bālums un grumbās savilktā piere liecināja, ka viņš ir ļoti norūpējies.

Pa labi no viņa sēdēja majors Spendvels. Viņam bija nepatīkami dzeltenīga sejaskrāsa un melni, cieti mati. Viņš nervozi trina savus tabakas nobruninātos pirkstus. Pirms militārās karjeras majors bija nodarbojies arī ar citām lietām.

Viņam pretī sēdēja Ferdinands Legats, kura veselīgā seja un vaigubārda ļoti atgādināja tradicionālo Džona Bula attēlu.

Kādreiz Narza firma Sitijā kotējās ļoti augstu un bija iemantojusi tādu uzticību, ka tās nosaukumu varēja piesaukt pat zvērot. Tomass Amoss Narzs, pašreizējā firmas vadītāja tēvs, piedalījās tikai nevainojamās biržas operācijās, tādēļ viņa vadītais uzņēmums tika uzskatīts par vienu no labākajiem Anglijā.

Dēls bija mantojis tēva komerciālās spējas, bet ne viņa apdomību un piesardzību. Firma paplašināja savus apgrozījumus, taču tai radās apšaubāmi klienti. Tas ļoti apbēdināja firmas vecos klientus, un, tā kā "Brāļiem Narziem" vairākas reizes nācās stāties tiesas priekšā un atklāt dažu savu operāciju aizkulises, tad viņi uzskatīja par labāku izvairīties no sadarbības ar Narza uzņēmumu.

Galu galā firmas štats saruka līdz diviem kalpotājiem — kantorista un biržas aģenta. Laiku pa laikam kāds darījums nesa pelnu, bet solīdus līgumus, kādi pieklātos respektablai firmai, neviens ar Narzu nenoslēdza.

Viņš mēģināja izkulties no grūtībām, dibinot jaunus uzņēmumus. Daži no tiem bija rentabli, bet vairums nesa zaudējumus un tika ātri likvidēti.

Pēc vairākiem sarežģījumiem Stīvens Narzs satuvinājās ar Legatu, naftas spekulantu no Galīcijas, kurš darbojās arī par teātru aģentu, aizdeva naudu uz procentiem, piedalījās vairāku fiktīvu biedrību dibināšanā.

Taču lieta, kas lika šiem trim vīriem sanākt kopā, neattiecās uz firmas parasto darbību. Vārdu ņēma Legats, un viņš nemācēja runāt aplinkus.

—     Sauksim lietas īstajā vārdā. Mēs esam bankrotējuši! Ja tiks izveidota konkursa pārvalde, gaismā nāks afēras, kurās neesam iesaistīti ne es, ne Spendvels. Mēs neesam spekulējuši ar firmas naudu.

—    Bet jūs taču zinājāt… — Narzs uzbudināti pārtrauca viņu.

—        Es neko nezināju! — Legats lika viņam apklust. — Grāmatveži konstatējuši, ka piecdesmit tūkstošu mārciņu liela summa nefigurē nevienā dokumentā. Tātad kāds ar šo naudu ir spēlējis biržā. Ne es, ne Spendvels to neesam darījuši.

—     Bet jūs man ieteicāt…

Misters Legats ar pavēlošu žestu apklusināja Narzu.

—   Tagad nav īstais laiks vainot vienam otru. īsi sakot, trūkst piecdesmit tūkstošu sterliņu mārciņu. Kādā veidā mēs varam segt iztrūkumu?

Viņš uzmeta acis drūmajam Spendvelam, kas atbildēja viņam ar sarkastisku skatienu.

—     Ko jūs tagad runājat! — Narzs norūca, noslaukot pieri zīda kabatlakatiņā. — Paši taču arī spekulējāt ar naftu.

Legats pasmaidīja, paraustīja plecus, bet neko neatbildēja.

—     Piecdesmit tūkstoši mārciņu ir liela nauda, — beidzot ierunājās Spendvels.

—   Tā ir milzu nauda, — viņa draugs piebalsoja un apklusa, gaidīdams, ko teiks Narzs.

—     Mēs neesam sanākuši kopā, lai apspriestu sen zināmas patiesības, — Narzs nepacietīgi sacīja. — Mums jāatrod izeja no šā stāvokļa. Ko mēs varam darīt lietas labā — tāds ir jautājums.

—     Uz to var viegli atbildēt, — misters Legats teica. — Es nejūtu nekādu vajadzību sēdēt aiz restēm. Tādēļ mums vai, pareizāk sakot, jums ir jāsagrabina šī summa, — Legats lēni sacīja, vērīgi nolūkojoties Narzā. — Ir tikai viena iespēja — jūsu brāļadēls vai brālēns Džo Brajs, kā zināms, ir pasakaini bagāts, daudz bagātāks, nekā cilvēks vispār spēj iedomāties. Bez šaubām, viņš ir bagātākais uzņēmējs Ķīnā. Visā valsts teritorijā līdz pat Amūrai viņam pieder ogļu šahtas, vara raktuves, zelta atradnes un daudz kas cits. Cik zinu, jūs saņemat no viņa pabalstu…

—      Divtūkstoš mārciņu gadā, — Narzs viņu pārtrauca. — Bet tas nav saistīts ar mūsu lietu.

Legats apmainījās skatieniem ar majoru un pasmaidīja.

—   Cilvēks, kas ik gadu jums dod divus tūkstošus, var maksāt ari vairāk. Kas gan Brajam ir kaut kādi piecdesmit tūkstoši! Mīļais Narz, stāvoklis ir šāds — pēc četriem mēnešiem vai varbūt arī agrāk jums būs jāstājas tiesas priekšā. Vienīgā izeja ir sadabūt naudu un pamest to asinskārajiem suņiem, kuri klups jums virsū.

—     Mums visiem trim, — Narzs izlaboja. — Ielāgojiet, uz apsūdzēto sola es nesēdēšu viens pats! Izmetiet no galvas domu, ka es varu lūgt Džo Brajam kaut vienu pensu virs tās summas, kuru viņš parasti sūta. Džo ir ciets kā dzelzs, bet viņa pārvaldnieks — nelokāms kā tērauds. Vai jums šķiet, ka es neesmu mēģinājis izplēst no viņa nedaudz naudas? Tas ir pilnīgi neiespējami.

Legats atkal palūkojās uz majoru. Tad abi nopūtās un kā pēc komandas piecēlās.

—     Aizparīt mēs atkal satiksimies, — Legats teica. — Bet jums es iesaku telegrafēt uz Ķīnu. Tas, ko mums nāksies darīt, būs Džo Brajam daudz nepatīkamāk nekā ziņa, ka viņa radinieks ietupināts cietumā.

—    Ko jūs ar to gribat teikt? — Narzs dusmīgā balsī jautāja.

—     Tikai to, ka mums nāksies lūgt talkā kādu kungu, — Legats atbildēja un mierīgi aizsmēķēja cigāru, — kura vārds ir Greiems Sentklejs.

—     Pie joda! Kas tad ir tas Greiems Sentklejs? — Narzs pārsteigts jautāja.

Atbildes vietā misters Legats noslēpumaini pasmaidīja.

2

Parasti Stīvens Narzs beidza darbu birojā tieši četros. Šajā laikā misteru Narzu jau gaidīja slēgts limuzīns, kas viņu nogādāja uz skaistu savrupmāju Saningdeilā. Taču šovakar Narzs uzkavējās kantorī — ne jau tāpēc, ka būtu kaut kas svarīgs darāms, bet galvenokārt tāpēc, ka viņam gribējās vienatnē apdomāt savu stāvokli un sagaidīt pastu no Ķīnas. Šodien viņam, kā parasti, vajadzēja saņemt ikmēneša čeku.

Džo Brajs bija viņa otrās pakāpes brālēns. Tolaik, kad tirgotājs Narzs bija bagāts, bet Brajs — nabaga radinieks, neviens īpaši neinteresējās par Braja nodarbošanos. Tikai pirms desmit gadiem Narzs uzzināja par Braja panākumiem, kad tas atsūtīja vēstuli no Ķīnas, lai atkal nodibinātu draudzīgas attiecības ar radiniekiem. Līdz tam nevienam nebija ne jausmas, ka pasaulē eksistē tāds Džo Brajs, un Stīvens Narzs, izlasot neveiklā valodā uzrakstīto vēstuli, gribēja to saplēst gabalos un izmest papīrkurvī. Taču, izlasot vēstuli līdz galam, viņš saprata, ka tās autors ir tas pats Brajs, kura vārds tika daudzināts visās pasaules biržās, — slavenās "Juņnaņas sabiedrības" prezidents. Tādējādi Narza acis Džo Brajs ieguva pavisam citu vērtību.

Viņi nekad nebija redzējuši viens otru. Reiz Narzs slavenā radinieka fotogrāfiju ieraudzīja avīzē. Tajā bija redzams padzīvojis, drūms cilvēks. Laikam šim attēlam bija tik stiprs iespaids, ka Narzs nolēma atturēties no lūguma pēc palīdzības.

Tūlīt pēc pieciem kabinetā ienāca Narza sekretārs Pērkinss un pasniedza vēstuli.

—   Šodien pēc pusdienas, kad jūs apspriedāties, bija atnākusi mis Džoena.

—    Ak tā, — Narzs vienaldzīgi novilka.

Džoena bija no Braju dzimtas, un Narzs pazina viņu jau labu laiku, pirms saņēma pirmo vēstuli no Džo. Džoena bija viņa attāla radiniece, uzaugusi viņa mājā un ieguvusi labu, bet pieticīgu izglītību, kā jau tas nabaga radiniekiem pienākas. Džoenas stāvokli Narza mājā bija grūti noteikt. Viņa varēja darīt jebkuru darbu: uzraudzīt māju Narza meitu prombūtnes laikā, veikt grāmatvedības aprēķinus, aizvietot mājas pārvaldnieku un pat kalpotājus. Kaut ari viņa bija jaunāka par Letiju un krietni jaunāka par Meibelu, viņa prata būt abām meitenēm mātes vietā.

Dažreiz Džoena kopā ar abām savām radiniecēm apmeklēja teātri, dažreiz gadījās pabūt kādā deju vakarā. Taču parasti Džoena turējās nomaļus. Gadījās pat tā, ka šķita nepieļaujami mājas viesībās sēdināt viņu pie galda kopā ar lūgtajiem viesiem. Tādās reizēs viņa ēda savā lielajā bēniņu istabā un, atklāti runājot, neturēja ļaunu prātu ne uz vienu.

—    Ko viņa vēlējās? — Narzs jautāja, atplēsdams vēstuli.

—    Viņa gribēja pajautāt, vai nav kas jāaizved uz Saningdeilu. Viņa kopā ar Letiju bija atbraukusi iepirkties, — sekretārs atbildēja un turpināja: — Viņa ari jautāja, vai jums nav zvanījusi kāda no jaunkūhdzēm un stāstījusi par ķīniešiem.

—    Ķiniešiem?

Pērkinss ņēmās paskaidrot. Šorīt netālu no Sanilodžas esot uzradušies divi dzeltenādaini, nevīžīgi ģērbušies tipi. Letija ieraudzījusi viņus guļam lielās pļavas kuplajā zālē. Manīdami, ka meitene atklājusi viņu paslēptuvi, abi dūšīgie zelli pietrūkušies kājās un aizskrējuši uz tuvāko mežu, kas robežojas ar mistera Narza nelielo īpašumu.

Letija, būdama loti jutīga un nervoza jaunkundze, ne pa jokam sabijusies.

— Mis Džoena domā, ka tie puiši bijuši no cirka trupas, kas vakar viesojusies Saningdeilā, — Pērkinss nobeidza.

Narzs nesaskatīja šajā faktā neko sevišķu un nemaz nedomāja par notikušo ziņot policijai. Jo vairāk — viņš uzreiz pacentās aizmirst šo incidentu.

Narzs lēni izkratīja aploksnes saturu uz galda. Tajā atradās čeks un pretēji parastajam gara vēstule. Džo Brajs nerakstīja garas vēstules. Parasti aploksnē atradās papīra lapiņa, uz kuras bija uzšņāpts: "Sūtu sveicienus." Narzs pārlocīja čeku uz pusēm un ielika to kabatā.

Tad ķērās pie vēstules lasīšanas. Tā bija rakstīta Braja neskaidrajā rokrakstā, un gandrīz katrs trešais vārds bija kļūdains.

"Dārgais mister Narz! (Džo vienmēr tā uzrunāja viņu.)

Domāju, ka Jūs būsiet pārsteigts, redzot, ka nosūtu Jums tik garu vēstuli, taču man Jums jāpaziņo, ka es pārcietu smagu slimību un lēnītēm atveseļojos. Dakteris nespēj pateikt, cik man vēl lemts dzīvot. Tādēļ es nolēmu, ka man jāsastāda testaments. To uzrakstīt es uzticēju advokātam Albertam Van Rijsam. Man jāatzīstas, mīļais Narz, ka izjūtu pret Jūsu ģimeni lielu cieņu. Bet Jūs jau to zināt. Es ilgi prātoju, kā lai palīdzu Jums un Jūsu ģimenei, un esmu nācis pie šāda secinājuma. Mans pārvaldnieks Klifords Leins, kas kopš mazām dienām dzīvo manā mājā, kļuva mans kompanjons, kad mēs atklājām zelta atradnes. Viņš ir krietns puisis, un es nolēmu, ka viņš apprecēs k'ādu no Jūsu ģimenes un tādējādi turpinās mūsu dzimtu. Cik zinu, Jums ir divas meitas un viena māsīca. Es vēlos, lai viena no viņām apprec Klifordu. Viņš tam ir piekritis. Patlaban viņš atrodas ceļā un pēc dažām dienām ieradīsies pie Jums. Mana pēdējā vēlēšanās ir šāda: divas trešdaļas no savas tiesas zelta raktuvēs es novēlu Jums, vienu trešdaļu — Klifordam ar noteikumu, ka viņš apprec vienu no Jūsu meitenēm. Ja neviena no viņām nevēlēsies kļūt par Kliforda sievu, tad viņš viens mantos visu. Taču kāzām jānotiek ne vēlāk kā līdz šā gada 31. decembrim. Mīļais mister Narz, ja kaut kādu iemeslu dēļ mans priekšlikums Jums nav pieņemams, tad pēc manas nāves Jūs nemantosiet neko.

Ar cieņu — Džozefs Brajs."

Stīvens Narzs lasīja vēstuli ar pavērtu muti, viņa galvā drudžaini jaucās visādas domas. Glābiņš tuvojās no tās puses, no kuras viņš to vismazāk bija gaidījis. Misters Narzs pazvanīja, ienāca sekretārs, kuram steidzami tika dotas nepieciešamās instrukcijas. Negaidot liftu, Narzs noskrēja lejā pa kāpnēm un iemetās savā automašīnā. Visu ceļu līdz Saningdeilai viņš domāja par vēstuli un tās neparasto saturu.

Protams, jāprecas būtu Meibelai — viņa ir pati vecākā. Vai ari Letijai. Narzs juta, ka nauda jau ir tikpat kā kabatā.

Kad mašīna izbrauca pa ceļu, kuru no abām pusēm ieskāva ziedošu rododendru krūmi, Narzs ar starojošu smaidu izkāpa no automobiļa.

Vērīgā Meibcla, kas atradās pļaviņā, uzreiz manīja, ka noticis kas neparasts. Viņa pieskrēja pie tēva. Tajā pašā brīdī nama durvis parādījās Letija. Viņas abas bija skaistas meitenes, taču mazliet patuklas. Vecākā meita mēdza vairāk uztvert dzīves ēnas puses, un tas bieži vien izraisīja nepatikšanas.

— Vai tu jau dzirdēji par tiem briesmīgajiem ķīniešiem? — Meibela jautāja tēvam. — Nabaga Letija gandrīz dabūja sirdstrieku.

Citā reizē Narzs būtu licis meitai paklusēt, jo viņš nebija

cilvēks, kuru tādi sīkumi var izsist no sliedēm. Kaut kādu divu dzeltenģīmju parādīšanās muižas teritorijā viņu absolūti neinteresēja. Taču šodien viņš atļāvās pasmieties un pazoboties par savu meitu bailīgumu.

—     Mana dārgā, bailēm nav nekāda iemesla. Pērkinss man visu izstāstīja. Tie zelli sabijās no jums tikpat daudz, cik jūs no viņiem. Iesim nu istabā, man jāpastāsta kaut kas pavisam svarīgs!

Viņš ieveda abas meitenes savā kabinetā, aizvēra durvis un pastāstīja viņām pārsteidzošo jaunumu. Narzam par lielu izbrīnu, meitas šo ziņu uzņēma klusēdamas. Meibela aizsmēķēja cigareti, notrauca pelnus uz paklāja un, apmainījusies skatieniem ar māsu, iesāka:

—    Protams, tēt, tev tas nāk tikai par labu. Bet kāds labums mums no tā visa?

—    Kāds jums labums? — pārsteigtais tēvs pārjautāja. — Tas taču ir pilnīgi skaidrs. Šis cilvēks taču saņem trešo dalu no visiem milzīgajiem ienākumiem…

—    Un cik no tās trešdaļas saņemsim mēs? — jaunākā meita Letija painteresējās. — Turklāt nevar zināt, kāds būs pats pārvaldnieks. Ja mums būtu tāda nauda, mēs dabūtu daudz labākus līgavaiņus nekā kaut kādu raktuvju uzraugu.

Iestājās nāves klusums. Pirmā to pārtrauca Meibela.

—     Tomēr mums abām vajadzētu apspriesties un kaut ko izlemt, — viņa teica. — Tas vecais kungs droši vien domā, ka meitenei pietiek ar to, ka viņas vīrs ir bagāts. Bet man ar to vien ir par maz.

Stlvenam Narzam salti drebuli pārskrēja pār kauliem. Viņš nebija gaidījis, ka sastaps šādu pretestību.

—     Vai tad jūs nesaprotat, ka mes zaudēsim visu, ja viena no jums neapprecēsies ar viņu? Protams, jūsu vietā es padomātu, tomēr nelaistu garām tādas izdevīgas precības.

—     Cik lielu summu viņš īsti novēl? — praktiskā Meibela jautāja. — Tas ir pats galvenais. Atklāti sakot, es negribu pirkt cūku maisā. Un tad vel kas — mums droši vien nāksies braukt uz Ķīnu un mitināties kaut kādā drausmīgā bambusa būdā!

Vina sēdēja pie galda, kāju pār kāju pārmetuši, un šūpoja pēdu. ŠI poza atsauca Narzam atmiņā kādu bārdāmu, kuru viņš jaunībā bija pazinis. Kaut kas Meibelā disharmonēja, šķita pārspīlēts, un šo iespaidu nespēja dzēst ne īsie brunciši, ne skaisti izveidotā sasuka.

—    Es pietiekoši daudz esmu sev atteikusi, — viņa turpināja. — Varu teikt skaidri un gaiši: es atsakos no laulībām ar nepazīstamu cilvēku.

—     Meibelai taisnība, — Letija pārliecināti teica. — Es ari atsakos. Kā šāda kunga sievai mans stāvoklis sabiedrībā būs visai bēdīgs.

—    Varu apgalvot, ka viņš būs loti uzmanīgs pret jums, — Stīvens centās iebilst. Viņš pilnīgi pakļāvās savām meitām.

Negaidīti Meibcla pietrūkās no krēsla. Viņas acis iezibsnljās.

—    Es atradu izeju! Pelnrušķīte!

—    Pelnrušķīte? — Narzs pārjautāja, pieri savilcis.

—    Protams, Džoena! Izlasi vēstuli vēlreiz!

Visi trīs sāka lasīt vēstuli no jauna, un, kad bija beiguši to darīt, Letija apmierināta iespurdzās.

—    Protams, Džoena! — viņa iesaucās. — Kāpēc gan Džoena nevarētu viņu apprecēt? Viņai tā būtu loti izdevīga partija. Ja tu kļūtu bagāts, viņai te vairs nebūtu ko darīt. Dievs to zina, kur viņai tad būtu jāiet.

—   Džoena, — Narzs atkārtoja, domīgi braucīdams zodu. Par Džoenu viņš nez kādēļ bija piemirsis. Meitām bija taisnība. Džoena atbilda Džo Braja prasībām. Viņa bija ģimenes locekle. Meitenes mātes uzvārds taču arī bija Narza. Iekams viņš paguva nolikt vēstuli, Letija pazvanīja un pavēlēja ienākušajam sulainim:

—    Pasakiet, lai mis Braja ienāk pie mums!

Pēc trim minūtēm Džoena ienāca kabinetā. Viņa bija tas upurjers, kuru Narzu ģimene taisījās ziedot uz likteņa altāra.

3

Džoena bija divdesmit vienu gadu veca, taču izskatījās krietni jaunāka. Viņa bija slaika — Letija gan apgalvoja, ka viņa esot pārlieku kārna, taču tas bija acīm redzams pārspīlējums. Visiem Narziem bija apaļa seja, pievilcīgi, taču nedaudz flegmātiski sejaspanti. Pretēji viņiem Džoena bija kustīga un apveltīta ar asu prātu. Katra viņas kustība bija apzināta un mērķtiecīga. Sēžot viņa atgādināja aristokrāti (viņa vienmēr zināja, kā turēt savas rokas, — to Letija bija spiesta atzīt). Varēja manīt, ka kustības viņai sagādā prieku. Desmit gadus viņa, galīgi aizmirsta un vientuļa, bija dzīvojusi starp tādiem cilvēkiem, kuri neveltīja viņai nekādu vērību, un tomēr Džoena nebija zaudējusi gara spēku un dzīves sparu.

Arī tagad viņa ienāca istabā, ar šķelmīgi mirdzošām acīm uzlūkodama tos, kas bija viņu pasaukuši. Viņa uzreiz manīja, ka noticis kaut kas neparasts. Džoenai bija maiga sejaskrāsa, un viņas pievilcība nevarēja palikt nepamanīta pat tad, kad meitene atradās savu izaicinoši skaisto radinieču sabiedrībā.

—    Labvakar, mister Narz! — viņa pasveicināja savu tēvoci. — Es aprēķināju izdevumus par trim mēnešiem. Rezultāts ir šausmīgs!

Jebkurā citā laikā šī ziņa būtu satriekusi Stīvenu, bet tagad, milzīgā mantojuma gaidās, kaut kādu simt mārciņu pārtēriņš viņam šķita pilnīgi nenozīmīgs.

—    Apsēdies, Džoena! — viņš teica.

Viņa pārsteigta atslīga krēslā.

—   Vai tu nevēlētos iepazīties ar šo vēstuli? — Narzs jautāja un pasniedza viņai Džo Braja sutījumu.

Džoena klusēdama izlasīja vēstuli un pasmaidīja.

—   Tik tiešām — brīnišķīga ziņa. Esmu loti priecīga. — Viņa zobgalīgi uzlūkoja savas māsīcas. — Kura no jums būs laimīgā līgava?

Džoenas jautrība Meibelai šķita apvainojoša. Jau doma vien, ka Džoena ir pārliecināta— viena no māsām labprātīgi ļaus sevi apbedīt kādā ķīniešu pilsētā, lika viņai nosarkt līdz matu saknēm.

—    Netēlo muļķīti, Džoena! — viņa asā balsī sacīja. — Tas nemaz nav tik vienkārši, kā tu domā.

—     Mana dārgā… — Stlvens juta, ka šis jautājums jārisina augstākā mērā taktiski. — Klifords Leins tik tiešām ir brīnišķīgs cilvēks. Viens no labākajiem pasaulē! — viņš sajūsmināts iesaucās, kaut gan pašam nebija ne jausmas par šī cilvēka raksturu, izskatu, dzīvesveidu. — Tā ir lielākā laime, kas mums jelkad uzsmaidījusi. Patiesībā, — viņš piesardzīgi turpināja, — šī vēstule nav vienīgā, ko atrakstījis mūsu vecais draugs Džo. Bija vēl viena vēstule, kurā viņš kategoriski pieprasīja, lai tu apprecētu Klifordu.

Džoena paskatījās uz viņu tā, it kā gaidītu, lai tēvocis parāda viņai to brīnišķīgo vēstuli, taču Narzs to nevarēja izdarīt, jo patiesībā tāda vēstule nemaz neeksistēja. To viņš nupat bija izdomājis.

Džoena lēni piecēlās no krēsla, un viņas smalkās uzacis aiz pārsteiguma izliecās lokā.

—    Viņš vēlas, lai es apprecētu Klifordu? — viņa atkārtoja.

—     Bet es taču viņu nemaz nepazīstu!

—     Mēs arī nepazīstam viņu, — Letija mierīgi apstiprināja.

—     Lai gan tam nav nekādas nozīmes. Kā gan var izprast tā cilvēka patieso dabu, ar kuru taisies precēties? Tu satiecies ar viņu ik dienas uz kādu stundu, un tev nav ne jausmas, kāds viņš ir patiesībā. Cilvēka īsto dabu var atklāt tikai tad, kad esi kādu laiku nodzīvojusi kopā ar viņu.

Taču Letijas prātojumi nepadarīja stāvokli skaidrāku, un vecais Narzs lika meitai apklust.

—    Džoena, — viņš iesāka. — Esmu allaž labi izturējies pret tevi. Es uzņēmu tevi savā ģimenē un ļoti daudz— to jau tu pati zini — esmu darījis tavā labā.

Narzs paraudzījās uz meitām un deva zīmi, lai viņas iziet ārā. Tad, aizvēris aiz viņām durvis, turpināja:

—     Džoena, es runāšu ar tevi pilnīgi atklāti.

Tā nebija pirmā reize, kad viņš runāja ar Džoenu atklāti, un meitene zināja, kas sekos pēc šī ievada. Viņai bija brālis, vieglprātīgs un nesavaldīgs jauneklis, kas reiz strādāja Narza firmā, bet vēlāk pievāca no kases naudu un aizbēga. Brālis bija nozadzis pāris simtu sterliņu mārciņu un par savu nodarījumu samaksājis ar dzīvību. Viņš bija braucis uz ostu, un viņu atrada uz Kentas šosejas — bez dzīvības sava automobiļa vrakā. Vēl misteram Narzam rezervē bija stāsts par slimu večiņu — Džoenas māti —, kuru viņš visai pieticīgi bija atbalstījis. ("Nedrīkst pieļaut, ka viņu ievieto nabagmājā," Meibela bija teikusi. "Tu nevari ne iedomāties, kādu troksni sacels avīžnieki, ja to uzzinās.")

—    Es negribu tev atgādināt, cik ļoti es esmu palīdzējis taviem tuviniekiem, — Stīvens svarīgā balsī turpināja un sāka uzskaitīt visus savus labos darbus. — Es pieņēmu tevi savā mājā un devu pietiekamu stāvokli sabiedrībā. Tagad tev pienākas izteikt man pateicību. Es ļoti vēlētos, lai tu apprecētu to cilvēku.

Viņa saknieba lupas, taču nepacēla acis, kuras joprojām raudzījās uz grīdsegu.

—     Vai tu dzirdēji, ko es tev teicu?

Džoena pamāja ar galvu un lēnām izslējās.

—    Vai jums tik tiešām ir vēlams, lai es ar viņu apprecētos?

—     Es gribu, lai tu kļūsti bagāta sieviete, — viņš izteiksmīgi paskaidroja. — Nevēlos, lai tu manis dēļ nestu upuri. Es dodu tev iespēju gūt sev laimi. Deviņas meitenes no desmit bez kavēšanās pieņemtu šādu priekšlikumu.

Pie durvīm pieklauvēja. Ienāca sulainis un uz sudraba paplātes ienesa telegrammu. Misters Narzs to atplēsa un sastinga kā triekas ķerts.

—   Viņš ir miris, — Stīvens nočukstēja. — Misters Džo Brajs ir miris!

Taču tūlīt viņš savaldījās un sāka rēķināt. Šodien bija pirmais jūnijs. Ja Džoena mēneša laikā apprecēsies ar Klifordu, tad viņš vēl pagūs glābt firmu. Viņu skatieni sastapās. Džoenas acīs viņš manīja jautājumu un iekšēju mieru. Viņa acis bija vēsas un nejūtīgas.

—    Vai tu esi ar mieru viņu precēt? — viņš jautāja.

—    Domāju, ka jā, — viņa mierīgi atbildēja.

Narzs atviegloti nopūtās, bet meitene pirmoreiz mūžā juta, cik dzīve var būt nežēlīga.

—     Tu esi gudra meitene, un tev nenāksies nožēlot šo lēmumu, — viņš ātri sacīja un paspieda viņas saltās rokas. — To es tev varu apsolīt, Džoena.

Pie durvīm atkal pieklauvēja, un Narzs atskatījās. Ienāca sulainis un ziņoja:

—    Jūs vēlas redzēt kāds kungs.

Tikko viņš bija izteicis šos vārdus, uz sliekšņa parādījās apmeklētājs. Tas bija gara auguma cilvēks, tērpies pavirši šūtā rupjas drānas uzvalkā. Viņa apavi bija smagi un likās paštaisīti. Viņam pat nebija apkaklītes, mīkstais krekls pie kakla bija saņurcījies, un rokās viņš turēja pamatīgi samīcītu platmali. Taču Džoena paguva saskatīt tikai viņa seju. Nekad vēl viņa nebija redzējusi tādu cilvēku. Viņa garie, brūnie mati bija izspūruši, bet nekoptā un nesukātā bārda sniedzās līdz krūtīm.

—    Pie joda! Kas jūs tāds esat? — Narzs pārsteigts jautāja.

—        Mani sauc Klifords Leins, — ienācējs atbildēja. — Cik zinu, man te jāapprec kāda jaunkundze! Kur viņa ir?

Visi sastinga pārsteigumā, aplūkodami dīvaino viesi, bet Letija, kas ienāca tūlīt aiz viņa, nervozi iesmējās.

—    Mister Lein… — Narzs drebošā balsī iesāka.

Iekams svešinieks paguva viņam atbildēt, notikumu mierīgais ritums tika iztraucēts. Aiz durvīm kāds skalā balsī runāja ar sulaini. Misters Narzs paskatījās ārā un ieraudzīja kādu vīru, kas turēja rokā četrstūrainu lādīti.

—    Kas tas? — viņš jautāja.

Sulainis ienāca istabā un ienesa lādīti. Tā bija pavisam jauna un ar izbīdāmu vāku.

—     Misters Leins? — sulainis apjucis jautāja, nezinādams, ko iesākt.

-Jā.

Bārdainais vīrietis strauji pagriezās pret viņu. Džoena manīja, ka viņa kustībām piemīt kas neapvaldāms.

—    Vai tā ir man?

Viņš nolika lādīti uz galda un domīgi, sarauca pieri. Uz lādītes bija rūpīgi uzrakstīts:

"Klifordam Leinam, skvairam

(nodot pēc ierašanās)."

Tajā brīdī, kad viņš pastiepa roku, lai izbīdītu vāku, Džoena juta, ka nodreb. Neskaidra nojauta teica, ka šis cilvēks tiek pakļauts lielām briesmām. Taču meitene nezināja, kas tieši viņam draud.

—    Velns parāvis, ko tas varētu nozīmēt? — svešinieks brīnījās.

Lādīte bija atvērta, taču tajā neko nevarēja saskatīt. Vienīgi vati, kas noslēpumaini līgojās.

Pēkšņi no vates izspraucās galviņa ar divām tumšām, ļauni mirdzošām acīm.

Vēl pēc mirkļa aiz galvas parādījās garš, lokans ķermenis. Galva, lēni šūpodamās, grozījās uz visām pusēm. Tad tā atrāvās atpakaļ, ķermenis saspringa, un kroplīgā galva strauji šāvās uz priekšu.

Taču čūska nebija aprēķinājusi attālumu un tagad atradās uz galda. Tās galva bezpalīdzīgi nokarājās pār galda malu, bet aste vēl joprojām slēpās vatē. Šādā stāvoklī tā gulēja tikai mirkli.

Izmantodama to, ka visi sastinguši aiz bailēm, čūska noslīdēja uz grīdas. Atkal viņas galva pacēlās, rāpulis gatavojās lēcienam…

Visus apdullināja šāviena troksnis, caur zilgano dūmaku Džoena redzēja, ka bezgalvainā čūska raustās nāves krampjos.

— Nolādētā banda, — Klifords Leins norūca, bāzdams kabatā revolveri. — Kas gan viņu šurp atnesis?

4

—     Lādīti atnesa kāds ķīnietis, — sulainis nomurmināja.

—     Ķīnietis? — Klifords iesaucās.

Sulainis apjucis norādīja uz logu, pa kuru bija redzama lielā pļava.

Kādu mirkli Klifords palika kā sastindzis, tad mežonīgā lēcienā izmetās pa atvērto logu un kā viesulis aizskrēja pār pļavu. Pēc brīža viņš jau pazuda aiz augstās sētas. Viņš pār to pārlēca ar apbrīnojamu veiklību.

Tiklīdz Klifords bija nozudis, klātesošajiem izlauzās tas, ko viņi bija aizturējuši. Džoenai nācās mierināt Letiju, kurai sākās histērijas lēkme.

Zem galda nāves krampjos locījās čūska. Telpā vēl nebija nosēdušies zilganie dūmi.

Sadzirdējusi šāviena troksni, atskrēja Meibela. Ieraudzījusi uz grīdas čūsku, viņa izbijusies aplūkoja savus ģimenes locekļus.

—     Vai tas briesmeklis centās nošaut Letiju? — Muļķīgs niknums izķēmoja viņas seju.

—     Klusu! — ar asu kliedzienu Stīvens Narzs centās pārtraukt histērisko jucekli. Piepeši viņš apzinājās, ka ir mājas saimnieks. — Apklustiet, meitenes! Jūs esat daudz muļķīgākas nekā Džoena.

Letija palūkojās apkārt, cenzdamās sastapt kādu līdzjūtīgu skatienu.

—    Tā bija īsta čūska!

Narzs šausmās paraudzījās uz rāpuli. Par spīti cieņas pilnajai stājai, viņš šobrīd izskatījās nedaudz komisks.

Siguldas piisttas bibliotĒka

—     Iznesiet to ārā no istabas! Paņemiet krāsns kruķi! Vai Leins to nošāva, Džoena? Es pat nepamanīju, kā viņš izvilka revolveri.

Viņa pašūpoja galvu.

—    Ari es to nepamanīju. Dzirdēju tikai šāvienu.

Misters Narzs norādīja ar pirkstu uz čūsku. Sulainis ar

krāsns kruķi centās to satvert aiz astes.

—     "Nolādētā banda" — tā viņš teica, — Džoena sacīja.

Abas meitenes paraudzījās uz tēvu.

—     Kas tas bija par cilvēku?

Narzs stingri paskatījās uz viņām.

—    Tas bija Klifords Leins, — viņš atbildēja.

Meitenes pārsteigumā sastinga.

—    Tas putnubiedēklis? — Letija iesaucās. — Viņš! Tas cilvēks, ar kuru man… mums…

Narzs daudznozīmīgi paraudzījās uz Džoenu. Viņa stāvēja pie loga, pielikusi plaukstu pie acīm.

Tajā brīdi pāri pļavai gāja sulainis, izstieptā rokā nesdams kruķi, no kura nokarājās nedzīvā čūska.

Tālumā parādījās Klifords Leins. Viņš piesteidzās pie sulaiņa. Garā bārda plandījās vējā. Ieraudzījis čūsku, viņš apstājās.

—    Dzeltenā čūska, — Klifords domīgi norūca. — Un to arī atnesa dzeltenādainais.

Letija apklusa, kad šis savādais cilvēks, rokas kabatās sabāzis, atkal ienāca istabā.

—     Vai kāda no jums tuvumā nav manījusi ķīnieti? — viņš jautāja.

Letija un Meibela ierunājās vienlaikus. Taču Klifords aizgriezās no viņām un pievērsās Džoenai, kura neizrādīja bailes.

—     Ak tad viņi bija divi? — viņš domīgi pārjautāja. — Es jau tā domāju.

Viņš piegāja pie loga un paraudzījās ārā. Tad atgriezās pie galda un sāka izņemt no lādītes vati.

—    Tikai viena. Cik nekrietni!

MilOUlIfi

Klifords atkal palūkojās uz saulaino pļavu.

—     Es biju iedomājies, ka viņi laidīs darbā savus dunčus. Šie zelli ir nepārspējami meistari dunču mešanā. Pirms gada kāds ķīnietis raktuvēs nogalināja vienu manu strādnieku. Viņš meta tam ar dunci no vairāk nekā simt metru liela attāluma.

To Klifords teica Džoenai, un viņa balss skanēja maigi un laipni.

—    Vai jūs viņu noķērāt? — meitene jautāja.

Bārdainais svešinieks pamāja.

—   Mēs tiesājām viņu pēc kalniešu likuma — pakārām. Patiesībā viņš bija lāga vīrs, tomēr pārlieku straujš. Vienīgais paņēmiens, kā savaldīt tādus temperamentīgus kulijus, ir laiku pa laikam kādu no viņiem pakārt.

Klifords paraudzījās uz Letiju, kura jutās aizskarta par to, kā viņš izprot temperamentu. Viņš ieraudzīja, kā noraustās meitenes sārtās lūpas, taču tas uz viņu nekādu iespaidu neatstāja.

—    Vai tā esat jūs? — viņš painteresējās.

—     Nē, nē… Es… — Letija apjuka. — Ko jus ar to gribat sacīt?

Viņa gan labi zināja, ko svešinieks bija domājis, tā jautādams.

—    Man jāapprec kāda no jums.

Klifords paraudzījās uz Meibelu, kura uzreiz nosarka. Viņas bērnišķīgi zilās acis izstaroja naidīgumu un nicinājumu.

—     Ne es, ne mana māsa nealkst pēc šīs laimes, — viņa zobgalīgi izdvesa. — Jums jāpievēršas Džoenai… Tēvs!

Narzs apjucis iepazīstināja Klifordu ar savu radinieci.

—    O! — bārdainais vīrs iesaucās.

Šis "o!" varēja nozīmēt visu ko — gan sajūsmu, gan vilšanos.

—   Nu tad es… Es esmu gatavs uz… — Mirkli viņš sastomījās, nevarēdams atrast īsto vārdu. Džoena varēja zvērēt, ka vārds, kas teju, teju izlauzās viņam pār lūpām, bija "upuris", bet viņš izrādījās pietiekoši pieklājīgs un pateica: — Izpildīt testamenta nosacījumus. Vecais Džo ir miris, — svešinieks turpināja. — Ceru, ka jums tas jau ir zināms. Nabaga virs! Daudziem būtu bijis labāk, ja vioš aizietu aizsaulē pirms sešiem mēnešiem. Lāga cilvēks un lielisks sportists jaunībā, un tomēr loti liels īpatnis.

Viņš atkal uzlūkoja Džoenu. Tagad viņai bija iespēja aplūkot Klifordu rūpīgāk nekā tad, kad viņš tik spēji un dramatiski ieradās.

Viņš bija kādu metru un astoņdesmit centimetru garš, un pat briesmīgais apģērbs nespēja apslēpt viņa spēcīgo augumu. Seja bija krietni iedegusi, un pinkainā bārda bija vienā krāsā ar viņa brūnajiem matiem un uzacīm. No šī cilvēka staroja dzīves spēks un viss liecināja par viņa neparasto enerģiju un atraisītību — tas bija pirmais, ko Džoena ievēroja. Viņa palūkojās uz Kliforda nonēsātajām kurpēm. Viena kurpe bija aizšņorēta ar siksniņu, bet otra— pārsieta ar auklu.

Stīvens Narzs juta, ka pienācis laiks iejaukties notiekošajā un uzturēt savu autoritāti. Apstākļi bija izveidojušies tā, ka viņš kļuva par ievērojamu personu. Viņš bija ne vien mājas saimnieks, bet ari galvenais mantinieks. Bet šis cilvēks bija tikai vecā Džo Braja pārvaldnieks, viens no tiem, kuru pienākas izrīkot. Viņš bija tikai kalpotājs un nākotnē būs mistera Narza kalpotājs, jo līdz ar Džo Braja mantojumu Narzs iegūs ari vecā uzņēmēja ietekmi.

—    Hm… Mister Lein, manuprāt, jūsu izteikumi par manu nabaga mirušo radinieku nav pieņemami. Es nevaru pieļaut, ka jūs apgānāt viņa piemiņu.

Svešinieks, nedaudz pārsteigts, paraudzījās uz viņu.

—   Ak tad jūs esat Narzs! Esmu par jums jau dzirdējis. Jūs esat tas džentlmenis, kas biržas spekulācijās izšķiedis svešu naudu!

Stivens Narzs gan nobālēja, gan nosarka. Kādu bridi viņš zaudēja runasspēju. Leina paziņojuma tiešums izsita viņu no sliedēm. Ja Narzs būtu bijis apdomīgāks, viņš vairs nepievērstos šim tematam.

—   Tas jau visiem ir zināms, — Leins turpināja, braucīdams bārdu. — Jūs vairs nevarat neko noslēpt.

Narzs atguva spējas runāt.

—    Es nevēlos ar jums iztirzāt šīs ļaunprātīgās tenkas, — viņš teica un veltīja Klifordam nāvīga ienaida pilnu skatienu. — Ceru, ka man jādara jums zināms: saskaņā ar mistera Braja testamentu es esmu viņa galvenais mantinieks un manā īpašumā…

—     Varbūt ne tik drīz, — Leins nomurmināja. — Vai jūs vēlaties, lai palieku savā amatā? Esmu ar mieru. Vai būšu jums vajadzīgs?

Un viņš vienaldzīgi paraudzījās uz Džoenu, likās, ka skatienā pat izpaužas trulums. Meiteni pārņēma nevaldāma vēlēšanās iesmieties.

—    Tātad, — viņš turpināja, — es esmu te un izpildīšu to, ko no manis gaida. Dievs ir mans liecinieks, man nav nekādas vēlēšanās auklēties ar mazām meitenēm, taču lieta ir ņēmusi šādu virzienu. Džo man jautāja: "Tu man to apsoli?" Es atbildēju: "Jā."

Viņš vēl joprojām lūkojās uz Džoenu.

Varbūt Klifords gaidīja atbildi?

Droši vien ne, jo viņš turpināja:

—   Taču pēdējie notikumi rada zināmus sarežģījumus. Nebiju iedomājies, ka mūsu darbība liks sarosīties kluba "Laimīgās rokas" biedriem. Bet, tā kā es biju devis vārdu, tad ierados šeit, lai to turētu.

Misters Narzs juta, ka pienācis labvēlīgs brīdis, lai viņš atkal varētu piedalīties sarunā.

—    "Laimīgās rokas"? Šķiet, tā jūs teicāt? Bet ko tas nozīmē — "Laimīgās rokas"?

Svešinieks neatbildēja uz jautājumu, tikai nenoteikti paraustīja plecus. Tomēr viņa izturēšanās nepauda necieņu pret Narzu, droši vien viņš nevēlējās meiteņu klātbūtnē runāt par bīstamām tēmām.

—   Es noīrēju kaimiņos nelielu mājiņu — Slaterskotedžu, — Klifords turpināja. — Nemīlīgs uķis, bet man tomēr patīk. Redzu, ka esmu sabojājis jums tepiķi.

Viņš norādīja uz nesen notikušās traģēdijas pēdām.

—    Taču čūskām nav nekādu tiesību rāpot pa tepiķiem, — viņš atviegloti piebilda, it kā būtu priecīgs, ka atrasts iemesls, kas attaisno viņa straujo rīcību.

Narza seja izstiepās.

—    Vai jūs taisāties apmesties te? — viņš pārjautāja un gan drīz vai ieteica atbraucējam turpmāk staigāt tikai pa sētas durvīm. Bet kaut kas N'arzu atturēja izteikt šo nelaipno piedāvājumu.

Cilvēku, kas tik aukstasinīgi bija rīkojies briesmu brīdī un prata tik zibenīgi šaut ar nāvējošu ieroci, nedrīkstēja bez iemesla apvainot. Tāpēc viņš samierinājās tikai ar piebildi:

—   Slaterskotedža jums nebūs visai patīkama dzīvesvieta. Tur palikušas vairs tikai drupas. Man piedāvāja par to simt divdesmit mārciņu, bet es noraidīju priekšlikumu…

—   Tātad jūs esat noraidījis izdevīgu piedāvājumu, — Klifords mierīgi teica. — Šajā kotedžā ir Tjūdoru laiku kamīns, kura vērtība ir divreiz lielāka.

Viņa skatiens izklaidīgi pārslīdēja pār Džoenu.

—    Es labprāt paliktu Slaterskotedžā uz ilgāku laiku, — viņš jūsmīgi turpināja. — Tur ir lieliska veļas mazgātava, kurā sieva varētu mazgāt vīra veļu. Tad vēl tur ir trīs labas istabas, protams, vispirms vajadzētu aizcementēt žurku alas. Kaut gan man pašam ir vienalga, vai žurkas skraida pa grīdu vai ne.

—    Man pat patīk šie dzīvnieciņi, — Džoena vēsi piebilda, saklausījusi viņa vārdos zināmu izaicinājumu.

Uz mirkli viņa acis iedzirkstījās.

—   Tādā gadījumā es apmetīšos tur. Taču jūs nedrīkst sarūgtināt doma, ka bieži redzēsiet mani. Es ieradīšos pie jums loti reti. — Viņš saknieba lupas. — Tas nolādētais ķīnietis! Protams, viņš nogaidījis, kamēr atbraucu, un tad atsūtījis lādīti. Viņš nevarēja to nodot agrāk, jo tad čūska būtu nobeigusies — vākā taču nebija caurumu gaisam.

—   Vai jūs domājat, ka čūsku kāds atsūtījis ar ļaunu nolūku? — Narzs jautāja.

Klifords Leins smaidīdams paraudzījās uz viņu.

—     Manuprāt, indīga čūska nevar būt dāvana dzimšanas dienā, — bārdainais vīrs laipni atbildēja. — Šis sugas čūsku kodiens ir nāvējošs. — Piepeši viņš apklusa un iebelza sev pa kāju. — Kāpēc gan viņš to atsūtīja man? Protams! "Dzeltenā čūska"! Šķībacainā… Būtu brīnums, ja viņš to būtu aizmirsis.

Viņa acis atkal pievērsās meitenei.

—    jums būs mīļš un jautrs virs… Piedodiet, aizmirsu jūsu vārdu… Šķiet, Džoena? Man likās, ka visas Džoenas jau ir apprecējušās, taču droši vien būšu tās sajaucis ar Dorotejām. Jūs acīmredzot esat divdesmit vienu gadu veca. Visām Džoenām ir apmēram divdesmit viens gads, bet visām Patrīcijām — septiņpadsmit. Bet visas Mērijas Ennas parasti saņem vecuma pensiju.

—    Bet visi Klifordi āzējas, — skanēja atbilde.

Šoreiz viņš iesmējās. Tie bija klusi un patīkami smiekli, kas gluži nemaz neatbilda Leina ārienei. Šķita, ka aiz šīs rupjās čaulas slēpjas pavisam cits cilvēks.

—    Kā jums ienāca prātā tā pateikt? — Klifords pa jokam piedraudēja viņai ar pirkstu. — Protams, tādu atbildi es biju pelnījis.

Piepeši viņš izvilka no kabatas lielu, melnu pulksteni un paskatījās tajā.

—   Pulkstenis ir apstājies, — Klifords bezpalīdzīgi konstatēja. Viņš pakratīja to, tad pielika pie auss. — Cik tagad ir pulkstenis?

—    Seši,— Narzs atbildēja.

—    Es jau domāju, ka nevar būt pusviens, — viesis mierīgi atteica un pārbīdīja rādītājus. — Es atgriezīšos. Gribu sev noīrēt istabu Londonā. Rīt vai parīt es atkal jūs apciemošu. Vai jūs esat anglikāņu baznīcas piekritēja?

Šo jautājumu viņš uzdeva tieši Džoenai.

Džoena apstiprinoši pamāja.

—    Es arī esmu tās piekritējs, — Leins atbildēja, — bet man patīk arī vīraka smarža un laba muziķa. Uz redzēšanos, Doroteja!

—    Jūs gribējāt teikt: Agnese, — Džoena izlaboja, un viņas acis viltīgi iemirdzējās. Viņa pastiepa Klifordam roku un juta, ka viņš to cieši paspiež. Pārējos ģimenes locekļus viņš ar rokasspiedienu neaplaimoja. Tad viesis devās uz izeju. Misters Narzs cerēja, ka viņš jau ir izgājis, un gribēja ierunāties, kad bārdainais kungs atkal parādījās durvīs.

—    Vai kāds no jums nepazīst cilvēku, vārdā Greiems Sentklejs? — viņš jautāja.

Zibens ātrumā Narzs atcerējās šārīta sanāksmi ar saviem kompanjoniem.

—    Jā, es pazīstu Greiemu Sentkleju. Pareizāk sakot, viņš ir kāda mana direktora draugs, — viņš atbildēja.

Klifords pārsteigts savilka uzacis.

-»Vai viņi abi ir pazīstami? — viņš pārjautāja.

—    Vai jūs viņu nekad neesat redzējis?

Narzs pašūpoja galvu.

—    Vai rītvakar varēsiet man pastāstīt, ko domājat par viņu?

—    Es nemaz netaisos satikties ar viņu, — Narzs iebilda.

—     Tomēr jūs satiksieties, — Klifords čukstus atbildēja.

—    Protams, jūs tiksieties ar Sentkleju, ar cilvēku, kas grib celt lielā godā dzelteno rasi.

Nākamajā mirklī viņš izgaisa, aizcirzdams aiz sevis durvis.

—     Kāda laime, ka man nav jāprecas ar viņu, — Meibela teica, un Letija, atguvusies no nesenā izbīla, pievienojās savas māsas apgalvojumam.

Vienīgi Džoena neteica ne vārda. Viņa vēl bija apjukusi no notikušā, taču svešinieks bija ieinteresējis viņu un, pats svarīgākais, nemaz nebiedēja.

5

Celiņa malā, pie pašas šosejas, atradās Kliforda Leina mašīna. Varbūt "mašīna" bija pārāk skaļš apzīmējums šai grabažai, kuru Klifords pirms dažām dienām bija nopircis par trīsdesmit piecām mārciņām. Viņš nebija izslēdzis motoru, jo šā automobiļa iedarbināšanai nāktos patērēt vismaz pusstundu. Rībēdama un dārdēdama, drebēdama ar visu korpusu, ik mirkli palēkdamās, mašīna izgriezās uz šosejas un, drausmīgi trokšņodama, nobrauca simt metru. Tad Leins nogriezās uz sānceļa, kura malās auga krūmi, un piebrauca pie vecās Slaterskotedžas ēkas.

Šai mājai visi logi bija izdauzīti, no jumta nobiruši vairāki desmiti dakstiņu, pati celtne bija galīgi nolaista un sabrukusi.

Pie mājas durvīm runājās trīs vīri. Klifords ieradās tajā brīdī, kad viņi bija par kaut ko vienojušies. Viens no strādniekiem pienāca pie viņa.

—   Jums nekas neiznāks ar šo drupu kaudzi, — viņš iesāka. Tā kā no viņa bikšu kabatas rēgojās lineāla gals, varēja spriest, ka viņš ir būvdarbu vadītājs. — Grīdas ir sapuvušas, jumts jāliek jauns, un turklāt mājā nav ne ūdensvada, ne kanalizācijas.

Neko neatbildēdams, Leins iegāja mājā. Tā sastāvēja no divām pusēm — labās un kreisās. Viņš iegāja labajā pusē. Telpas galā atradās maza virtuvīte ar sabrukušu pavardu. Caur izsisto logu varēja redzēt nojumi, kura piekļāvās mājas sienai.

Grīdas dēli čīkstēja zem kājām. Vienā vietā grīda bija pilnīgi sapuvusi, un tur rēgojās liels caurums. Tapetes nokarājās no sienām kā izbalējušas driskas, griestus klāja zirnekļa tikli.

Leins atgriezās pie vīriem, kuri gaidīja viņu pie ieejas. Viņš lēnām piebāza pīpi ar tabaku un tad ierunājās.

—     Sakiet — vai jūs esat celtnieks vai dzejnieks? — viņš uzrunāja cilvēku ar lineālu.

Darbu vadītājs pasmīnēja.

—    Es kaut ko sajēdzu no būvdarbiem, tomēr neesmu burvis.

Lai šo māju savestu kārtībā nedēļas laikā, man botu vajadzīgas trīs Aladina burvju lampas.

Klifords iebāza pīpi mute un rūpīgi to aizsmēķēja.

—   Ja mes nerēķināsimies ar Aladina lampas gara palīdzību, cik ilgā laikā jūs varēsiet te visu savest kārtībā?

—    Tad jāņem vērā nevis darbaspēks, bet nauda, — darbu vadītājs atbildēja. — Protams, šo eku var dabūt gatavu nedēļas laikā, bet tas izmaksās tūkstoš mārciņu, taču mājai nav tik lielas vērtības.

Klifords izpūta gaisā lielu dūmu mutuli.

—    Sameklējiet divsimt strādnieku un lieciet, lai viņi strādā bez pārtraukuma dienu un nakti! Grīdas varat noraut jau šovakar. Pasūtiet tik daudz kravas mašīnu, cik uzskatāt par nepieciešamu, lai būvmateriāli tiktu atvesti pēc iespējas ātrāk. Es vēlos, lai jūs uzklātu ozolkoka parketu. Tad iekārtojiet man vannasistabu, ievelciet elektrību un ūdensvadu, logiem pierīkojiet dzelzs slēģus, noasfaltējiet šo celiņu. Un vēl es gribu, lai mājas aizmugurē jūs ierīkotu peldbaseinu. Tas arī būtu viss.

—    Vai tas jāpaveic septiņās dienās? — darbu vadītājs pārsteigts pārjautāja.

—    Būtu labi, ja jūs tiktu galā sešās dienās, — Leins atbildēja.

—    Viens no diviem: vai nu jūs pieņemat manus noteikumus, vai arī es runāšu ar citu darbu vadītāju.

—    Bet, mister Lein, par to naudu, kuru taisāties iztērēt šim graustam, jūs varat nopirkt pašu lepnāko māju Saningdeilā.

—     Es gribu apmesties tieši te, — Klifords Leins atbildēja.

—    Un vēl viena prasība: šajā mājā nedrīkst mitināties čūskas.

Viņš rūpīgi aplūkoja savu īpašumu. Skatiens pievērsās kokiem, kas auga pie žoga.

—    Tos vajadzēs nocirst, — viņš teica. — Man vajag plašu apšaudes zonu.

—    Kādu zonu? — apjukušais darbu vadītājs pārjautāja.

—    Neaizmirstiet, ka dzelzs slēģiem jābūt ar šaujamlūkām. Dodiet šurp savu grāmatiņu!

Un viņš kaut ko iezimēja celtnieka piezīmju grāmatiņā.

—    Tām jābūt apmēram šādas formas un tik lielām, — viņš teica, atdodot grāmatiņu. — Nu, vai uzņemsicties šo darbu?

—    Jā, es to uzņemos, — būvdarbu vadītājs atbildēja, — un varu jums apsolīt, ka pēc nedēļas jau varēsiet dzīvot šajā mājā. Taču tas izmaksās pasakainu naudu.

—     Man pietiek, ka es zinu, ko man maksās tas, ja māja nebūs gatava noteiktajā laikā, — Klifords Leins viņu pārtrauca.

Viņš iebāza roku kabatā, izņēma ādas naudasmaku un izvilka no tā desmit simts mārciņu banknotes.

—    Es esmu lietišķs cilvēks un netaisos "slēgt ar jums līgumu. Šodien ir trešdiena. Mēbeles jāpieved otrdien. Līdz tam laikam uzmūrējiet krāsnis un iekuriniet tās! Iespējams, ka šis nedēļas laikā nesatikšu jūs, tādēļ pierakstiet manu telefona numuru. Gar šo celiņu izrociet grāvi un ievelciet telefona kabeli! Ielāgojiet, vadam jāatrodas labi dziļi zemē. Čūskasmedrikst aizrakties līdz tam, — viņš čukstus piebilda.

Tad Klifords iekāpa savā automobili, dārdēdams aizbrauca pa ceļu un pazuda no redzesloka.

—    Šonedēļ man nemaz neiznāks gulēt, — teica darbu vadītājs, un viņam bija taisnība.

6

Nākamajā dienā lija lietus. Šķita, ka tas nepārstās visu dienu. Vismaz tā domāja mistera Narza šoferis, kas bija paradis novērot laiku Londonā.

Stlvens Narzs gan parasti nepievērsa laikam nekādu uzmanību, tomēr tumšās debesis un drūmā ainava galīgi sabojāja viņam garastāvokli.

Visu ceļu no Saningdeilas viņš centās sev iestāstīt, ka sliktai omai nav nekāda iemesla. Apziņai, ka vecā Braja noteikums tiks izpildīts bez īpašām grūtībām un Džoena piekrīt laulībām, vajadzēja pildīt viņu ar prieku. Taču to aptumšoja Kliforda Leina klātbūtne. Lai cik tas būtu dīvaini, indīgās čūskas parādīšanās uz viņa rakstāmgalda nemaz nesatrauca misteru Narzu. Protams, tas bija ārkārtējs notikums, taču viņš nezināja, ka dzeltengalvainās čūskas ir loti indīgas. Tāpat viņš nezināja, kā noslēpumainā lādīte bija nokļuvusi viņa mājā. Tādēļ viņš centās aizmirst notikušo. Tas bija daudz vienkāršāk nekā censties to noskaidrot. Varbūt šā noslēpuma atklāšana skartu citu cilvēku intereses.

Tādējādi šis notikums beidzās ar to, ka paklāju aizsūtīja uz tīrītavu. Bez šaubām, Klifords Leins notikušo uztvēra pārāk teatrāli. Tas bija mistera Narza iemīļotais teiciens, un visu, kas atstāja uz viņu pārāk lielu iespaidu, viņš izskaidroja tieši tādā veidā. Ja viss notiks tā, kā viņš iedomājas — un tas viņam bija liels atvieglojums— , tad viņa rokās nonāks Džo Braja milzīgā bagātība. Raizes, kas viņu vēl vakar bija nomākušas, pazuda. Tagad viņam vajadzēja parūpēties, lai pēc iespējas paātrinātu laulības un jo drīzāk iegūtu Džo bagātības.

Tobrīd, kad Narzs pa dienesta ieeju iegāja savā kantori, viņš atkal bija pašā jaukākajā noskaņojumā, tādēļ laipni uzsmaidīja saviem kompanjoniem, kas viņu jau gaidīja.

Majors Spendvels ar cigāru zobos bija atgāzies krēslā, bet Legats stāvēja pie loga. Rokas aiz muguras aizlicis, viņš raudzījās uz lietus piemērcēto ielu.

—    Sveicināti, kungi! — Narzs laipni iesāka. — Jūs esat tik bēdīgi kā lāpu nesēji'bērēs.

Legats pagriezās pret viņu.

—    Par ko mums būtu jāpriecājas? — viņš jautāja.

Stīvens Narzs vēl nebija izlēmis, vai viņam pienāktos

iepazīstināt kompanjonus ar radušos situāciju. Nauda, kuru viņš mantotu, dotu iespēju tikt vaļā no šaubīgajiem paziņām un pasūtīt viņus pie velna. Jo vienīgi nauda spēj labot pagātnes kļūdas. Tad viņš varētu no jauna uzsākt savu komercdarbību.

—     Džo ir miris, — viņš ar pūlēm i/dvesa, — un atstājis man lielu dalu sava īpašuma.

Nevaldāmais prieks lika viņam izteikt šos vārdus, taču, kad tie bija tikuši pār viņa lupām, Narzs nožēloja, ka pavēstījis šo jaunumu, ja viņš cerēja, ka pārējie uztvers to kā sensāciju, tad viņš rūgti maldījās.

—   Tā, tā, — Legats sarkastiski sacīja. — Un kad jūs saņemsiet naudu?

—     Pēc mēneša vai diviem, — Narzs atbildēja.

—   Tas nozīmē, ka nauda jums tiks mēnesi vai divus vēlāk, nekā tas būtu nepieciešams, — majors teica, un viņa seja savilkās smīnā. — Šodien es runāju ar revidentiem. Ne vēlāk kā rit jums jāiemaksā piecdesmit tūkstoši mārciņu.

—   Tik tiešām, Narz, — Legats viņu pārtrauca, — mēs esam novesti līdz pēdējam. Diennakts laikā šī nauda ir jāsagādā. Ja testamentā nav nekādu noteikumu, tad ar šo dokumentu jūs varat nekavējoties izņemt vajadzīgo summu. Vai tad testamentā ir kādi nosacījumi?

Narzs savilka pieri. Interesanti, ko viņa sarunu biedrs zina?

—    Testamentā ir tikai viens noteikums, — Narzs atzinās,

—    bet tas jau ir izpildīts.

Legats pašūpoja galvu.

—    Tādā gadījumā jūs neko nevarēsiet dabūt, — viņš teica.

—    Vai testaments ir sastādīts tādā veidā, ka varat to ieķīlāt, lai nekavējoties aizņemtos naudu?

—    Nē, — Narzs īsi atteica. — Pirmkārt, es nezinu, cik liels ir mantojums, otrkārt, pastāv noteikums…

—    Pareizi, — Spendvels apstiprināja, — un tas ir loti nelāgi. Jūs nevarat aizņemties ne pensa, ja testamentā ir noteikums, kas līdz šim nav izpildīts… Varu derēt, ka jums pat nav testamenta kopijas!

Stīvens savilka uzacis.

—    Jūs lasāt kā no grāmatas, — viņš teica. — Acīmredzot kāds ir jūs informējis vairāk nekā mani.

Majors Spendvels neapmierināts pagriezās pret viņu.

—    Neviens neko man nav stāstījis. Vienīgais, kas mani interesē, ir tas, vai spēsiet līdz rītdienai sadabūt piecdesmit tūkstošus mārciņu. Tā kā mēs zinām, ka jums šādas iespējas nav, mēs nolēmām pasargāt jūs no nepatikšanām un uzaicinājām šurp uz sarunām mūsu draugu Sentkleju.

—   Jūsu draugu Sentkleju? Vai tas nav tas pats cilvēks, kuru jūs pieminējāt vakar?

Un Stīvens Narzs atcerējās Kliforda Leina pareģojumu: "Jūs ieraudzīsiet viņu rīt."

—     Vai tad Greiemam Sentklejam ir tik daudz naudas, ka viņš var ar to mētāties?

Spendvels pamāja.

—   Jā, viņš var to atļauties! Ja gribat uzklausīt manu padomu, tad es jums teikšu, ka viņš ir ar mieru piesviest savu naudu ari jums.

—    Es pat nepazīstu viņu un nezinu, kur varētu satikt.

Spendvels devās uz durvju pusi.

—    Viņš gaida jūs aiz durvīm cerībā, ka mēs ar jums esam vienojušies. '■<

Stīvens Narzs pārsteigts paraudzījās uz majoru. Cilvēks, kas bija spējīgs aizdot piecdesmit tūkstošus, pacietīgi gaidīja uz ielas, kamēr viņam atļaus atdot savu naudu?

—    Viņš ir te? — viņš neticīgi pajautāja Legatam.

Majors Spendvels atvēra durvis.

—    Te ir misters Greiems Sentklejs, — viņš paziņoja.

Kantorī ienāca nevainojami ģērbies cilvēks.

Ieraugot viņu, Narzs sastinga. Nebija nekādu šaubu, ka misters Greiems Sentklejs ir ķīnietis.

7

—    Misters Greiems Sentklejs, — majors iepazīstināja.

Narzs automātiski pastiepa svešiniekam roku.

Līdz šim misteram Narzam visi ķīnieši bija likušies vienādi. Taču, kad viņš ielūkojās šā cilvēka tumšbrūnajās acīs, tad juta, ka tas atšķiras no pārējiem ķīniešiem.

Narzs nevarēja noteikt, kāda tieši ir šī atšķirība. Sentklejam bija platas acis, smalks, pareizi veidots deguns, plānas lūpas — ar to viņš atšķīrās no parastajiem mongololdās rases cilvekiem, kurus Narzs bija sastapis agrāk. It īpaši Sentklejs atšķīrās no pārējiem ķīniešiem ar savu runasveidu.

Retais zināja, ka Sentkleja dzīslās rit gan rietumnieku, gan austrumnieku asinis. No savas mātes francūzietes viņš bija mantojis sejas vaibstus un slaido augumu, no tēva ķīnieša, apsviedīga tirgoņa, dēls bija ieguvis tumšas, šķības acis un zilganmelnus matus.

—    Vai jūs esat misters Narzs? — ienācējs jautāja. — Loti priecājos iepazīties ar jums.

Viņš runāja kā labi izglītots cilvēks, nedaudz gan pārspīlējot runas korektumu, un viegla izrunas nazālā pieskaņa vedināja uz domām, ka viņš guvis izglītību kādā no pašām lielākajām universitātēm.

—    Vai atļausiet apsēsties?

Narzs klusēdams pamāja, un atnācējs apsēdās, nolicis sev priekšā uz galda ādas portfeli.

—     Jūs droši vien esat pārsteigts, ka es esmu ķīnietis. — Misters Sentklejs viegli pasmaidīja. — "Dzeltenās briesmas" — ja nemaldos, ar šiem vārdiem parasti apzīmē mūsu parādīšanos Eiropā. Tomēr esmu spiests protestēt pret tamlīdzīgu apzīmējumu. Es esmu pats nevainīgākais cilvēks, kāds jelkad atbraucis šurp no Ķīnas, — viņš labsirdīgi piebilda.

To teikdams, viņš atslēdza portfeli un izņēma no tā plakanu paciņu, pārsietu ar sarkanu auklu. Rūpīgi atraisījis tās mezglu

un attinis iesaiņojumu, ķinietis nolika pārsteigtā Narza priekšā banknošu kaudziti. Narzs ievēroja, ka katra no tām ir tūkstoš mārciņu vērtībā.

—    Šķiet, ka nepieciešamā summa sasniedz piecdesmit tūkstošus mārciņu, — misters Sentklejs sacīja.

Ar pieredzējuša bankas kasiera veiklību viņš noskaitīja minēto summu un atlika to sānis. Pārējās banknotes viņš rūpīgi ietina papīrā, pārsēja ar auklu un ielika portfeli.

—     Šķiet, ka te visi ir veci draugi, — viņš teica. — Tāpēc es varu būt vaļsirdīgs pret jums.

Narzs pamāja.

—    Lieliski! — Sentklejs, Narzam par lielu pārsteigumu, paņēma banknošu kaudzīti un iebāza to kabatā. — Naudu varēšu nodot jums tikai tad, ja tiks izpildīti daži noteikumi. Pat es, ķīnietis, kuram nav pieredzes banku operācijās, saprotu, ka tik lielu summu tāpat vien neaizdod. Vārdu sakot, mister Narz, es vēlos, lai jūs kļūtu viens no mūsējiem.

—    Viens no jūsējiem? — N.arzs izbrīnā pārjautāja. — Es jūs lāgā nesaprotu.

Spendvels paskaidroja ķīnieša sacīto:

—    Misters Sentklejs ir izveidojis savā valstī lielu organizāciju. Kaut ko līdzīgu… — Viņš sastomījās, neatrazdams vajadzīgo vārdu.

—     Slepenai biedrībai, — Sentklejs pieklājīgi nobeidza viņa vietā. — Vai tas jums šķiet pārāk noslēpumaini un šausmīgi? Patiesībā tur nekā šausmīga nav. Esmu izvirzījis sev noteiktu dzīves mērķi, un, lai to sasniegtu, man nepieciešami gudri cilvēki, kuriem es varētu uzticēties. Mums, ķīniešiem, piemīt daudz bērnišķīgu īpašību. Mums patīk noslēpumainība. Mūs pievelk viss noslēpumainais, un "Laimīgās rokas" ir mans izgudrojums. Mūsu mērķis ir pacelt ķiniešu tautu pienācīgos augstumos un nest gaismu tumsā. — Un pēc neliela klusuma brīža viņš piebilda: — Un vēl daudz tamlīdzīgu pasākumu.

Stīvens Narzs pasmaidīja.

—     Manuprāt, jūs esat izvirzījis augstākā mērā apsveicamu mērķi, un es ar prieku pievienošos jums.

Ķinieša tumšajām acīm piemita gandrīz hipnotisks spēks. Uz bridi tās ieurbās Narzā, un viņš juta, it kā kāda augstāka vara pakļautu viņu. Pats brīnišķīgākais bija tas, ka ķinietis radīja ap sevi labvēlības gaisotni.

—    Nu tad viss ir kārtībā, — misters Sentklejs teica, izņēma no kabatas banknošu paciņu, kuru nolika uz galda malas, un tad turpināja: — Ne, nē, nekādas kvītis man nevajag. Džentlmeņu vidū tā ir lieka formalitāte. Sakiet — vai neesat ieguvis kādu zinātnisku grādu Oksfordā vai Kembridžā? Žēl gan. Es gan dodu priekšroku tādu cilvēku sabiedrībai. Tomēr man ir pilnīgi pietiekami ari ar to, ka jūs esat džentlmenis.

Negaidīti viņš piecēlās.

—    Tas nu būtu viss. Pēc trim dienām jūs izdzirdēsiet par mani, un es esmu spiests lūgt, lai tuvākās nedēļas laikā jūs būtu brīvs jebkurā diennakts stundā. Ceru, ka mans lūgums jūs pārāk neapgrūtinās.

—     Mister Sentklej, man jāizsaka jums sava visdziļākā pateicība. Jūs izpestījāt mani no loti grūta stāvokļa. Jūs nemaz nevarat iedomāties, cik tas bija grūts… — Stīvens Narzs murmināja un paņēma naudu savās trīcošajās rokās. Viņam nebija iemesla slēpt satraukumu.

Ķīnietis iesmējās.

—    Es zinu visu, — viņš teica. — Jūs vēl dzirdēsiet par mani…

—     Vēl mirklīti uzgaidiet, mister Sentklej! — Narzs viņu pārtrauca. — Ar kādu mērķi ir nodibināta jūsu savienība?

Ķīnietis domīgi paraudzījās uz viņu.

—     Lai gūtu kundzību pasaulē, — viņš vienkārši atbildēja, pamāja ar galvu, pagriezās un devās uz izeju.

Tā Stlvena Narza dzīve ienāca Greiems Sentklejs, mākslas bakalaurs. Un kopš šā brīža komersanta liktenis tika pakļauts tā cilvēka gribai, kurš vispirms ieguva viņu savā varā un pēc tam iznīcināja.

8

Džoena Braja bija radusi celties agri, arī stāvoklis, kādu viņa ieņēma Narzu mājā, padarīja šo paradumu par nepieciešamību. Misteram Narzam nebija pārvaldnieka. Pēc viņa domām, kamēr te bija Džoena, tā būtu lieka greznība. Pamazītiņām viņa sāka vadīt saimniecību, nepieprasot par to nekādu atlīdzību. Viņa bija saikne starp kalpotājiem un kungiem. Viņa norēķinājās ar preču piegādātājiem un uzklausīja visus Narza pārmetumus, jo viņš allaž domāja, ka izdevumi ir pārlieku lieli.

Džoenai darba netrūka visu dienu. Viņa cēlās sešos no rīta, kādu stundu pastaigājās svaigā gaisā un tad sāka noņemties ar saimnieciskiem pienākumiem. Pēc vakardienas lietus zeme vēl bija mitra un gaiss vēss. Taču rīts pastaigai likās kā radīts. Virs galvas pletās zilganzilas debesis, izrotātas ar spalvu mākoņiem.

Šoreiz viņas rīta pastaigai bija noteikts mērķis. Par darbiem Slaterskotedžā mēļoja vai visā Saningdeilā. Pa savas istabas logu viņa redzēja, ka kotedžas virzienā aizbrauc daudz kravas mašīnu ar būvmateriāliem. Naktī viņa redzēja īpatnu un neatkārtojamu ainu. Viņas guļamistaba atradās pietiekoši tuvu Slaterskotedžai, lai dzirdētu darba troksni. Tumšajiem koku puduriem cauri lauzās prožektoru stari, radot fantastisku iespaidu.

Misters Narzs bija ārkārtīgi neapmierināts ar sava kaimiņa neatlaidīgo darbošanos. Vēl vakarvakarā viņš bija devies pastaigā uz kotedžu, lai pārliecinātos, cik lielus apmērus sasniedzis Kliforda neprāts. Bet šorīt Džoena gribēja savām acīm pārliecināties par notiekošo. Viņa nogriezās no šosejas un devās pa ceļu uz Slaterskotedžu. Taču nekur tālu viņa netika. Strādnieku grupa bija ķērusies pie ceļa asfaltēšanas. Trīs līdz augšai piekrautas kravas mašīnas aizšķērsoja pieeju mājai. Pie tās rosījās daudz cilvēku, un visa aina atgādināja iztraucētu skudru pūzni.

Būvdarbu vadītājs bija no Saningdeilas un labs viņas paziņa. Smaidīdams viņš devās meitenei pretī.

—    Nu, ko jūs par to visu teiksiet, mis Džoena? Vai nav par traku izšķērdēt veselas tūkstoš mārciņas, lai izremontētu māju, kuras vērtība nav lielāka par simt mārciņām.

Viņa varēja vienīgi brīnīties. Pa nakti strādnieki bija paguvuši nojaukt mājas apšuvumu un jumtu, pāri bija palicis tikai karkass.

—     Mes noplēsām grīdas, šorīt ap četriem beidzām ievilkt cauruļvadus, — darbu vadītājs lepni ziņoja. — Divdesmit jūdžu apkaimē jūs neatradīsiet nevienu strādnieku, kas nepiedalītos šajos būvdarbos.

—    Kādēļ gan misters Leins to visu uzsācis? — viņa jautāja.

—   Vai jūs viņu pazīstat? — darbu vadītājs pārsteigts jautāja, un viņa nosarka. Džoena taču nevarēja teikt, ka Slaterskotedža kļūs par viņas mājām un ka ekscentriskais kungs nav nekas cits kā viņas nākamais vīrs.

—     Jā, es pazīstu viņu, — meitene apmulsusi atbildēja. — Viņš ir mans draugs.

—    O!

Ejot atpakaļ uz mājām, viņa jautri iesmējās. Drudžainais Slaterskotedžas remonts loti labi atbilda viņas priekšstatam par šo cilvēku. Viņa vienīgi nesaprata, kālab Klifords to visu dara. Taču šajā darbībā izpaudās Leina īstā daba, un Džoena bija vienīgais cilvēks ģimenē, kas nenosodīja viņa rīcību.

Džoena izdzirdēja aiz muguras pakavu klaboņu un pagāja ceļa malā.

—    Labrīt, Džoena! — viņa izdzirdēja laipnu balsi.

Meitene pārsteigta atskatījās un ieraudzīja cilvēku, par

kuru nupat bija domājusi. Viņš jāja veca, vārga ponija mugurā. Zirdziņš izskatījās samiegojies un nevīžīgs, gluži tāpat kā jātnieks.

—    Cik daudz jums bija jānopūlas, lai atrastu zirgu, kas jums tik ļoti piestāvētu? Arī jūsu automobilis, kuru man gadījās redzēt, ļoti labi atbilst jūsu stilam.

Klifords samiedza acis, it kā gribētu iesmieties, taču neizdvesa ne skaņas. Tomēr Džoena varēja derēt, ka iekšēji viņš vai dreb aiz smiekliem.

—    Jūs neesat pārāk laipna, — viņš teica un nokāpa no ponija. — Taču līdz kāzām mēs nestrīdēsimies. Kur jūs redzējāt manu automobili?

Viņa izvairījās no atbildes.

—    Kāda velna pēc jūs gribat pārbūvēt to nejauko, nolaisto māju? Būvdarbu vadītājs misters Kārters man teica, ka tas jums izmaksājis tūkstoš mārciņu.

Uz bridi Klifords paraudzījās Džoenā un klusēdams noglaudīja bārdu.

—     Mana kaprīze nav nemaz tik slikta, — viņš atbildēja. — Jāatzīstas, ka esmu mazliet ekscentrisks. Ilga dzīvošana siltās zemēs ietekmē prātu. Es esmu pazinis loti daudz ekscentrisku cilvēku. Turklāt tas, manuprāt, ir ārkārtīgi romantiski, — viņš jokojot piebilda. — Es esmu iecerējis iestādīt ap māju efejas un mežrozīšu krūmus, ierīkot brīnišķīgu sakņu dārzu. Sakiet, lūdzu, — ko jūs domājat par vistām? — viņš nevainīgā balsī jautāja. — Vai jums patīk melnās kohinhinietes vai baltās Leghornas vistas? Varbūt dodat priekšroku pīlēm?

Viņi bija sasnieguši ceļa galu. Jocīgais ponijs paklausīgi sekoja viņiem.

—    Vai tiesa, ka vecais Brajs loti vēlējās, lai jūs katrā ziņā apprecētu kādu no mūsu ģimenes?

Šis jautājums Klifordam likās tik negaidīts, ka viņš uz bridi apjuka.

—    Kāpēc jūs to jautājat? Ja nu jūs tik loti vēlaties zināt, es atbildēšu. Jā, viņš vēlējās, — Klifords atbildēja.

—    Vai jūs bijāt pieķēries misteram Brajam?

Viņš pamāja.

—     Mēs tik daudz gadu pavadījām kopā, turklāt viņš bija reti lādzīgs vīrs. Kad es saslimu ar holeru, viņš mani kopa, un, ja nebūtu Braja, es jau sen atrastos viņā saulē. Tik tiešām biju viņam ļoti pieķēries.

—    Tik loti, ka tad, kad viņš lika, lai jūs braucat uz Angliju un apprecat vienu no viņa radiniecēm, jūs apsolījāt izpildīt viņa vēlēšanos…

—    Atklāti sakot, to es viņam netiku apsolījis, — viņš pārtrauca Džoenu. — Es nevarēju uzņemties šo solījumu, taču nodomāju, ka viņš ir jucis.

—    Un tomēr jūs apsolījāt viņam, — Džoena ietiepīgi turpināja. — Vai man jāpasaka, ko jūs viņam apsolījāt?

Klifords klusēja.

—   Jūs apsolījāt, ka neteiksiet meitenei, kas būs jūsu līgava, neko tādu, kas varētu viņu atgrūst no jums un izjaukt Braja plānus.

Uz brīdi bārdainais vīrietis pilnīgi apjuka.

—   Man nekad nav patikuši gaišreģi, taču tas vairāk atgādina burvestību. Reiz es pazinu kādu vecenīti…

—    Neizvairieties no atbildes, mister Lein! Tātad jūs apsolījāt Džo Brajam: ja satiksiet jaunu meiteni, kuru varēsiet apprecēt, tad nedarīsiet neko tādu, kas varētu jūs atgrūst no viņas un izjaukt kāzas.

Viņš pakasīja bārdu.

—   Tā ir, jums taisnība, — Klifords atzinās. — Taču es neko jums neesmu teicis, — viņš piebilda. ■<— Vai tad es jums sacīju, ka iebilstu pret laulībām? Vai arī to, ka, tā rīkojoties, vecais Džo Brajs samaitājis man visu mūžu? Vai esmu kritis jūsu priekšā ceļos un lūdzies, lai jūs atsakāties no manis?

Džoena pakratīja galvu, un viņas acīs iemirdzējās viltīgas uguntiņas.

—    Jūs neko tamlīdzīgu neesat man teicis. Taču jūs saģērbāties kā tāds putnubiedēklis un izlikāties par īstu ākstu…

—    Tāpēc, lai atstumtu jūs no sevis?

Viņa pamāja ar galvu.

—   Tomēr jums tas nav izdevies. Es precēšos ar jums. Ceru, ka sapratāt mani.

Kliforda sejā pavīdēja satraukums.

—      Patiesībā man nav nekādas vajadzības par katru cenu precēties ar jums, — viņa īdzīgi teica, — bet, tā kā jūs esat te… Man ari ir savi iemesli…

—    Vecais Narzs jūs piespiedis! — viņš iesaucās.

—     Tāpat kā vecais Brajs piespieda jūs, — Džoena atcirta. — Tik tiešam, loti interesanta apstākļu sakritība, un, ja viss nebūtu tik komiski, tad būtu traģiski. Es nezinu, kas notiks, bet man ir kāda stipra vēlēšanās, kuru varat izpildīt vienīgi jūs.

—     Un kāda tā būtu?

—    Aizejiet pie friziera un nodzeniet šo jocīgo, garo bārdu! Es vēlētos redzēt jūsu īsto seju.

Viņš smagi nopūtās.

—     Šoreiz esmu iekritis, — viņš teica, — jo, ja jūs kaut uz brīdi ieraudzīsiet manu seju, tad nekad vairs neatdosiet man brīvību. Man jāatzīstas, ka biju viens no skaistākajiem vīriešiem Ķīnā.

Un Klifords pastiepa pret Džoenu rokas.

—    Ar to tad ari es jūs apsveicu, — viņa teica un iesmējās. Meitene turpināja smieties līdz pat tam brīdim, kad, sasniegusi māju, ieraudzīja durvis stāvam misteru Narzu.

9

—    Par ko tu priecājies? — Narzs norūpējies jautāja Džoenai.

—     Es nupat sarunājos ar savu līgavaini, — viņa atbildēja. To dzirdot, Narza seja noskaidrojās.

—    Ak ar to ērmu? — viņš noteica.

Narzs turēja rokā vēstuli. Rīta pasts Saningdeilā pienāca loti agri.

—     Džoena, es vēlētos, lai tu brauktu man līdzi uz pilsētu. Mēs tur ieturētu pusdienas.

Šāds ielūgums Džoenai šķita loti negaidīts. Parasti, aizbraukusi uz pilsētu, viņa ēda viena pati.

—    Pusdienu galds tiks klāts manā kantori. Es gribētu, lai tu iepazītos ar kādu no maniem draugiem. Hm… ar loti jauku cilvēku, kas guvis izglītību Oksfordā un piedevām apguvis vēl daudz citu zinību.

Narza izturēšanās meitenei likās dīvaināka nekā viņa vārdi. Viņš šķita sarūgtināts, un Džoena bija izbrīnīta, cik nelāgi viņas tēvocis šorīt izskatās.

—    Vai ari Letija piedalīsies? — viņa painteresējās.

—    Nē, nē, — viņš ātri atbildēja. — Tikai tu un es, tad mans kompanjons Spendvels un… mans draugs. Ceru, ka tev nav aizspriedumu pret… svešzemniekiem…

—    Pret svešzemniekiem? Bet… Vai jūs gribat teikt, ka viņš nav eiropietis?

—    Jā gan, — Narzs teica un ieklepojās. — Viņš ir aziāts, ķinietis. Taču savā tēvzemē viņš ir pavisam izcila persona. Viņš ir vai nu mandarīns, vai ari gubernators — katrā ziņā ieņem augstu stāvokli. Viņš ir džentlmenis no galvas līdz kājām. Es nebūtu uzdrīkstējies tevi ielūgt, ja pats nebūtu ticies ar viņu.

—    Bet kādēļ gan, mister Narz?… Ja nu jūs tā vēlaties…

—    Viņa vārds ir Greiems Sentklejs, un viņš vada lielu komercuzņēmumu Anglijā un aiz robežas…

—    Greiems Sentklejs?

Kur viņa bija dzirdējusi šo vārdu? Meitene nevarēja uzreiz atcerēties. Tad Džoena pavaicāja, cikos viņai jābūt pilsētā, un devās uz savu istabu, prātodama, kāds gan tēvocim ir iemesls uzaicināt viņu uz pusdienām un iepazīstināt ar savu jauno paziņu. Ķinieša vārds likās tā kā dzirdēts. Viņa centās piepūlēt atmiņu, tomēr nevarēja iedomāties, kādos apstākļos dzirdējusi šo vārdu.

Misters Narzs atviegloti nopūtās, atgriezās bibliotēkā un vēlreiz pārlasīja vēstuli, kuru bija saņēmis ar rīta pastu. Tas bija pirmais atgādinājums pēc aizdevuma saņemšanas, un viņš nožēloja, ka devis ķinietim iespēju dēvēt sevi par "mllo Narzu". Vēstulē bija kāds ducis loti glītā rokrakstā uzrakstītu rindu.

"Pēc tam, kad biju ticies ar Jums, es uzzināju, ka Jums ir loti glīta radiniece mis Džoena Braja, kas saderināta ar Klifordu Leinu, kuru es arī pazīstu. Es būtu loti priecīgs, ja varētu iepazīties ar šo jauko meiteni. Lūdzu, esiet tik laipns un atnāciet kopā ar vinu ieturēt pusdienas "Albemerle" vai arī kādā citā Sitijas restorānā, kuru Jūs izvēlēsieties. Nosakiet, lūdzu, tikšanās laiku un vietu! Lūdzu, izpildiet manu lūgumu un atbildi nekavējoties sniedziet pa telefonu, tiklīdz būsiet ieradies savā kantorī!"

Vēstule bija nosūtīta ar ātro pastu un rakstīta Londonā vakarvakarā. Sentkleja vēstules tonis nevarēja neaizskart tādu cilvēku kā Narzs. Lai pilnīgāk izprastu viņa raksturu, jāaizrāda, ka misters Narzs nejuta īpašus sirdsapziņas pārmetumus. Ja runa būtu bijusi par Letiju vai Meibelu, tad cita lieta, bet šoreiz runa bija tikai par Džoenu.

Kaut gan viņu nemulsināja perspektīva parādīties aziāta sabiedrībā, viņš tomēr nolēma rīkot pusdienas savā apspriežu telpā. Tur viņš bieži vien bija pieņēmis savus paziņas.

Ieradies kantorī, viņš ieraudzīja majoru Spendvelu, kas viņu jau gaidīja. Par brīnumu, šoreiz majors nebija tik drūms kā parasti.

—     Nupat es satiku Sentkleju, — viņš teica. — Vai esat parūpējies par pusdienām? Viņš tām piešķir lielu nozīmi.

—    Kāpēc?

Spendvels paraustīja plecus.

—    Dievs to zina! Sentklejs ir savdabīgs kungs. Viņš ir augstsirdīgs kā princis — neaizmirstiet to! Jums viņš var būt loti noderīgs.

—    Ar ko īsti viņš nodarbojas? — Narzs painteresējās.

—    Jūs gribat zināt viņa darbības nozari? Tā ir loti plaša. Viņam pieder fabrika Pekhemā un vēl daudz citu uzņēmumu, kas nes labu pelņu. Jums veicies, Narz, ka viņš pret jums labi izturas.

—    Ak! — Narzs ievaidējās. Šie vārdi viņu pārāk neiepriecināja.

Spendvels sausi iesmējās.

—   Līdz šim jums ir bijis loti mierīgs dzīvesveids, kāds parasts vidusmēra tirgotājam Sitijā. Vai jūs nekad neesat iesaistījies dēkās, kuras var beigties ar asinsizliešanu?

—    Paldies Dievam, nē! — Narzs atbildēja, pārsteigts vērodams majoru. — Kāpēc gan jūs runājat par ko tādu?

—    Tāpat vien, — viņa sarunu biedrs vienaldzīgi atbildēja. — Nedomājiet, ka jūsu turpmākā dzīve noritēs tikpat mierīgi. Jums jāsaprot, ka šķēršļus nevar novērst, mierīgi sēžot krēslā un prātojot par jaunām blēdībām. Tomēr neuztraucieties, Narz! Jūs labi zināt, ka pēdējos desmit gadus firma pastāvēja tikai tāpēc, ka jūs nodarbojāties ar blēdībām un apšaubāmiem pasākumiem. Tā darot, sekas var būt divējādas — vai nu jūs nokļūsiet aiz restēm, vai arī sarausīsiet pamatīgu kapitālu. Kapitāla jums nav un nebūs.

Stlvens Narzs cieši palūkojās uz Spendvelu.

—    Ko nozīmē šī muldēšana? — viņš painteresējās.

Majors domīgi saskrullēja ūsas.

—    Gribēju vienīgi brīdināt, — viņš teica.

—   Šodien jūs runājat ārkārtīgi neskaidri, — Narzs sarkastiski piebilda. — Vispirms jūs sakāt, ka esmu blēdis, tad uzskatāt par vajadzīgu brīdināt. Es gribētu dzirdēt skaidrāku un pieklājīgāku valodu.

Majors pabīdīja krēslu pie galda un apsēdās iepretim Narzam.

—     Sentklejs pārbauda jūs, — viņš teica. — Un, ja viņš pārliecināsies, ka esat ar mieru sadarboties, tad jums nāksies daudz uzzināt. Jūs piedalīsieties pasākumā, kas var nest miljons mārciņu lielu pelņu.

Narzs pārsteigts paraudzījās uz viņu.

—     Miljons mārciņu? Tā taču ir milzīga summa, — viņš izdvesa.

—    Vairāk par miljonu, — Spendvels kārdināja. — Jums būs tāds darbs, kādu nekur citur nevar atrast.

Šie vārdi Narzu galīgi apmulsināja. Miljons mārciņu — pat ja tās vēl nebija nopelnītas — šķita neticami liela summa. Bet kāpēc gan par to būtu jādomā? Vai tad viņš nebija miljonāra Džo Braja mantinieks?

—     Nezinu, kāpēc es ar jums par to visu runāju, — Narzs sacīja. — Džo Brajs taču nebija nekāds nabags.

Viņa sarunu biedrs ironiski pasmaidīja.

—     Cik lielu summu jūs cerat saņemt mantojumā? — viņš jautāja un tad steidzīgi piebilda: — Loti iespējams, ka jūs saņemsiet diezgan daudz naudas, taču, ja sadarbosieties ar Sentkleju, tad varēsiet iegūt vēl vairāk.

Kad majors bija aizgājis, Stīvens Narzs palika viens ar savām domām. Pirmoreiz, kopš viņš bija saņēmis ziņu par mantojumu, Narzs jautāja sev, vai viņa cerības nav pārspīlētas. Taču Džo bija bagāts vīrs, viņam piederēja lielas koncesijas un bankas, kuras finansēja pat valdību. Ja viss, ko par viņu runāja Sitijā, bija taisnība, tad Brajam vajadzētu būt milzīga kapitāla īpašniekam.

Bez ceturkšņa divos kantorī ieradās Sentklejs. Viņš bija apģērbies nevainojami — pelēkos vizītsvārkos un ar spožu cilindru galvā. Beidzot Narzam izdevās viņu labi aplūkot. Ķīnietis bija pārlieku elegants, pat kaklasaites adata šķita mazliet par lielu. Viņš bija pārmērīgi iesmaržojies, un, kad viņš izņēma kabatlakatu, istabā uzvēdīja tāds smaržu vilnis, ka Narzam kļuva nelabi.

—     Vai saņēmāt manu vēstuli? — Sentklejs painteresējās, uzrunājot Narzu kā savu padoto.

Tas Narzu aizskāra. Šā cilvēka izturēšanās šķita apvainojoša. Ķinietis turpināja raudzīties Narzam pār plecu un lasīt viņa priekšā gulošo vēstuli. Tad, negaidot uzaicinājumu, viņš atlaidās krēslā.

—    Vai meitene atnāks?

—     Mis Braja ieturēs pusdienas mūsu sabiedrībā, — Narzs vēsi atbildēja. Viņa balsī izskanēja brīdinājums Sentklejam.

Ķīnietis iesmējās.

—    Mans mīļais draugs, es jūtu, ka jūs turat mani aizdomās. Izturieties pret mani draudzīgi, citādi mēs neko nepanāksim, jo vairāk tāpēc, ka tikai nesen esam iepazinušies. Klausieties, Narz, savā dzimtenē man ir liela ietekme, tāpēc es mēdzu izturēties kā svarīgs kungs. Jums nevajag turēt ļaunu prātu uz mani.

Kāds pieklauvēja pie durvīm. Tas bija Pērkinss, Narza sekretārs.

—    Mis Braja atnākusi, vai ne?

—    Jā, — Pērkinss atbildēja. — Lūgt, lai viņa pagaida?

—    Nē, sakiet, lai ienāk!

Pirmoreiz mūžā Stīvens Narzs apjauta, ka Džoena ir ļoti skaista meitene. Nekad viņa nebija izskatījusies tik valdzinoša kā šobrīd. Džoena bija tērpusies zilā izejamā kostīmā un galvā uzlikusi sarkanu cepurīti. Sis tērps viņai loti piestāvēja un īpaši izcēla viņas maigās sejas skaistumu un zilās acis.

Bez šaubām, viņa atstāja iespaidu uz Sentkleju. Viņš raudzījās uz meiteni ieplestām acīm, tādējādi likdams viņai nosarkt.

—   Atļauj man tevi iepazīstināt ar misteru Sentkleju! — Narzs sacīja.

Tobrīd, kad viņa gribēja pastiept ķīnietim roku, atvērās durvis un uz sliekšņa parādījās kāds cilvēks. Viņš bija labi ģērbies — tas bija pirmais, ko Džoena paguva pamanīt. Viņš bija jauns, bet neizskatījās pēc jaunekļa. Ap deniņiem varēja manīt sudraba pavedienus, un pie acīm bija iegūlušas nelielas grumbas. Ja viņš būtu ietinies togā, tad ar savu ērgļa degunu un valdonīgajiem sejaspantiem izskatītos pēc antīkās Romas tribūna.

Ienācējs stāvēja durvīs un raudzījās gan uz Sentkleju, gan uz Narzu, vienīgi uz Džoenu viņš neskatījās nemaz. Svešinieka parādīšanās Narzu bija uz brīdi pārsteigusi kā zibens spēriens.

—    Ko jūs vēlaties? — viņš atguvies jautāja. — Droši vien esat kļūdījies, šis ir mans privātais kabinets…

—    Es neesmu kļūdījies, — atnācējs atbildēja. Izdzirdot viņa balsi, meitene nodrebēja. Tā bija kaut kur dzirdēta. — Kļūdījies esat jūs, Narz, savu mūžu neesat izdarījis lielāku kļūdu kā šodien, kad uzdrīkstējāties uzaicināt manu nākamo sievu pie viena galda ar šo nolādēto laupītāju Fungu Su!

Misters Sentklejs, mākslas bakalaurs, automātiski noslēpa savas rokas un noliecās sveicienam.

—    Jūsu gaišība, — viņš teica mandarīnu valodā.

Džoenai aiz pārsteiguma aizrāvās elpa. Skaistākais vīrietis

Ķīnā nebija melojis, jo svešinieks, kas stāvēja durvīs, nebija neviens cits kā Klifords Leins.

10

Funga Su apjukums nevilkās ilgi. Sakrustotās rokas nolaidās, augums iztaisnojās, un Greiems Sentklejs atkal kļuva par eiropieti. Viņa acīs gailēja nāvīgs ienaids. Taču zvērs bija izlauzies brīvībā tikai uz sekundes desmitdaļu; tad uzbudinājums izgaisa, un ķīnietis atkal atguva mieru.

—    Tā ir nedzirdēta nekaunība, — viņš teica tādā tonī, kas citos apstākļos šķistu komisks.

Kliforda Leina acis pārslīdēja baltajam galdautam, uz kura atradās kristāla glāzes un sudraba piederumi. Tad viņš paskatījās uz meiteni un pasmaidīja. Šim cilvēkam bija brīnišķīgs smaids, tādu viņa redzēja pirmoreiz mūžā.

—    Ja jūs būtu ar mieru atrasties manā sabiedrībā visu pusdienu laiku, tad es ar prieku ielūgtu jūs uz maltīti, — viņš teica.

Džoena pamāja ar galvu.

Notikušais bija izbiedējis meiteni, taču apjukums padarīja viņu vēl daiļāku nekā pirmīt. Džoenā pamodās ziņkārība. Šie divi vīrieši bija nāvīgi ienaidnieki. Un viņa saprata, kā Saningdeilā bija uzradusics lādīte ar čūsku. To bija atsūtījis Sentklejs, tas glumais ķīnietis, kuru Klifords nez kāpēc dēvēja par Fungu Su. Šī doma lika viņai nobālēt, un meitene neviļus pievirzījās tuvāk Klifordam.

—    Mister Narz!

Fungs Su tik tikko bija spējīgs parunāt. Pašapziņa, kuru viņš bija ieguvis, studējot universitātē, lika viņam iekšēji vārīties aiz dusmām. Balss trīcēja, un asaras smacēja viņu.

—    Jūs uzaicinājāt mani un šo jauno dāmu pusdienās. Jūs nekādā ziņā nedrīkstat pieļaut… — Viņa balss uztraukumā aizkrita.

Stīvens Narzs juta, ka pienācis brīdis, kad viņam jāiejaucas, lai atgūtu savu nozīmību.

—    Džoena, tu paliksi te! — viņš pavēlēja.

Pateikt to bija viegli. Bet kādā gan tonī viņam vajadzētu runāt ar cilvēku, kas stāvēja durvīs? Ja jau iepriekš viņam bija radušās grūtības ar nevīžīgi apģērbto Leinu, kas ieradās Saningdeilā, tad daudz grūtāk būtu kaut ko panākt no vēsa un savaldīga aristokrāta.

—   Hm… Mister Lein, — viņš laipni iesāka. — Saprotiet jel, es uzlūdzu Džoenu un savu draugu pusdienās…

—    Jūsu draugu… — Leins viņu pārtrauca. — Jūsu draugs nav mans draugs. Es vēlos, lai jūs turpmāk prasītu man atļauju, iekams uzdrīkstētos apsēdināt manu nākamo sievu pie viena galda ar cilvēku, kas spējīgs uz slepkavību.

Ar galvas mājienu viņš pasauca Džoenu, un viņa sekoja Klifordam. Viņš pakāpās sānis un izlaida meiteni priekštelpā. Tad, nepievēršot ne mazāko uzmanību Narzam, uzrunāja ķīnieti:

—     Fung Su, esmu jūs brīdinājis trešo reizi. "Laimīgajām rokām" būs vajadzīgs cits vadītājs, bet jūsu brīnišķīgā fabrika Pekhemā sadegs kopā ar jums.

Tad Leins strauji pagriezās un izgāja no istabas, aizcirzdams aiz sevis durvis.

Džoena gaidīja viņu gaitenī. Notikušais bija meiteni uztraucis, tomēr visas viņas domas bija pievērstas cilvēkam, kas tik neparasti un tik valdonīgi bija ielauzies viņas dzīvē.

Džoena pagriezās un uzsmaidīja Klifordam. Viņš, aizvēris durvis, sacīja:

—    Mēs brauksim uz "Riču". Man loti gribas ēst. Esmu kājās jau kopš četriem rītā.

Kamēr lifts veda viņus lejā, Klifords klusēja. Vēlāk, kad viņi bija iekāpuši automobilī, Džoena ierunājās:

—     Kas tas Fungs Su tāds ir?

Viņš nodrebēja, it kā būtu pamodināts no miega.

—     Fungs Su, — Klifords vienaldzīgā balsī iesāka, — ir parasts ķīniešu zēns, veca, krietna tirgotāja dēls. Taču vecais guva izglītību misionāru skolā, un tas samaitāja viņa raksturu. Nedomājiet, ka es vēlos pelt misionārus, taču viņi nav nekādi brīnumdari. Deviņas paaudzes bija vajadzīgas, lai izaudzinātu nēģerus un iemācītu viņiem baltā cilvēka domāšanas veidu. Taču, lai pārradītu ķīnieti, pat desmittūkstoš gadu būtu par maz.

—    Taču viņš izturas kā izglītots cilvēks, — viņa iebilda.

Klifords pamāja ar galvu.

—    Viņš ir licis eksāmenus Oksfordā. Vecajam Džo Brajam bija ienācis prātā viņu uz turieni aizsūtīt. — Viņš iesmējās, manot meitenes pārsteigumu. — Jā, Džo bija laba sirds, taču viņš ir pastrādājis dažādas ērmības. Un vislielākā bija tā, ka viņš sadomāja sūtīt Fungu Su uz Oksfordu.

Vēlāk Džoena nevarēja atcerēties, kas notika pusdienu laikā. Viņa atminējās tikai to, ka visu laiku bija runājis Klifords. Pusdienu noslēgumā viņa izteica satraukumu par Narza izturēšanos.

—    Lai tas jūs neuztrauc — viņam savu rūpju ir bez gala, — viņš drūmi atbildēja, — un viņam nebūs laika sagādāt tās citiem.

Tomēr viņai gribējās ar Klifordu aprunaties vēl par kādu jautājumu.

Pie viesnīcas viņus jau gaidīja Kliforda pasūtītā automašīna, un viņš uzstāja, ka aizvedis Džoenu uz Saningdeilu.

—    Mister Lein, — viņa vilcinoties iesāka, — šī dīvainā saderināšanās…

—    Tā nemaz nav dīvaināka kā vairums laulību, — Klifords viņu pārtrauca. — Tik tiešām, tā nav nemaz tik neparasta, kā tad, kad man bija bārda visā savā krāšņumā. Varbūt esat pārdomājusi?

—    Par to nevar būt ne runas. Savu solījumu es izpildīšu, — viņa atbildēja.

—     Kāpēc? — viņš painteresējās.

Džoena nosarka.

—     Ko jūs ar to gribat teikt?

—     Kāpēc jūs tik ātri devāt savu piekrišanu? Jau toreiz es par to biju neizpratnē, — viņš turpināja. — Jūs taču nepiederat pie tām meitenēm, kas karas kaklā pirmajam pretimnācējam. Starp jums un augstprātīgo, sentimentālo Meibelu un ari pārlieku jūtīgo Letiju ir liela atšķirība. Kāds no tā visa Narzam labums?

Uz šo jautājumu viņa neatbildēja.

—     Bez šaubām, viņš cer no šim laulībām gūt kaut kādu labumu. Viņš teicis jums: "Tev jāprec šis putnubiedēklis, vai arī es…" Jautājums ir tāds: kas slēpjas aiz šī "vai ari"?

Džoena izklaidīgi pakratīja galvu. Taču Klifords vēlējās zināt patiesību, un viņš centās ielūkoties meitenei acis.

—     Es zināju, ka man nāksies kādu apprecēt, taču nebiju gaidījis, ka sastapšu tādu meiteni kā jūs.

—      Kāpēc jūs vispār bijāt nolēmis kādu precēt? — viņa pārgāja uzbrukumā, un acīs iemirdzējās viltīgas uguntiņas.

—     Jums ir tiesības uzdot šo jautājumu, — viņš piekrita, — un esmu ar mieru pastāstīt it visu. Es tiešām biju loti pieķēries vecajam Džo— divreiz viņš izglāba man dzīvību. Viņš bija labākais cilvēks pasaulē, turklāt nelabojams romantiķis un fantazētājs. Viņš bija ieņēmis galvā, ka man jāapprec kāda no viņa radiniecēm. Es to nezināju līdz pat Džo nāves dienai. Es negribēju tam ticēt, taču tas vājprātīgais dakteris no Kantonas pārliecināja mani, ka Džo dienas ir skaitītas. Džo teica, ka viņš nomirs mierīgi, ja zinās, ka viņa dzimta turpinās un ka esmu apprecējies ar kādu viņa radinieci, kaut gan nevienai no tām nekas izcils nepiemīt, izņemot jūs, protams, — viņš pasteidzās piebilst.

—     Un jūs viņam apsolījāt?

Klifords pamāja.

—    Jā. Es biju pie pilna saprāta, kad viņam to apsolīju. Man šķiet, ka es to darīju aiz jūtu saviļņojuma. Viņš nomira Kantonā, par viņa nāvi es saņēmu ziņu pa telegrāfu. Tas bija īsti Džo garā — nomirt Kantonā! — Klifords ar skumjām noteica.

—    It kā viņš nevarētu mierīgi beigt savas zemes gaitas Sjanganā.

Viņa atzīšanās viesa meitenē nemieru.

—     Sakiet — ko jūs vēlaties no manis, ja esat atzinies, ka precēsiet mani tikai tāpēc, lai turētu doto vārdu?

—    Jūs varat atsaukt savu solījumu, — viņš asi teica. — Ar vecā Džo testamentu es iepazinos, kad biju jau atbraucis uz Angliju. Ja jūs apprecēsiet mani līdz šā gada beigām, tad Narzs dabūs miljons mārciņu.

—    Tik daudz? — viņa apjukusi pārjautāja.

Klifords bija pārsteigts.

—    Es domāju, ka jūs jautāsiet: "Tik vien?" Patiesībā runa ir par daudzkārt lielāku summu nekā miljons. Džo firma ir neizmērojami bagāta.

Iestājās klusuma brīdis, kura laikā katrs bija iegrimis savās domās.

—    Jūs, šķiet, bijāt viņa pārvaldnieks, mister Lein?

—      Draugi parasti sauc mani par Klifu, — viņš paziņoja,

—    taču, ja jums šis vārds šķiet pārāk intīms, sauciet mani par Klifordu. Jā, es pārvaldīju viņa uzņēmumus.

Viņš neko vairs neteica, un klusēšana kļuva nomācoša. Džoena bija loti priecīga, kad mašīna beidzot piebrauca pie Narza mājas Saningdeilā. Letija, kas zālienā spēlēja kroketu, pieskrēja pie automobiļa un pārsteigta sacīja:

—    Es domāju, ka tu pusdienosi pilsētā…

Tikai tagad viņa pamanīja, ka Džoenai blakus sēž nepazīstams, labi ģērbts kungs. Letija apmulsa un nosarka (tā parasti notika, kad viņa ieraudzīja svešus vīriešus), un tas viņai loti piestāvēja.

Džoena pat nedomāja Letiju iepazīstināt ar savu ceļabiedru. Viņa vienīgi pateica: "Uz redzēšanos!" — un noskatījās, kā automašīna izgaist ceļa līkumā.

—     Klau, Džoena, — Letija sarūgtināta iesāka, — kas tās par manierēm! Kāpēc tu mani neiepazīstināji ar to skaisto kungu?

—    Domāju, ka tu nevēlēsies ar viņu iepazīties, jo, kad viņš bija pie mums atnācis, tev viņš šķita tik loti nepatīkams, — Džoena ļaunā priekā atbildēja.

—    Viņš taču nekad nav ciemojies pie mums, — Letija iebilda. — Kas viņš ir?

—   Klifords Leins, — Džoena atbildēja un piebilda: — Mans līgavainis.

Un, atstājusi Letiju ar pārsteigumā ieplestu muti, viņa iegāja savā istabā. Visu laiku Džoenu nomāca doma, ko teiks Narzs, kad pārbrauks mājās. Tomēr viss beidzās necerēti labi. Narzs pārradās īsi pirms vakariņām un izturējās pret meiteni laipni un uzmanīgi.

Un tomēr Narza uzvedībā bija jaušama zināma nedrošība un līdz šim viņam nepiemītoša nervozitāte. Veltīgi Džoena lauzīja galvu, vai šā nemiera iemesls ir Klifords Leins vai tas drausmīgais ķīnietis, kuru viņai šonakt bija lemts redzēt sapnī.

11

Klifords Leins Meifērā bija noīrējis mazu, mēbelētu mājiņu. Šī dzīvesvieta viņam visvairāk patika tāpēc, ka tai bija rezerves izeja. Aiz mājas stiepās taisns ceļš, kura malā atradās garāžas. Virs tām dzīvoja šoferi.

Klifordu Leinu bija loti satraukusi kāda ziņa, taču tā nebija saistīta ne ar Fungu Su, ne ar Narzu, ne ar Džoenu. Šaubas, kas viņā mita, pārvērtās par aizdomām, un viņš gandrīz vai sāka tām ticēt.

Pēc pusdienām viņš bija sācis lasīt jaunākās Ķīnas avīzes, kuras bija saņēmis pa pastu. Ap septiņiem vakarā Klifords piepeši laikrakstā "North China Herald" ieraudzīja ziņojumu, kas lika viņam ar lāstu pietrukties kājās. Taču Klifordam neatlika laika noskaidrot šo lietu, jo tika pieteikts apmeklētājs.

Ferdinands Legats bija ieradies ciemos, un Kliforda šoferis viņu pa sētas durvīm ieveda Leina mājā.

Kad Legats iegāja mazajā viesistabā, viņš strauji apgriezās, it kā gribētu aizslēgt durvis, taču par to parūpējās kalpotājs, kas viņu bija ielaidis. Ārēji Legats likās mierīgs, tomēr bija jaušams, ka iekšēji viņš ir loti sasprindzināts.

—    Es domāju, ka jūs sarīkosiet mūsu tikšanos krietni vēlāk, — viesis teica, ieņemdams viņam piedāvāto vietu.

—   Tas, kas notiek dienā, nekad nerada aizdomas, — Klifords mierīgi atbildēja. — Turklāt parasts taksometrs ari nerada aizdomas. Ceru, ka noīrējāt to uz ielas, nevis pie savas mājas. Ja jūs būtu atbraucis šurp lielā, pelēkā limuzīnā, tad gan tas visiem kristu acis.

—    Gan kučieri, gan šoferi ir loti runātīgi cilvēki, — Legats īgni teica.

—    Mans šoferis nav tāds. Viņš strādā pie manis jau astoņus gadus. Ēdiens un dzērieni atrodas bufetē. Lūdzu, apkalpojiet sevi!

—   Vai tad jūsu kalpotājs neienāks istabā? — viesis nervozi painteresējās.

—   Tad jau es nebūtu lūdzis, lai jūs pats sevi apkalpojat, — Klifords iebilda. — Gribēju ar jums aprunāties, tāpēc lūdzu, lai atbraucat pie manis. Pastāstiet — kas šodien notika?

Leins piegāja pie bufetes, uzlika sev uz šķīvja gabalu ceptas vistas un salātus un atgriezās savā vietā.

—     Kas notika? — viņš vēlreiz jautāja.

Legatam acīmredzot nebija apetītes. Viņš iepildīja sev glāzē viskiju un pielēja klāt zelteri.

—   Sentklejs vai pārsprāga aiz dusmām, — viņš teica. — Jums nāktos piesargāties no šā cilvēka. Viņš tik tiešām ir loti bīstams.

Klifords Leins pasmīnēja.

—   Vai tiešām jūs domājat, ka liku jums mērot šo garo ceļu no Dienvidkensingtonas tikai tādēļ, lai to dzirdētu? — viņš ironiski jautāja. — Protams, viņš ir bīstams tips. Taču labāk pastāstiet man, kas notika.

—    Es pats to īsti nezinu. Es satikos ar Spendvelu tikai uz pāris minūtēm, un viņš man teica, ka Sentklejs…

—    Sauciet viņu labāk par Fungu Su — tā muldēšana par Sentkleju man krīt uz nerviem.

—   Viņš teica, ka Fungs Su visu gribējis apgriezt kājām gaisā, bet pēc tam pierunājis Narzu, lai tas visu uztver kā joku. Jūsu vietā es gan nenolaistu acis no meitenes.

Klifords pētoši paraudzījās uz savu viesi.

—    Jūs droši vien runājat par mis Braju. Tad būs labāk, ja jūs turpmāk sauksiet viņu tikai par mis Braju. Meitene — tas skan mazliet vieglprātīgi, — viņš paskaidroja. — Vai jūs tam nepiekrītat?

Legats centās pasmaidīt.

—   Nezināju, ka jūs esat tik velnišķīgi korekts, — viņš norūca.

—   Jā, tāds es esmu, — Klifords apstiprināja. — Tātad Fungs Su var sagādāt nepatikšanas, taču par to es nekad neesmu šaubījies. Bet vai jūs nezināt, cik tās briesmas var būt lielas?

—    Es? — Legats brīnījās. — Kā lai es to zinu?

Klifords paraudzījās uz viņu caur pieri.

—   Man ir aizdomas, ka esat iestājies viņa biedrībā "Laimīgās rokas" un devis zvērestu pčc noteikta rituāla.

Legats nervozi sagrozījās krēslā.

—   Ak tā! — viņš apjucis iesaucās. — Starp citu, šis apstāklis mani skar vismazāk. Slepenajām biedrībām ir sava pievilcība, taču tās parasti ir tādas kā rotaļas ar slepenām izdarībām. Fungam Su neatkarīgi no tā pieder tīri laba fabrika Pekhemā. Viņam tas nāktu tikai par sliktu, ja viņš ielaistos visādās fantastiskās avantūrās. Piemēram, Fungs Su apgalvo, ka nepaies ne pusgads, kad visa tirdzniecība ar Dienvidkīnu būs viņa rokās. Viņam esot preču noliktavas un tirdzniecības nodaļas līdz pašai robežai ar Tibetu. Šis cilvēks ik gadus nopelna milzu naudu, un visa tā iedoma par "Laimīgo roku" klubu ir tikai komerciāls triks. Spendvels man stāstīja, ka gandrīz ikkatrā Ķīnas pilsētā ir šās biedrības loža. Protams, tas veicina apgrozījuma pieaugumu. Viņš pratis panākt, ka tautieši raugās uz viņu kā uz Dievu. Labāk paskatieties, kādu ēku viņš cel pilsētā un kāda fabrika viņam ir Pekhemā!

—    Es gribu apskatīt viņa fabriku Pekhemā jau šovakar.

Legata seja pauda lielu izbrīnu.

—    Ko jūs ar to gribat panākt? — viņš jautāja. — Fabrika ir pilna ar ķīniešiem. Tur strādā vairāk nekā divsimt piecdesmit cilvēku. Jūsu ierašanās izraisīs apjukumu. Strādnieki mitinās fabrikas teritorijā. Jums neizdosies tur iekļūt, pat ja kādu uzpirksiet.

Klifords skali iesmējās.

—    Es tomēr mēģināšu, — viņš teica. — Vienīgais, kas man ir vajadzīgs un ko jus man iedosiet, ir galveno vārtu atslēga.

Legats nobālēja, un roka, kas turēja viskija glāzi, sāka drebēt.

—     Ceru, ka jūs jokojat, — viņš aizsmakušā balsī izdvesa. — Žēlīgais Dievs, jūs taču neiesiet uz fabriku? Es nevaru jūs tur ielaist. Vai tiešām nevarat panākt savu, iesaistot policiju un varas iestādes?

—     Policijā mani izzobotu, — Leins atbildēja. — Es gribu visu redzēt savām acīm. Man jāzina, kas notiek aiz fabrikas sienām. Gribu zināt, ko tas Fungs Su iesāk ar saviem uzņēmumiem, kuģiem un filiālēm. Tomēr vairāk par visu es vēlos izdibināt, kas notiek "Baltās kazas" zālē.

Legats trīcēja pie visām miesām. Viņš atvēra muti, taču nevarēja izdabūt pār lūpām ne skaņas.

—    Tur slēpjas nāve, — viņš beidzot izdvesa.

Kliforda tēraudeietais skatiens lika viņam nodrebēt.

—    Varbūt. Taču tā uzglūn jums, nevis man.

12

Ķīniešu uzņēmuma darbība nepiesaistītu sabiedrības uzmanību, ja strādnieku vidū nebūtu sākušies nemieri. Tos izraisīja strīdi par ārzemju darbaspēka ieplūdināšanu valstī.

Visi zināja, ka uzņēmumu par saviem līdzekļiem dibinājuši bagātie ķīnieši. Tāpēc nebija nekāds brīnums, ka tā īpašnieki pieņēma darbā savus tautiešus. Fabrikas administrācija bija uzcēlusi dzīvojamās telpas ķīniešu strādniekiem tieši fabrikas teritorijā. Tā atradās Sari kanāla krastā. Tur bija izbūvēta neliela osta un nostiprināta krastmala. Ik dienas tur daudzas liellaivas un kuģīši iekrāva un izkrāva preces. Vienīgi uz liellaivām bija baltie cilvēki. Visu kuģu, kas piegādāja preces, komandas bija ķīnieši.

Tā sauktajā dzeltenajā flotē ietilpa četri tvaikoņi. Valdīja uzskats, ka firma pārdod rīsus, zīdu un tūkstošiem citu Austrumu preču.

Lija lietus. Klifords Leins pasauca ormani, lai ātrāk nokļūtu Pekhemā. Netālu no vecā tilta, kas veda pār kanālu, viņš apturēja važoni un samaksāja par braucienu. Tad, pateicis kučierim dažus īsus norādījumus, viņš sāka solot gar kanāla malu. Klusumu pārtrauca tikai kāda tvaikoņa svilpiens. Viņš pagāja garām vienīgajai laivai, kas bija noenkurota krastā, un dzirdēja, ka laivinieks sarunājas ar savu sievu.

Pēc desmit minūšu gājiena viņš palēnināja solus. Priekšā, kanāla kreisajā krastā, slējās fabrikas ēka. Viņš piegāja pie galvenajiem vārtiem. Mazie gājēju vārtiņi nebija aizslēgti. Pie tiem sardzē stāvēja dūšīgs kūlijs un smēķēja cigareti. Klifords ķiniešu valodā novēlēja viņam labvakaru, un sargs atņēma sveicienu.

Pie vārtiem kanāls nogriezās sānis, un pēc dažiem mirkļiem Klifords, kas gāja gar krastu, bija pazudis no acīm. Labajā pusē stiepās mūris, un Klifords nokļuva šaurā un tumšā ejā. Atkal sāka līt. Viņš izvilka no lietusmēteļa kabatas elektrisko lukturīti un apgaismoja sev ceļu.

Beidzot viņš atrada to, ko bija meklējis, — mazas durvis mūrī. Klifords sastinga uz vietas un ieklausījās, tad iebāza atslēgas caurumā atslēgu un pagrieza to. Klusām viņš pavēra durtiņas un ieslīdēja pa tām iekšā.

Pa kreisi atradās fabrikas galvenais korpuss, pa labi — betona kazemāts. Kara laikā tajā tika glabātas sprāgstvielas.

Klifords piesardzīgi virzījās uz priekšu. Viņš vairs neuzdrošinājās iedegt savu kabatas lukturīti. Kaut kur tumsā viņš saklausīja pieklusinātu dziedāšanu. "Droši vien tur atrodas strādnieku dzīvokli," viņš nolēma un iegaumēja, no kuras puses skan dziedāšana.

Platas akmens kāpnes Klifordu aizveda pie ieejas kazemātā. Viņš atkal sastinga un ieklausījās. Tad izņēma no kabatas atslēgu un klusām atslēdza durvis. Uz mirkli viņš iededza lukturīti un pamanīja pakāpienus, kas veda uz leju. Viņš ieraudzīja arī divas neparastas durvis. Tās bija izgreznotas kokgrebumiem un izkrāsotas spilgtās krāsās. Pat nezinātājs saprastu, ka gan kokgriezumos, gan krāsojumā ievērotas ķīniešu mākslas tradīcijas.

Pēc ilgas meklēšanas viņš atrada atslēgas caurumu un atslēdza ari šīs durvis. Klifords nebija vēl pārkāpis pār slieksni, kad sajuta saldenu smaržu, kuru pietiekami labi pazina.

Par spīti savai drošsirdībai, viņš juta, ka sirds sāk pukstēt straujāk.

Klifords klusītiņām aizvēra durvis un iededza kabatas lukturīti. Apgaismojis sienu, viņš ieraudzīja elektrības slēdzi. Nevilcinoties viņš to nospieda, un uzreiz iedegās divi masīvi bronzas kandelabri.

Viņš atradās garā un šaurā telpā. Virs galvas slīga zemi griesti. Betona sienas, pie kurām senāk tika krautas kastes ar sprāgstvielām, bija apšūtas ar sarkanu zīdu, uz kura ieausti ķiniešu izteicieni. Akmens grīdu klāja spilgts, krāšņs paklājs, gar telpas trim sienām bija izveidots tumšzils paklāju celiņš. Taču tas viss nepiesaistīja Kliforda uzmanību. Viņš nespēja atraut acis no marmora altāra, kas atradās pie zāles pretējās sienas. Virs altāra atradās slepenās biedrības simbols: divas zelta rokas, saķērušās draudzīgā rokasspiedienā. Tās bija piestiprinātas virs sarkani lakota postamenta, kuru rotāja zelta hieroglifi.

Kādu bridi Klifords lasīja šos rakstus. Tie vēstīja par tikumību un mīlestību pret bērniem. Zem slepenās biedrības simbola atradās tronis, virs kura nokarājās mēli sarkans baldahīns. Pieejot tuvāk, viņš pamanīja, ka altāra mala izstaro neskaidru blāzmu. Klifords paskatījās vērīgāk un pārsteigts atklāja, ka altāris izrotāts ar briljantiem.

— Lai notiek kas notikdams, — viņš teica un pastiepa roku pēc dārgakmeņiem.

Tajā pašā mirklī nodzisa visas ugunis, un telpā iestājās pilnīga tumsa. Viņš ātri apgriezās un izrāva revolveri.

Gar ausi kaut kas nosvilpa. Viņš izdzirdēja, ka pret sienu atsitas duncis un nokrīt uz grīdas. Arī otrs duncis aizlidoja viņam tuvu garām. Tad Klifords divreiz izšāva uz durvju pusi. Par atbildi atskanēja vaids, kas tūlīt pat noklusa— likās, ka kāds ievainotajam aizspiedis ar plaukstu muti, lai apklusinātu vaidus.

Iestājās dziļš klusums. Vienīgi tik tikko dzirdami soli liecināja, ka ienaidnieks tuvojas.

Klifords metās uz priekšu un noslīga uz grīdas. Zibens ātrumā viņš novilka kurpes, sasēja ar auklām kopā un pakāra sev kaklā — tā reiz jaunībā viņš tika darījis, kad nācās pa braslu pārbrist upi. Tad viņš piecēlās un pa paklāju celiņu sāka zagties uz durvīm. Klifords saspringti ieklausījās katrā troksnī.

Klink…

Atkal tērauda duncis atsitās pret sienu. Kāds tumsā centās viņu nonāvēt. Cik pretinieku te atradās?

"Ne vairāk kā ducis," viņš nolēma, pamatojoties uz to, ka viņi izslēguši gaismu. Ja būtu vairāk, viņi uzdrošinātos Klifordam uzbrukt barā, kaut gan viņš bija bruņojies ar revolveri.

Viņš apstājās un ieklausījās. Sajuta līdzās kādu elpojam. Laikam tas bija sargs. Piepeši viņam ienāca prātā kāda doma. Ķīniešiem ir paradums runāt čukstus — tik tikko sadzirdami kā vēja dvesma.

—    Ejiet pie "Laimīgajām rokām"! — Klifords čukstēja. Šos vārdus viņš pateica Juņnaņas izloksnē, un tie tika uzklausīti. Viņa vajātāji virzījās tuvāk altārim, un Klifords bez pūlēm varēja sasniegt durvis. Ik pēc sola viņš apstājās un aizturēja elpu.

Klifords bija nogājis līdz paklāju celiņa galam. Viņa pirksti sataustīja sienas zīda apšuvumu. Viņš izlavījās pa durvīm un sāka kāpt pa pakāpieniem uz izeju. Tieši viņam pretī durvis bija saskatāms cilvēka siluets. Tas bija sargs.

Klifords uz mirkli apstājās un tad divos lēcienos sasniedza savu pretinieku.

—     Ja pakustēsies, tev gals! — viņš nočukstēja, piespiedis revolveri pie sarga zīda halāta.

Cilvēks bailīgi atskatījās un uzreiz atguva pašsavaldīšanos. Klifords izdzirdēja jau pazīstamos smieklus.

—     Nešaujiet, mister Lein! Es vēlos gūt nemirstību citādā veidā.

Klifords apgaismoja runātāju ar kabatas lukturīti un ieraudzija, ka cilvēks, kas bija tērpies garā ķīniešu halātā, ir viņa sensenais pretinieks.

Kliforda priekšā stāvēja mākslas bakalaurs Greiems Sentklejs.

13

Klifords uz kāpnēm sev aiz muguras izdzirdēja basu kāju dipoņu. Nekavējoties viņš pagriezās pret uzbrucējiem un pavērsa pret viņiem ieroci.

—    Apstādiniet savus suņus, Fung Su! — viņš pavēlēja. Ķīnietis bridi vilcinājās, tad izteica kaut kādu pavēli. Solu troksnis apklusa.

Taču, kad Klifords palūkojās lejup, viņš ieraudzīja asmeņu spīdumu. Viņš iesmējās.

—    Iesim nu laukā, mans mīļais draugs! — Klifords dzelžainā tvērienā sagrāba ķīnieti un parāva sev priekšā kā aizsegu, tad viņi abi atmuguriski izgāja ārā un devās uz mazajām durtiņām mūri.

—    Dārgais mister Lein, — ķīnietis ar pārmetumu balsī teica, — kāpēc jūs neatrakstījāt man, ka gribat apskatīt mūsu ložas zāli? Es ar lielāko prieku izvadātu jūs pa visu ēku. Tagad mani ļaudis bija iedomājušies, ka svētnīcā ielauzies zaglis. Jūs taču pats pārliecinājāties, ka "Laimīgo roku" zālē ir daudz vērtīgu mantu. Es nekad sev nepiedotu, ja ar jums būtu noticis kaut kas Jauns.

Klifords neko neatbildēja, viņa nervi bija saspringti līdz pēdējai pakāpei. Acis satraukti raudzījās uz visām pusēm. Viņš zināja, ka visapkārt atrodas liels skaits bruņotu viru. Ja viņš kaut uz brītiņu palaistu vaļā Fungu Su, uzreiz tiktu nonāvēts.

Droši vien Fungs Su domāja to pašu.

—    Nezināju, ka jūs esat tik nervozs, Lein, — viņš sacīja.

—     Mister Lein, — Klifords uzsvērti izlaboja.

Viņa gūsteknis klusēja un neatbildēja.

Tuvojoties vārtiņiem mūri, Klifords izņēma savu kabatas lukturīti. Pirmoreiz atkāpšanās laikā viņš iedrošinājās to iedegt. Klifordam nebija nekas padomā, viņš tikai gribēja apgaismot ceļu. Šaurais gaismas stariņš uz mirkli apspīdēja vārtus, tad pašāvās pa labi. Apmēram sešu pēdu augstumā no zemes pie mūra piekļāvās gara nojume. Tajā pašā bridi Klifords ieraudzīja to, ko bija nojautis un veltīgi meklējis. Zem nojumes garā virknē stiepās kādas ierīces, loti līdzīgas lielgabaliem. Vienu mirkli viņam izdevās saskatīt to pelēkos riteņus, tad lukturītis izlidoja ārā no rokas.

—     Lūdzu piedošanu! — Fungs Su nomurmināja. — Atvainojiet manu neveiklību! Būtu bijis labāk, ja jūs neiedegtu gaismu, — viņš paskaidroja. — Es justos loti nepatīkami, ja mani vīri ievērotu, ka Noslēpumu zālē pabijis svešinieks. Jūs taču zināt, mister Lein, ka mūsu tauta ir loti ātrsirdīga un necieš svešzemniekus. Jāsaka, ka esmu loti norūpējies par to, lai man izdotos izvest jūs ārā sveiku un veselu. Ieslēdzot gaismu, jūs kļūstat par labu mērķi maniem vīriem.

Klifords Leins neko neatbildēja. Viņi bija sasnieguši vārtiņus. Leins palaida vaļā savu gūstekni. Fungs Su atslēdza vārtiņus un plati atvēra tos. Klifords turpināja kāpties atpakaļ, nenolaižot no ķinieša revolveri.

—     Gribu jūs brīdināt, — viņš uz atvadām teica. — Mans padoms var nākt jums tikai par labu. Jums ir krietni vairāk naudas nekā jebkuram citam ķinietim. Brauciet atpakaļ uz dzimteni un izlietojiet savu bagātību, lai vairotu valsts labklājību. Un izmetiet no galvas savas murgainās idejas par impēriju!

Klifords labi zināja, ka viņa runāšana ir pilnīgi veltīga. Vārtiņi bez trokšņa aizvērās, un viņš izdzirdēja, kā noskrapst atslēga. Tad viņš strauji pagriezās pret kanālu. Visapkārt valdīja klusums un nebija neviena cilvēka. Viņš skrēja gar krastu, pa to pašu ceļu, pa kuru bija nācis uz šejieni. Klifords saprata, ka viņam būs jāuzņemas smaga ciņa, ja Greiemam Sentklejam ienāks prātā izsūtīt vajātājus. Viņš joprojām turpināja skriet bez kurpfim. Kādus divpadsmit metrus no fabrikas galvenajiem vārtiem viņš apstājās. Klifords izdzirdēja klusu čīkstoņu, un vārti atvērās.

Viņš nekavējoties noskrēja krastmalā. Pa vārtiem izplūda vesels bars draudīgu ēnu. Klifords iebāza revolveri kabatā un klusītiņām ieslīdēja ūdenī. Piesardzīgām kustībām viņš peldēja uz pretējo krastu. Ūdens bija netīrs un oda pēc naftas, taču viņš nepievērsa tam nekādu uzmanību. Vieglāk bija paciest šo peldi nekā nokļūt ķīniešu nagos.

Beidzot viņš sasniedza laivu un pieķērās pie virves. Tad viņš ielīda laivā un aizīrās līdz dokam. Kaut kur tumsā gaudoja suns, no pretējā krasta atskanēja viņa vajātāju satrauktās balsis. Viņi nevarēja atrast Klifordu un nu strīdējās, kā viņam izdevies aizbēgt.

Klifords turpināja ceļu gar noliktavām un sasniedza koka vārtus. Viņš gribēja pārkāpt tiem pāri, kad pamanīja, ka tajos no vienas vietas iedzītas garas, sarūsējušas naglas. Pārkāpt nebija iespējams. Tad Klifords sameklēja vārtiņus gājējiem. Tos atmūķēt nebija nemaz tik grūti.

Atviegloti nopūties, viņš izgāja no doku teritorijas.

Taču briesmas vēl nebija garām. Viņa priekšā atradās tumšu un šauru ieliņu labirints. Beidzot Klifords sasniedza netīru ielu, kuru blāvi apgaismoja laternu stabi. Pretējā galā viņš pamanīja automašīnas ugunis. Klifords atlēca sānis un paslēpās aiz malkas grēdas. Automobilis lēni brauca pa ielu, un cilvēks, kas sēdēja līdzās šoferim, rūpīgi vēroja ielu, apgaismojot to ar spēcīgu lukturi. Klifords izdzirdēja pazīstamo svelpjošo čukstu. Viņš aizturēja elpu un izņēma no kabatas revolveri, taču mašīna aizbrauca tālāk, un Klifords metās skriet pa ielu uz tilta pusi un nopriecājās, ieraudzījis pa tiltu staigājam divus policistus. Viens no viņiem pavērsa kabatas lukturīti pret Klifordu.

— Ei, draudziņ, biji peldēties, vai?

— Es iekritu ūdenī, — Klifords atbildēja un, vairāk neko nepaskaidrojis, turpināja ceļu.

Norunātajā vietā viņu jau gaidīja važonis, un pēc pusstundas Klifords ar baudu gremdējās siltā vannā.

Šonakt viņam bija par ko domāt — it īpaši prātā bija palikusi garā lielgabalu virkne zem nojumes.

Klifords vēlreiz atsauca atmiņā redzēto un secināja, ka tas, ko viņš ātrumā bija noturējis par lielgabaliem, drīzāk bija ložmetēji. Atlika vienīgi noskaidrot, kādam nolūkam tie bija vajadzīgi misteram Greiemam Sentklejam, īstajā vārdā Fungam Su.

14

Parasti Stīvens Narzs nebija visai patīkams galdabiedrs. Džoena bija radusi dzirdēt aizrādījumus, ka šķiņķis atkal pārcepts vai kafija pārāk stipra, un pārmetumus par milzīgajiem izdevumiem saimniecības vajadzībām.

Taču pēc nenotikušajām pusdienām Narza izturēšanās bija mainījusies pašos pamatos. Nekad vēl viņš nebija bijis tik uzmanīgs pret Džoenu kā septītajā rītā pēc tam, kad no Ķīnas ieradās viesis.

— Man teica, ka tava drauga māja ir izremontēta un jau mēbelēta, — viņa balsī skanēja tāda kā jautrība. — Domāju, ka mums pienācis laiks domāt par laulībām. Kur tu vēlētos laulāties?

Džoena sakautrējusies paraudzījās uz vinu.

Meitenei likās, ka Slaterskotedžas remontam nav nekādas saistības ar viņas likteni. Kopš tām pusdienām viņa Klifordu Leinu vairs nebija satikusi. Pēc tik vētrainas ielaušanās viņas mierīgajā dzīvē Kliforda prombūtne viesa meitenē satraukumu un nedrošību. Viņa atcerējās, kā tika sagaidīts kāds valstsvīrs, kas bija atgriezies savā dzimtajā pilsētā, — ārkārtīgi svinīgi, ar karogiem un ar mūziku. Taču tieši tobrīd, kad viņš gatavojās teikt runu, kādā no tuvākajām ieliņām izcēlās ugunsgrēks. Pamazām klausītāju pūli izklīda, un runātājs palika viens pats. Viņa ierašanās zaudēja savu nozīmi, jo visu uzmanība bija piesaistīta ugunsgrēkam. Tas, ko tobrīd pārdzīvoja valstsvīrs, kļuva Džoenai saprotams, jo viņu bija pārņēmušas līdzīgas izjūtas.

—    Es neesmu redzējusi misteru Leinu, — viņa teica, — un vispār neesmu pārliecināta, vai viņš grib mani precēt.

Mistera Narza seja pārvērtās.

—    Negrib precēt? Blēņas! — viņš ierunājās. — Bez šaubām, viņam ir visnopietnākie nolūki. Viss izlemts. Man vajadzētu aprunāties ar viņu un vienoties par dienu. Tu laulāsies Saningdeilas baznīcā. Meibela un Letija būs tavas draudzenes. Manuprāt, tev vajadzētu aizbraukt uz pilsētu un parūpēties par tērpu. Domāju, ka kāzas jārīko pieticīgas, ar iespējami mazāku personu skaitu. No viņa taču var sagaidīt diezin ko. Varbūt viņš paņem līdzi uz laulībām veselu bandu nēģeru! Tu taču runāji ar viņu, kad jūs atgriezāties… hm… no biroja?

Pirmoreiz viņš pieminēja to, kas bija noticis tajā dienā.

—    Vai viņš neteica, cik lielu algu saņem?

—    Nē, — Džoena atbildēja.

—   Vai tad algas lielumu nenosaki tu, tēvs? — Meibela painteresējās. — Protams, mums būs jāsaglabā viņa amats. Nebūtu labi, ja viņš vispirms apprecētos ar Džoenu un tad tiktu atlaists no darba. Taču, manuprāt, ar viņu vajadzētu vēl aprunāties. Viņš izturas pret tevi ne visai pieklājīgi.

—    Un cik drausmīgi viņš runā! — Letija piebilda. — Vai atceries, tēvs, kādus izteicienus viņš lietoja?

—   "Nolādētā banda", — misters Narzs atkārtoja. — Pirmoreiz dzirdu kaut ko tamlīdzīgu. Iespējams, ka viņš ir noslēdzis līgumu ar veco Braju. Tādēļ jautājumu par algas lielumu vairs neapspriedīsim. Džo allaž bijis devīgs cilvēks, jācer, ka Leins nopelna tik daudz, lai varētu dzīvot bez rūpēm. Tā vairs nav mūsu darīšana.

—    Tas man ir pilnīgi vienalga, — Džoena atbildēja.

—     Nez kāda velna pēc viņš izgrūda tik lielu naudu, lai izremontētu Slaterskotedžu? — Stīvens turpināja. — Vai tiešām viņš domā, ka mēs atļausim šim tur apmesties uz dzīvi? Pārvaldniekam jādzīvo sava dienesta vietā. Protams, man nebūs nekādu iebildumu, ja viņš uz pāris mēnešiem paņems atvaļinājumu. Taču diez vai viņam izdosies to mājiņu pārdot par tādu summu, kas pārsniegtu izdevumus.

Viņš paraudzījās pulkstenī un, ātri noslaucījis muti salvetē, piecēlās. Varēja domāt, ka diena noritēs kā parasti. Taču pēc divām stundām Saningdeilā negaidot atgriezās Narza automobilis, un šoferis pasniedza Džoenai vēstuli.

Džoena, kura tobrīd pārbaudīja saimniecības rēķinus, pārsteigta atrāvās no darba un izbrīnījusies atplēsa tēvoča vēstuli.

"Mī[ā Džoena!

Ludzu nekavējoties atbrauc uz pilsētu! Vēlos ar Tevi aprunāties. Gaidīšu Tevi Pekinhausā."

—     Kur atrodas Pekinhausa, Džon? — Džoena pajautāja šoferim.

Šoferis izbrīnījies paraudzījās uz viņu.

—   "Pekinas sabiedrības" ēka atrodas netālu no Tauera, piecu minūšu gājienā no mistera Narza kantora.

Letija un Meibela bija aizgājušas uz ciematu. Ātri pieņēmusi lēmumu, Džoena uzlika galvā cepuri un iekāpa mašīnā. īstčepelā, iepretī Vilhelma Iekarotāja vecajam tornim, slējās moderna celtne, sešus stāvus augstāka nekā pārējās ēkas. Platas marmora kāpnes veda uz galveno ieeju, kuru rotāja kolonnas. Taču šī māja no citām visvairāk atšķīrās tieši ar saviem iemītniekiem. Plecīgs šveicars ķīnietis, tērpies greznā livrejā, aizveda viņus uz liftu, kur viņus saņēma cits ķīnietis — lifta zēns. Paceļoties liftā, viņi paguva saskatīt pa gaiteņiem ejošos kalpotājus — neliela auguma cilvēkus ar citrondzeltenu sejaskrāsu. Izejot no lifta, viņi aiz stikla durvīm ieraudzīja lielu telpu. Tur aiz rakstāmpultīm sēdēja jauni ķinieši un ar otu un tušu ātri zīmēja savus hieroglifu rakstus. Visiem uz acīm bija lielas ļjaga brilles.

—    Vai tas nav brīnišķīgi? — smaidīdams teica jauns Londonas ierēdnis, kas kopā ar Džoenu bija braucis liftā. — Šī ir vienīgā ēka Sitijā, kurā strādā tikai ķinieši. Vai jūs iepriekš nebijāt dzirdējusi par Pekinas tirdzniecības sabiedrību?

—    Nē,— Džoena smaidot atbildēja.

—   Visā mājā nav neviena baltās rases kalpotāja, — jaunais cilvēks teica. — Un stenogrāfistes! Ak Dievs, kādas tās izskatās!

Lifta zēns sāka kļūt nepacietīgs.

—    Lūdzu, kundze! — viņš teica dīvaini uzstājīgā toni.

Džoena sekoja viņam līdz gaiteņa galam un apstājās pie

durvīm, uz kurām bija rakstīts "Privātkabinets". Meitene iegāja istabā, kur to sagaidīja sekretāre ķīniete.

—    Vai jūs esat mis Braja? — viņa painteresējās, izrunājot vārdus ar savādu akcentu.

Džoena apstiprinoši pamāja, un ķīniete aizveda viņu pie nākamajām durvīm.

—   Ejiet iekšā! — sekretāre teica, un Džoena bija pārsteigta, jo līdzīgā toni ar viņu bija runājis ari lifta zēns.

Ieejot nākamajā istabā, meitene uz mirkli iedomājās, ka nokļuvusi muzikālajā teātri: tās iekārtojuma greznība—visi šie paklāji, kristāls, marmors, zīda drapējumi, apzeltljumi un apgleznojumi— pārsteidza viņu.

Griestus balstīja purpursarkanas kolonnas, izrotātas ķiniešu rakstu zīmēm. Spilgti raibās krāsas žilbināja acis. Vienīgais, kas kaut cik liecināja par gaumi, bija liels, krāsains logs. Pie tā aiz melnkoka galda sēdēja Fungs Su. Viņai ienākot, ķinietis piecēlās no vietas un viegliem soliem devās pretī.

—  Jūsu tēvocis atnāks pēc dažām minūtēm, mīlā mis Braja, — viņš teica. — Lūdzu, sēdieties!

Viņš piestūma Džoenai neparastas formas un izmēru ķīniešu krēslu.

(

—    Es te jutos kā Sābas ķēniņiene, kas atnākusi viesos pie Zālamana, — viņa teica. Apkārtnes spožums uz mirkli bija nomācis viņas nemieru.

Viņš zemu paklanījās meitenei. Droši vien Fungs Su uzskatīja viņas vārdus par komplimentu.

—    Jūs tik tiešām esat daiļāka par Sābas ķēniņieni un esat cienīga, lai tiktos ar Zālamanu, Dāvida dēlu. Pat ja man piederētu Sineheriba dārgumi, es tos noliktu pie jūsu kājām.

Viņa svinīgā runa samulsināja meiteni.

—    Vai drīz atnāks misters Narzs? — viņa painteresējās.

—     Nē, viņš neatnāks, — ķīnietis atbildēja. — Jūsu tēvocis atļāva man aprunāties ar jums par mūsu kopējo draugu misteru Leinu. Jūs droši vien atceraties, cik nepatīkami beidzās mūsu iepriekšējā tikšanās, un es tur neesmu vainojams it nemaz. Misters Leins jūt pret mani antipātijas, un to iemesls ir viņa attieksme pret manu tautību. Es neuzskatu, ka ķīnieši būtu vērtējami zemāk nekā eiropieši. Mēs esam tādi paši cilvēki un vairākus gadu tūkstošus atradāmies uz daudz augstākas attīstības pakāpes. Misteram Leinam nav nekādu tiesību mūs nicināt. Mans godātais tēvs… — un viņš gandrīz nemanāmi noslīga ceļos, — ir darījis daudz laba "Juņnaņas sabiedrībai": bez viņa līdzdalības nebūtu izdevies iegūt koncesijas un tās izlietot.

Džoenai nemaz neinteresēja, kā tika dibināta "Juņnaņas sabiedrība". Meitenē atkal pamodās bailes, un viņa piecēlās no sava troņa.

—    Es pārāk pavirši pazīstu misteru Leinu, lai varētu risināt sarunas par viņu.

—     Un tomēr gribat viņu precēt?

Džoena nosarka — ne tik daudz aiz kauna, cik aiz dusmām.

—    Tā ir tikai mana darīšana, mister Fung.

Viņš pasmaidīja.

—    Fungs Su? Labi, ja jūs tā vēlaties. Sentklejs nav tik skanīgs vārds, un to grūtāk iegaumēt.

Ķinietis izklaidīgi palūkojās meitenē.

—    Jūs esat loti veikla sieviete. Jums ir gudra seja, un jūs esat vērīga. Jums piemīt visas tās īpašības, kādas es vēlētos saskatīt savos palīgos, un palīgu man ir ļoti daudz — gan ķinieši, gan eiropieši.

—    Es jūs nesaprotu, — Džoena teica.

—   Tūlīt paskaidrošu savu domu. Es vēlētos, lai misters Leins būtu draudzīgi vai vismaz neitrāli noskaņots pret mani. Šajā ziņā jūs varat man palīdzēt. Vai kādreiz esat dzirdējusi par biržas darījumiem?

—    Par biržas darījumiem? — viņa bija pārsteigta. — Es no tā neko nesaprotu.

—   Bet droši vien esat dzirdējusi, ka firmai "Juņnaņas sabiedrība" pieder milzīgs uzņēmums? — viņš turpināja.

Džoena pamāja.

—    Jā. Misters Narzs vakar stāstīja par to un pieminēja, ka tā akcijas kotējas pēc kursa divi, komats, septiņdesmit pieci.

—     Parastās akcijas, — viņš laipni izlaboja, — taču akciju galvenais izlaidums nekad nenonāk biržā un nekotējas.

Meitene iesmējās.

—   Nedomāju, ka es varētu tās atšķirt, — viņa vaļsirdīgi atzinās. — Viss, kas saistīts ar biržu, man ir nesaprotams.

—    Pavisam eksistē četrdesmit deviņas akcijas, — viņš teica, apdomādams katru vārdu, — un vienu no tām es vēlētos iegādāties.

Džoena pārsteigta pavērās sarunu biedrā.

—    Vienu? — viņa pārjautāja.

Fungs Su pamāja.

—    Tikai vienu. Tā nekotējas. Savā laikā tās cena bija viena mārciņa. Tagad esmu ar mieru maksāt par šo vienu akciju miljons sterliņu mārciņu.

Viņa bezpalīdzīgi pašūpoja galvu.

65

—    Diez vai es varēšu jums palīdzēt, jo… — Pēkšņi meitenei iešāvās prātā kāda doma un viņa nobeidza: — Jūs varat to nopirkt no mistera Narza.

3—Tapai»

Ķinietis zobgalīgi iesmējās.

—    Mīlā mis Braja, jūsu radinieks misters Narzs nav mantojis galvenās akcijas. Viņam pieder vienīgi parastās akcijas. Vienīgais cilvēks, kam pieder pirmā izlaiduma akcijas, ir Klifords Leins. Sagādājiet man vienu akciju, un es jums samaksāšu miljons mārciņu. Un jūs nebūsiet spiesta apprecēt šo cilvēku pret savu gribu. Miljons mārciņu! Padomājiet, mis Braja, — šī milzīgā summa atdos jums brīvību! Jūs kļūsiet pilnīgi neatkarīga. Padomājiet! Es neprasu, lai jūs nekavējoties dotu man atbildi, tomēr ceru, ka darīsiet tā, kā būtu vēlējies nelaiķis misters Brajs, kas man bija tēva vietā. Tātad — uz redzēšanos!

Viņš piegāja pie durvīm un ar izsmalcinātu žestu tās atvēra.

—    Lūdzu jūs vēlreiz, apdomājiet manu priekšlikumu un esiet tik laipna, nevienam neizpaudiet to, ko mēs runājām šajā istabā! Neaizmirstiet, ka tajā dienā, kad jūs atnesīsiet man akciju, es pasniegšu jums Anglijas bankas čeku par miljons mārciņām! Es negribētu ielaisties tālākās sarunās…

Džoena mierīgi ielūkojās viņam acīs.

—    Tas nav vajadzīgs, — viņa teica, — jo es nekad nesadabūšu jums šo akciju. Ja jūs to vērtējat par miljons mārciņām, tad tikpat vērta tā ir arī Klifordam Leinam!

Tik tikko jaušams smaids pavīdēja viņa lūpās.

—     Čeks uz jūsu vārda tiks izrakstīts, un tas nozīmē loti daudz, mis Braja, — Fungs Su teica.

Džoena steidzās uz sava tēvoča kantori, un, jo tālāk no "Pekinas sabiedrības" mašīna viņu aizveda, jo lielāks piktums meiteni pārņēma.

15

Misters Narzs acīm redzami bija nelāgā omā. — Ceru, ka tu neesi noskaitusies, — viņš teica, ieraugot Džoenas neapmierināto seju. — Esmu šim cilvēkam daudz

pateicības parādā, un viņš uzstāja, ka par šo lietu grib personīgi runāt ar tevi. Ko es varēju darīt? Dievs vien zina, kāpēc viņš grib iegūt tieši šo akciju, kurai nav nekādas tirgus vērtības.

Dzirdētais Džoenu pārsteidza.

—    Tām akcijām nav nekādas vērtības?

—    Pat ne penija, — Narzs atbildēja. — Kaut gan es mazliet pārspīlēju. Pēc nomināla skaitās, ka par tām tiek izmaksātas divarpus procentu lielas dividendes. Tas nozīmē, ka to pārdošanas cena sasniedz apmēram astoņus šiliņus. Tās nekad nav kotējušās biržā un nekad netiks kotētas. Nedomāju, ka Džo Brajam tās piederētu, taču tomēr ievākšu ziņas.

Viņš piezvanīja un pavēlēja Pērkinsam:

—    Atnesiet man "Juņnaņas sabiedrības" statūtus!

Pēc dažām minūtēm sekretārs atgriezās un pasniedza viņam biezu, zilu mapi.

Misters Narzs atvēra tās apputējušos vākus un iedziļinājās lasīšanā.

Jau izlasot pirmās rindiņas, viņš iesaucās:

—    Tas ir loti dīvaini! Es nezināju, ka Leins ir direktors. — Viņš sarauca pieri. — Manuprāt, tas ir tikai tāds goda amats, — viņš teica un turpināja lasīšanu.

Kādas piecas minūtes valdīja pilnīgs klusums.

—    Pie joda! — Narzs negaidot iešņācās. — Paklausies! "Sabiedrības darbību un tās kapitālu pārvalda novērotāju padome, kuru ievēl, slepeni balsojot. Balsstiesības ir tikai galveno akciju īpašniekiem. Neatkarīgi no tālākajiem paragrāfiem novērotāju padome pārstāv vairākumu."

Narzs bija pārsteigts.

—    Tas nozīmē, ka parasto akciju īpašnieki nevar ietekmēt ne sabiedrības darbību, ne tās vadību. No visām galvenajām akcijām — un to pavisam ir četrdesmit deviņas — Fungam Su pieder divdesmit četras.

Viņš paraudzījās uz apmulsušo Džoenu.

—        Es dzirdēju, ka "Juņnaņas sabiedrības" kapitāls ir astoņi miljoni sterliņu mārciņu, — Narzs turpināja. — Šī summa sastāv no pelņas, ko dod šahtas un raktuves, kā arī no kapitālieguldījumiem, kas pēc revolūcijas palikuši Krievijā…

Viņa runa kļuva nesakarīga.

—    Goda vārds, es nevēlētos, lai man būtu kaut kas kopīgs ar šo lietu, — Narzs aizsmakušā balsī teica, un viņa bailes pielipa arī meitenei. — Vairums akciju pieder Klifordam Leinam, — viņš lēni turpināja. Stīvens tikai tagad apjauta, cik nežēlīga un nesaudzīga cīņa norit, lai iegūtu šīs neizmērojamās bagātības.

Džoena brauca atpakaļ uz Saningdeilu ar Narza mašīnu. Ceļā viņi pabrauca garām parastam važonim. Tajā sēdēja Klifords Leins. Viņš pamāja meitenei, un viņa lika apturēt mašīnu.

Klifords izkāpa ārā un piegāja pie Džoenas. Ne vārda neteikdams, viņš atvēra durvis un apsēdās viņai blakus.

—    Gribu braukt kopā ar jums. Mans važonis ved milzum daudz visādu saiņu, tur man gandrīz nav vietas. Es taisos pārcelties uz savu jauno mitekli.

Viņš cieši paraudzījās meitenē.

—   Jūs bijāt pilsētā. Tā kā mēs vēl neesam apprecējušies, man nav tiesību jautāt, kāpēc jūs braucat tik elegantā mašīnā. Es nojaušu, ka jūs apciemojāt mūsu draugu Narzu. — Piepeši viņš piebilda: — Vai satikāt Fungu Su?

Viņa pamāja.

—    Jā, es šorīt runājos ar viņu, — Džoena teica.

—    Pie joda! Kāpēc?

Klifords Leins neprata apslēpt dusmas.

—     Un ko jums teica šis naivais un cēlais dabas bērns? — viņš jautāja ar neslēptu ironiju balsī. — Lai velns mani parauj, ja viņš nepiedāvāja jums kaut ko bezkaunīgu. Visi ķīnieši, kuri ieguvuši Eiropas civilizācijas laķējumu, domā, ka viņi ir diži diplomāti.

Vai viņai vajadzēja izpaust to, ko bija runājis Fungs Su?

Džoena taču ķinietim neko nebija solījusi, vienīgi viņš bija lūdzis saglabāt sarunu noslēpumā.

Klifords pamanīja meitenes šaubas un gluži vai nolasīja viņas domas.

—   Vai viņš neizteica vēlēšanos iegādāties "Juņnaņas sabiedrības" akcijas?

Pamanot, ka Džoena nosarkst, viņš iesita sev pa celi un iesmējās pilnā balsī.

—     Nabaga mazais Makjavelli! — viņš beidzot izdvesa un noslaucīja acis. — Kaut gan es vienmēr esmu bijis pārliecināts, ka viņš neapmierināsies ar to, kas viņam pienākas.

—    Pienākas?

Klifords pamāja.

—    Jā. Fungam Su pieder viena desmitā dala akciju. Jūs to nezinājāt? Tikpat daudz bija vecajam Džo Brajam.

—     Kura īpašumā ir pārējās akcijas? — meitene pārsteigta jautāja.

—    Tās pieder jūsu nākamajam vīram, — viņš paskaidroja. — Mūsu ķīniešu draugs ir vairākkārtējs miljonārs, tomēr tas viņam šķiet par maz. Stulbuma uzplūdos Džo atdeva Funga Su tēvam vairākas akcijas, tad pievienoja tām arī savējās. Gods un slava Džo Brajam, taču es šaubos, vai, tā rīkojoties, viņš bija pie pilna prāta. Taču pats neprātīgākais, ko viņš jelkad ir darījis… — taču Klifords nepabeidza savu domu, — iespējams, ka viņš to nav darījis un es maldos. Šovakar es visu noskaidrošu.

Tad viņš turpināja:

—    Pirms es nebiju apvienojis savu kapitālu ar Džo Braja kapitālu, "Juņnaņas sabiedrība" nepastāvēja. Viņš pārzināja tikai ogļu iegūšanu, un viņam piederēja koncesijas, kuras bija izgādājis Funga Su tēvs. Taču vecais aplamnieks noslēdza ar ķīnieti līgumu, pēc kura tas ieguva vienu desmito dalu pelņas. Es to nezināju un, kad uzzināju, tad līgumu lauzt vairs nevarēju daudzo juridisko nosacījumu dēl. Tad mēs paplašinājām sabiedrību, ieguldot tajā jaunus kapitālus. Vai jūs mani saprotat?

Džoena pašūpoja galvu.

—     Ne visai, — viņa atzinās, — tomēr centīšos saprast.

Viņš atkal pētoši paraudzījās visapkārt.

—    Un tad es ierakstīju punktu, kas visas tiesības dod galveno akciju turētājiem. Es to izdarīju tādēļ, lai novērstu Džo turpmākās neprātības, kuras viņam sagādāja zaudējumus. Jūsu godātajam radiniekam nepiemita īpaša apķērība, taču viņam bija pati labākā un cēlākā sirds visā pasaulē. Redzot, ka galvenās akcijas nenes dividendes, viņš zaudēja par tām interesi. No visām četrdesmit deviņām akcijām deviņas tika Funga Su tēvam, bet man un Džo— pa divdesmit.

—     Ko nozīmē rezerves kapitāls? — Džoena jautāja.

Klifords īgni paraudzījās uz viņu un turpināja:

—     Mums ir milzīgs rezerves fonds, taču lielākā dala no tā mums nepieder. Redziet, mēs veicām bankas operācijas Mandžūrijā, un, kad uzliesmoja revolūcija, tad mums nodeva glabāšanā lielas vērtības. Mēs pārvedām tās uz Šanhaju. Daudzi no mūsu klientiem, gandrīz vai visi bagātākie, tika nogalināti. Tagad vairs nevar noteikt, kas ir viņu likumīgie mantinieki. Šīs vērtības mēs ieskaitījām rezerves fondā, taču Fungam Su labprāt patiktu tās piesavināties.

Pamanot Džoenas izbrīnu, Klifords turpināja:

—    Pirms dažiem mēnešiem es uzzināju, ka lielāko daļu savu akciju Džo uzdāvinājis šim glumajam ķīnietim. Viņš būtu atdevis tās visas, taču, par laimi, piecas akcijas bija nez kur noklīdušas. Es tās atradu un paturēju savā īpašumā. Tagad man ir vairākums akciju, un Fungam Su nav iespējams tikt klāt pie rezerves fonda. Taču, ja viņam izdosies dabūt kaut vai vienu akciju, tad visas Ķīnas tiesas nespēs viņam aizliegt izrīkoties ar viņam nepiederošu naudu pēc saviem ieskatiem. Ak, Džo! Tev vēl nāksies atbildēt par tām muļķībām, ko esi pastrādājis!

Džoena nespēja atturēties, nepateikuši:

—Mister KJiford Lein, man jums jāsaka… kā jūs varat tik slikti runāt par savu mirušo draugu?

Viņš neko neatbildēja.

— Pasaule ir jauka, un dzīve — tā ir bauda, — Klifords piepeši teica. — Vienīgais, kas mani šausmina, ir tas, ka reiz nāksies braukt projām no šejienes. Tomēr jau visdrīzākajā laikā es apgriezīšu Fungam Su sprandu.

16

Džoena Braja mitinājās lielā istabā augšstāvā, kura pamazām kļuva pati mājīgākā visā ēkā. Kad viņa tur ievācās, istaba bija visai pieticīgi mēbelēta, taču meitene prata to skaisti iekārtot. Patlaban šī istaba viņai visvairāk patika tādēļ, ka pa tās logu varēja redzēt Slaterskotedžas jumtu un skursteņus. Raugoties uz kotedžu, Džoena jutās kā neredzamām saitēm savienota ar šo savdabīgo cilvēku, kas tik negaidot bija ienācis viņas dzīvē.

Meibelas un Letijas nebija mājās. Viņa uzkāpa savā istabā, aizslēdza durvis un atlaidās vecmodīgā dīvānā. Džoena centās atgūties un pārvarēt satraukumu. Jau pašā sākumā viņa bija nojautusi, ka Klifords Leins nav viņas tēvoča kalpotājs. Tagad viņa uzzināja, ka Leinam pieder lieli īpašumi un viņš ir krietni bagātāks pat par leģendāro Džo Braju. Kā uz to reaģētu Narzs? Ja Klifords Leins būtu ienācis viņu mājā kā bagātnieks un cilvēks no augstākās sabiedrības, nevis kā noskrandis un ar bārdu apaudzis klaidonis, tad viss norisinātos daudz savādāk. Un tomēr atziņa, ka Klifords ir ārkārtīgi bagāts, neiepriecināja meiteni. Viņa nevarēja saprast, kāpēc tas tā ir. Ar laiku viņa sevi bija radinājusi pakļauties citu gribai un tādēļ devusi piekrišanu laulībām ar svešu cilvēku. Tas, kas toreiz likās kā piespiedu kārtā nests upuris, tagad izvērtās par lielu laimi. Džoena pašūpoja galvu. Viņa nevēlējās sevi krāpt. Jau pašā sākumā viņa bija piekritusi ne jau pret savu gribu, nebija nesusi upuri, jo svešinieks uzreiz saistīja viņas ievērību. Viņš bija tik loti neparasts, tik loti stāvēja pāri visam ikdienišķajam, tādēļ meitene nevilcinoties atmeta visas šaubas.

Džoena sāka raudzīties uz dzīvi jaunā skatījumā. Viņa saprata, kādas pārmaiņas sola šīs laulības. Vienā ziņā Meibelai bija taisnība — ko gan meitene var zināt par līgavaini, ar kuru gatavojas saistīt savu mūžu? Un tomēr Džoena daudz bija uzzinājusi, viņa zināja par Klifordu krietni vairāk nekā citas līgavas par saviem izredzētajiem.

Džoena piegāja pie loga un paraudzījās uz Slaterskotedžu, pareizāk sakot, uz tā kūpošo skursteni, jo pārējo ēku slēpa koku lapotne. Viņa atcerējās, ka Klifords bija vedis ar ormani lielu pārtikas krājumu, un tas viņu ieinteresēja.

Tālumā rīkojās malkas cirtēji, kuri zāģēja kokus ap māju. Liela, stalta priede lēni sašķiebās un nogāzās zemē. Viņa dzirdēja lūstošo zaru troksni. "Rīt būs redzama visa māja," meitene nodomāja. Aiz durvīm atskanēja soli, un viņa aši pagriezās.

—    Te Letija, — balss aiz durvīm teica.

Džoena atslēdza durvis un ielaida Letiju istabā.

—     Kāpēc tu ieslēdzies?

Letija sen nebija bijusi Džoenas istabā un izbrīnījusies raudzījās visapkārt.

—   Tu esi loti jauki iekārtojusies, — viņa konstatēja. — Nupat piezvanīja tēvs. Viņš šodien nepārbrauks mājās. Viņš vēlas, lai es ar Meibelu aizbrauktu uz pilsētu un kopā ar viņu pavakariņotu. Vai tev nebūs iebildumu, ja nāksies palikt mājās vienai?

Jautājums bija nevietā. Džoena loti bieži vakaros bija palikusi vienatnē un bija priecīga, ka neviens netraucē viņas vientulību.

—    Var gadīties, ka mēs pārradīsimies mājās loti vēlu, jo pēc teātra iesim padejot uz viesnīcu "Savoja".

Letija jau stāvēja durvīs, kad piepeši viņai kaut kas iešāvās prātā:

—     Šodien es satiku misteru Leinu. Viņš izskatās eleganti.

Kāpēc gan pirmoreiz viņš bija atnācis pie mums tik nepiedienīgā izskatā?

Droši vien šī doma nodarbināja visus mājas iemītniekus.

—   Tas, protams, nemaina manu attieksmi pret viņu, — Letija paziņoja, lepni atmetusi galvu.

Džoenai dažkārt patika pazoboties, turklāt viņa loti vēlējās zināt, kā Letija reaģēs uz pārējiem jaunumiem.

—    Klifords Leins nemaz nav nabadzīgs cilvēks, viņam pieder neizmērojamas bagātības, — Džoena sacīja. — Misteram Brajam pieder tikai viena desmitā dala no visas bagātības, bet astoņas desmitās atrodas Kliforda Leina rokās.

—     Kas tev to teica? — Letija ātri jautāja.

—   To man stāstīja Klifords, un es zinu, ka viņš teica taisnību.

Letija gribēja kaut ko sacīt, tad pārdomāja un klusēdama

aizcirta durvis. Viņa noskrēja lejup pa kāpnēm, un pēc piecām minūtēm istabā nepieklauvējusi ienāca Meibela un aiz viņas Letija.

—    Vai tā ir taisnība, ko viņa stāsta par Leinu? — Meibela neuzticības pilnā balsī jautāja. — Dīvaini, ka mēs neko nezinājām.

Notiekošais Džoenu uzjautrināja. Viņa gribēja iesmieties, taču apvaldīja savu jautrību.

—   Vai tu runā par mistera Leina mantisko stāvokli? Viņš ir loti bagāts — tas ir viss, ko es zinu.

—   Vai arī tēvs to zina? — Meibela jautāja, pūlēdamās slēpt savu neapmierinātību.

Džoena pašūpoja galvu.

—    Nedomāju, ka viņam tas būtu zināms.

Māsas saskatījās.

—     Šis apstāklis visu maina, — Meibela ar uzsvaru sacīja. — Pirmkārt, mēs nevarējām piekrist laulībām ar kaut kādu putnubiedēkli, otrkārt, mēs taču netaisījāmies precēties ar vienkāršu kalpotāju.

—    Pilnīgi pareizi, — Letija piebalsoja.

—    Taču misters Brajs izteica vēlēšanos, lai viena no mums apprecētu misteru Leinu, — Meibela turpināja. — Nez vai viņš zināja, ka tu vispār eksistē, Džoena.

—    Pieņemsim, ka viņš neko nezināja par mani, — Džoena atbildēja.

Meibela apmierināta apsēdās un turpināja:

—     Tādā gadījumā mums jārīkojas saprātīgi, — viņa pēc iespējas laipnākā balsī teica. — Ja tas, ko tu teici, tiešām ir taisnība, tad tēvoča Džo griba nekavējoties…

—    Jāizpilda, — Letija pabeidza viņas vietā.

—    Pilnīgi pareizi! Jāizpilda. Varbūt tev tas būs nepatīkami, taču tu nemaz nepazīsti viņu. Turklāt esmu pārliecināta, ka doma par laulībām tevi vienmēr ir nomākusi. Es jau toreiz teicu, ka tu upurējies mūsu labad. Mēs negribam, lai tu upurētos. Un tomēr jāatzīst, ka neizturējāmies pret tevi visai korekti. Vel šorīt es teicu tēvam, ka šaubos par šo laulību mērķtiecību un mums nāktos visu vēlreiz pārdomāt, iekams atļaujam tev saistīt savu likteni ar cilvēku, kuru tu nemaz nepazīsti.

—    Tu taču pazīsti viņu vēl mazāk nekā es, — Džoena uzskatīja par vajadzīgu piebilst.

—    Toties mums ir lielāka pieredze nekā tev, un mēs labāk orientējamies vīriešos, — Meibela paskaidroja. — Tikai nedomā, ka viņa bagātība ir mūs apstulbinājusi. Tēvam ir pietiekoši daudz naudas, un mums nav ko raizēties par to, vai es apprecēšu Klifordu Leinu vai ne.

—     Vai, pareizāk sakot, viena no mums viņu apprecēs, — Letija izlaboja. — Un…

Pie durvīm pieklauvēja, un Letija, kas atradās tām vistuvāk, ielaida istabā sulaini.

—    Lejā gaida kungs, kas vēlas redzēt mis Džoenu, — viņš ziņoja.

Letija ieskatījās vizītkartē un iesaucās:

—     Klifords Leins!

Džoena iesmējās.

—    Nu jums ir brīnišķīga iespēja ieviest šajā lietā skaidrību, — viņa ironiski paziņoja. — Manuprāt, vajadzētu uzklausīt ari viņa domas.

Letija nosarka.

—     Pamēģini tikai! — viņa iesaucās. — Mēs nekad tev to nepiedotu.

Taču Džoena nedzirdēja, viņa jau skrēja lejā pa kāpnēm.

Meitene iegāja viesistabā, pat neuzklausot pamācības, kuras taisījās dot māsīcas. Vairāk par visu viņai gribējās smieties. Pēkšņi Džoenai ienāca prātā salīdzinājums: viņa ir Pelnrušķīte, bet Meibela un Letija — divas vecākās un neglītākās māsas.

Klifords stāvēja pie loga un raudzījās dārzā. Izdzirdis atveramies durvis, viņš pagriezās. Bez gariem ievadvārdiem Klifords, kā parasti, asi pajautāja:

—    Vai es varu jūs šovakar satikt?

—    Jā, — viņa izbrīnījusies atbildēja un sacīja: — Es būšu viena, māsīcas brauks uz pilsētu.

Klifords pabrauclja zodu.

—    Tā. Viņas brauks uz pilsētu? — Un viņš augstu pacēla uzacis. — Tas neko nenozīmē. Es gribu jūs redzēt savā mājā Slaterskotedžā. Vai nāksiet, ja es jūs saukšu?

Džoena īpaši nedomāja par pieklājības likumiem. Viņa bija tik loti pārliecināta par savas rīcības pareizību, ka neuzklausīja citu cilvēku spriedumus par sevi. Tomēr Kliforda vēlēšanās bija mazliet pretrunā pat ar Džoenas domām par pieklājību.

—    Vai tas ir nepieciešams? — viņa jautāja. — Tomēr esmu ar mieru pakļauties jūsu vēlmei, jo jūs to neizteiktu, ja nebūtu tādas nepieciešamības.

—   Jā, man ir iemesls to vēlēties, — viņš teica. — Es domāju, ka pie manis jūs satiksiet kādu cilvēku.

Ar nervozu kustību viņš saglauda matus,

—    Manu draugu jeb, pareizāk sakot, mūsu kopējo draugu.

Kliforda satraukums pārsteidza meiteni, un viņa juta mostamies ziņkārību.

—     Es atnākšu jums pakal deviņos vakarā, — viņš teica. — Džoena, es visu apdomāju un esmu loti norūpējies.

Meitene juta, ka Kliforda rūpju objekts ir viņa pati.

—    Vai jūs esat pārdomājis?

Viņš noraidoši pakratīja galvu.

—     Jūs runājat par mūsu kāzām? Nē. Es neuzdrošinājos domāt par to, kā beigsies mūsu piedzīvojums. Bet tagad mums viss jāapspriež citā skatījumā. Par to mēs aprunāsimies šovakar. Šajā laikā esmu daudz ko uzsācis, man nācies daudz ko pārciest…

—    Pārciest?

Viņš pamāja.

—   Kad es dzīvoju tālajā Sjanganā, bārda man nemaz netraucēja. Es varēju ar to samierināties pat ceļā uz Eiropu. Bet tad, kad saskāros ar civilizāciju… Vai varat iedomāties, kā sāp, kad, pārģērbjoties pusdienām, cenšos aizpogāt apkakles podziņu un pogcaurumā iekļūst bārda? Par laimi, šīs nebūšanas ir jau garām, — viņš uz brīdi apklusa, — un nu vairs nebēdājos.

—    Par to, ka jums bija bārda? — Džoena nevainīgi painteresējās.

Klifords paraudzījās uz meiteni un turpināja:

—   Jūs labi zināt, ka netaisījos runāt par bārdu, bet gan par jums. Gribētos, lai man būtu vairāk laika un es varētu jūs izprast. Varbūt jums ir nejauks raksturs…

—    Gluži šausmīgs, — viņa piebalsoja.

—     Varbūt jūs esat tukša un godkārīga meitene, — viņš mierīgā balsī turpināja. — Visas skaistas meitenes ir tukšas un godkārīgas. To man apgalvoja tante, kas mani uzaudzināja, kaut gan pati bija palikusi vecmeitās. Tomēr, neņemot vērā šos trukumus, esmu pret jums labvēlīgi noskaņots. Vai jūs neuzskatāt, ka tas ir savādi?

—    Savādi būtu tad, ja tas tā nebūtu, — viņa atbildēja.

Klifords iesmējās.

—     Vai esat jau īstenojis iecerēto slepkavību? — Džoena jautāja.

Klifords apstulba.

—    Ak tā! Jūs runājat par Fungu Su? Šovakar man nāksies ziedot laiku citām nodarbībām. Protams, no manis viņš neizspruks, — viņš turpināja.

Kaut gan šie vārdi tika izteikti ar jautrību balsi, tomēr meitene nodrebēja, jo juta, ka sacītais domāts pilnīgi nopietni.

—   Es izrēķināšos ar viņu, taču ne šovakar. — Viņš pašūpoja galvu. — Līdz tam vel daudz kam jānotiek. Kad mes varēsim laulāties?

Kliforda jautājums skanēja nopietni, un meitene juta vaigos ieplūstam sārtumu.

—     Vai tas ir tik nepieciešams? — viņa, mazliet apjukusi, jautāja.

Savu jautājumu Klifords bija izteicis tik pārliecinoši, ka Džoena jutās gandrīz vai laimīga. Taču, kad viņa ierunājās, balss skanēja vēsi un mierīgi. Meitene bija neapmierināta ar savu līgavaini: viņa balsī neizskanēja ne mazākais maigums, kas piederētos tādiem vārdiem. Viņu sarunas lietišķums bija iznīcinājis maiguma un romantikas gaisotni, kurā meitene bija pavadījusi pēdējās dienas.

—    Man ir aizdomas, ka jums rūp tikai paša ērtības, — viņa vēsi sacīja. — Jūs taču zināt, ka es mīlu jūs tik daudz, cik jūs mīlat mani.

—    Labāk nerunāsim par to, — viņš asi teica. — Taču man jāsaka, ka es nekad neesmu bijis iemīlējies. Protams, man ir bijuši savi sapņi un ideāli — kā jebkuram vīrietim vai sievietei —, un jūs… jūs visvairāk līdzināties tai, par kuru esmu sapņojis. Ja es saku, ka man ir labi ar jums, tad tā ari ir. Es neuzdrīkstos apgalvot, ka esmu nonācis tiktāl, ka būtu ar mieru skūpstīt pišlus pie jūsu kājām, taču iespējams, ka nākotnē iestāsies ari šī stadija.

Kamēr Klifords runāja, viņa acis draudzīgi smaidīja Džoenai, un viņa saprata, ka neizjūt pret viņu nekādu nepatiku. Meitene dusmojās uz vinu un tomēr pienācīgi novērtēja Kliforda atklātumu.

—      Šodien ir pirmdiena, — viņš teica. — Es loti labprāt salaulātos ar jums piektdien, un šī diena kādam būs neveiksmīga.

—     Vai jūs tik tiešām gribat jau piektdien? — viņa bailīgi jautāja.

—     Tas ir mazliet negaidīti, es zinu, taču notikumi risinās straujāk, nekā biju iedomājies.

Viņš uzlika galvā cepuri.

—     Es pasaukšu jūs deviņos. Vai nesvārstāties?

Džoena noraidoši pašūpoja galvu.

—    Un arī nebaidāties? — viņš paķircināja meiteni, tad piebilda: — Bailēm nav nekāda iemesla, vismaz patlaban.

—     Jūs man pateiksiet, kad būs jābaidās, — Džoena teica, pavadot Klifordu.

—     No manis jums nekad nebūs jābaidās, — viņš mierīgi piebilda. — Es domāju kādu citu.

—     Fungu Su?

Klifords uzmeta meitenei ātru skatienu.

—    Vai jūs spējat lasīt domas? — Viņš saņēma Džoenu aiz elkoņa un paspieda to. Šajā žestā bija tik daudz maiguma, ka meitenes acīs sakāpa asaras.

Tiklīdz Klifords bija izgājis pa durvīm, abas māsas uzklupa Džoenai.

—      Ceru, ka tu viņam neatstāstīji to, par ko mēs runājām? — Meibela painteresējās. — Tu taču neesi tik ļauna un viltīga!

Džoena izbrīnījusies paraudzījās uz viņām.

—    Par ko mēs runājām? — viņa pārjautāja. Jautājums izskanēja patiesi, jo meitene bija pilnīgi aizmirsusi pirmītējo sarunu ar māsīcām.

—    Letijai bija drausmīga nojauta, ka tu atstāstīsi visu mūsu sarunu, bet es viņai teicu: "Letij, Džoena to nedarīs, viņa nav tik zemiska."

—     Ak par to, ka gribat viņu precēt? — Džoena beidzot atcerējās. — Ne, par to es pat netaisījos stāstīt. Mes bijām pārāk aizņemti, runājot par citām tēmām. Mums vajadzēja vienoties par kāzu dienu, un mēs to izdarījām. Misters Leins un es laulāsimies piektdien.

—    Žēlīgais Dievs! — Meibela iesaucās.

Mums būtu jāpiedod Meibelai šis kliedziens, jo lielas pašuzupurēšanās uzplūdos viņa bija cieši nolēmusi kļūt par misis Leinu.

17

Sešos vakarā māsas aizbrauca uz pilsētu, un Džoena palika viena pati. Viņa bija no sirds priecīga, kad vēroja, kā ceļa likumā izgaist limuzīns, kas aizved abas māsas. Meitene vienatnē ieturēja vakariņas un sāka pacietīgi gaidīt, kad atnāks Klifords Leins. Viņa izturēšanās viesa Džoenā nelielu vilšanos. Šis laulības Joti atgādināja kāda komercdarījuma kārtošanu. Tie pāris vārdi, kurus viņš pateica pirms aiziešanas, bija vienīgā maiguma un uzmanības izpausme. Un tomēr meitene bija pārliecināta, ka Klifords nav ne ļauns, ne vienaldzīgs.

Viņus šķira tāda kā siena, un to vajadzēja nojaukt; viņus šķīra bezdibenis, un pār to vajadzēja pārmest tiltu, kas būtu celts uz abpusējas mīlestības pamata. Uz brīdi doma par šīm aukstasinīgi iecerētajām laulībām viesa viņā šausmas.

Džoena stāvēja pie pusatvērtām mājas durvīm, kad izdzirdēja kādu steidzīgi nākam pa grantēto celiņu.

Viņa pārliecinājās, ka ir ielikusi atslēgas somiņā, un aizvēra durvis.

Piepeši meitene atradās spēcīgas gaismas lokā.

—   Piedodiet! — viņa izdzirdēja Kliforda balsi. — Es zināju, ka tā esat jūs, taču gribēju pārliecināties.

—   Kas cits, izņemot mani, te var būt? — viņa jautāja, dodoties līdzi Klifordam.

—    Nezinu, — viņa dzirdēja izvairīgu atbildi. — Pēc dabas esmu loti piesardzīgs, pilns aizdomu. Šī lauku dzīve Anglijā man šķiet daudz bīstamāka nekā ceļojums uz Hunaņu ar kamieļu karavānu, kas pārvadā meksikāņu dolāru saiņus. Tur, viņpus okeāna, cilvēku attiecības ir daudz noteiktākas— ar saviem kaimiņiem jūs vai nu labi satiekat, vai arī naidojaties. Taču Anglijā var būt ar kādu naidā un nemaz to nenojaust. Vai jūs neiebildīsiet, ja mēs iesim pa ceļa vidu? — viņš jautāja.

Džoena iesmējās.

—    Es ļoti uzticos policijai, — viņa teica.

Un meitene izdzirdēja Kliforda smieklus.

—    Policijai? Tā vienmēr ir modra, ja ir darīšana ar tai zināmiem noziedzniekiem un noziegumiem, — viņš paskaidroja. — Taču Fungs Su nav pazīstams kā noziedznieks. Gluži pretēji, viņam ir ļoti cienījama reputācija, un viņš tiek uzskatīts par ievērojamu cilvēku. Tagad mums jānogriežas pa labi.

Viņa norādījums bija lieks. Meitenes acis bija pieradušas pie tumsas, un viņa redzēja, kur sākas ceļš uz Slaterskotedžu.

Veco, bedraino ceļu bija nomainījusi asfaltēta iela. Tālumā pat bija saskatāms liels laternas stabs.

Viņa pievērsa Kliforda uzmanību šim jaunievedumam.

—   Jā, esam iekārtojušies atbilstoši laikmeta prasībām, — viņš paskaidroja. — Vienīgi birža dod priekšroku tumsai. Es liku te uzstādīt tūkstoš sveču lielu laternu.

Piepeši viņš apstājās.

—    Es agrāk teicu, ka jums ar Narzu bijušas domstarpības, un jūs man piekritāt. Pirms dažām dienām es noskaidroju to iemeslu. Jūsu brālis gāja bojā autokatastrofā, kad centās aizbēgt ar naudu, kuru bija izzadzis no jūsu tēvoča kases.

—    Jā, tā bija, — viņa vārgā balsī atbildēja.

—    Tātad tā ir taisnība?

Klifords atviegloti nopūtās.

Džoena izbrīnījusies centās saprast, ko Klifords vēl grib teikt.

—    Nu man viss skaidrs, — Klifords sacīja, kad viņi atsāka ceļu. — Es esmu pārliecināts, ka Narzs teica: "Ņemot vērā visu to, ko esmu tavā labā darījis," — un tā tālāk. Vai tā bija? Citādi jūs būtu atteikusies no manis. Tik tiešām, tas mani ielīksmo.

To visu viņš pateica ar tādu dabiskumu balsī, ka meitene neviļus nosarka.

—    Vai jūsu draugs jau ir ieradies? — viņa jautāja.

—    Jā, — Klifords īsi atbildēja. — Pirms stundas atbrauca tas… — Frāzes beigas nomāca lāsti.

—   Gandrīz vai šķiet… — Džoena iesāka un juta, ka Klifords satver viņu aiz rokas.

—    Klusējiet! — viņš nočukstēja.

Džoena pamanīja, ar cik saspringtu uzmanību viņš vēro ceļu, pa kuru viņi bija atnākuši, un meitenes sirds iepukstējās straūjāk.

Tad Klifords noveda viņu ceļmalā un paslēpa aiz lielas priedes.

—   Stāviet šeit! — viņš tik tikko dzirdami pavēlēja un piepeši pazuda.

Klifords bez trokšņa lavījās no koka uz koku. Meitene centās tumsā kaut ko saskatīt, bet veltīgi. Viņa redzēja vienīgi naksnīgās debesis un melnās priežu galotnes.

Līdzās ceļam bija liela peļķe. Tajā atspoguļojās debesis, un ūdens virsma likās kā nosvīdis spogulis. Džoena nekad nebija bijusi ne bailīga, ne nervoza, bet šajā mirklī viņa juta trīcam kājas un satraukti cilājamies krūtis.

Pēc neilga laika Klifords atkal parādījās viņai līdzās. Tas notika tikpat negaidīti, cik pēkšņi viņš bija pazudis.

—        Nekas, viss kārtībā, — viņš joprojām čukstēja. — Man likās, ka mums kāds seko. Rīt es likšu nozāģēt arī šos kokus. Aiz tiem var pārāk labi paslēpties…

Kaut kas nomirdzēja viņiem garām, it kā būtu izšauta sudraba bulta. Atskanēja dobja skaņa, tad atkal iestājās klusums. Klifords kaut ko noteica Džoenai svešā valodā un pagriezās atpakaļ. Pieskrējis pie kāda koka, viņš no tā izvilka kaut ko spožu.

Tas bija duncis.

—    Metamais nazis, — viņš nočukstēja. — Es jau jums teicu, ka šie Juņnaņas laupītāji ir lieliski snaiperi. Tie velni nakti redz tikpat labi kā dienā. Kur atrodas tuvākais policijas postenis?

Kaut gan Džoena bija drosmīga, viņa sāka drebēt.

—    Policistu apgaita te būs tikai pēc stundas, — viņa nomurmināja. — Sakiet: kas meta to nazi?

—     Tikai pēc stundas? — Klifords priecīgā balsi atkārtoja. — Liktenis man ir labvēlīgs.

Viņš izņēma no kabatas kaut kādu priekšmetu — tumsā tas izskatījās pēc sudrabaina cilindra — un piestiprināja to pie revolvera.

—    Es negribu uztraukt kaimiņus, — Klifords paskaidroja un atkal pazuda tumsā, atstājis Džoenu vienu.

Džoena gaidīja. Šķita, ka sirds taisās izlēkt viņai no krūtīm.

Bums!

Klusināts šāviens atskanēja pavisam tuvu.

Meitene saklausīja, ka čirkst grants kādam zem kājām. Soļi kļuva arvien klusāki un klusāki, tad apklusa pavisam. Kad atkal iestājās klusums, viņai līdzās parādījās Klifords.

Viņš noņēma no revolvera klusinātāju un teica:

—    Es viņam trāpīju, taču viegli ievainoju. Esmu priecīgs, ka nenošāvu uzbrucēju. Ja tā būtu noticis, tad man nāktos vai nu aprakt līķi mežā, vai ari ziņot par visu policijai, un avīzēs no tā tiktu izposta milzīga sensācija.

—    Vai jūs ievainojāt viņu? — meitene pārjautāja.

—     Jā, — viņš bezrūpīgi atbildēja. — Domāju, ka viņš bija viens pats.

Klifords atkal paņēma meiteni pie rokas un veda uz māju.

Tur, šķiet, nebija nevienas dzīvas dvēseles. Logus cieši aizsedza slēģi, un tiem cauri neizspraucās ne mazākais gaismas stariņš.

Uz kāpnēm Klifords atkal apstājās un ieklausījās.

—   Viņš tiešām būs bijis viens pats, — viņš teica ar atvieglotu nopūtu. — Varbūt tas bija tikai spiegs, kas, mērķi ieraudzījis, nolēma pavingrināties nažu mešanā, jūs taču nebaidāties?

—    Un tomēr notikušais mani izbiedēja, — Džoena vaļsirdīgi atzinās.

—     Nu jūs redzat, kāds es esmu! — Klifords izlikās sašutis. — Tagad es dusmojos pats uz sevi, ka uzsāku ar jums šo pastaigu. Neiedomājos, ka jau pienācis laiks, kad mums varētu sākt draudēt briesmas.

Viņš atslēdza durvis, un viņi iegāja gaiteni. Klifords iededza gaismu, un Džoena ieraudzīja divas durvis— vienas labajā pusē, otras kreisajā.

—    Mēs esam atnākuši, — viņš teica.

Tad Klifords pagāja uz priekšu un nospieda kreiso durvju rokturi. Durvis atvērās.

Džoena ieraudzīja skaistu, tikko izremontētu un lieliski mēbelētu istabu. Divas griestu lampas izstaroja maigu opāla krāsas gaismu.

Degoša kamīna priekšā sēdēja liela auguma cilvēks. Džoenai likās, ka viņš ir ap sešdesmit gadu vecs. Cilvēks bija tērpies loti neparasti. Uz sniegbalta, iestivināta krekla bija uzmests sniegbalts halāts. Pār krēsla atzveltni bija pārmesti nevainojami pašūti gari svārki. Izdzirdis kādu ienākam, sēdošais izņēma no mutes māla pīpi un pagriezās pret durvīm. Viņa skatiens bija nopietns.

—    Sasveieinies ar mis Džoenu Braju! — Leins viņam teica.

Svešinieks smagnēji piecēlās un lempīgiem soliem devās pie

meitenes. Likās, ka viņš būtu nokaunējies kā skolaspuika, kas pieķerts palaidnībās.

—   Atļaujiet man, Džoena, — Klifords drūmi turpināja, — jūs iepazīstināt ar jūsu radinieku! Misters Džo Brajs, kas nomiris Ķīnā un augšāmcēlies Anglijā.

18

Džoena izbrīnā sastinga.

Džo Brajs!

)a meitene būtu ieraudzījusi spoku, viņa izbītos ne mazāk.

Džo bezpalīdzīgi paraudzījās uz Klifordu.

—     Esi jel augstsirdīgs, Klif! — viņš lūdzās.

—     Esmu allaž bijis augstsirdīgs, taču man vēl nav zudusi saprašana, — Klifords atbildēja.

Džo bezpalīdzīgi raudzījās gan uz Klifordu, gan uz viešņu.

—     Man būtu jāpaskaidro… — viņš iesāka.

—    Sēdies! — Klifords viņu pārtrauca un norādīja uz krēslu. — Esmu dzirdējis tavu stāstu jau sešas reizes un ceru, ka man pietiks pacietības to uzklausīt ari septīto reizi. Džoena, — viņš pievērsās meitenei, — šis vīrs tiešām ir Džo Brajs no "Juņnaņas sabiedrības". Ja gribējāt viņa dēl uzvilkt sēru tērpu, tad iesaku atteikties no šī nodoma.

—     Man jāpaskaidro… — Džo atkal iesāka.

—    Tev nekas nav jāpaskaidro, — Leins viņu pārtrauca, un viņa acis atkal iegailējās. — Šis Džo Brajs ir romantiķis. Viņam ir tikai tik daudz prāta, lai nodotos sapņiem. Viena no viņa trakajām idejām bija tāda, ka man noteikti jāapprecas ar kādu no viņa ģimenes. Lai piespiestu mani to darīt, viņš izgudroja šo blēdību ar šķietamo nāvi. Lai viss liktos ticami, viņš izgādāja ārsta izziņu, kuru viņam Kantonā izsniedza kāds nodzēries dakteris, kas par pāris glāzēm viskija spēj pasludināt par mirušu jebkuru cilvēku.

—     Man jāpaskaidro… — Džo centās tikt pie vārda.

—   Tad, kad biju devies ceļā, — Leins turpināja, nepievēršot viņam ne mazāko uzmanību, — viņš kopā ar savu līdzdalībnieku ieradās Kantonā, inscenēja savu nāvi un jau ar pirmo tvaikoni devās man pakal uz Londonu. Viņš nosūtīja nāves ziņas telegrammu ar tādu aprēķinu, lai tā sasniedz adresātu, kad es būšu ieradies Anglijā.

Džo nikni iejaucās sarunā.

—    Tu nekad nebūtu apprecējies, ja es nerīkotos tā, — viņš iesaucās. — Tev ir akmens sirds, Klif! Mirstoša cilvēka vēlēšanās tev nenozīmē vairāk par alus malku kausa dibenā. Tādēļ man vajadzēja mirt. Un tad piepeši atdzīvoties jūsu kāzu dienā, lai visu paskaidrotu.

—    Tā neviens nedara, — Klifords nopietni iebilda. — Tu neproti uzvesties!

Tad viņš paraudzījās uz Džoenu un tik tikko apvaldīja smieklus.

—     Man radās nelāgas aizdomas tad, kad Anglijas avīzēs neatradu ziņu par Džo nāvi, — viņš teica. — Neatkarīgi n6 tā, kādu stāvokli Džo ieņem biznesa pasaulē, viņa vārds ir viens no pašiem nozīmīgākajiem visā Ķīnā. Es gaidīju kaut vai telegrammu no speciālkorespondenta Kantonā. Un, kad es izlasīju "Ziemelķīnas Vēstnesi", ka misters Džo Brajs pasūtījis sev kajīti uz kuģa…

—    Uz Millera vārda, — Džo norūca.

—   Tam nav nekādas nozīmes. Reportieris bija pamanījis, ka uz kuģa atved tavu bagāžu, un pazinis tevi. Tu maldies, domādams, ka tava pārģērbšanās bija izdevusies.

Džo nopūtās. Laiku pa laikam viņš paslepen uzmeta skatienu Džoenai. Beidzot, sakopojis visu savu drosmi un raudzīdamies uz meiteni, viņš iesāka runāt.

—     Man jāsaka, — viņa balss uztraukumā drebēja, — man jāsaka, Klif, ka tava izvēle ir brīnišķīga. Viņa kā divi ūdens pilieni ir līdzīga manai māsai Elizabetei, kas nomira pirms divdesmit astoņiem gadiem. Bet deguns viņai ir kā tēvocim Džordžam…

—    Tu neapvārdo man zobus, uzskaitīdams savus radiniekus, — Klifords viņu pārtrauca. — Tu esi vecs un ļauns cilvēks.

—   Es esmu viltīgs, nevis ļauns, — Džo nomurmināja. — Man nāktos paskaidrot…

Viņš apklusa, gaidot, ka viņu atkal pārtrauks. Taču neviens netaisījās viņu pārtraukt, un Džo pazaudēja sarunas pavedienu.

—    Man dzīvē daudzkārt nācies vilties, mīļo jaunkundz, — viņš iesāka. — Spilgts piemērs — Fungs Su! Ko gan es netiku darījis šā zēna labā! Un cik liels bija mans izbrīns, kad Klifords pastāstīja par viņa nedarbiem! Esmu loti labs un augstsirdīgs, es atzīstu, ka…

Džoenai galvā drudžaini šaudījās domas. Ja Džo Brajs ir dzīvs, tad sabrūk visi Stīvena Narza plāni. Viņa gribēja zināt, kādas sekas tas var izraisīt. Viņu laulību iemesls bija zudis. Šī apziņa vieda meitenē sāpes.

Viņa paraudzījās uz Klifordu un nodūra acis. Viņš nojauta, ko meitene domā."

—     …Un, kad es uzzināju visu, teicu: "Klif, es esmu loti apbēdināts." Es tā teicu, Klif, vai ne? Es sacīju: "Būtu toreiz zinājis to, ko zinu tagad, es nekad neatdotu viņam akcijas." Es tā teicu, Klif, vai ne? Padomā tik, tas suns — es nosauktu viņu daudz spēcīgākā vārdā, ja te nebūtu jaunkundzes, — ieņēmis galvā tādas muļķības.

Džoena pamazām sāka saprast notikušo.

Klifords bija nosaucis veco vīru par "romantisko fantastu", un meitene saprata, cik daudz neveiklas viltības izpaužas viņa rīcībā. Lai piespiestu viņam simpātisko cilvēku apprecēties ar savu radinieci, Džo simulēja nāvi.

—   Vai misteram Narzam zināms… — Viņa neriskēja teikt — "ka esat dzīvs", tādēļ sacīja: — Ka esat atgriezies Anglijā?

Džo pašūpoja galvu, un Klifords atbildēja uz jautājumu:

—     Nē, misters Narzs nedrīkst to zināt. Lai pavērotu, kā attīstīsies turpmākie notikumi, es dažas dienas paturēšu Džo te. Pirmām kārtām to nedrīkst uzzināt Fungs Su. Šis lētticīgais ķīnietis, uzzinājis par Džo nāvi, uzreiz sāka mēģinājumus iegūt vēl vienu akciju, kas lautu viņam kontrolēt "Juņnaņas sabiedrību".

—    Vai tiešām viena akcija dotu viņam tik lielu varu? — Džoena painteresējās.

Klifords piekrītoši pamāja.

—    Tas skan muļķīgi, taču tā ir, — viņš nopietni atbildēja.

—    Ja Fungs Su dabūtu to akciju, es vairs nebūtu direktors. Sabiedrības vadību pārņemtu viņš un, kaut arī likums noteic izmaksāt dividendes parasto akciju īpašniekiem, varētu savām vajadzībām izlietot desmitiem miljonu mārciņu.

Džoena bezpalīdzīgi pašūpoja galvu.

—    Viņš taču nevar nopirkt šo trūkstošo akciju?

—    Fungs Su var iegūt šo akciju tikai vienā veidā, tomēr es ceru, ka šī iecere viņam neizdosies, — Klifords nozīmīgi teica.

Neko vairs neteicis, viņš aizgāja uz virtuvi un sāka vārīt kafiju.

Džoena palika Džo Braja sabiedrībā. Viņš kārtīgi aizvēra istabas durvis.

—    Kā viņš jums patīk? — vecais vīrs jautāja satrauktā balsī.

Šis jautājums meitenei nepatika.

—    Viņš ir loti jauks, — viņa nenoteikti atbildēja.

—     Jā gan, jums taisnība, — Džo teica un pakasīja zodu.

—     Klifs ir lāga zēns. Varbūt nedaudz straujš, salīdzinot ar pārējiem cilvēkiem, bet patiesībā — labsirdīgs zellis. — Džo sajūsmināts paraudzījās uz meiteni. — Nu jūs esat mūsējā. Tieši tādu sievu es biju vēlējies Klifam. Un kādas ir tās pārējās?

Viņai nenācās atbildēt uz šo kutelīgo jautājumu, jo vecais vīrs, negaidot atbildi, turpināja:

—   Jā, Klifs ir straujš. Piliens džina vēl nevienam nav nācis par sliktu. Iedzeriet! Džins veicina aknu darbību. Klifs gan atturas no tā, tas ir, ne jau nu pilnīgi atturas, taču viņam nepatīk, ka uz galda stāv pudeles.

No viņa vārdiem Džoena secināja, ka Klifs nebūt neiebilst, ja pudeles ir pilnas un tās netiek atkorķētas.

—    Esmu loti priecīgs, ka viņš izvēlējies jūs…

—    Pareizāk sakot, es izvēlējos viņu, — Džoena draiski iebilda, un Džo plati iepleta savas ūdeņainās acis.

—     Jūs? Jūs tik tiešām to izdarījāt? Tā gan, viņš ir jauks zēns. Mazliet straujš, prot aši izraut no kabatas šaujamo, taču ar laiku tas pāries. Viņš allaž tīko kādu sašaut. Un jums būs daudz bērnu — par to es nešaubos.

Par laimi, šajā brīdī atgriezās Klifords Leins.

Viņš nesa spožu sudraba paplāti, uz kuras greznojās kafijas servīze. Tajā brīdī, kad viņš izvietoja uz galda tasītes, atskanēja viegls troksnis.

Tas bija tik vājš, ka Džoena to pat nedzirdēja, vienīgi viņa ieraudzīja, ka Klifords sastingst un tramīgi paveras uz loga pusi.

Pirmoreiz meitene ievēroja, ka logus sedz dzelzs slēģi. Klifords brīdinoši pacēla pirkstu, aicinot visus būt klusiem.

—     Kas ir, Klif?

To jautāja vecais Brajs, kuram nebija ne jausmas, kas notiek.

Klifords atrāva aizkaru.

—     Klusu! Nerunājiet! — viņš nočukstēja.

Tad viņš pastiepa roku un izslēdza gaismu.

Istaba iegrima tumsā. Džoena centās kaut ko saskatīt un ievēroja vāju gaismas staru, kas lauzās cauri slēģiem. Tā bija šaujamlūkas actiņa, no ārpuses nomaskēta kā ornamentāls rotājums.

Klifords piegāja pie loga, pacēla vāciņu, kas sedza šaujamlūku, un paraudzījās pa actiņu ārā.

Mēness bija uzlēcis un lēja blāvu gaismu pār klajumu mājas priekšā. Mājas tuvumā neviens nebija redzams. Klifords turpināja vērīgi pārlūkot apkārtni, un viņa modrība tika atalgota.

No koku ēnas iznira kāds stāvs un slīdēja uz mājas pusi. Aiz šī stāva parādījās otrs, tad trešais. Pagāja daži mirkli, un pirmais uzbrucējs bija viņa priekšā izstieptas rokas attālumā. Melnā figūra piezagās pie pašas mājas. Blāvajā mēnessgaismā Klifords saskatīja ķīniešu kūlija apaļo, gludi skūto galvu. Vienā rokā viņš turēja nelielu, virvē iesietu paciņu, otrā— nūju ar āki galā.

Ar šo nūju viņš apbrīnojami veikli pieāķējās pie notekcaurules un uzvilka sevi augšā. Citos apstākļos Klifords būtu apbrīnojis kūlija veiklību.

Kūlijs uzrāpās uz jumta, un kājas, kas pirms brīža vēl tirinājās loga priekšā, pazuda. Klifords nogaidīja vienu minūti un devās uz mājas pretējo galu.

Klusiņām viņš izgāja pagalmā. Mēness pienbālā gaisma apspīdēja priežu galotnes. Dienā šajā mājas pusē bija strādājuši cirtēji. Sur un tur varēja saskatīt svaigus celmus, bet kādus piecdesmit metrus tālāk no mājas zāģi vēl nebija tikuši klāt kokiem.

Klifords iezagās ēnā un atrada vietu, no kuras varēja ērti novērot, kas notiek uz mājas jumta. Viņam nenācās ilgi gaidīt.

Drīz vien uz jumta kores parādījās skūtā galva. Ķinietis ātri līda uz skursteņa pusi.

Klifords atkal uzlika revolverim klusinātāju.

Bums!

Stāvs uz jumta nodrebēja, salīgojās un tad novēlās zemē tieši pie Kliforda kājām.

Izdzirdot ievainotā ķīnieša kunkstienus, pārējie uzbrucēji, kas slēpās koku ēnā, sāka uztraukti sasaukties.

Viens no viņiem pārskrēja uz citu vietu, viņa siluets bija skaidri redzams mēnessgaismā. Zibenīgi Klifords nospieda gaili, un tūlīt pat cilvēka figūra izgaisa — ķīnietis uzskatīja par labāku atkal paslēpties koku ēnā. Kliforda aukstasinība un modrība kūlijiem bija jau labi zināma.

Klifords turpināja gaidīt. Viņš domāja, ka tagad ķinieši nāks uzbrukumā.

Bet tad viņš izdzirdēja, ka uz ceļa ietarkšķas automobiļa motors. Pēc mirkļa mašīna uzņēma gaitu.

Klifords bija priecīgs, ka uzbrucēji aizbēga. Tagad viņš varēja pievērst uzmanību sašautajam, kas gulēja viņam pie kājām.

Viņš iegāja mājā, pasauca Džo, un par abiem viņi ienesa ievainoto virtuvē.

—     Fungs Su atvedis viņus šurp ar kravas mašīnu, — viņš teica. (Vēlāk viņš uzzināja, ka tas bijis autobuss, kas ved uz Pekhemas fabriku strādniekus, kuri dzīvo kaimiņciematā.)

—    Vai viņš ir miris? — Džo jautāja.

Klifords to noliedza.

—    Lode trāpīja viņam ciskā, — viņš teica, pārsiedams ievainojumu ar dvieli. — Viņu apdullinājis kritiens no jumta.

Drīz vien kūlijs atguvās un izbrīnījies pavērās uz vīrieti, kas bija noliecies pār viņu.

—     Es esmu nāvīgi ievainots, — viņš izdvesa.

Ieraudzījis Leinu, viņš bailēs sašķobīja seju.

—     Kas tevi šurp atsūtīja?

—     Neviens. Es pats atnācu, — kūlijs atbildēja.

Klifords ļauni pasmīnēja.

—    Runā, — viņš pavēlēja, — citādi man vajadzēs apsvilināt tevi uz uguns! Varbūt tas tev atraisīs mēli. Pēc tam tu paliksi pie ŠI Sulinga.

Par Šī Sulingu ķinieši dēvēja veco Džo Braju, un šī iesauka nedarīja godu tās īpašniekam.

Klifords bija domājis, ka Džoena būs loti uztraukusies. Meitenes miers Leinu patīkami pārsteidza. Taču viņa nojauta, ka notiek kas nelāgs un ka viss sācies ar dunci, kas tika mests, viņiem nākot šurp.

—   Jā, atkal ķīnietis! — Klifords atbildēja uz viņas jautājumu. — Kāds gribēja ar mani izrēķināties. Labāk nedzersim kafiju, un es pavadīšu jūs mājās. Viņi aizbrauca projām, — viņš piebilda.

—    Viņi? Cik viņu bija? — meitene iesaucās.

Klifords saprata, ka nav jēgas noklusēt notikušo. Vispareizākais ir pastāstīt, cik lielas briesmas var draudēt.

—        Manuprāt, kāds ducis, taču nezinu, kas šiem bija padomā, — viņš teica. — Varbūt gribēja nolaupīt mani. Taču tagad viņi aizbēguši, un briesmas ir garām.

Klifords vērīgi ieskatījās Džoenas acis, un viņai likās, ka tādējādi šis cilvēks pārbauda viņas gribasspēku, iekams turpina sarunu.

—    Taču man jāsaka ari kas tāds, kas jūs satrauks, — viņš turpināja. — Mani piesardzības pasākumi galu galā neko nemaina. Es varu nocirst visus kokus ap māju, bet tas vien neapturēs Fungu Su. Tiklīdz viņam ienāks prātā doma, ka es jūs mīlu, un tā tas patiesībā ari ir, tad viņš visu uzmanību veltīs jums. Vai jums nav bail no tā?

Džoena noraidoši papurināja galvu.

—    Laikam mana iztēle nav pietiekoši attīstīta, lai iedomātos, kas varētu notikt, — viņa teica. — Tomēr es nebaidos.

Klifords atvēra seifu un izņēma no tā kādu apaļu priekšmetu, līdzīgu lielai plūmei.

—     Lūdzu! Gribu jūs brīdināt, ka līdz ar tumsas iestāšanos nedrīkstat iziet no mājas, — viņš teica. — Ņemiet šo bumbu un glabājiet to savā guļamistabā tādā vietā, kur tā vienmēr jums būtu pie rokas. Briesmu brīdi metiet to pret logu! Bumba nav smaga.

Meitene pasmaidīja.

—    Vai tā ir spēcīga bumba?

—    Patiesību sakot, tā nemaz nav bumba, taču, ja tā uzsprāgs tuvu, jūs varat ciest. Es neieteiktu to glabāt zem spilvena. Dienā ielieciet to kādā kastē, bet nakti lai tā ir jums pie rokas. Nu re, tagad jūs nobijāties, — viņš pārmeta.

—    Nē, es neesmu nobijusies, — Džoena protestēja, — tomēr jums jāatzīst, ka darāt visu iespējamo, lai mani sabaidītu. Vai šonakt notiks vēl kaut kas? — viņa jautāja, ieliekot melno bumbu somiņā.

Kādu mirkli viņš vilcinājās ar atbildi.

—    Diez vai. Fungam Su nepatīk steigties.

Pirms aiziešanas Džoena izteica vēlēšanos atvadīties no Džo Braja.

—    Gribu novēlēt viņam labunakti…

—    Džo ir aizņemts, — Klifords atbildēja. — Gan jau jums iznāks parunāties ar veco ēzeli līdz apnikumam. Jums iznāks tikties ar viņu biežāk, nekā tas būtu vēlams. Neaizmirstiet to! Džo nepazīst baiļu. Normālā stāvoklī viņš ir gļēvulis un liels niekkalbis, taču es savām acīm redzēju, kā viņš ar salauztu šauteni vienā un medību dunci otrā rokā turēja pieklājīgā attālumā piecsimt fanātisku kūliju.

Viņi ātri izgāja uz ceļa. Apgaismojot zemi ar kabatas lukturīti, Klifords uzreiz ieraudzīja automašīnas riepu nospiedumus. Pēdas izgriezās uz šosejas un devās Londonas virzienā.

—   Ludzu, parādiet man — kurā istabā jūs guļat? Vai to var saredzēt no šejienes?

Džoena parādīja ar roku.

—   Tātad augšstāvā. — Viņš atviegloti nopūtās. — Un kas dzīvo istabā blakus jūsējai, tajā ar baltajiem aizkariem logā?

—    Tā ir ķēkšas istaba, — viņa paskaidroja. — Pareizāk sakot, šo istabu ierāda ķēkšai, kad mums tāda ir. Patlaban mums trūkst divu kalpotāju.

Klifords rūpīgi iepazinās ar mājas iekārtojumu, un acīmredzot novērojumi viņu neapmierināja.

Nokļūt augšstāvā varēja bez jebkādām grūtībām. Sanilodža bija no tām savrupmājām, kuras arhitekti projektē, izceļot tikai ārējos estētiskos efektus.

Vienā vietā bija izcilnis, citā — tornītis, netālu no loga stiepās notekcaurule, un pa to itin viegli varētu uzrāpties uz jumta. Visas šīs celtnes īpatnības vairoja briesmas.

Klifords pagaidīja, kamēr aiz meitenes aizveras vārti, un tad steigšus atgriezās mājās.

Džo joprojām sēdēja virtuvē, kūpināja pīpi un ķīniešu valodā lamājās ar ievainoto kūliju.

—        Ari tev neizdosies panākt, lai šis. putniņš sāktu dziedāt, — viņš sarūgtināts teica Klifordam. — Man izdevās vienīgi noskaidrot, kas viņš ir. Viņu sauc par Kou Čangu. Agrāk viņš strādājis Fuvengā. Es uzreiz viņu pazinu. Apbrīnojami, Klif, — viņš pašapmierināti turpināja, — cik labi es iegaumēju sejas! Tiklīdz viņu ieraudzīju, sacīju: "Es pazīstu tevi, putniņ, tu esi Kou Čangs," — un viņš neiedrošinājās to noliegt. Taču no viņa neko nevar izdabūt, zellis ir mēms kā zivs.

—     Džo, vari atkal pievērsties savai grāmatai, — Klifs īsi sacīja un, izvadījis savu draugu pa durvīm, apsēdās līdzās kālijam.

—    Un nu, Kou Čang, vai kā tevi tur sauc, pastāsti visu, ko zini! Un labi veicīgi! Jo pēc četrām stundām uzausīs gaisma, un es negribu, lai kāds redz, ka es aproku mežā ķīnieša līķi. Tomēr man nāksies tevi aprakt.

—   Saimniek, — pārbiedētais kūlijs jautāja, — kāpēc tu gribi mani nonāvēt?

—     Es tev pateikšu, kāpēc, — Klifords atbildēja, uzsverot katru vārdu. — Ja es tev, ķīniešu sunim, dāvāšu dzīvību un tu pēc tam stāstīsi policijai, ka esmu tevi mazliet pasvilinājis uz uguns, tad es jutīšos neveikli.

Nepagāja ne ceturtdaļstunda, kad Klifords bija izdibinājis no kūlija visu, ko bija gribējis zināt.

Tiesa, viņš uzzināja visai maz, bet ar to bija pilnīgi pietiekami, lai Klifords Leins sāktu uztraukties.

Viņš pameta kūlijam maisu, uz kura tas varēja gulēt, un, pārliecinājies, ka visas izejas ir noslēgtas, devās pie Džo.

Vecais vīrs izbrīnījies paraudzījās uz viņu.

—     Vai tu taisies iet projām? — viņš sarūgtināts jautāja. — Kas tev šodien vēl darāms, Klif? Es gribēju ar tevi par daudz ko aprunāties.

—     Labāk apsargā savu kūliju! Diez vai viņš sagādās tev raizes, — Klifords viņu pārtrauca. — Nezinu, kad atgriezīšos, bet droši vien līdz saullēktam būšu mājās. Tu taču zini, kas jādara, lai šo krēslu saliktu par gultu? To es jautāju tādam gadījumam, ja tev gribēsies gulēt.

— Bet lieta ir tāda… — Džo uztraukts iesāka. Viņam neizdevās izklāstīt, kāda ir lieta, jo Klifords Leins, negaidot, ko viņš grib sacīt, izgāja no mājas.

19

Stīvens Narzs ar meitām varēja atgriezties ne vēlāk kā trijos no rīta. Vispirms Džoena nolēma viņus sagaidīt, bet tad pārdomāja un uzkāpa savā guļamistabā.

Meitene necerēja, ka viņai izdosies aizmigt.

Trīs no kalpotājiem nakšņoja piebūvēs. Sulainis dzīvoja virs garāžas, istabā, kas bija paredzēta šoferim. Tādējādi viņš bija atšķirts no mājas. Kaut arī sulainis bija vecs un slinks, Džoena tomēr būtu priecīga, ja viņš atrastos tuvumā. Džoenai bija jāatzīstas — kaut arī viņa Kliforda priekšā bija izlikusies bravūrīga, viņa tomēr juta bailes.

Džoena neizslēdza gaismu priekšistabā un ari uz kāpnēm. Aizkari viņas guļamistabas logiem bija nolaisti, gulta saklāta.

Džoena juta šausmīgu nogurumu un tomēr, pirms atgūlās, kādu bridi pasēdēja uz gultas malas. Tad, neapmierināta ar sevi, piecēlās, izģērbās un izslēdza gaismu.

Pusstundu viņa gulēja, veltīgi cenzdamās aizmigt, jo nemierīgu domu straumes pildīja viņas nogurušo galvu. Šķita, ka visā mājā var saklausīt aizdomīgu čabēšanu. Džoenai likās, ka aiz durvīm un uz kāpnēm atskan klusināti čuksti. Viņa ieklausījās. Nočīkstēja grīdas dēlis, un meitene izbijusies pietrūkās sēdus.

Zibens ātrumā viņai iešāvās prātā doma par Kliforda melno bumbu.

Džoena piecēlās, iededza gaismu un, paņēmusi somiņu, nolika to uz naktsgaldiņa. Doma, ka Klifords, šis spēcīgais un aukstasinīgais cilvēks, kaut kur netālu apsargā viņas miegu, nomierināja meiteni, un viņa iesnaudās…

Blakusistabā kāds atradās. Atguvusies viņa atskārta, ka ir nometusi segu un sēž gultā. Uz pieres bija izspiedušās aukstu sviedru lāses.

Rau, atkal, otrreiz, tik tikko dzirdams, viegls cilvēka auguma pieskāriens sienai. Atskanēja klusa čaboņa, likās, ka kāds klusiņām atbīda pie malas naktsskapīti, kas atrodas pie viņas gultas.

Džoena izslīdēja no gultas, iededza gaismu un uz pirkstgaliem piezagās pie durvīm.

Neviena nebija… Nāves klusums… Pārkairinātā iztēle bija viņu pievīlusi.

Ko viņa varētu darīt šādā situācijā? Džoenai vajadzēja pašai pārliecināties, ka blakusistabā neviena nav. Viņa uzmanīgi pagrieza atslēgu slēdzenē un lēni nospieda durvju rokturi. Un tajā pašā mirkli viņa atsprāga atpakaļ un mežonīgi iekliedzās.

Durvis stāvēja ķinietis — garām rokām, līdz jostasvietai kails. Tikai vienu mirkli viņa ieskatījās uzbrucēja tumšajās, šķībajās acis un atlēca atpakaļ. Tomēr ķīnietis bija veiklāks. Iekams Džoena paguva apjēgt, kas noticis, viņu satvēra kaila roka, bet otra aizspieda muti.

Džoena izmisīgi pretojās. Uz mirkli atbrīvojusi galvu, viņa pameta acis uz durvīm un ieraudzīja otro, tad trešo ķīnieti, kas parādījās kāpņu galā.

Piepeši viņa atcerējās — diemžēl par vēlu — par bumbu. Džoena nespēja atbrīvoties no uzbrucēja dzelžainā skāviena. Viens no viņa biedriem noņēma no gultas segu un noklāja to uz grīdas. Otrs ķīnietis kaut ko neskaidru nomurmināja un aizsēja viņai muti ar zīda lakatu. Tad pilnīgi negaidīti dzelžainais tvēriens, kas žņaudza viņai krūtis, atslāba, un meitene juta, ka viņu vairs neviens netur.

Viņa paraudzījās uz velnišķīgo ģīmi, kas gūlās pār viņu, un pamanīja, ka to izķēmo bailes. Ķīnietis centās paslēpt seju plaukstās, it kā būtu ieraudzījis spoku. Džoena pagrieza galvu uz to pusi, kurp blenza uzbrucējs.

Durvīs, izslējies visā savā varenajā augumā, stāvēja Klifords Leins, un katrā rokā viņam mirdzēja nāvi nesošs ierocis.

20

Džoena Braja ar pūlēm atguvās. Viņai šķita, ka bija jau atstājusi šo pasauli un nu nākas atkal par jaunu atgriezties tajā.

Draudīgā aina joprojām stāvēja meitenes acu priekšā. Pamazām viņa saprata, ka vēl arvien gul gultā…

Viss notikušais bija tikai sapnis, riebīgs, baigs murgs. Tomēr istabā dega gaisma, un gultas kājgalī stāvēja cilvēks, kas vērīgi viņu uzlūkoja. Tomēr viņa vēl nespēja saņemties.

—    Labrīt! — Klifords Leins laipni sveicināja. — Jūsu māsīcām droši vien dikti patīk dejot.

Džoena paraudzījās pa logu un pamanīja, ka jau aust gaisma. Viņas seja bija mitra. Uz naktsgaldiņa atradās līdz pusei piepildīta glāze.

—    Mister Lein, — viņa izdvesa. — Kur… kur… — Meitene veltīgi centās atgūties.

—     Laikam būšu jūs uzmodinājis, — viņš turpināja, neuzklausot Džoenas jautājumu. — Es esmu diezgan neveikls iebrucējs, lai gan pasaulē nav nekā vieglāka kā iekļūt jūsu istabā. Vai sadzirdējāt mani?

Viņa lēni pamāja.

—    Tātad tas bijāt jūs?

Klifords vērīgi palūkojās uz meiteni.

—    Esmu loti sakompromitējies, — viņš turpināja. — Ceru, ka jūs to saprotat. Tumšā naktī es ielauzos jūsu mājā, apguldīju jūs, un nu mūs pārsteidz rītausma. Man skrien tirpas pār kauliem, domājot, ko teiks Stlvens Narzs un ko nodomās viņa

Meibela. Bet Letija, — Klifords paraustīja plecus, — protams, izplūdis līdzjūtības apliecinājumos.

Džoena juta, ka miegs ir galīgi izgaisis.

—    Vai nepietiks jokot? — viņa jautāja un nodrebēja, atceroties to, kas bija noticis nakti. — Kur palikuši tie šausmīgie cilvēki?

—   Viņi nav nemaz tik šausmīgi, kā jūs domājat. Bet, tā vai citādi, viņi ir projām. Viņi izlēca pa logu, un es ceru, ka neviens no viņiem nav kaut cik nopietni ievainots, par ko es jums ziņoju ar īpašu gandarījumu. Manā mājā jau ir viens sašauts kūlijs, un es netaisos pārvērst Slaterskotedžu par slimnīcu ķīniešiem ar noziedzīgām tieksmēm.

Viņš nolieca galvu un ieklausījās. Kliforda jutīgā dzirde saklausīja tālumā braucam automobili.

—    Šķiet, ka atgriežas misters Narzs ar savām abām grācijām, — viņš sacīja.

Meitene paraudzījās uz Klifordu.

—   Ko nu jūs darīsiet? — viņa apjukusi jautāja. — Jūs taču nedrīkstat palikt te.

Jaunais vīrietis iesmējās.

—    īsti sievišķīga loģika. Pat briesmu brīdī domāt par pieklājību.

Tad Klifords piepeši pienāca pie Džoenas un noglaudīja viņai galvu.

—    Ļaujiet man rīkoties, un viss būs labi! — To pateicis, viņš pazuda.

Automobiļa troksnis kļuva arvien skaļāks. Džoena piegāja pie loga un pamanīja, ka aizkars atbīdīts sāņus. Uz ceļa atspīdēja divi automašīnas lukturi, un gaismas stari pagriezās uz mājas pusi. Viņa izdzirdēja, ka noklaudz dārza vārtiņi, un ieraudzīja, kā Klifords Leins pārskrien pār celiņu un pazūd rododendru krūmos.

97

Automobilis apstājās pie dārza vārtiņiem, un Narzs izslēdza lukturus.

4 — TapaH

No sava novērošanas punkta Džoena skaidri redzēja visu ģimeni. Stlvens bija bāls kā viņa stērķelētā krekla elsiņš. Viņam līdzās stāvēja abas meitas, tērpušās greznās vakarkleitās. Džoena nespēja saskatīt Narza seju, taču viņa kustībās un uzvedībā bija jaušams kaut kas nemierpilns un nervozs.

Acīmredzot viņš nesteidzās ienākt mājās. Divreiz Narzs apgāja apkārt automašīnai un kaut ko sāka stāstīt šoferim. Vienīgi tad, kad meitas jau kāpa augšā pa kāpnēm, viņš tām pievienojās. Letijas un Meibelas guļamistabas atradās pirmajā stāvā. Vispirms Džoena izdzirdēja Letijas spalgo balsi, tad atskanēja Meibelas zemā balss. Pēdējais sarunā iejaucās Stīvens.

—     Kāpēc gan botu jāšaubās, ka viņa jotas labi? — Leti ja pikti teica. — Muļķīgi tā domāt. Kāpēc gan tev, tēvs, tas ienāca prātā?

Džoena piesteidzās pie durvīm un pavēra tās.

—    Kas gan viņai varētu notikt? — Meibela taujāja. — Tīrās muļķības! Tu tikai ņemsi un pamodināsi viņu, tēvs!

Tad Džoena izdzirdēja, ka Narzs smagiem soliem kāpj augšā pa kāpnēm. Pārsteigumā viņa ātri aizvēra durvis. Pēc dažiem mirkļiem kāds pieklauvēja, un meitene atvēra durvis.

—    Vai viss kārtībā? — Narzs aizsmakušā balsī jautāja.

Viņa seja bija nāves bāla, apakšlūpa drebēja. Rokas viņš bija

iebāzis kabatās, lai apslēptu, ka arī tās trīc.

—    Jā, mister Narz.

—    Vai nekas nav noticis? — Narzs iebāza galvu pa durvīm un aplūkoja istabu.

Džoenai likās, ka viņš izskatās pēc kāda neparasta putna.

—    Tātad patiešām viss kārtībā?

Narza balss bija tik aizsmakusi un kustības tik nedrošas, ka Džoenai likās, ka viņš ir piedzēries.

—   Vai tev neviens netraucēja gulēt? Tātad viss kārtībā? Loti labi… Mēs laikam uzmodinājām tevi… Arlabunakti, Džoena!

Grīļīgiem soliem viņš kāpa lejā pa kāpnēm. Pārsteigtā Džoena aizslēdza savas istabas durvis.

No rīta pie brokastgalda viņa ar izbrīnu uzzināja, ka sulainis nav nakšņojis mājās. Narzs esot piezvanījis no pilsētas un pieprasījis, lai viņš atvedot kaut kādu grāmatu. Kam gan misteram Narzam naktī būtu ievajadzējies grāmatu? Viņš taču bija iecerējis pavadīt laiku savu meitu sabiedrībā. Vienīgi pats Narzs to varētu izskaidrot, taču, ja viņš to būtu darījis, diez vai viņa paskaidrojumi skanētu ticami.

Tikai pulksten vienpadsmitos viņš apsēdās pie brokastgalda. Narza seja bija dzeltenīga, un likās, ka bezmiegs viņu nomocījis un nogurdinājis.

—    Vai meitenes vēl nav piecēlušās? — viņš painteresējās.

Parasti Narzs būtu sadusmojies. Arī bezmiegs nevarēja uzlabot viņa omu. Tomēr šoreiz Narzs bija laipnāks nekā parasti.

—     Laiks domāt par tavām kāzām, Džoena, — viņš iesāka, neviļus saviebis seju. Arī ēstgribas viņam nebija. — Droši vien tas Klifords nav slikts cilvēks. Es gan neesmu visai laimīgs par to, ka viņš ir mūsu galvenais kompanjons, tomēr mani iepriecina doma, ka es nepateicu viņam visu to, ko taisījos teikt…

—    Mēs laulāsimies šopiektdien, — Džoena atbildēja

Narzs nemierīgi palūkojās uz meiteni.

—     Piektdien? Tas nav iespējams! Nekādā gadījumā! Galu galā — tas nav pieklājīgi. Kāda velna pēc tik loti jāsteidzas? Tu taču nemaz nepazīsti viņu.

Bezspēcīgās dusmās Narzs pietrūkās no krēsla.

—     Es to necietīšu. Tu darīsi tā, kā es likšu. Vai Meibela zina, ko esi nolēmusi?

"Jocīgi," Džoena nodomāja, "ka Meibela neko nav viņam stāstījusi." Vēlāk viņa uzzināja, ka Meibela nolēmusi pataupīt visus jaunumus ģimenes padomei.

—   Vai esi padomājusi par pieklājību? — Narzs teatrāli iesaucās. Viņa izturēšanās bija tik neparasta, ka Džoena ar izbrīnu raudzījās uz tēvoci. — Iekams tu ej ar viņu pie altāra, jāizdara vēl dažas nopietnas lietas. Kā nekā tu esi man parādā daudz pateicības. Vai tik neesi aizmirsusi par savu brāli?

—    Jūs man nejaujat viņu aizmirst, — Džoena atbildēja, un viņas balsī ieskanējās spītība. — Lai pateiktos par to, ko tikāt darījis mana brāļa labā, es piekritu šīm laulībām. Klifords Leins izteica vēlēšanos, lai kāzu ceremonija notiek šopiektdien, un es tam piekritu.

—    Bet vai manas domas šajā jautājumā neko nenozīmē? — Narzs iebrēcās. — Es cerēju, ka jūs vispirms aprunāsieties ar mani, iekams pieņemsiet galīgo lēmumu.

—    Būs labāk, ja jūs par šo jautājumu aprunāsieties ar Klifordu, — viņa dzestri atbildēja.

—    Uzgaidi! — viņš iesaucās, bet Džoena gāja ārā no ēdamistabas. — Nevajag uztraukties! Man ir savi iemesli, tādēļ lūdzu — atliec kāzas uz kādu laiku… Kas noticis? — viņš uzbrēca ēdamistabā ienākušajam sulainim.

—    Vai jūs pieņemtu misteru Leinu? — viņš jautāja.

—     Ak tad viņš vēlas runāt ar mani? Bet varbūt viņš grib satikt mis Džoenu?

—     Nē, viņš teica, ka vēlas runāt tieši ar jums.

Tasīte nodrebēja Narza rokās.

—    Aizvediet viņu uz bibliotēku! — viņš nedrošā balsī pavēlēja.

Nojauta brīdināja, ka izskaidrošanās ar Klifordu nebūs patīkama. Un viņš nebija kļūdījies. Klifords Leins bija ieradies, lai dzirdētu atbildes uz vairākiem kutelīgiem jautājumiem.

21

Gaidot Narzu, Klifords staigāja uz priekšu un atpakaļ pa bibliotēku. "It kā viņš atrastos savās mājās," — tā Narzs raksturoja Kliforda izturēšanos vēlāk, sarunājoties ar meitām.

Kad Narzs pārkāpa slieksni, viņu apstulbināja Kliforda pavēlošā balss. Klifords ieurbās acīm firmas "Brāļi Narzi" prezidentā un pieprasīja:

—    Aizveriet durvis! Vai nevēlaties to darīt? — viņš runāja pavēlošā, nevis lūdzošā balsi.

Gluži jābrīnās, cik paklausīgs izrādījās misters Narzs.

—    Jtis pārbraucāt mājās četros no rīta, — Klifords iesāka.

—    Jūs ēdāt vakariņas pie Ciro un uzkavējāties tur līdz vieniem nakti. Ko jūs darījāt pēc tam, kad restorānu vienos slēdza?

Narzs neticēja savām ausīm.

—    Atjaujiet painteresēties… — viņš iesāka.

—   Nepūlieties! Ja gribat jautāt, ar kādām tiesībām es uzdodu šos jautājumus, tad velti nedzisiniet muti! — Klifords atcirta.

—    Es vēlos zināt, ko jūs darījāt no pulksten vieniem līdz četriem rītā.

—    Es atsakos atbildēt, mans kungs. Es nevēlos apmierināt jūsu ziņkāri, — Narzs atbildēja ar nožēlu balsi. — Pilnīgi pietiek ar to, ka jūs…

Klifords asi pārtrauca viņu:

—   Šorīt pulksten trijos no šīs mājas mēģināja nolaupīt Džoenu Braju. Vai jūs to nezinājāt?

Narzs klusēdams pamāja.

—   Jūs droši vien cerējāt, ka nenotiks šāds pasākums, tomēr bijāt gatavs, ka kaut kas notiks. Es atrados aiz krūmiem, kad jūs sarunājāties ar savu šoferi. Jūs teicāt, lai viņš, kad būs novietojis mašīnu, ienāk mājā. Jūs sacījāt, ka esat kļuvis nervozs kopš tā laika, kad kaimiņos notika ielaušanās zādzība. Jūs bijāt pārsteigts, kad ieraudzljāt Džoenu Braju savā istabā sveiku un veselu.

Narzs nobāla kā audekls, taču nekādi nespēja saņemties, lai atbildētu Klifordam. Un tas turpināja:

—   Jums jādod man atbilde — kā pavadījāt laiku no vieniem līdz četriem rītā? — Kliforda svelošais skatiens dzeldēja līdz sirds dziļumiem. — Jūs nevēlējāties iet pie Funga Su, jo negribējāt iepazīstināt savas meitas ar šo subjektu. Vai jūs vēlaties, lai es jums pasaku, kur pavadījāt šo nakti?

Narzs klusēja.

—      Dejas laikā jūs nemanot piezagāties pie savas mašīnas un izņēmāt aizdedzes atslēgas. Tādējādi jums radās iemesls piedāvāt meitenēm doties uz kādu no savdabīgajiem Ficrojskvēra klubiem un uzdzīvot visu nakti. Tad vajadzīgajā bridi jūs atradāt atslēgas kabatā.

Narzs atguva runasspējas.

—    Jūs esat tīri labs detektīvs, Lein, — viņš konstatēja. — Lai cik tas būtu dīvaini, jums ir taisnība. Izņemot vienu lietu. Es nepaņēmu atslēgas. Šoferis bija tās pazaudējis. Par laimi, man kabatā bija rezerves atslēga.

—     Vai jūs nevēlējāties atgriezties mājās, iekams te tiktu pastrādāta ļaundarība? — Kliforda acis iegailējās. — Es jums šo to pateikšu, un klausieties mani uzmanīgi, Narz! Ja ar Džoenu Braju, kamēr viņa atrodas jūsu mājās, kaut kas notiks, tad jūs vairs sauli neredzēsiet un nevarēsiet izbaudīt prieku par savu mantojuma dalu! Es darīšu galu jūsu draugam. Ceru, ka viņš to zina un nešaubās par manu nodomu. Bet, ja viņš vēl nav par to pārliecināts, tad iesaku doties pie viņa un pateikt to visu. Uzklausiet mani vērīgi, Narz! Neko nav vērti nāves draudi, kurus izsaka cilvēki, kas nespēj noskatīties, kā vistai apgriež kaklu… Es neesmu no tiem, kas, tādu skatu ieraugot, krīt ģībonī. Man ir nācies nogalināt daudz dzelteno un balto, tāpēc man roka netrīcēs, ja ari jūs nāksies aizraidīt uz pekli… Lieciet to aiz auss! Džoena ilgi nepaliks pie jums, bet, kamēr viņa ir jūsu mājās, jums pienākas viņu sargāt.

Beidzot Narzam atraisījās mēle.

—     Tie ir meli! Nekrietni meli! — viņš iesaucās. — Kāpēc Džoena neko man neteica? Es neko iepriekš nezināju. Vai tiešām jūs domājat, ka es lautu, lai Fungs Su nozog viņu?

—     Es taču neteicu, ka tas bija Fungs Su, — Klifords viņu pārtrauca. — Kā gan jūs piepeši to zinājāt?

—    Ja ne Fungs Su, tad ķīnieši…

—    Ari ķīniešus es nepieminēju. Jūs pats sevi nodevāt, Narz! Esmu jūs brīdinājis un brīdinu vēlreiz. Fungs Su nopircis jūs par piecdesmit tūkstošiem mārciņu, taču jūs prastu izlocīties, jo esat blēdis un krāpnieks kopš dzimšanas. Taču viņš spēs pakļaut jūs vēl vairāk, viņš saistīs jūs ne tikai ar naudu vien. Pagājušajā naktī viņam gandrīz tas izdevās. Jau šonedēļ viņš centīsies atkal to darīt, pagaidām es nezinu, kur un kad tas notiks. — Klifords apklusa. — Tas bija viss, ko vēlējos jums teikt, — viņš paziņoja un devās uz durvju pusi, atstājot apstulbušo Narzu vienu pašu.

Pie dārza vārtiņiem Klifords apstājās, izdzirdis Narzu iegaudojamies. Viņš atskatījās un ieraudzīja finansista miroņbālo seju. Narzs plosījās, izkliegdams nesakarīgus, juceklīgus draudus.

—    Jūs nekad viņu neapprecēsiet… Dzirdat?… Dzirdat? Lai viss Braja mantojums iet pie velna, bet jūs viņu neprecēsiet! Drīzāk viņa mirs…

Klifords atļāva viņam izbļaustīties. Kad Narzs bija nedaudz nomierinājies, Klifords viņam uzsauca:

—   Tātad jūs tomēr nakti redzējāt Fungu Su? Ko viņš jums piedāvāja?

Narzs ar šausmām palūkojās uz viņu, tad ieskrēja atpakaļ

mājā, it kā bīdamies, ka viņa slepenos nolūkus varētu uzminēt.

***

—    Mūs gaida daudz klapatu, un, tā kā tu esi iejaucies šajā lietā, tad ceru, ka ari tu sveikā neizkļūsi.

Džo snauduļoja pie kamīna. Droši vien viņam sala, kaut gan diena bija silta. Kliforda asie vārdi lika viņam atskatīties.

—    Nedomāju, ka tu iesi un nāksi kā tāds… Pag, ko tu teici, Klif?

—    Par klapatām, — Leins īsi atbildēja. — Tavs dzeltenais mīlulis un nelietīgais radinieks perina kaut ko ļaunu.

Džo kaut ko nesaprotamu noburkšķēja un, paņēmis no galda cigāru, nokoda tam galu.

—   Es nemaz nevēlējos braukt uz šo zemi, — viņš ar nožēlu sacīja. — Labāk būtu palicis Sjanganā. Tu esi jauks zēns, Klif, taču pārlieku straujš. Es domāju, ka Fungs Su ir apdomīgs un labi audzināts jauneklis. Vai tas nav briesmīgi, ka viņā izpaužas tādas īpašības? — Džo smagi nopūtās un pašūpoja galvu. — Tik tiešām, dzīvē notiek daudz kas neparasts, — viņš mīklaini nobeidza.

Klifords pārāva apavus un norūca:

—   Ja tu būtu vienīgais cilvēks, kuru es satiktu uz šis planētas, es teiktu, ka dzīve ir jocīga būšana. Patiesībā pret dzīvi jāizturas nopietni. Vai esi lasījis avīzes?

Džo pamāja un norādīja uz laikrakstu žūksni, kas mētājās uz dīvāna.

—    Jā. Es lasīju, ka Henaņā nogalināti misionāri, bet tur jau vienmēr kaut kas notiek. Tur apkārt klejo daudz izsalkušu karavīru. Ja pasaulē nebūtu karavīru, nebūtu ari laupītāju.

—    Tas ir jau devītais misionārs, kas nogalināts šomēnes, — Klifords piebilda, — bet karavīri taču ir pati disciplinētākā Ķīnas iedzīvotāju dala, un no viņiem vismazāk varētu gaidit kaut ko tādu. Karavīri, kuri piedalās nemieros, nesa karogu ar uzrakstu "Sveiciens Debesu Dēlam!". Tas nozīmē, ka Ķīnā uzradies jauns troņmantinieks.

Džo pašūpoja galvu.

—     Man nekad nav patikuši ķīnieši, kas pratuši rīkoties ar ieročiem. Tie viņus demoralizē. Vai tu nedomā, ka nemieri var aptvert ari Sjanganu? — viņš bažīgi jautāja. — Tādā gadījumā man vajadzētu braukt uz Ķīnu.

—    Tu paliksi te, — Klifords paziņoja. — Es neticu, ka tajā Ķīnas daļā uzliesmos nemieri. Mēs maksājam gubernatoram pietiekoši daudz, un viņam nav izdevīgi pieļaut nekārtības. Taču septiņpadsmit dažādās Ķīnas vietās notiek revolūcija.

Viņš no rakstāmgalda atvilktnes izņēma karti.

Džo ieraudzīja, ka vairāki punkti uz kartes apvilkti sarkaniem aplīšiem.

—    Avīzēs šie notikumi dēvēti par "nemieriem", — Klifords mierīgi paskaidroja. — Šo nemieru iemesli esot šāgada sliktā risa raža un vairākas zemestrīces. Starp citu, viena no tām notika pārsimt kilometru no sacelšanās perēkļa.

Vecais Džo krekstēdams piecēlās no savas vietas.

—   Ko gan tas nozīmē? — viņš jautāja. — Pirmoreiz es redzu, ka tu interesējies par to, kas notiek Ķīnā. Kas lēcies?

Leins rūpīgi salocīja karti.

—    Valdības maiņa var izraisīt visdažādākās sekas, — viņš paskaidroja. — Henaņa mani interesē vismazāk, tā izsenis bijusi laupītāju province. Taču šoreiz nekārtības aptvērušas ari Juņnaņu, un tas liecina, ka lieta kļūst nopietna. Kāds loti cītīgi darbojas jaunās dinastijas interesēs, un viņu karogu rotā "Laimīgo roku" simbols.

Vecais Džo sēdēja ar pavērtu muti.

—    Bet tā taču ir tikai kaut kādu plānprātiņu savienība.

—    Astoņas provinces atrodas "Laimīgo roku" ietekmē, — Klifords viņu pārtrauca. — Un katrā provincē atrodas Funga Su štābs. Viņš ir bezkaunīgi maldinājis mūs. Viņš naudu, kuru ieguva no mūsu sabiedrības, izlietoja, lai dibinātu mums konkurējošas firmas.

—    To gan viņš nav darījis! — Džo sāka protestēt.

—    Aizej uz Taueru un paraugies uz "Pekinas sabiedrības" ēku — tā ir viņa biedrības Londonas filiāle un tajā pašā laikā imperatora Funga Su štābs.

Vecais Džo Brajs bezpalīdzīgi pašūpoja galvu.

—    Imperators! Goda vārds— kā Napoleons!

—     Pēc trim mēnešiem viņam būs vajadzīga nauda, daudz naudas. Patlaban viņš finansē vairākus ģenerālus, bet tas nevar ilgi turpināties. Viņa plāns ir izveidot lielu nacionālu armiju majora Spendvela vadībā. Majors labi pazīst Ķīnu. Tad Fungs Su sēdīsies tronī. Vadīt tos trīs ģenerālus, kas tagad viņam pakļauti, nebūs grūti, taču Dievs to zina, kā viņam radusies doma atjaunot impēriju.

To dzirdot, vecais kompanjons nodrebēja. Džo apjukums piesaistīja Kliforda uzmanību.

—   Ak tad tā bija tava ideja! Tu viņam iestāstīji visu šo plānu, — Klifords paziņoja.

—    Atzīstos, es izklāstīju viņam tādu plānu, — Džo nokautrējies sacīja. — Es centos modināt viņa godkārību. Man ir Joti bagāta fantāzija, Klif. )a man neklibotu pareizrakstība, es būtu kļuvis par rakstnieku.

—   Man ir arī aizdomas, — Klifords turpināja, — ka tu viņa iztēlē izvērsi ainu, kāda Ķīna varētu kļūt viņa vadībā.

—    Tā tas bija, — Džo Brajs atbildēja, neuzdrīkstēdamies paskatīties savam kompanjonam acīs. — Taču es to visu izklāstīju tādēļ, lai modinātu viņā godkārību.

Klifords iesmējās, kaut gan nebija paradis to darīt.

—    Manuprāt, tas bija pilnīgi lieki, — viņš teica. — Fungam Su piemīt īpašs raksturs. Tādi kā viņš ir tikai viens no miljona. Un ari ne kuru katru gadsimtu sastopami tādi raksturi. Piemēram, tāds bija Napoleons, Sesils Rods, mazliet ari Linkolns.

—   Un ko tu teiksi par Džordžu Vašingtonu? — Džo painteresējās, cenzdamies pievērst sarunu vēsturiskai tematikai.

—   Lai kurš būtu atbildīgs par notikušo, tagad nožēlot ir par vēlu. — Klifords ielūkojās pulkstenī. — Vai tu kādreiz , esi postījis putnu ligzdas?

—     Pāris reižu bērnībā, — Džo pašapmierināti atbildēja. — Es to darīju loti lietpratīgi.

—   Lieliski, jau šodien mums nāksies izpostīt dzeltenā putna peldošo ligzdu, — Klifords nobeidza.

22

Misters Narzs aizbrauca uz pilsētu ar vilcienu, jo automašīna bija sabojājusies. Uz perona viņš nopirka avīzi, lai gan viņu neinteresēja kliedzošais virsraksts:

""Laimīgo roku savienība" izraisa nemierus Ķīnā!" "Laimīgās rokas" misteru Narzu neinteresēja.

Viss, kas attiecās uz Ķīnu, viņam bija miglā tīts. Viņš zināja vienīgi to, ka šajā zemē var iegūt pasakainu pelņu un ka krietnu žūksni no šis pelņas, pateicoties mirušā Džo Braja testamentam, iegūs ari viņš.

Narzs uzskatīja sevi par lietišķu cilvēku.

Varētu pat teikt, ka viņš lepojās ar savu nekompetenci dažos jautājumos. Patiesībā viņš nezināja neko citu ārpus sava darba interesēm. Viņš viduvēji spēlēja golfu, tikpat slikti — bridžu, sava mūža romantiskajos gados Narzs vēl bez savrupmājas īrēja ari mēbelētu dzīvoklīti Blūmsberijā.

Narzs nebija visai godīgs un pats to apzinājās. Viņam patika viegli pelnīt naudu. Kad Narzs mantoja tēva firmu, likās, ka nu viņš varēs īstenot savas dzīves ideālus. Tikai vēlāk viņš atklāja, ka nauda — pat tad, ja bija ilgas lietišķas saistības, — plūda tikai tikmēr, kamēr viņa firmas kanāli un slūžas netika piesārņoti. Lai darbi veiktos, vajadzēja vai nu reklamēt firmu, vai ari, nenogurstoši strādājot, uzturēt to pienācīgā līmeni. Pagaidām viņš aprobežojās tikai ar to, ka mierīgi sēdēja krēslā, bet nauda plūda konkurentu, nevis viņa rokās. Tad viņš atklāja vairākus paņēmienus, kā iegūt naudu, taču, ka šie celi ved uz muklāju, viņš uzzināja pārāk vēlu. Kaut ari Narza firma pārcieta dažādas grūtības, viņš tomēr saglabāja draudzīgas attiecības ar vairumu darījumu cilvēku.

No Vaterlo stacijas viņš aizbrauca uz viesnīcu, kur parasti apmetās, kad ieradās pilsētā. Viņš iedeva kambarsulainim uzvalku, kuru taisījās uzvilkt vakarā. Fungs Su bija uzstājis, ka viņam jābūt šajā uzvalkā, un tas Narzam likās jocīgi.

—    Fraka un balta kaklasaite, — ķīnietis bija teicis. — Svinīgais rituāls jūs ieinteresēs: tajā apkopotas senas un mūsdienu ceremonijas.

Narzs pasūtīja tēju. Drīz vien viņu apciemoja majors Spendvels. Vispirms viņš apjautājās:

—     Kas šonakt notika?

Stīvens Narzs nervozi pašūpoja galvu.

—     Nezinu. Tas ir kaut kas nedzirdēts, ko grib darīt Fungs Su. Es gandrīz vai atteicos no visa.

—     Jūsu vietā es to neuztvertu tik nopietni. — Majors ērti atlaidās vienīgajā krēslā. — Ar meiteni nekas nebūtu noticis. Fungs Su visu bija rūpīgi sagatavojis. Viņš gribēja meiteni aizvest tur, kur viņu apkalpotu baltās sievietes un kur viņai nekā netrūktu.

—     Bet kāpēc gan… — Narzs iesāka.

Spendvels ar nepacietīgu žestu viņu pārtrauca.

—    Viņam ir savi iemesli. Viņš gribēja gūt iespēju ietekmēt Klifordu Leinu.

Majors piecēlās, piegāja pie kamīna un notrauca tajā cigāra pelnus.

—    Šajā lietā jūs varat nopelnīt daudz naudas, Narz, — viņš teica. — No jums tiks prasīta vienīgi… paklausība. Fungs Su uzskata jūs par noderīgu cilvēku, — majors uzmeta Narzam dīvainu skatienu. — Ļoti iespējams, ka jūs varēsiet ieņemt Legata vietu, — viņš nobeidza.

Stīvens Narzs pēkšņi izslējās.

—     Legata vietu? Man likās, ka jūs abi esat lieli draugi.

—     Tā tas ir, un tā tas arī nav, — Spendvels piesardzīgi atbildēja. — Fungs Su apgalvo, ka pēdējā laikā ir izplatījušās ziņas, kurām būtu bijis jāpaliek slepenībā. — Tad majors piepeši jautāja: — Leins droši vien ir pilsētā. Ceru, ka jūs to zināt?

—    Mani neinteresē, kur viņš uzturas, — Narzs atbildēja, un viņa balsī ieskanējās dusmas.

—    Es gan domāju, ka jūs tas interesē, — viņa sarunu biedrs nevērīgi noteica.

Majors vēl varēja piebilst, ka viņu pašu lielā mērā interesē Kliforda Leina nodomi. Un tas bija izskaidrojams ar to, ka Fungs Su bija izdomājis jaunu plānu, kā nolaupīt Džoenu Braju. Meiteni glābt varēja tikai viens vienīgs cilvēks — trāpīgais šāvējs no Sjanganas.

Klifords ieradās savā dzīvokli Meifērā, lai uz ātru roku ieturētu pusdienas.

Džo Brajam viņš jo stingri bija piekodinājis neiziet no mājas un neatklāt savu esamību. Tas bija pilnīgi negaidīts drošības līdzeklis, jo Džo loti patika pastaigas svaigā gaisā. Ieradies Meifērā, Leins nekavējoties piezvanīja pa telefonu.

—     Misters Legats ir izgājis, — viņš izdzirdēja atbildi. Tā izraisīja Klifordā īgnumu, jo Legats bija apsolījis, ka tieši vienos dienā atradīsies viņa rīcībā.

Viņa īgnums vēl pavairojās, kad pulksten divos, neievērojot nekādu piesardzību, Legats ienāca istabā. Legatam patika dzīvot zaļi, tomēr uzdzīvi viņš parasti atlika līdz vakaram. Klifords vērīgi uzlūkoja viņu un tad, aizslēdzis durvis, paziņoja:

—   Jūs esat jucis, Legat! Kāda velna pēc ieradāties pie manis gaišā dienas laikā?

Legats bija tik loti iereibis, ka neveltīja Kliforda vārdiem nekādu vērību.

—     Man patīk dienas gaisma, nevis nakts tumsa, — viņš atbildēja aizsmakušā balsi. — Kāpēc gan būtu jāslēpjas cilvēkam, kas ieņem tādu stāvokli kā es? Tas piedien tikai Fungam Su un viņa dienderiem.

Legats nicīgi noklakškināja pirkstus un skali iesmējās. Taču Klifords neatbalstīja viņa jautrību.

—    Jūs esat stulbenis! — viņš teica. — Es lūdzu, lai jūs paliekat savā kantorī, un mēs varētu sazināties pa telefonu. Nevajag novērtēt Fungu Su pārāk zemu, mans draugs.

—    Bā! — Legats iesaucās un, negaidot uzaicinājumu, piegāja pie bufetes, uz kuras atradās trauki ar ēdienu. — Es nekad neesmu pieļāvis, lai kaut kāds aziāts mani saliektu ragā, — viņš ēzdams sacīja. — Neaizmirstiet, Lein, ka es esmu dzīvojis Ķīnā. Un viņa slepenā savienība… — Viņš atgāza galvu un skali iesmējās. — Mans mīļais draugs, — Legats turpināja, grīļīgā gaitā dodamies pie galda. Viņa rokā dzirkstīja glāze ar dzintarkrāsas liķieri. — Ja ari kāds ir jucis, tad tas esat jūs. Esmu jums sniedzis pietiekoši daudz ziņu, lai Fungs Su tiktu pakārts. Jūs esat bagāts virs un varat mierīgi šo lietu uzticēt policijai, bet pats sēdēt mājās un vērot, kā risinās notikumi.

Klifords neteica, ka viņš bija mēģinājis sazināties ar koloniju pārvaldi un Ārlietu ministriju. Tur viņa teikto pieklājīgi apšaubīja, un Klifords vairs neturpināja sadarbību ar šim iestādēm. Ārlietu ministrijā zināja, ka Pekhemas fabrikā tiek glabāti lielgabali un ložmetēji. Tie esot pirkti brīvajā tirgū — tā viņam pieklājīgi paskaidroja. Neviens neticēja, ka pastāv slepeni plāni. Bez oficiālas atļaujas šos ieročus nedrīkstēja izvest no valsts. Ar kādu iemeslu gan varētu atņemt ķīniešu firmai tiesības, kādas bija jebkurai eiropiešu firmai? To visu Klifords uzklausīja ar sašutumu.

—     Es darīšu galu Fungam Su, — Legats paziņoja. — Viņš nav parasts ķinietis, viņš ir pats nekrietnākais ķinietis. Tāda ir viņa pateicība par to, ko esmu darījis viņa labā! Vai likāt, lai "Umgen" kārtīgi pārmeklē, kā es jums to ieteicu?

Klifords pamāja. Viņš bija panācis, lai ostas pārvalde rūpīgi pārmeklē tvaikoni "Umgen". Visa krava tika izkrauta un vērīgi pārlūkota, taču tur bija tikai parastie tirdzniecības priekšmeti: lāpstas, izkaptis, virtuves piederumi un tā tālāk, nekas cits netika atklāts.

—     Te nu bija! — Legats brīnījās. — Es zinu, ka vairākas nedējas pēc kārtas kuģis pārvadāja aizliegtu kravu…

—    Šodien tvaikonis dodas jūrā, — Klifords teica. — Un pats Fungs Su vairs nespēs pārkraut kuģi.

Viņa viesis vienā paņēmienā iztukšoja glāzi un smagi ievilka elpu.

—     Es ar viņu vairs nesadarbojos, — viņš atkārtoja. — Domāju, ka viņš būs kā tā vistiņa pasakā, kura dēja zelta olas.

—    Citiem vārdiem sakot, jūs esat pamatīgi viņu patīrījis? — Klifords ar vieglu ironiju jautāja. — Un tagad gribat pārdot par pieņemamu cenu to, kas vēl atlicis? Kāda loma visā šajā jezgā ir Spendvelam?

Legats paraustīja plecus.

—     Es nekad neesmu varējis ciest šo majoru, — viņš teica. — Militārpersonas man krīt uz nerviem. Viņš ir Funga Su štāba priekšnieks. Augu dienu sēž pie plāniem un kartēm. Viņš kopā ar Fungu Su ir sastādījis militāru norādījumu grāmatu ķīniešu valodā.

—     Kājnieka rokasgrāmatu? — Klifords pārjautāja.

—    Kaut ko tamlīdzīgu, — Legats atbildēja.

Klifords brīdinoši pacēla roku, izdzirdis klauvējienu pie durvīm.

Istabā ienāca sulainis un paziņoja:

—    Es aizmirsu jums pateikt, ka no rīta te bija montieri no centrāles un nomainīja telefona aparātu.

—   Viņi uzstādīja jaunu aparātu? Ko tas nozīmē? — Klifords pārjautāja, saraucis pieri.

—   Viņi teica, ka aparāts esot bojāts un ka telefona centrālē nevarot saprast, kuru numuru jūs izsaucat.

Dažus mirkļus Leins iegrima domās.

—    Vai jūs bijāt klāt, kad viņi mainīja aparātu?

—     Jā, — sulainis smaidīdams atbildēja. — Viņi uzrādīja telefona centrāles apliecības, bet es esmu pārāk vecs buks, lai uzķertos uz tāda āķa. Visu laiku, kamēr viņi uzstādīja pastiprinātāju, es atrados te.

—    Ak tā! — Leins iesaucās. — Kur viņi novietoja pastiprinātāju?

Vienu no istabas sienām aizņēma grāmatu skapji, un pa to stiepās telefona vads. Sulainis pieliecās un norādīja uz melnu kastīti, kura bija piestiprināta pie paša apakšējā plaukta. Kastīte bija no koka, apmēram piecus centimetrus plata un desmit centimetrus gara. Uz vāka bija redzami divi caurumi. No kastītes stiepās smalks vadiņš, kas sniedzās ārā pa logu.

—    Kas tas tāds?— Legats, pēkšņi atskurbis, jautāja.

—     Mikrofons, — Klifords atbildēja. — Kāds noklausījies mūsu sarunu.

23

Klifords Leins atvēra logu un centās noteikt, uz kuru pusi stiepjas vads. Tas gāja gar sienu un tad pazuda aiz garāžas jumta.

—     Viss kārtībā, Saimon, — viņš teica.

Nezaudējot ne mirkli laika, Leins izgāja no istabas un devās uz garāžu. Ar pūlēm viņš saskatīja smalko vadiņu, kas stiepās gar sienu un pazuda pie atvērta loga. Tas droši vien bija kāda šofera dzīvoklis.

Jau ar pirmo skatienu varēja pateikt, ka māja ir neapdzīvota. Logu stikli bija netīri, dala pat izdauzīti. Viņš atcerējās, ka ieliņas galā atrodas neapdzīvota māja. Droši vien garāžas bija piederējušas tai.

Plaši vārti veda uz telpu, kur glabājās automobili. Līdzās atradās šauras durvis. Pa tām varēja nokļūt augšstāvā. Durvis nebija aizslēgtas; Leins nevilcinoties iegāja pa tām un sāka kāpt pa stāvām kāpnēm. Augšstāvā viņš ieraudzīja divas tukšas istabas. Uz grīdas mētājās visādas grabažas, kuras bija pametuši pēdējie iedzīvotāji. Otra acīmredzot bija guļamistaba. Tajā atradās veca metāla gulta bez matrača. Viņš atgriezās pirmajā istabā un uzgāja to, ko bija meklējis. Tā bija maza, melna kastīte, līdzīga tai, kura atradās viņa istabā. Klifords ieraudzīja arī telefona aparātu. Tas darbojās: centrāle nekavējoties atbildēja uz viņa izsaukumu.

Telpā nebija ne dzīvas dvēseles, un tas bija saprotams — tas, kas noklausījās Legata un Leina sarunu un pa telefonu darīja zināmu tās saturu Fungam Su, bija dzirdējis ari, ko teica sulainis, un laikam ņēmis kājas pār pleciem.

Kāds no šoferiem nejauši bija pamanījis šo cilvēku un pateica Klifordam, kāds viņš izskatījās.

Tas bija melnīgsnējs cilvēks ar militāru stāju un ļaunu sejas izteiksmi. Pēc šīm pazīmēm varēja spriest, ka sarunu noklausījies neviens cits kā majors Spendvels.

Klifords Leins atgriezās savā istabā un atrada Legatu nomāktā garastāvoklī. Ar drebošu roku viņš ielēja sev glāzi viskija.

—     Kas noticis? Ko tas viss nozīmē? — viņš jautāja.

Kaut gan būtu veltīgi ieskaidrot šim iereibušajam cilvēkam,

cik bīstams ir stāvoklis, tomēr Leins nolēma darīt viņam zināmus savus atklājumus.

—    Jums jābūt loti piesardzīgam, Legat, — viņš teica. — Ja Fungs Su uzzinās, ka jūs krāpjat viņu, jūsu dzīvība vairs nebūs ne penija vērta.

Un Legats uzzināja, ka viņu sarunu noklausījies majors Spendvels.

—    Spendvels— fu!

Legata smieklos skanēja kaut kas mākslots. Viņš bieži vien bija nonācis riskantās situācijās — viņam bija pat uzbrukuši saniknotie noguldītāji, kuri pieprasīja, lai viņš atdod to ietaupījumus. Taču Fungu Su nevarēja salīdzināt ar viņiem.

—    Mans dārgais draugs! — Legats pacilātā tonī iesāka. — Lai tik Fungs Su pamēģina kaut ko uzsākt pret mani!

—    Kad jūs viņu satiksiet? — Klifords jautāja.

—    Rītvakar. Būs ložas sanāksme. Tīrās blēņas! Taču nāksies tajā piedalīties, lai nesakaitinātu to velnu.

Klifords uzmeta Legatam loti nopietnu skatienu. Leins vienīgais izprata ķīnieti un domās apsvēra visas Funga Su noziedzīgās iespējas, kuras varēja kļūt reālas viņa naudasmaka dēl.

—    Uzklausiet manu padomu un neejiet rīt uz ložas sanāksmi! — viņš teica. — Brauciet projām no Anglijas, iekams es nebūšu ticis galā ar šo bandu! Rīt pat dodieties uz Kanādu! No rīta atiet kuģis, un, ja pasteigsieties, tad pagūsiet nopirkt biļeti.

Legats klusu nolika glāzi uz galda.

—    Es atrodos te un te arī palikšu, — viņš varonīgi paziņoja.

— Neviens ķinietis nespēs mani padzīt no Anglijas. Neaizmirstiet, Lein, es zinu, kas jādara ar tādiem putniem…

Leins neklausījās. Viņu nodarbināja domas, kādas sekas var būt tam, ka viņu sarunu noklausījās. Vēlreiz brīdinājis Legatu, viņš ar savu mašīnu aizsūtīja viesi uz mājām.

To izdarījis, Leins Otrreiz devās pagalmā un turpināja pētījumus. Tad viņš piezvanīja Legatam. Neviens nepacēla klausuli.

Tik tiešām Legatam draudēja lielas briesmas. Ko iesāks Fungs Su? Varēja sagaidīt visu ko. Iepriekšējie notikumi liecināja, ka Fungs Su nepazīst nekādu šķēršļu.

Klifords raudzījās uz "Laimīgo roku" darbību daudz savādāk nekā Legats. No eiropieša redzes viedokļa šās ložas izdarības varētu likties amizantas. Taču patiesībā tās slēpa noziegumu un nāvi.

Pēcpusdienā Klifords Leins satikās ar kādu no Skotlendjarda augstākajiem ierēdņiem. Uz šo iestādi Klifords bija devies ar Ārlietu ministrijas ieteikuma vēstuli. Sapulce vilkās daudz ilgāk, nekā viņš bija domājis. Tās rezultātā Leins novēla no saviem pleciem lielu rūpju nastu. No Skotlendjarda viņš aizbrauca uz Saningdeilu. Ja viņu kas ari uztrauca, tad vienīgi Legata liktenis.

Mājas durvis bija aizslēgtas. Džo Brajs mierīgi snauduļoja uz dīvāna. Vecais vīrs bija dusmīgs. Viņu saniknoja apziņa, ka jādzīvo kā gūsteknim. Klifords nojauta, ka Džo izturēšanās saistīta ar to, ka viņš ir pārkāpis solījumu neiziet no mājas.

—    Tas ietekmē manu omu un pašsajūtu. — Džo vainīgi nolūkojās savā draugā. Pret Klifordu viņš izjuta īpašu godbijību.

—    Tu biji izgājis ārā! — Klifords iesaucās.

Varbūt tas nemaz nebija tik bīstami. Saningdeilā neviens nepazina Džo, un diez vai Anglijā bija vēl kāds cilvēks, izņemot Fungu Su, kas pazītu viņu pēc izskata.

—    Es izgāju tikai tāpēc, lai noplūktu dažas puķītes, — Džo paskaidroja. — Tu taču zini, Klif, ka puķēm piemīt kaut kas brīnišķīgs, kas vieš manī labu garastāvokli. Tu dari savu darbu, tu spiego, bet es, tikai iedomājoties vien, ka varu iziet pļavā, kur zied zvaniņi…

—   Zvaniņi jau noziedējuši! — Klifords iebilda. — Tu laikam domāji lauvmutītes.

—     Nē, nē, zvaniņus! — vecais virs enerģiski protestēja.

—     Tie auga pie koka, un, Klif… — Džo sāka klepot, — es satiku pašu skaistāko meiteni pasaulē.

Klifords cieši uzlūkoja viņu, un Brajs nosarka.

Vai tiešām tas bija drosmīgais piedzīvojumu meklētājs, kuram piemita dzelzs griba? Cilvēks, kas bijis nabadzīgs un ticis pie bagātības, cīnoties un nicinot briesmas. Klifords bija mēms aiz pārsteiguma.

—   Kāpēc gan es nevarētu satikties ar viņu? — Džo aizrautīgi painteresējās. — Es nemaz neesmu tik vecs, tikai mazliet pāri piecdesmit. — Šajos vārdos slēpās izaicinājums Klifordam, taču viņš nepievērsa tam uzmanību. — Ļoti daudzi nemaz neticētu, ka man vispār ir piecdesmit gadu.

—    Tu esi simt gadu vecs grēcinieks, bet prāta tev nav ne tik, cik desmitgadīgam, — Klifords labsirdīgi atbildēja. — Kas bija šī meitene, Džo?

—    Nezinu. Skaista meitene ar brīnišķīgu figūru. Mati nedaudz rūsgani, kas liecina par gudrību. Ak, kāda meitene! — Un viņš sajūsmā pamāja ar galvu.

—     Brīnišķīga figūra? Vai viņa nav paresna? — Klifords turpināja interesēties.

—     Nē, loti proporcionāla, — Džo izvairījās no atbildes.

—     Un jauna. Viņai ir ne vairāk kā divdesmit pieci gadi. Un kāda sejaskrāsa! Klif, viņas vaigos zied rozes!

—    Tu droši vien gribi sacīt, ka viņai ir sarkani vaigi? — viņš pārjautāja, ignorēdams sava drauga romantiskās noslieces, un iesmējās. — Vai tu nepajautāji, kā viņu sauc?

—   Nē. Tas liecinātu, ka esmu slikti audzināts. Nedrīkst taču ne no šā, ne no tā cilvēkam jautāt, kā viņu sauc!

—   Ja tu botu jautājis, tad dzirdētu atbildi, ka viņas vārds ir Meibela Narza.

Džo seja domīgi izstiepās.

—     Meibela Narza? — viņš pārjautāja, un balsi ieskanējās apjukums. — Ko? Mana radiniece?

—     Viņa ir tava radiniece tikpat, cik es tavs onkulis, — Klifords iebilda. — Jūsu ciltskokam ir vairāki atzari. Viņa ir tava māsīca deviņpadsmitajā pakāpē. No baltās ķēves devītajā augumā. Jūsu radniecība ir tik tāla, ka, lai to noteiktu, jāiegādājas tālskatis. Bet, Džo, tavos gados!

—    Piecdesmit! — Džo nomurmināja. — Manos gados vīrieši ir daudz patstāvīgāki nekā jaunie.

—    Ceru, ka tu neteici, kas esi?

—    Nē, taču devu mājienu, ka esmu tik turīgs, ka man nav jārūpējas par iztikas līdzekļiem.

—   Tātad tu teici, ka esi bagāts? Vai viņas acis iegailējās, to dzirdot?

—     Ko tu ar to gribi teikt? — Džo neapmierināts jautāja.

—    Ka tu esi izkūkojis prātu, — Klifords konstatēja. — Kā klājas kūlijam?

—    Paldies, labi. Viņš visu laiku lūdzas, lai laižu viņu vaļā, bet es to nedarīju.

—     Šovakar viņš varēs vākties projām. Kad es domāju par viņu, atceros bambusa nūju un Juņnaņas paražas. Ceru, ka tu zini — viņš gribēja mus nosmacēt! Šorīt es atradu sainīti ar sēru, kuru viņš gribēja iemest mūsu skursteni.

Klifords aizgāja uz vannasistabu apraudzīt savu gūstekni.

Kūlijs bija miermīlīgi noskaņots. Ietinies segā, viņš sēdēja, kaktā ierāvies. Leins aplūkoja viņa ievainojumu. Par brīnumu, tas jau bija paguvis aizvilkties.

—    Atlaidiet mani līdz saules rietam! — kūlijs lūdzās. — Es esmu svešinieks šajā zemē, un tumsā man būs grūti atrast ceļu uz pilsētu.

Kaut kas netverams kālija uzvedībā radīja Klifordā aizdomas. Viņš atcerējās to, ko bija teicis Džo.

—        Tu loti vēlies ātrāk tikt projām, — viņš teica. — Kāpēc?

Kūlijs apjucis nodūra acis.

—    Vai tu baidies?

Ķinieša acis joprojām bija pievērstas grīdai.

—    Tu baidies, ka tev šonakt būs jāmirst.

Šoreiz Kliforda vārdi sasniedza mērķi. Ķīnietis izbijies nodrebēja un ar šausmām paraudzījās uz Leinu.

—     Runā, ka tu esot pats nelabais un protot lasīt cilvēku sirdīs. Tas, ko tu pateici, tiešām ir patiesība. — Viņa balsī ieskanējās izmisums. — Es baidos nomirt, ja palikšu šo nakti tavā mājā.

Klifords klusu iesvilpās.

—    Cikos tu baidies nomirt?

—     Divas stundas pēc mēness uzlēkšanas, — kūlijs nevilcinoties atbildēja, un Klifords pamāja ar galvu.

—   Tagad tu esi brīvs. Vari iet! — Un viņš ar roku norādīja uz Londonas pusi.

Atgriezies pie Džo, Klifords atstāstīja kūlija teikto.

—     Uzbrukums notiks šodien. Ko lai darām? Mēs varētu piezvanīt uz kaimiņpilsētu un aicināt palīgā kareivju rotu, mēs varētu ziņot policijas pārvaldei, tādējādi uzņemoties atbildību par šo godājamo un ne visai jauno cilvēku dzīvībām. Un vēl mēs varam atvairīt uzbrukumu pašu spēkiem.

Džo uztvēra notiekošo no humoristiskās puses. Klifords Leins iesmējās. Viņa seja kļuva sarkana, acis pierietēja asarām. Un, ja Klifordu Leinu piemeklēja tāda smieklu lēkme, tad tas nozīmēja, ka kādam būtu loti jāpiesargās.

Slaterskotedža un Sanilodža bija vienas jūdzes attālumā no Saningdeilas. Abas ēkas atradās klajā vietā, kaut arī pārsimt metru no tām stiepās šoseja, kas veda uz Portsmutu. Kliforda tuvākais kaimiņš reti uzturējās šajā apvidū. Viņš bija dzimis Lenkašlrā un labprātāk dzīvoja starp saviem novadniekiem.

Otrpus Slaterskotedžai stiepās liels zemes gabals, kas piederēja kaut kādai biedrībai.

—    Manuprāt, viņi mēģinās nolaupīt dokumentu, kuru glabāju savā kabatas portfeli. Iespējams, ka izcelsies apšaude. Ja uzbrukumu vadīs Spendvels, kurš šiem ir štāba priekšnieks, tad ieročiem būs pievienoti klusinātāji.

Uz vakara pusi debesis pārklājās ar mākoņiem un kļuva tveicīgi. Saule noslēpās. Klifords Leins izmantoja atlikušo dienas dalu, lai apmeklētu Sanilodžu. Tomēr viņš neiegāja mājā, jo domāja, ka Stlvenam Narzam nebūs vēlēšanās viņu redzēt. Klifords bez atļaujas iegāja parkā un ieraudzīja Džoenu tenisa laukumā.

īsumā viņš pastāstīja, kādus piesardzības pasākumus veicis.

—    Manuprāt, nedēļas laikā briesmas būs garām. Man izdevās zināmā mērā ieinteresēt Ārlietu ministriju un pamodināt no snaudas Skotlendjarda ierēdņus.

—    Es nekādi nespēju saprast— kādēļ šī jezga izcēlusies? — meitene jautāja. — Cik saprotu, lietas būtība ir tāda, ka Fungs Su grib dabūt vēl vienu akciju.

Viņš pamāja.

—    Bet kāda nozīme ir tai akcijai? Misters Narzs centās man to paskaidrot, taču es neko nesaprotu.

Viņi gāja pa aleju. No Narza mājas viņus slēpa koku lapotnes.

—     Es allaž baidījos, ka Džo ar savu naudu var pastrādāt kaut kādas dullibas. Tas, ko jūs saucat par galvenajām akcijām, patiesībā ir pajas, kas dod tiesības piedalīties sabiedrības pārvaldē. Man vajadzēja piederēt divdesmit piecām akcijām, un Džo— atlikušajām divdesmit četrām. Vajadzēja būt tādam noteikumam, ka viena akciju turētāja nāves gadījumā viņa akcijas manto kompanjons. Kad es aizbraucu darīšanās uz Pekinu, pēkšņi saņēmu telegrammu no Džo, kurā viņš interesējās, vai es neiebildlšot, ja dažas akcijas saņems ar! Funga Su tēvs. Par nelaimi, es pirms izbraukšanas no Sjanganas biju izsniedzis Džo pilnvaru. Kad atgriezos, atklāju, ka Džo ne vien atdevis šis deviņas akcijas ķīnietim, bet ari atlikušās sadalījis vienlīdzīgās dalās sev un man.

Džoena sāka viņu saprast.

—    Bet, mister Kliford, kāpēc gan tāds satraukums? Vairums akciju ir pie jums, un jūs netaisāties tās pārdot ne par kādu cenu.

Rūgts smaids parādījās uz Kliforda lūpām.

—    Es uzstāju, ka viena akciju īpašnieka nāves gadījumā viņa akcijas nonāktu otra īpašnieka rīcībā, un tagad Fungam Su ir divas iespējas īstenot iecerēto, — Klifords nozīmīgi sacīja, — vai nu kaut kādu intrigu ceļā panākt, lai es atdodu viņam trūkstošo akciju, vai arī…

—    Viņš nogalinās jūs, — Džoena pabeidza.

Klifords piekrītoši pamāja ar galvu.

—    Nu ir pienācis brīdis, kad veiksme viņam uzgriezusi muguru, — Leins turpināja. — Ja viņš šonakt mani nogalinās, tad pats tiks nekavējoties apcietināts. Lai cik ari viltīgs viņš būtu, tomēr Fungs Su ir ķīnietis un viņam piemīt ķīnieša domāšanas veids. Tādējādi viņš cietīs neveiksmi. Viņš kal lielus plānus un uzskata tos par nekļūdīgiem. Fungs Su negrib ticēt, ka var ciest sakāvi.

Kādu bridi viņi gāja klusēdami.

Tad Džoena jautāja:

—    Ja viņam izdosies dabūt savā varā mani — tas gan skan nedaudz patētiski —, kas tad notiks?

—    Man nāktos viņam atdot akciju, un viņš zina, ka es to izdarītu.

Džoena juta, ka viņas vaigos pieplūst asinis. Veltīgi viņa centās saglabāt mieru.

—   Jums nav nekādu saistību pret mani, mister Lein, — viņa vārgā balsī teica. — Jau sen es vēlējos to pateikt. Tagad, kad izrādījies, ka misters Brajs ir dzīvs… Jums nav pienākuma mani apprecēt. Es apsolīju misteram Narzam, jo… jo viņam tas bija nepieciešams.

Džoenai nācās sakopot visu savu gribasspēku, lai pasacītu šos vārdus. Tas bija daudz grūtāk, nekā viņa bija domājusi, un šis atklājums meiteni pārsteidza. Vienatnē bija loti viegli domāt par tādām lietām, taču tagad, kad Džoena izrunāja vārdus skali, viņa juta, ka katrs vārds it kā aiznes projām daļiņu viņas laimes. Džoena paskatījās uz Klifordu, un viņu acis sastapās.

—    Citu iemeslu dēj jūs taču nevēlējāties precēties, — viņa turpināja.

—     Lai neiznīktu dzimtas līnija? Nē, — viņš atbildēja, un meitene juta, ka viņas drosme izgaist. — Un ari ne tādēļ, lai izpildītu Džo Braja dullo vēlēšanos. Nu ir zuduši iemesli, kāpēc man bija jābrauc uz Angliju un no sabiedrības cilvēka jāpārvēršas par mežoni. Tur jums taisnība. Taču ir vēl kāds iemesls, kas liek man vēlēties šis laulības.

Viņš maigi apskāva meiteni un piekļāva sev. Tomēr nenoskūpstīja viņu. Viņa vērīgās acis ielūkojās Džoenas acīs, un meitene izlasīja tajās visus neizteiktos vārdus un domas. Viņas augums notrīsēja. Tālumā atskanēja pērkona grāviens, un viņi atguvās no sastinguma. Viņa izbijusies nodrebēja. Klifords smagi nopūtās, pakāpās soli atpakaļ un uzlika rokas meitenei uz pleciem.

—     Šopiektdien mūsu ģimenē tiks svinētas kāzas, — viņš vienkārši teica. Tad viņš noliecās uri noskūpstīja viņu.

Spokaini uzplaiksnīja pirmie zibšņi. Klifords, svilpodams dziesmiņu, atgriezās Slaterskotedžā.

—    Naktī būs negaiss, Džo, — viņš laipni teica, ienācis istabā.

Džo veicīgi centās paslēpt papīra lapu, uz kuras Leina prombūtnē kaut ko bija rakstījis.

—    Vai tu jau raksti jaunu testamentu?

Misters Brajs iekāsējās, un Klifordam radās aizdomas. Tad tās kļuva par pārliecību.

Pirms daudziem gadiem Džo pēc ilgām šaubām un vilcināšanās bija atzinies savā vājībā un iedevis viņam izlasīt burtnīcu ar paša dzejoļiem.

—    Vai tu atkal saceri dzejas? — Klifords čukstus jautāja.

—    Nē, nē, to es nedaru, — Džo iebilda. — Ko tu te izdomā?

Atskanēja pērkona grāviens, un Kliforda mājiņa nodrebēja

līdz pašiem pamatiem.

Debesis pāršķēla zibens šautras.

—    Visi padebeši uguņo! — Džo poētiski iesaucās.

—   Šodien tava kārta cept desiņas, — atbildēja viņa prozaiski noskaņotais draugs. Un viņi abi aizgāja uz mazo virtuvi, lai pagatavotu sev vakariņas.

Negaiss ilga tikai stundu. Bet tas ievadīja laika pasliktināšanos. Ap deviņiem debesis satumsa gluži kā ziemā. Viss apvārsnis bija tīts mākoņos. Klifords rūpīgi noslēdza slēģus un nolika uz dīvāna četras pielādētas bises.

—    Tas man atgādina vētru, kuru nācās piedzīvot Klusajā okeānā, — Džo teica. — Un arī vētru, kas plosījās Harbinā vēl labu laiku pirms tam, kad kāds no jums, zaļknābjiem, bija parādījies tajā pusē.

Viņš paraudzījās uz rakstāmgaldu, pie kura pirms neilga laika bija centies uzticēt papīra lapai savu iedvesmu, un smagi nopūtās.

—    Kā man izdevās noskaidrot, viņa ir mana otrās pakāpes māsīca, — Džo stāstīja. — Viņas tēva māsa bija precējusies ar manas tantes dēlu.

—    Pie joda! Par ko tu tur purpini? — Klifords brīnījās.

—    Par viņu! — Brajs īsi atteica.

Laikam Meibela bija atstājusi lielu iespaidu uz viņa mīlestības pilno sirdi.

—   Ceru, ka negaiss nebūs viņu pārlieku izbiedējis. Meitenes allaž baidās no pērkona…

—    Man botu pa prātam, ja viss atrisinātos nakti, nevis no rīta, — Klifords norūca, dodoties uz virtuvi. — Ja mums ir lemts noslīkt, tad labāk lai tas notiek mēnesnīcā.

Džo sekoja vicām uz virtuvi.

—     Ko tu tur muldi? Kas mūs slīcinās? — viņš nervozi jautāja. — Kurp mēs dosimies?

—   Atklātā jūrā, — Klifords mierīgi atbildēja, griezdams desu šķēlēs.

24

Meibela nebija no tām meitenēm, kas baidās negaisa. Tajā laikā, kad viņas nervozā māsa bija paslēpusies pagrabā, viņa mierīgi staigāja pa istabu un stāstīja Džoenai par savu neparasto piedzīvojumu no rīta.

—   Dažs labs sacītu, ka viņš ir jau vecs, bet es apgalvoju, ka viņš ir loti interesants. Turklāt ārkārtīgi bagāts, mīlā Džoena.

Meibela bija divdesmit piecus gadus veca. Viņa bija mazliet pilnīga un jauniešiem nelikās īpaši simpātiska. Jaunieši vienīgi dejoja ar viņu, spēlēja tenisu un dažreiz uzaicināja vakariņās. Un visi izvairījās runāt par kādu viņai svarīgu tēmu. Divreiz viņai gan lūdza roku un sirdi. Vienreiz viņu bildināja kāds pavisam neciešams jauneklis, ar kuru viņa iepazinās ballē. Vēlāk izrādījās, ka jaunais cilvēks ir aktieris un tēlo otrā plāna lomas kādā muzikālajā teātri. Otrs viņas rokas tīkotājs bija tēva darījumu partneris. Viņš bildināja Meibelu jau tad, kad valkāja sēru drānas pēc otrās sievas nāves. Taču Narza meita nevēlējās būt par trešo sievu.

—   Man patīk vīrieši, kuri jau paguvuši iztrakoties un aplauzuši ragus, — Meibela pārliecinoši noteica. Nozaigsnlja zibens, un viņa aizvēra acis. — Esi tik laipna un aizvelc aizkarus!

Džoenu loti interesēja, kas gan varētu būt šis Meibelas noslēpumainais paziņa.

—   Jauniešiem nekad nevar uzticēties, viņi ir ārkārtīgi vieglprātīgi… Toties vīrieši brieduma gados… Turklāt viņš ir loti bagāts. Viņš stāstīja, ka taisoties pirkt lorda Knosleja muižu. Un viņš arī pirkšot māju Pārkleinā. Viņam piederot trīs rolsroisi. Padomā tik — veseli trīs!

—    Kas viņš ir?

Uz šo jautājumu Meibela nevarēja atbildēt. Viņas jaunavīgā kautrība bija liegusi pajautāt, kā vīrieti sauc.

—    Viņš dzīvo kaut kur tuvumā. Domāju, ka viņš noīrējis māju Saningdeilā.

—    Cik viņš vecs?

Meibela sāka domāt.

—     Piecdesmit gadu varētu bot, — viņa atbildēja. — Cik spēcīgs negaiss! Džoena, esi tik laba, noej pagrabā un paraugies, ko tur dara "dumjais bērns"!

Džoena nokāpa pagrabā un ieraudzīja, ka "dumjais bērns" sēž pītā krēslā. Galvu Letija bija apsegusi ar avīzi. Viņa kategoriski atteicās atstāt savu vietu.

Kad Džoena atgriezās istabā, Meibela pārsteidza viņu ar šādu jautājumu:

—   Vai pie tava šausmīgā drauga neviens nav atbraucis ciemos?

Pirmajā brīdī Džoena nesaprata jautājumu. Viņa nekad, pat domās, nebija tā dēvējusi Klifordu.

—    Drauga? Vai tu runā par misteru Leinu?

Un pēkšņi viņa visu saprata — Meibela runā par Džo Braju.

Šis atklājums bija tik negaidīts, ka viņa pat nespēja iesmieties. Apmulsusi viņa raudzījās uz Meibelu. Par laimi, Narza vecākā meita ķērās pie sava rokdarba un nepamanīja, kādu iespaidu atstājis viņas sensacionālais paziņojums.

—    Mani pārsteidz tas, ka viņš devās uz Slaterskotedžas pusi. Tad man prātā iešāvās doma, ka varbūt viņš dzīvo pie mistera Leina. Leins taču ir bagāts, un pie viņa var viesoties kāds no viņa bagātajiem draugiem.

Džoena neteica neko. Ko viņa varēja sacīt? Viņa bija Klifordam apsolījusies neizpaust, ka Slaterskotedžā atrodas Džo Brajs. Bet tajā pašā laikā Džoenai loti gribējās redzēt, kā izstieptos Meibelas seja, ja viņa uzzinātu, kas ir šis svešinieks.

Pulkstenis nosita deviņi, bet Narzs vēl joprojām nebija pārbraucis no pilsētas. Piepeši aiz durvīm atskanēja viegli soli. Negaiss noklusa, kaut gan pamalē vēl dunēja pērkona dārdi. Džoena piegāja pie ārdurvīm un atrada vēstuļu kastītē lietus samitrinātu aploksni. Uz tās bija rakstīts: "Mis Meibelai."

Viņa iedeva sūtījumu adresātei. Meibela atplēsa aploksni un izņēma lielu papīra lapu, uz kuras kaut kas bija uzrakstīts. Lasot viņas acis iemirdzējās.

—    Tā ir dzeja! — Meibela saviļņota iesaucās.

"Cik drūma pasaule! Kā akli maldāmies pa to

Un saskatīt mēs nespējam neko,

Līdz daiļa sieviete mums dzīvi apstaro.

Šī atziņa lai katra sirdi mīt,

Kaut gadu viņam pāri piecdesmit."

Vēstule nebija parakstīta. Meibela bija sajūsmā.

—   Cik labi pateikts, cik romantiski! — viņa iesaucās. — Viņš droši vien pats būs iemetis šo vēstuli pastkastītē.

Negaidīti viņa pietrūkās kājās un aizsteidzās uz ārdurvīm. Ārā bija tumšs. Lietus vairs nelija. Bridi Meibela vilcinājās. Varbūt viņai vajadzētu panākt savu pielūdzēju? Bet vai jauna meitene tā drīkst? Vai to nevarētu iztulkot kā skriešanu pakal vīrietim? Taču viņa zināja, kā attaisnot savu rīcību — parasti šajā laikā Džoena gāja nosūtīt pastu. Ātriem soliem viņa izgāja uz ceļa. Viņas sirds trīsēja aiz prieka. Ceļa pagriezienā viņa apstājās. Svešinieks nebija saskatāms.

Piepeši Meibela sajuta bailes. Viņa pagriezās un sāka skriet uz mājas pusi. Viņa nepaguva paspert ne pāris solu, kad meitenes galvu apņēma tāds kā biezs plīvurs un kāda spēcīga roka aizspieda viņai muti. Meibela zaudēja samaņu.

Džoena veltīgi gaidīja Meibelu atgriežamies istabā. Izdzirdusi, ka aizcērtas durvis, viņa nokāpa lejā un palūkojās uz ceļu. Zibens uz bridi apgaismoja apkārtni. Meibela nekur nebija redzama.

—     Meibela! — viņa pasauca.

Viņa vēl pāris reižu no visa spēka izkliedza māsīcas vārdu, bet neviens neatsaucās.

Džoena izbijās.

Viņa atgriezās istabā un pasauca sulaini. Sulainis bija lēnīgs un tūļīgs sirmgalvis. Nepacietīgi gaidīdama viņu, meitene piepeši atcerējās par melno bumbu, kuru viņai bija atstājis Klifords. Viņa steigšus aizskrēja tai pakal. Nu Džoenai bija vismaz kaut kāds ierocis. Beidzot ienāca sulainis.

—    Vai mis Meibela izgājusi?

—    Viņa drīz atgriezīsies.

Viņš apmulsis raudzījās uz logu, aiz kura uzplaiksnīja zibens.

—     Man ir loti vāji nervi. Es neciešu zibeņošanu.

—     Nāciet man līdzi! — Džoena pavēlēja un izskrēja no mājas. Sulainis nesekoja viņai. Viņš bija pārliecināts, ka pastaigas tādā laikā neietilpst viņa pienākumos.

25

Klifords ar bisi rokā sēdēja uz savas mājas lieveņa. Viņš ieraudzīja pārnākam Džo. Kabatas lukturīša stars vēstīja par viņa tuvošanos.

—     Pie joda! Kur tu vazājies? — Klifords pārsteigts painteresējās. — Es domāju, ka tu guli.

—     Es izgāju tikai uz mirklīti, — Džo bezrūpīgi atbildēja, — pa sētas durvīm… Tuvumā neviena nebija.

—        Labi, vari ienākt pa parādes durvīm, — Klifords stingri sacīja. — Kā jau paredzēju, mežs ir pilns ar ķīniešu rīkļurāvējiem.

—    Jāsmejas, — Džo ienākot norūca.

—   Varbūt tas skan smieklīgi, bet vēl smieklīgāk būs, ja tevi, veco muļķi, atradīs Saningdeilas mežā ar pārgrieztu rīkli.

—    Es nemaz neesmu tik vecs. Man ir tikai piecdesmit viens gads, — Džo atcirta. — To visi zina.

Klifords Leins saprata, ka nav jēgas strīdēties ar Džo par viņa vecumu. Vakarā viņš vairākas reizes bija izgājis no mājas, bet neko aizdomīgu tuvākajā apkārtnē nebija atklājis. No dienvidu puses uz viņa māju varēja nokļūt pa ceļu, kas stiepās pāri klajumam. Lai pasargātu sevi no nejaušības, viņš bija pārstiepis tam ceļam pāri auklu, kurā iekārti zvārgulīši. Tos viņš bija nopircis Londonā. Taču nemitīgie pērkona grāvieni nomāktu šķindēšanu pat tad, ja kāds būtu auklai uzdūries. Klifords joprojām nogaidoši sēdēja uz lieveņa pakāpiena. Džo gribēja uzsākt kādu dziesmu, taču Klifords lika, lai viņš apklust.

Pulkstenis nosita vienpadsmit. Uz grantētā celiņa atskanēja solu troksnis. Nācējs nemaz nemēģināja slēpties. Svešinieks nāca pa celiņa vidu, klaudzinādams spieķi pret akmentiņiem. Pēc dažiem mirkļiem Klifordam izdevās saskatīt nācēja siluetu, un viņš uzsauca.

—    Nebaidieties! Esmu viens pats, — skanēja atbilde.

Tas bija Fungs Su.

—Apstājieties tur, kur esat! — Klifords pavēlēja. — Kopš kura laika man būtu jābaidās no ķīniešiem?

Gājējs apstājās, un Klifords izdzirdēja, ka viņš iesmejas.

Klifords saoda spēcīgu, saldenu smaržu, taču tā nebija nepatīkama.

—    Lūdzu, piedodiet! — Fungs Su laipni iesāka. — Es loti nožēloju savu neveiklību. Gribēju sacīt, ka esmu atnācis uz draudzīgām pārrunām. Es zinu, ka pagājušo nakti kāds no maniem pārāk karstgalvīgajiem vīriem piesaistīja jūsū uzmanību. Varu apliecināt, ka tas notika pret manu gribu. Par to esmu viņus sodījis. Jūs pats labi zināt, ka viņi ir kā bērni. Viņi ieņēmuši galvā, ka jūs esat nodarījis man pāri un…

—    Kas tur ir? — atskanēja Džo balss no istabas.

Klifords strauji pagriezās un lika viņam apklust. Vai Fungs

Su pazina Džo balsi? Droši vien ne.

—    Ak pie jums ir draugs? Tas ir loti saprātīgi, — ķinietis laipni turpināja. — Kā es vēroju…

—    Paklausieties, man nav nekādas patikas uzklausīt jokus. Vai jūs esat iztērējis savus spēkus, Fung Su?

—   Jūs maldāties, — ķīnietis atbildēja. — Tas ir loti muļķīgi no jūsu puses, ka negribat apvienot savu naudu ar manējo. Pēc pieciem gadiem es būšu pats varenākais cilvēks Ķīnā.

—   Jūs gribat iekarot Ķīnu, vai ne? — Klifords painteresējās. — Varbūt ari Eiropu.

—    Ļoti iespējams, — Fungs Su atbildēja. — Jums nepiemīt pareģa spējas, mans draugs. Jūs negribat atzīt, ka mūsu rase sava skaidiskuma dēl nākamajos karos kļūs par izšķirošo spēku. Regulāra aziātu armija noteiks Eiropas likteņus. Padomājiet, Lein, — milzīga algotņu armija! To varēs izmantot tie, kuri maksās visvairāk. Armija, kas stāvēs pie Eiropas sliekšņa.

—    Ko jūs īsti vēlaties?

Fungs Su izlikās, it kā viņu būtu aizskāris Leina strupais tonis. Viņš apvainoti iebilda:

—    Vai tiešām mums jābūt ienaidniekiem? Es nejūtu naidu pret jums un gribu, lai jūs pārdodat man par pieņemamu cenu vienu mūsu sabiedrības akciju.

Klifordu Leinu pārsteidza Funga Su miers. Ķīnietis nebūtu uzdrīkstējies izteikt tādu priekšlikumu, ja nebūtu jau nodrošinājis iespējas Klifordu piespiest uz šo darījumu.

—    Ko jūs varat man par to piedāvāt? — viņš jautāja.

Klifords izdzirdēja, ka ķīnietis sāk elpot straujāk.

—     Kaut ko ārkārtīgi vērtīgu jums, mister Lein, — vārdus stiepdams, Fungs Su iesāka. — Jūsu mājā aiz durvīm ir draugs, kas dzird mūsu sarunu. Es negribētu runāt liecinieku klātbūtnē. Vai nevēlaties paieties kopā ar mani pa celiņu?

—    Ejiet pa priekšu! — Klifords strupi sacīja, un Fungs Su paklausīja.

—    Pasaulē ir kāda sieviete… — Fungs Su iesāka.

Leins sagrāba ķīnieti pie rīkles. Kaut kas vēss un ciets pieskārās Funga Su krūtīm.

—    Jūs esat sagūstījis Džoenu Braju? — Leins jautāja, zobus griezdams. — Vai to jūs gribējāt teikt?

—    Nudien nevajag… — ķinietis iesāka.

—     Sakiet — kur viņa ir?

—     Diemžēl nevaru apmierināt jūsu ziņkāri, — Fungs Su zobgalīgi iebilda. — Ja draudēsiet man, tad…

Viņš noņēma platmali, it kā vēlēdamies noslaucīt nosvīdušo pieri.

Negaidīti atskanēja šņākšana, un Kliforda sejā iešlācās kodīgs šķidrums.

Pēkšņo sāpju dēl Klifords izlaida no rokām bisi.

Tajā pašā brīdī Fungs Su deva viņam labi aprēķinātu sitienu. Klifords nogāzās zemē.

Ķīnietis noliecās pie viņa un ātri iebāza roku iekškabatā. Viņš taustīja žaketes oderi un saklausīja čaboņu — aiz oderes bija iešūts kāds papīrs.

Taču piepeši viņam bija jāatsakās no sava nodoma izpildes. Uz celiņa atskanēja solu troksnis, un Funga Su modrās acis pamanīja tuvojamies sievietes figūru. Priekšnojauta izglāba Džoenu Braju. Ceļa pagriezienā viņa apstājās un, cenzdamās saskatīt, kas tur notiek, jautāja:

—     Kas tur ir?

Fungs Su uzreiz pazina viņas balsi. Viņš pielēca kājās un saniknots iesaucās:

—    Mis Braja!

Arī meitene pazina viņu. Uz mirkli bailes sastindzināja viņas locekļus, bet, kad ķīnietis metās pie viņas, meitene, sakopojusi

visus spēkus, svieda uz priekšu bumbu, kuru viņai bija iedevis Klifords.

Melnais lādiņš nokrita pie pašām Funga Su kājām.

Atskanēja skaļš sprādziens, un uz mirkli ceļu, mežu un Slaterskotedžu apgaismoja spožs magnija uzliesmojums. Paniskās bailēs ķinietis aizskrēja uz meža pusi un pazuda no redzes loka. Kaut gan magnija uzliesmojums bija laupījis viņam spēju redzēt, Fungs Su tomēr nokļuva līdz dzīvžogam, kas atdalīja mežu no ceļa. Tuvumā atskanēja automašīnas motora troksnis. Mašīnas starmeši bija aptumšoti.

Automobilis apstājās. Kaut kādi viri iznesa no tā jaunu meiteni, kas bija bez samaņas, un iemeta viņu ceļmalas grāvi. Tad motors atkal ierūcās un mašīna pilnā gaitā aizdrāzās pa ceļu.

Pēc ceturtdaļstundas sākās Meibelas Narzas meklēšana. Laime viņu atrast un sniegt pirmo palīdzību tika Džo Brajam.

26

Fungs Su, kājas zem sevis sakrustojis, sēdēja uz dīvāna ar pārlieku greznību iekārtotā kabinetā. Kvēpināmo zāļu trauks izplatīja saldenu austrumniecisku smaržu vilni. Torņa pulkstenis aiz loga nosita četras reizes. Spokainajā rīta gaismā lielpilsētas jumti un torņi slējās kā tumšas ēnas.

Šajās pirmsausmas stundās Ķīnas dižvīri pieņem vienkāršos mirstīgos. Fungs Su sēdēja, tērpies greznā zīda halātā, kājās viņam bija mīksti, izrakstīti filca zābaki. Viņa galvu rotāja zīme, kas norādīja piederību augstai kārtai, kuru viņš pats sev bija piešķīris.

Starp lūpām Fungs Su bija iespraudis garu pīpi ar mikroskopiski mazu galviņu. Viņš nesmēķēja opiju, bet deva priekšroku tabakai. Gabaliņu nostāk sēdēja maza auguma ķīniete, kas vai nu aizdedzināja viņam pīpi, vai arī piepildīja tasi ar

tēju. Pie Funga Su kājām sēdēja slimīga izskata ķinietis. Viņš bija tērpies eiropiešu drēbēs un sev līdzās nolicis eiropiešu platmali. Fungs Su paņēma pialu un klusēdams iedzēra malku tējas.

—      No visiem cilvēkiem, kas dzīvo šajā nolādētajā zemē, esmu izraudzījies tevi, Li Fu, — Fungs Su teica, noliekot tasi. — Es bagātīgi apbalvošu tevi, un, ja viss izdosies, kā nākas, saņemsi no manis papildbalvu. Tavs vārds man tika nosaukts tāpēc, ka tev piemīt drosme un tu labi pazīsti to pilsētu, kurā es neesmu bijis kopš universitātes laika.

Ja ari šie vārdi bija tīkami Li Fu, tad tomēr viņa bakurētainajā^ sejā neizpaudās nekādas jūtas.

—    Šajā valsti ir likums, kas loti stingri skar svešzemniekus, — viņš teica. — Uz šā likuma pamata mani var apcietināt, iesēdināt kuģi un aizsūtīt uz Ķīnu. Esmu jau trīs mēnešus nosēdējis cietumā, kurā nav iespējams ar kādu aprunāties. Padomā, Fung Su, ka Ķīnā es esmu beigts cilvēks. Eaņhou gubernators apzvērēja, ka pakāršot manu galvu grozā virs pilsētas vārtiem.

Fungs Su smēķēja un pūta gaisā dūmu gredzenus.

—    Eaņhou — tā nav visa Ķīna, — viņš piebilda. — Tuvākajā nākotnē daudz kas var mainīties. Kas to lai zina, varbūt tu pats kādā jaukā dienā kļūsi par gubernatoru. Es devīgi apbalvoju savus draugus. Tu dabūsi daudz naudas. Un ne jau meksikāņu dolārus vai vara monētas, bet gan zeltu. Daudz zelta. Es zinu vietu, kur atrodas statuja no tīra zelta…

Un viņš stāstīja par Urgu— mongoļu Meku, pilsētu, kurā glabājas daudz svētu relikviju, to skaitā arī Būdas zelta statuja, kur "dzīvā Būdas" pazemes krātuvēs atrodami tādi dārgumi, kuru vērtību nav iespējams noteikt nevienā no pastāvošajām naudas vienībām.

Li Fu klausījās Funga Su vārdos, un likās, ka tie neatstāj uz viņu nekādu iespaidu. Viņam nebija viegli izšķirties. No vienas puses, viņš varēja nokļūt aiz Pentonvilas cietuma smagajiem vārtiem, bet, no otras puses, viņu vilināja iespēja nopelnīt Funga Su solīto zeltu. Viņš nebija nabadzīgs, kādi vairumā ir viņa tautieši, kas dzīvo Londonā, taču viņam tika piedāvāts tik bagātīgs atalgojums, ka tas šķita kārdinoši.

—   Tev ir tā priekšrocība, ka tu esi apprecējis balto sievieti, — Fungs Su smalkā balsī turpināja. — Tādējādi tas neradītu tev nekādas grūtības. Un neviens neatklās notikušo.

Lī Fu iegrima domās.

—    Kāpēc gan tu to uztici man? Es taču neesmu tavs vergs. Tev ir pietiekoši daudz laužu, kas tevi klausa uz pirmā vārda.

Fungs Su izkratīja pelnus. Ar rokas kustību viņš lika ķīnietim saprast, ka vairs nevēlas smēķēt. Viņš atgāzās zīda spilvenos.

—     Gudrais ir teicis: "Pavēli vergam, un viņš izpildīs sava kunga gribu." Taču es nevaru stāvēt aiz katra sava verga muguras un runāt: "Dari to un dari šito." Ja es pateiktu: "Lī Fu ir apvainojis mani, un viņam jāmirst," — tad tu zaudētu dzīvību. Jo atņemt citam dzīvību ir loti viegli. Bet šoreiz tam, kas izpildīs manu pavēli, jābūt gudram un viltīgam. Citādi es zaudēšu savu labo slavu.

Lī Fu apdomāja šos vārdus. Viņš ātri virpināja īkšķus. Doma drudžaini darbojās. Viņam bija izdevība nopelnīt summu, kas krietni pārsniegtu ienākumus no kokaīna tirdzniecības. Viņš varēja kļūt bagāts vienā rāvienā, daudz ātrāk, nekā blēdoties kāršu spēlē. Viņa sieva nebija tīrasiņu baltā, toties bija pietiekoši balta, lai par tādu varētu uzdoties. Viņa jau bija noīrējusi telpas, lai iekārtotu iestādi, ko pazīst pēc sarkana luktura pie ieejas.

Fungs Su zināja par Li Fu nodomiem. Viņš zināja visu, kas notika ķīniešu kolonijā Londonā. Ziņas pienesa viņa darbinieki.

—     Tev vajadzēs samaksāt uz priekšu, — Lī Fu paziņoja. Tad sekoja laipna kaulēšanās, jo divi ķīnieši nekad nepiekrīt pirmajai nosauktajai cenai.

Beidzot Lī Fu tika atļauts iet.

Cilvēks, kas atradās mazajā priekštelpā, bija pieradis gaidīt, kad priekšnieks viņu pieņems. Šoreiz gaidīt nācās ilgāk nekā parasti. Tas nogurdināja majoru Spendvelu un sabojāja garastāvokli.

—    Vai izdevās visu nokārtot? — viņš īsi jautāja.

Fungs Su pavērās viņā caur nolaistiem plakstiņiem.

—    Jā, tā tam bija jānotiek, — viņš teica.

—    Nedomāju, ka mums izdosies bez lieka trokšņa sagūstīt meiteni, — Spendvels piebilda un, aizsmēķējis cigāru, atlaidās krēslā. — Jūs rotaļājaties ar uguni, un es baidos, ka var izcelties liels skandāls. Leins ir bijis Skotlendjardā.

—    Skotlendjardā? — ķinietis brīnījās.

—    Tur nav nekā smieklīga, — majors viņu pārtrauca. — Ja tie okšķeri tiek uz pēdām, tad laiku veltīgi nezaudē. Es visu dienu tiku novērots…

Fungs Su negaidīti piecēlās.

—    Jūs novēroja?

Spendvels pamāja.

—     Ceru, ka šis jaunums jūs ieinteresēs. Teikšu vēl vairāk. Mis Braja tiek apsargāta. Tas Legats nodarījis mums lielāku ļaunumu, nekā jūs domājat. Ko ar viņu darīsiet?

Fungs Su paraustīja plecus.

—    Laidīšu, lai iet, kur deguns rāda, — viņš vienaldzīgi sacīja.

Spendvels kodīja cigāru un raudzījās uz balti aizkrāsoto logu.

—     Skotlendjards ir brīdināts un sācis darboties, — viņš izteiksmīgi paziņoja. — Vai jūs nedomājat, ka tad, ja mēs sagūstīsim Leinu, viņš vēlāk visu izpļāpās?

—     Loti iespējams.

Funga Su balsī bija saklausāma nepacietība.

—     Un tomēr ar viņu notiks tā, kā esmu nolēmis. Šī zeme ierobežo daudzus manus pasākumus. — Viņš sāka staigāt pa istabu. — Ķīnā viss būtu vienkāršāk. Kādā jaukā dienā nomaļā vietā atrastu līķi bez galvas. Vai ar! Leinam uzvilktu formastērpu un paslēptu kāda cietokšņa kazemātā. Bet sieviete man interesē…

—    Mis Braja?

—    Jā… Viņa ir skaista, loti skaista. Man būtu prieks viņu redzēt mūsu sieviešu tērpā. Leinam tas būtu briesmīgs trieciens. Apzināties, ka viņa atrodas manā varā kaut kur Ķīnā un ka viņa ceļā stāv mans karaspēks…

Spendvels lēni piecēlās. Viņa seja savilkās grimasē.

—    To skaisto sapni, ko esat izdomājis, izmetiet no galvas uz visiem laikiem! — viņš salti sacīja. — Ar jauno meiteni nekas tamlīdzīgs nedrīkst notikt.

Fungs Su pasmaidīja.

—    Jūs mani amizējat, Spendvel! Kāpēc jūs, angli, piešķirat savām sievietēm tādu nozīmi? Vai tad drīkst viņu dēj likt uz spēles tik daudz? Es pajokoju. Viņa mani it nemaz neinteresē. Labāk es atteikšos no visas pasaules sieviešu palīdzības, nevis no jūsu draudzības.

Tomēr Spendvela aizdomas nebija tik viegli izgaisināt. Viņš labi zināja, kādos apstākļos viņa palīdzība Fungam Su vairs nebūs vajadzīga. Spendvels zināja, ka pienāks laiks, kad Fungs Su vēlēsies atbrīvoties no visa, kas viņu saista.

—     Kas notiek Ķīnā? — majors jautāja, vēlēdamies mainīt sarunas tēmu.

—    Izšķirošā stunda ir tuvu, — ķīnietis klusu atbildēja. — Abu armiju virspavēlnieki ir vienojušies. Vejs Pafu sāks ciņu no Harbinas, bet Šī Dzalo koncentrēs savu karaspēku Pekinas apkaimē. Vienīgā aizkavēšanās ir naudas trūkums. Ieroči bija iekrauti, bet man neizdevās tos nosūtīt. Vējam Pafu vajag vienīgi karavīru uzkabes. Tiklīdz es varēšu rīkoties ar rezerves fondiem, viss nokārtosies. Bet ģenerāli, protams, grib saņemt arī savu dalu. Par četriem miljoniem es varēšu apsēsties Ķīnas tronī.

Spendvels domīgi paskrullēja savas mazās Osiņas.

—    Un cik jums izmaksās iespēja noturēties šajā troni?

Šis jautājums nesamulsināja Fungu Su.

— Kad tikšu pie varas, mani nebūs viegli gāzt, — viņš teica. — Ja es garantēšu Eiropas lielvalstīm koncesijas, tad viņu intereses sakritis ar manējām.

Spendvels pārsteigts klausījās šā komersanta, kas vēlējās ar zeltu iegūt troni, uz kura līdz šim bija sēdējušas Mingu un Mandžūru dinastijas, spriedelējumus.

Tuvojās diena, nakts ēnas izgaisa, un pat Tauers, kurā bija izdzisušas tik daudzas godkārīgas dzīvības, rīta saules staros zaudēja savu drūmo izskatu.

27

Apstākli lika misteram Narzam pavadīt nakti pilsētā.

—   Nav vērts uztraukt tēvu, — Meibela teica savai jaunākajai māsai. — Turklāt misters Džo man teica, ka viņi nav gribējuši nodarīt man ļaunu. Šie vīri sajaukuši mani ar Džoenu.

—    Džo? Džozefs? Viņš ir ebrejs, vai? — Letija jautāja.

—    Neizskatās pēc ebreja, — Meibela piesardzīgi atbildēja.

Klifords neredzēja savu līgavu ne šajā notikumiem bagātajā

vakarā, ne nākamajā rītā. Viņš zināja vienīgi to, ka Džoenas vietā tikusi nolaupīta Meibela. Nemiers pārņēma viņu arvien vairāk. Tiklīdz viņš ieradās pilsētā, tūdaļ aizbrauca uz Skotlendjardu. Tur viņu sagaidīja nomierinoša ziņa, ka Sanilodžas apsardzei norīkota rota policistu.

—   Ari jums būtu jāparūpējas par savu drošību, — policijas inspektors piebilda, kad Klifords pastāstīja par Funga Su izdarībām. — Tas triks ar cepuri ir vecs izgudrojums.

Klifords viņam piekrita.

—    Es pats jūtos loti nelāgi, ka lāvu viņam tā piemuļķot sevi, — viņš teica.

—     Rūpējoties par mis Braju, es nosūtīju uz Saningdeilu speciālu cilvēku, piekodinādams neatpalikt no viņas ne soli, — inspektors turpināja. — Nupat saņēmu no viņa ziņojumu. Narza automobilis esot sabojājies, un viņa novērošana nesagādājot nekādas grūtības.

—    Paldies Ј>ievam! — Klifords atviegloti nopūtās.

Tad viņš devās uz savu dzīvokli un sāka gatavoties iebrukumam, kuru bija paredzējis veikt nākamajā nakti.

Piecos pēcpusdienā viņš piezvanīja uz Slaterskotedžu. Viņam atbildēja Džo.

—    Nupat es runāju ar Džoenu, — viņš teica. — Meitenei ir ārkārtīgi gaiša galva. Padomā tik, es pajautāju, cik man gadu, un viņa atbildēja…

—    To tu man pastāstīsi citreiz, — Klifords viņu pārtrauca.

—    Es nespētu samierināties ar domu, ka viņa ir melojusi, kaut ari aiz pieklājības. Bet tagad klausies: tev jāatbrauc pie manis vienpadsmitos vakarā. Ap deviņiem ieradīsies divi viri— tie būs Skotlendjarda detektīvi. Viņi apsargās Sanilodžu. Tiklīdz viņi būs klāt, tu brauksi uz pilsētu. Vai saprati?

—     Un viņa man sacīja, — Džo balss satraukumā drebēja,

—    ka Meibela jūt pret mani simpātijas. Tieši tā viņa man teica.

—   Šajā ziņā viņa var būt mierīga — sāncenšu viņai nebūs, — Klifords nelaipni piebilda. — Tu dzirdēji, ko es tev teicu, vecais, dullais gaili?

—   Jā, protams, es dzirdēju, — Džo mierīgi atbildēja. — Paklau, Klif, viņa, tas ir, Džoena, teica: "Es nekad vēl neesmu manījusi, ka Meibela tik loti interesētos par kādu…"

—    Tātad vienpadsmitos, — Klifords atkārtoja.

—    Jebkurā laikā… Džoena teica…

—   Tikai nesadomā piezvanīt Džoenai. Kāds no kalpotājiem, Narzs vai, kas vēl ļaunāk, kāda no meitām var atklāt, kas tu patiesībā esi, — Klifords piekodināja. — Un tad tu vairs nekad nedrīkstēsi satikties ar Meibelu.

—    Es nevaru viņai piezvanīt pie labākās gribas. Viņa aizbraukusi uz pilsētu. Un viņa teica…

—    Aizbraukusi uz pilsētu?

Šis paziņojums Klifordu pārsteidza, bet, iekams viņš paguva ko jautāt, Džo turpināja:

— Viņa aizbrauca uz pilsētu nopirkt kleitu. Narzs nav nemaz tik slikts. Viņš esot teicis, ka Džoena varot neierobežot izdevumus. Tas Stlvens ir tīri patīkams zellis.

Klifords domīgi pakāra klausuli. Devīgums un Stīvens Narzs bija divas nesavienojamas lietas, un Džo teiktais viesa viņā aizdomas.

***

Džoena Braja ieradās sava radinieka kantorī, pārdomādama, kādus noteikumus viņš izvirzīs, lai paustu savu devību. Protams, Džoena vēlējās, lai viņai botu pūrs. Sevišķi maz viņai bija kleitu. Misters Narzs bija skops, un pēdējo trīs gadu laikā viņa pati bija uzšuvusi sev divas kleitas.

Džoena atrada Stīvenu Narzu pie rakstāmgalda, dziļās domās iegrimušu. Viņš bija atbalstījis galvu rokā un uzmeta meitenei neizteiksmīgu skatienu. Pēdējās nedēļas laikā viņš bija loti pārvērties. Stīvens nervozēja, un mazākais troksnis lika viņam satrūkties. Džoenai likās, ka, viņai ienākot, misters Narzs tikko apvalda šausmu kliedzienu.

—    Ak tā esi tu, Džoena! — viņš aizelsies noteica. — Sēdies!

Divreiz Narzs centās izvilkt rakstāmgalda atvilktni — rokas

trīcēja, viņš nevarēja iedabūt atslēgu caurumā. Beidzot viņam tas izdevās, un uz galda parādījās naudas lādīte.

—    Visam jābūt tā, kā pienākas, — tēvocis teica, un Džoena juta, ka viņa spēki ir izsmelti. — Tavām laulībām jānorit tā, lai neviens nevarētu izteikt pārmetumus. Tu taču nepateici meitenēm, kāpēc brauc uz pilsētu?

Viņa noraidoši papurināja galvu.

—    Tas ir labi. Citādi ari viņas būtu sagribējušas doties tev līdzi un atjaunot savu garderobi. Bet es patlaban nevaru to atļauties. Nopērc sev visu, ko uzskati par nepieciešamu, izvēlies pašu dārgāko un labāko. — To teikdams, Narzs piebīdīja viņai banknošu kaudzīti. — Es tev lūdzu tikai vienu. — Viņš novērsa acis sāņus. — Zini, Džoena, esmu ielaidies vairākās spekulācijās. Es finansēju dažus uzņēmumus un piedalos daudz lielākos darījumos, nekā cilvēki spēj iedomāties.

Viņš nervozi pārvilka ar plaukstu pār seju. Narza acis joprojām centās izvairīties no Džoenas skatiena. Meitene saspringti gaidīja.

—    Starp citu, manā interešu lokā ir arī kāds modes salons — Feroni kundze, Ficrojskvērā septiņsimt četri. Tas gan nav sevišķi izmeklēts rajons. Feroni kundzes salons aizņem vairākas istabas trešajā stāvā. Man būtu liels prieks, ja tu kādas kleitas nopirktu tieši pie Feroni kundzes.

—     Labprāt to izdarīšu, — Džoena apsolīja. Narza lūgums viņu uzjautrināja.

—    Būtu labi, ja vispirms tu dotos pie viņas, — Narzs teica, joprojām izvairīdamies no meitenes skatiena. — Ja tev nepatiks viņas modeli, vari nepirkt neko. Es apsolīju, ka ieteikšu tev viņas salonu. Es būtu loti apmierināts, ja tu paklausītu mani.

Narzs uzrakstīja salona adresi uz lapiņas un pasniedza to Džoenai.

—    Nedomā tikai, ka viņai nav skaistu kleitu tikai tādēļ, ka rajons ir vienkāršs, — viņš turpināja. — Un vēl kas! Tu jau zini, ka man ir savas dīvainības, tādēļ, lūdzama, neliec šoferim gaidīt tevi pie katra veikala. Automašīnas uzturēšana prasa milzum daudz naudas, bet modes salonos tev būs jāuzkavējas ilgāku laiku. Nem katrreiz taksometru, tev taču nav jāknapinās. Ja pietrūks naudas, piezvani man, un es iedošu, cik vajadzēs. Tātad — uz redzēšanos!

Viņa seja bija nāves bālumā, acis vidēja bailes. Džoena paspieda viņa vēso, miklo roku, un meiteni pārņēma izbailes. Viņa gribēja pateikties, taču viņš asi noraidīja viņas pateicību.

—   Ej pie Feroni kundzes! — Narzs skubināja. — Es apsolīju, ka tu aiziesi pie viņas.

Džoena izgāja. Narzs nogaidīja, kamēr vioa iziet uz ielas, tad piecēlās un aizslēdza durvis. Viņš vēl nebija paguvis atgriezties vietā, kad atvērās otras durvis, kas veda uz apspriežu telpu, un uz sliekšņa parādījās Fungs Su. Stlvens Narzs pagriezās pret viņu un uzmeta naida pilnu skatienu.

—    Es to izdarīju, — viņš teica aizsmakušā balsi. — Taču, ja ar meiteni kaut kas notiks, Fung Su…

Fungs Su smaidot notrauca no sava elegantā uzvalka puteklīti.

—   Ar viņu, mans dārgais, nekas nenotiks, — viņš maigā balsi teica. — Tas ir vienīgi šaha gājiens mūsu spēlē. Un šis gājiens bija taktiski nepieciešams. Tam jānes uzvara visā stratēģiskajā plānā.

Narzs noliecās pie telefona aparāta.

—    Es varētu viņu aizkavēt, — viņš nošņāca. — Piezvanīšu Leinam, un viņš panāks meiteni.

—    Tā būtu katastrofa, — Fungs Su, joprojām smaidīdams, sacīja, nenovērsdams acis no telefona aparāta un Narza rokām. — Jūs esat parādā man piecdesmit tūkstošus mārciņu un nekad nevarēsiet atdot šo summu.

—    Nevarēšu atdot? — Narzs pārjautāja. — Jūs laikam esat aizmirsis, ka esmu Džo Braja mantinieks.

Ķinietis pasmaidīja, atsedzot savus baltos zobus.

—    Testamentam ir nozīme tad, ja tā uzrakstītājs ir miris, — viņš teica.

—     Džo Brajs taču ir miris! — Narzs iegārdzās.

—    Džo Brajs, — ķinietis sacīja vēsā balsi un, izņēmis cigāru, padauzīja ar to pa zelta etvijas vāku, — ir dzīvs. Vakarvakarā pats savām ausim dzirdēju viņa balsi.

28

Džoena ilgi nedomāja, kas izraisījis tādu pārvērtību Narza rīcībā. Aizdomas drīz vien izklīda, un meitene sāka apcerēt, kādi tērpi būtu jāpērk. Šādas rūpes patīk katrai sievietei, vēl jo vairāk Džoenai kāzu priekšvakarā. Automobilī viņa pārskaitīja naudu, pavisam bija trīssimt divdesmit mārciņas. Meitenei, kas nekad nebija turējusi rokā vairāk par desmit mārciņām, šī summa likās neticami liela.

Feroni kundzes adresi viņa bija iedevusi šoferim un tagad vēroja, cik veikli viņš manevrē pa mašīnu un cilvēku pilnajām ielām.

Ficrojskvērs atradās netālu no galvenajām Rietumlondonas tirdzniecības artērijām, un tādējādi to nebija piemeklējis daudzu citu ielu bēdīgais liktenis. Karalienes Annas laika dzīvojamie nami citās ielās bija pārvērtušies par kroplīgiem mitekļiem. Bet te šajos namos bija iekārtoti restorāni, klubi un kantori.

Pie 704. nama durvīm greznojās daudzu firmu plāksnītes. Starp tām Džoena ieraudzīja ari gluži spožo uzrakstu "Feroni kundze, modiste, trešais stāvs".

Ievērojot mistera Narza vēlmi, Džoena atlaida šoferi un sāka kāpt augšā pa kāpnēm. Aizelsusies viņa apstājās norādītajā stāvā pie durvīm, kuras greznoja modistes vārds. Džoena bija mazliet pacilātā garastāvoklī, kas atbilda viņas nāciena mērķim. Uzraksts uz durvīm likās svaigs, krāsa vēl nebija nožuvusi. Viņa pieklauvēja un tūdaļ tika ielaista. Sieviete, kas atvēra durvis, bija melnīgsnēja, ne visai patikama izskata būtne. Viņa bija tērpusies melnā kleitā, kura izcēla viņas ādas dzeltenīgumu. Lūpas bija biezas, deguns — ieplakans. Nebija šaubu, ka šajā sievietē bija sajaukušās divu rasu asinis.

Džoena neizrādītu nekādu nemieru, ja vien istaba, kurā viņu ieveda, nebūtu pilnīgi tukša. Tiklīdz meitene bija ienākusi, durvis aiz viņas aizcirtās. Saimniece aizvilka durvīm priekšā biezu aizkaru.

Džoena redzēja, ka istabā ir tikai krēsls un skapis. Pie krēsla atradās klāts tējas galdiņš.

No tējkannas pacēlās garaiņi. Solīto kleitu nekur nebija. Varbūt tās atradās skapi?

—     Lūdzu, nebaidieties, mis Braja! — sieviete teica, cenzdamās būt laipna. — Savus modeļus es glabāju citā istabā. Te es pieņemu tikai savas klientes.

—     Kāpēc jūs aizslēdzāt durvis? — meitene jautāja. Viņa pūlējās saglabāt pašsavaldīšanos, taču juta, ka spēki zūd.

Feroni kundze centās iemantot savas apmeklētājas uzticību.

—    Man nepatik, ka traucē, kad pieņemu svarīgu klienti, mis Braja, — viņa teica. — Jūsu tēvocis ir ieguldījis naudu manā salonā, un es gribu, lai viņš būtu apmierināts. Savus modeļus es glabāju Savojas ielā. Vēlāk mēs dosimies uz turieni. Tad varēsiet izvēlēties, ko vien vēlaties. Bet tikmēr es gribētu aprunāties ar jums, lai noskaidrotu jūsu vēlēšanos.

Šķita, ka šis frāzes viņa ir iemācījusies no galvas.

—   Iedzeriet kopā ar mani tasīti tējas! — viņa piedāvāja. — Šis paradums man ir iepaticies, kopš dzīvoju šajā valsti.

Džoenai nebija nekādas vēlēšanās atbalstīt Feroni kundzes paradumus. Aizslēgtās durvis viesa viņā nemieru.

—    Feroni kundze, — viņa teica. — Loti žēl, ka es nevaru ilgāk palikt pie jums. Atnākšu vēlāk.

Džoena atrāva aizkarus un gribēja atslēgt durvis, bet tajās nebija atslēgas.

—    Kā vēlaties, — Feroni kundze teica, — taču man jādara jums zināms, ka gadījumā, ja nevarēšu jums izpatikt, mani atlaidis no darba.

Ar īstas ķīnietes veiklību viņa salēja tasītēs tēju, pielēja pienu, tad vienu no tām pasniedza Džoenai. Meitene vēlējās kaut ko atspirdzinošu, bet būtu devusi priekšroku ūdenim.

Džoena nolēma neizrādīt ne bailes, ne ari to, ka tik neparasts pircēju uzņemšanas veids radījis viņā aizdomas. Viņa kāri izdzēra tēju. Modiste piecēlās, paņēma atslēgu un devās uz durvju pusi. Viņa divreiz pagrieza durvis atslēgu, taču uz pretējo pusi, un Džoena to neievēroja.

—   Es tūlit uzlikšu cepuri, un mēs brauksim, — Feroni kundze teica un paņēma no pakaramā melnu cepuri. — Ficrojskvērs man nepatīk. Te ir pārāk garlaicīgi. Es tomēr pateikšu Narzam, ka pircējām nepatīk kāpt trešajā stāvā…

Tasīte izslīdēja no Džoenas rokām un saplīsa gabalos. Ar tīģera veiklību sieviete satvēra ļimstošo meiteni un atguldīja uz dīvāna.

Tiklīdz viņa bija to padarījusi, aiz durvīm atskanēja troksnis. Feroni kundzes seja pārvērtās.

—    Vai tur kāds ir?

Balss aiz durvīm skanēja asi un pavēlnieciski, un, to dzirdot, ķīniete saliecās. Roka sniedzās pēc atslēgas.

Pie durvīm atkal pieklauvēja.

—   Atveriet durvis! Es redzu, ka atslēgas caurumā ir atslēga, — teica svešinieks aiz durvīm.

Feroni kundze piesteidzās pie drēbju skapja un pacēla tā dibenu. Starp dibenu un grīdu atradās tukša vieta.

Viņa paņēma Džoenu, ielika skapi, pārsedza ar apputējušu palagu un nolika dēli vietā. Tad viņa aizslēdza skapi un devās pie durvīm. Iekams tās atslēdza, viņa uzlasīja tasītes lauskas un izmeta pa logu.

Vēlreiz pārlaidusi skatienu istabai un pārliecinājusies, ka viss ir kārtībā, viņa atslēdza durvis.

Aiz tām stāvēja policists. Feroni kundzei bija sava pieredze, kā pazīt šos kungus, un viņa atskārta, ka tas ir Skotlendjarda detektīvs. Viņa bija precējusies ar ķinieti, un viņas viru apcietināja tieši tāds pats cilvēks. Viņa centās atcerēties policista vārdu, bet bija to piemirsusi.

—    Kur ir mis Braja? — viņš jautāja.

—   Mis… — Feroni kundze savilka pieri grumbās un izlikās, ka pirmoreiz dzird šo vārdu.

—    Mis Braja. Viņa ienāca te piecas minūtes pirms manis.

Feroni kundze smaidot pašūpoja galvu.

—    Jūs maldāties, te neviens nav ienācis.

Detektīvs apstaigāja istabu un rūpīgi to apskatīja. Viņš pamanīja arī vienu tasīti uz galda un jautāja:

—     Kas ir skapī?

—    Nekas. Gribat pārliecināties? — Feroni kundze jautāja un tad piebilda: — Atjaujiet painteresēties — kas jūs tāds esat?

—    Seržants Langs no Skotlendjarda, — detektīvs atbildēja. — Jūs to labi zināt. Pirms diviem gadiem es izdarīju pie jums kratīšanu un atradu jūsu vīram veselu noliktavu narkotiku. Atslēdziet skapi!

Feroni kundze paraustīja plecus un izpildīja prasīto. Viņa plati atvēra skapja durvis. Skapja dibens bija nekustīgs. Detektīvam ne prātā neienāca paskatīties, kas slēpjas zem tā.

—    Viņa te bija un aizgāja? — viņš jautāja. — Vai jus to gribējāt teikt?

—     Es nezinu, par ko jus runājat.

Detektīvs izņēma no kabatas lapiņu, uz kuras ar Narza roku bija uzrakstīta Feroni kundzes adrese. Viņš bija sekojis automobilim uz Ficrojskvēru un paņēmis no šofera zīmīti.

—    Vai jūs tagad esat Feroni kundze?

Viņa pamāja. Negaidot sievietei iešāvās prātā kāda doma.

—    Šajā mājā, stāvu augstāk, dzīvo vēl viena Feroni kundze, — viņa teica. — Tas nav labi, ja vienā mājā dzīvo cilvēki ar vienādu uzvārdu. Tāpēc es taisos aizvākties projām no šejienes.

Detektīvs uzmanīgi vēroja viņu un sāka vilcināties.

—     Es apskatīšu augšstāvu, — viņš teica. — Gaidiet mani te! Ja nēko neatradīšu, jums būs darīšana ar mani.

Viņa noslēdza durvis aiz detektīva. Istabas stūri atradās neliels telefona aparāts. Viņa nocēla klausuli un nospieda podziņu. Tad ātri kaut ko pateica klusinātā balsī.

Pa to laiku detektīvs jau bija izstaigājis nākamo stāvu. Viņš apstājās pie durvīm un pieklauvēja.

No iekšpuses vīrieša balss atsaucās:

— Ienāciet!

Neko ļaunu nenojauzdams, detektīvs atvēra durvis un pārkāpa pār slieksni.

Ķivere izglāba detektīva dzīvību. Citādi runga, ar kuru no visa spēka viņam iesita pa galvu, būtu viņu nogalinājusi. Kāds vēl iesita detektīvam ar pudeli, un viņš kā nopļauts nokrita uz grīdas.

29

Kad Džoena Braja atguvās, viņa juta trulas sāpes galvā. Pagāja labs laiks, iekams viņa atskārta, ka ir viena pati.

Telpā nebija logu, tikai neliels, četrstūrains caurums griestos, pa kuru ieplūda vāja gaisma. Istabas stūri atradās izlietne. Stīvu skatienu viņa vērās uz netīro metāla krānu, no kura pilēja ūdens.

Džoena piecēlās, sagrīļojās un, ar pūlēm noturējusies kājās, atspiedās pret sienu. Ar lielu piepūli viņa centās pavirzīties uz priekšu. Katrs solis radīja mokošas sāpes galvā. Beidzot viņai izdevās sasniegt krānu. Viņa atgrieza to un, palikusi plaukstas zem ūdens strūklas, padzērās. Tad viņa izdarīja to, ko diez vai daudzas sievietes būtu iedrošinājušās darīt, — meitene pabāza galvu zem krāna, iekšēji priecādamās, ka, sekojot modei, bija nogriezusi īsus matus. Tad viņa izslējās un izspieda no matiem lieko ūdeni. Galvassāpes nedaudz aprimās.

Džoena aplūkoja istabu, meklēdama dvieli, un atrada to karājamies pie sienas. Dvielis bija tīrs. Džoena nolēma, ka tas nolikts tieši viņai. Noslaucījusi seju, viņa sāka apdomāt notikušo.

Džoena secināja, ka šī telpa iekārtota speciāli viņai. Līdzās šaurajai gultai, uz kuras viņa bija atmodusies, atradās krēsls. Uz tā stāvēja paplāte ar maizi un kafiju.

Cik ilgu laiku viņa bija pavadījusi bezsamaņā? Meitene paraudzījās rokas pulksteni. Tas rādija puspieci. Pie Feroni kundzes viņa bija atnākusi trijos. Tātad bezsamaņā bija pavadīta pusotra stunda. Kur viņa pa to laiku atvesta, meitene nezināja.

Džoena apsēdās uz gultas malas un centās apdomāt, ko darīt. Zem gultas viņa ieraudzīja gabalu netīra, zaļa maisa. Uz tā varēja salasīt trīs burtus: "Maj".

Viņa izvilka maisu no pagultes un izlasīja visu uzrakstu. Tas bija izbalējis, tomēr varēja saburtot: "Majors Spendvels".

Kas bija šis majors Spendvels? Viņa sasprindzināja atmiņu. Protams, Džoena pazina viņu… Viņi bija tikušies. Tas bija trešais cilvēks tajās neaizmirstamajās vakariņās Narza kantorī, kuras tik piepeši pārtrauca Kliforda iejaukšanās.

Vai viņa joprojām atradās Ficrojskvērā? Ja ne, tad uz kurieni viņa pārvesta? Logu griestus sedza matēts stikls. Viņa dzirdēja, kā pret to pakšķ lietus lāses, un saklausīja arī vēja gaudošanu.

Viņai nebija šaubu, kā varā viņa atrodas. Neviļus meitene salīdzināja Feroni kundzes dzeltenīgo seju ar Funga Su aziāta vaibstiem. Džoena atradās Funga Su nagos!

Smeldzīgas sāpes izskrēja cauri augumam. Stlvens Narzs bija atdevis viņu ķīnieša rokās! Šī apziņa sagādāja meitenei sāpes. Viņa nemīlēja savu tēvoci, tomēr bija pārliecināta, ka viņš nav spējīgs pastrādāt tādu nelietību.

Nočīkstēja durvis, un Džoena ātri pielēca kājās. Viņa uzreiz pazina ienākušo cilvēku.

—   Vai jūs esat majors Spendvels? — viņa jautāja un izbijās, dzirdot savu aizsmakušo balsi.

Uz mirkli ienācējs pārsteigts apstājās.

—    Jā, majors Spendvels. Jums ir lieliska atmiņa.

—     Kur es esmu? — viņa jautāja.

—    Drošā vietā. Neuztraucieties, ar jums nekas ļauns nenotiks. Mana sirdsapziņa ir jau pietiekoši aptraipīta. — Viņš bridi vilcinājās. — Uz tās ir viss — no krāpšanas līdz slepkavībai — , tomēr es neesmu tik zemu kritis, lai lautu Fungam Su izdarīt jums ko Jaunu. Jūs šeit esat kā viešņa.

—     Kāpēc? — viņa jautāja.

—    Tāda ir likteņa kaprīze. — Viņa smiekli neskanēja jautri. — Jūs taču zināt, ka Fungs Su grib dabūt no Kliforda Leina akciju, — ceru, ka viņš ir jums to stāstījis. Jūs zināt ari, cik liela vērtība ir tam papīra gabalam.

—    Un jūs domājat, ka Klifords Leins atdos akciju, lai izpirktu mani?

—   Jā. Tādēļ jau tikāt nolaupīta, — majors atbildēja, ar izbrīnu vērojot viņas mitros matus. — Mēs rīkojamies kā bandīti, turam jūs gūstā, lai dabūtu izpirkuma naudu.

Džoenas lūpas nodrebēja.

—     Jūsu draugs laikam ir pārāk augstās domās par Leina bruņnieciskumu.

—     Vai, pareizāk sakot, par viņa mīlestību, — Spendvels mierīgi izlaboja. — Fungs Su ir pārliecināts, ka Leins mīl jūs vairāk par visu pasaulē un ka viņš atdos akciju, lai atbrīvotu jūs.

—    Tādā gadījumā Fungu Su gaida smaga vilšanās, — viņa teica. — Mēs nemaz nemīlam viens otru, un šīs laulības vispār nav vajadzīgas, jo…

Džoena apklusa, jo negribēja atklāt, ka Džo Brajs atgriezies.

—     Laulības nav vajadzīgas, jo vecais Džo Brajs ir dzīvs? Vai tā tas ir? Es zinu visu, — majors, sarkastiski smaidīdams, teica. Viņa sejas izteiksme mainījās zibenīgi. — Mēs zinām visu, tādēļ es varu droši apgalvot, ka Klifords Leins jūs mīl. Šajā ziņā Fungam Su, bez šaubām, ir taisnība.

Būtu bijis veltīgi strīdēties par šo tematu. Džoena vēlreiz pajautāja, kur atrodas.

—    Pekhemā. Nav nekādas jēgas no jums to slēpt. Ja jums izdotos aizbēgt, tad pirmais policists, kuru jūs satiktu, pateiktu, kur atrodaties. Jūs mītat istabā, kurā pārģērbās strādnieces, kas kara laikā izgatavoja granātas. Telpa nav iekārtota pietiekoši komfortabli, taču patlaban mums nav iespējams piedāvāt ko labāku. Ticiet man, mis Braja, jums nevajag baidīties. Vienīgi man ir šis telpas atslēga. Jūs atrodaties tādā pašā drošībā kā Sanilodžas istabā.

—   Ceru, ka jūs mani neatstāsiet te, major? — Džoena apzināti nosauca viņa dienesta pakāpi. Tas mazliet aizkustināja Spendvelu, taču viņš uzreiz nojauta viņas nodomu.

—     Ceru, ka jūs būsiet prātīga, — viņš teica. — Ja vēlaties apelēt pie mana goda un bruņnieciskuma vai atgādināt man, ka esmu atradies karaļa dienestā, tad, lūdzu, nezaudējiet veltīgi laiku. Man ir bieza āda. Reiz mani padzina no armijas par krāpšanu, un nu esmu nonācis tiktāl, ka man zudušas kauna jūtas pat pret sevi.

—   Lai tā notiktu, jums bija jāveic ilgs ceļš, — Džoena mierīgi piebilda.

—     Ilgs ceļš, — viņš atkārtoja. — Vienīgais, ko varu jums apsolīt, — kamēr būšu dzīvs, ar jums nekas ļauns nenotiks.

Džoena tam ticēja.

Majors izgāja no istabas un aizslēdza durvis. Viņu gaidīja automobilis.

Pilsētas kantori turp un atpakaļ nepacietīgi staigāja Fungs Su. Neziņa nomāca viņu. Līdz šim viņš vēl nebija informēts, ka mis Braja bez sarežģījumiem tikusi pārvesta uz Pekhemu. Cilvēka nolaupīšana gaišā dienas laikā bija ārkārtīgi pārdrošs pasākums.

—    Viņa atrodas tur, — Spendvels ziņoja. Viņš paņēma no galda cigareti un aizsmēķēja. — Cik ilgi taisāties turēt viņu gūstā?

—   Tik ilgi, cik ilgi Klifords Leins liks mums gaidīt, — ķinietis atbildēja un piemetināja: — Kā jūtas detektīvs?

—    Gul uz nāves gultas, — sekoja īsa atbilde. — Tomēr var gadīties, ka viņš paliks dzīvs. Ar to pietiks, lai mūs abus nogādātu uz karātavām.

Ķinieša seja kļuva pelnu pelēka.

—    Uz nāves gultas? — viņš nošņāca. — Bet es taču pavēlēju viņiem…

—   Jūs pavēlējāt tikai apdullināt. Bet viņi tik pamatīgi izpildīja jūsu uzdevumu, ka detektīva dzīvība karājas mata galā, — majors atbildēja. — Policijas seržants nav nekāda ievērojama persona, taču, ja vienu no tiem nogalina, viss Skotlendjards tiek sacelts kājās.

—    Kāds uzdevums bija detektīvam? — ķīnietis jautāja.

—   Viņam vajadzēja apsargāt mis Braju. Es jau jūs brīdināju. Vienīgais, ko varam darīt, ir pārvest meiteni uz kuģa. Taču šobrīd tas nav iespējams. Varbūt tas mums izdosies vēlāk. Starp citu, vai bez viņas būs arī citi pasažieri?

—   Varbūt braukšu es pats, — Fungs Su teica. — Tādā gadījumā ari jūs dosieties man līdzi.

—    Vai jūs negaidīsiet, ka Klifords Leins atdod savu akciju?

Ķīnietis paraustīja plecus.

—    Jau rīt viņš būs manu vīru varā, — viņš pašpārliecināti atbildēja. — Protams, man pašam jāpaliek Cnā. Tad, kad izbrauksim atklātā jūrā, briesmas būs garām.

Majors Spendvcls iesmējās.

—    Jūs domājat, ka ne mis Braja, ne Stīvens Narzs necels pret jums apsūdzību?

Fungs Su pašūpoja galvu.

—   Jau šovakar tiks darīts viss… — viņš mīklaini nočukstēja.

Majors Spendvels saknieba lūpas. Viņam bija savi apsvērumi.

"Jau šovakar?" viņš nodomāja. "Un kas notiks ar mani pēc

šā vakara?" Viņš labi pazina savu sarunu biedru. Fungs Su devīgi maksāja saviem kalpiem un līdzdalībniekiem, bet ar to ari beidzās viņa labās īpašības. Pēdējā laikā majors nebaudīja īpašu sava saimnieka labvēlību: viena otra Funga Su balss intonācija, daži skatieni, kurus viņš uzmeta saviem dzeltenādainajiem kalpiem, — tas viss liecināja, ka šajā ziņā majoram ir taisnība. Spendvels bija viltīgs un tālredzīgs cilvēks, un viņam piemita smalka nojauta.

—     Kas būs ar Legatu? — viņš turpināja iztaujāt.

—     Lai viņš iet pie velna! Es allaž esmu zinājis, ka viņam nevar uzticēties. Mums diemžēl nācās patērēt daudz pūlu, lai to uzzinātu.

—   Jūs uzaicinājāt viņu uz šāsdienas ložas sēdi? — Spendvels jautāja.

—     Nē, — ķīnietis īsi atcirta.

Tad, pamanījis, ka asa atbilde var modināt aizdomas, viņš uzskatīja par nepieciešamu daudz laipnākā balsi piebilst:

—    Mums nevar būt nekā kopēja ar Legatu. Viņš ir žūpa un tādēļ bīstams. Bet jūs, dārgais major, esat neaizstājams. Nezinu, ko es bez jums iesāktu. Vai esat jau beidzis rasēt sprāgstvielu izvietojuma plānu?

Viņš centās būt ārkārtīgi laipns, taču majoru nevarēja tik viegli piemānīt.

—    Kāds ģeniāls izgudrojums! — Fungs Su turpināja. — Jūs esat ģēnijs! Jūs esat neatvietojams!

Spendvels zināja, ka tas, ko viņš projektē, nav nekas ģeniāls. Tas bija parasts militārs izgudrojums, ko prata jebkurš kara inženieris. Taču par Funga Su glaimiem nācās padomāt.

Pēc militārās izglītības majors bija inženieris, vēlāk artilērists. Taču vislielākos panākumus viņš guva ar savu prasmi izkļūt no jebkuras situācijas. Bez šaubām, viņš bija liels stratēģis. Tagad viņš juta, ka tuvojas briesmas, juta, ka viņa dzīvē ielaužas kaut kāda pārmaiņa, kas nesola neko labu.

Divu tuvāko stundu laikā viņam vajadzēja satikties ar Stlvenu Narzu, un, fraku apvilcis, viņš sāka aplēst visas iespējamās kombinācijas, kas izrietēja no radušās situācijas.

Viņš paņēma zīmuli un uz papīra lapas atzīmēja visus variantus. Tad Spendvels sāka risināt šo uzdevumu un meklēt izeju. Pamazām viņam izdevās to atrisināt. Viņš atrada paņēmienu, kā glābt no tuvojošās katastrofas ja nu ne visus, tad vismaz vienu vai divas dzīvības.

Pēc tam Spendvels kamīnā sadedzināja papīra strēmelīti un devās uz blakusistabu, kas bija viņa darbnīca. Majors drudžainā darbā pavadīja veselu stundu. Pusseptiņos viņš iznesa no mājas melnu taisnstūra kastīti un smagu mugursomu. To visu viņš rūpīgi iekrāva automašīnā un devās ceļā.

Spendvels brauca pa šaurām ieliņām, kuras veda uz upi. Par laimi, majoram uzreiz izdevās atrast laivinieku, kas viņu nogādāja uz kuģi.

Pie trapa viņu sveicināja ķinietis, kura seja bija sastingusi kā maska. Ķinietis piedāvāja palīdzēt viņam aiznest saiņus, taču majors noraidīja palīdzību.

Kuģa kapteinis un mantzinis bija nēģeri. Mantzinis šķita visai labsirdīgs cilvēks. Kādreiz Spendvels bija izglābis viņam dzīvību, neļaujot Fungam Su izgāzt dusmas pār melno viru un tādējādi novērsdams asinsizliešanu.

Nokļuvis uz kuģa, Spendvels izsauca pie sevis mantzini.

—    Jums nevajadzētu teikt Fungam Su, ka esmu bijis uz kuģa, — viņš sacīja. — Te man ir šis tas, ko gribu ņemt līdzi braucienā.

—    Vai jūs brauksiet mums līdzi? — mantzinis apvaicājās.

—   Ļoti iespējams, — majors atbildēja. — Neesmu vēl izlēmis. Bet pats svarīgākais ir tas, lai neviens neuzzina, ka šis mantas atrodas uz kuģa.

Mantzinis aizveda viņu uz lielo kajīti kuģa priekšgalā.

—   Cik sen jau šī kajīte ir paredzēta pasažieriem? — majors, pieri saraucis, jautāja.

—     Tajā līdz šim pasažieru nebija. Fungs Su pavēlēja to sagatavot kādam cilvēkam.

—    Cerams, ka ne jau nu sev. Viņš mīt kapteiņa kajītē. Kas gan aizņems šo kajīti?

Uz šo jautājumu mantzinis neprata atbildēt. Viņš parādīja majoram, kur paslēpt viņa kravu. Spendvels uzmanīgi nolika nesamo uz grīdas.

—     Es aiziešu pēc atslēgas, — melnais mantzinis teica un izgāja.

Spendvels izmantoja viņa prombūtni, lai izdarītu to, kas mantziņa klātbūtnē nebūtu vēlami. Beidzis priekšdarbus, viņš piepildīja kajītē esošo lādi ar brūnām kvadrātveida briketēm, kuras pa vienai izņēma ārā no savas mugursomas.

Tiklīdz viņš briketes bija novietojis lādē un to aizvēris, atgriezās mantzinis.

Spendvels piecēlās un notrauca no ceļgaliem putekļus.

—    Un nu klausieties vērīgi, Haki! Kas apkalpo mūsu radiostaciju?

—      Vai nu es, vai arī kāds no maniem ķīniešu puišiem. Aparatūra atrodas manā kajītē. Kāpēc jūs to jautājat?

Spendvels atdeva viņam lādes atslēgu.

—     Ņemiet šo atslēgu, taču nepazaudējiet. Ja saņemsiet no manis radiogrammu: "Viss kārtībā," — tad atslēdziet šo lādi un izmetiet tās saturu jūrā. Cerams, ka saņemsiet manu ziņojumu, kamēr vēl nebūsim izbraukuši no kanāla. Sapratāt mani?

Haki pamāja ar galvu, un viņa acis pārsteigumā iepletās.

—     Nesaprotu, ko jūs vēlaties, tomēr rīkojumu izpildīšu, majora kungs. Vai tā ir kontrabanda?

No tālākiem paskaidrojumiem Spendvels izvairījās. Tomēr viņš neteica Haki, ka telegrammai var būt arī cits saturs. Krīze vēl nebija iestājusies.

—     Ko darīt tad, ja jūs brauksiet kopā ar mums? — nēģeris jautāja.

—    Tādā gadījumā, — Spendvels atbildēja, viltīgi smaidīdams, — es jums telegrammas saturu iečukstēšu ausī. Ja vien es līdz šim laikam vēl būšu dzīvs.

30

Džo Brajs ieradās Klērdžstrītā drīz pēc deviņiem. Lietus mākoņu dēļ krēsla iestājās agrāk nekā parasti, un Džo varēja izbraukt no Saningdeilas pirms norunātā laika.

Nakts solīja piedzīvojumus, un šī atziņa viņu patīkami uzbudināja. Par visu vairāk Džo patika piedzīvojumi.

—   Tā bija brīnišķīga doma, Klif, ielaist mani mājā pa sētas durvīm. Mani neviens neredzēja, — Džo teica.

—   Par to es vairs tik ļoti neraizējos, — Klifs sacīja. — Fungs Su zina, ka tu esi dzīvs.

Džo Braja seja izstiepās. Šis jaunums laupīja viņam krietnu daļu iepriekš izjustā prieka.

—    Man izdevās piedabūt savā pusē kādu no Narza kantora kalpotājiem, — Klifords stāstīja. — Viņa vārds ir Pērkinss, un tas man prasīja vairāk laika nekā naudas. Viņš pieder pie veco laiku kārtīgajiem cilvēkiem. Vai detektīvi ir savās vietās?

Džo pamāja.

—   Es biju nedaudz vilies, kad viņus ieraudzīju, — viņš teica. — Viņi atgādina parastus cilvēkus un izskatās gluži kā tu vai es. Nevienam neienāktu prātā, ka tie ir detektīvi.

—    Tieši tā ir viena no viņu labākajām īpašībām.

Tad, mirkli padomājis, Klifords pajautāja Džo:

—    Vai tu vēl runāji ar Džoenu?

—    Nē. Tu taču aizliedzi man ar viņu runāt, — vecais virs neapmierināts atbildēja.

—   Vai viņa jau atgriezusies no pilsētas? — Klifords nopūtās.

—     Man jau par to nav jārūpējas. Skotlendjards norīkojis speciālu cilvēku, kas viņu apsargā. Drīz vien mēs saņemsim ziņojumu. Kā tu panāci, lai pie šis lietas ķeras Skotlendjards? — Džo ieinteresēts jautāja. — Un kāpēc viņi neapcietina Fungu Su, ja nolēmuši mums palīdzēt?

—   Tāpēc, ka viņiem nav pietiekošu pierādījumu, — Klifords īsi atbildēja.

Tikai tagad Džo saprata, cik bīstama ir cīņa ar Fungu Su.

—    Tava ziņkārība par Skotlendjardu drīz tiks apmierināta. Atklāti sakot, šajā iestādē romantiķi nestrādā. Šovakar pie manis atnāks inspektors Vilings, un mēs visi kopā pabraukāsim pa upi. Vai tu proti peldēt, Džo?

—    Kā tad. Es protu visu, kas kārtīgam vīram jāprot, — viņš pacilāti atbildēja. — Tev jau sen vajadzēja izmest no prāta domu, ka es esmu galīgs nejēga. Cilvēks piecdesmit gadu vecumā atrodas pašā spēka plaukumā. Es jau vairākkārt esmu tev to teicis.

Drīz vien atnāca inspektors Vilings — kalsens un dzēlīgs cilvēks, kas ne visai glaimojoši sprieda par citiem. Viņš vairāk izskatījās pēc detektīva nekā tie trīs vīri, kurus Džo bija redzējis Saningdeilā. Sevišķi vecajam vīram patika tas, ka inspektors nebija liekvārdīgs. Viņš radīja nemaldīga cilvēka iespaidu — tāds nekad nevarētu kļūdīties.

—     Vai zināt, ka mēs šorīt pārmeklējām "Umgen"? Kuģis naktī dodas jūrā.

Klifords pamāja.

—    Mēs neko neatradām. Neko, kas atgādinātu kontrabandu. Droši vien viņi vēlāk saņems to kravu no kuģa "Umzvel". Tas ir tāda paša izlaiduma un tonnāžas kuģis kā "Umgen". Tie noenkuroti blakus. Taču "Umzvel" dosies jūrā pēc mēneša un pa ceļam iegriezīsies Ņūkāslā. Vai jūs neko neesat dzirdējis par Langu? Tā sauc seržantu, kuram esmu uzdevis mis Brajas apsardzību.

Klifords noraidoši pašūpoja galvu.

Inspektors turpināja:

—     Es domāju, ka viņš sazināsies tieši ar jums. Droši vien viņš kopā ar mis Braju atgriezies Saningdeilā. Un tā, mister Lein, kādi, pēc jūsu domām, ir šā ķinieša plāni?

—     Jūs runājat par Fungu Su? Cik zinu, viņš grib aizsākt Ķīnā jaunu imperatoru dinastiju. Taču, iekams viņš varēs īstenot šo mērķi, viņam vajadzēs, kā tas pēc tradīcijas pieklājas, sakaut visus ģenerāļus. Tomēr Fungs Su izraudzījies vieglāko ceļu.

Katram ģenerālim ir sava noteikta vērtība. Neaizmirstiet, ka ķīniešiem nepiemīt patriotisma jūtas! Viņu politiku noteic katra egoistiskās tieksmes. Viņu ģenerāli ir parasti liela mēroga laupītāji. Ar stratēģiju Ķīnā saprot prasmi izspiest vislielāko samaksu par savu nodevību un māku līdz pēdējam brīdim slēpt savus nodomus.

—       Narzu gan es nemaz neizprotu, — Vilings teica. — Nezinu, ar ko viņš var būt nozīmīgs Fungam Su un viņa vīriem. Šis cilvēks taču nav nekāds ģēnijs. Un diez vai viņš var noderēt par ieroci kāda rokās.

—    Narzs viņiem var būt loti noderīgs. Kaut ari viņš ir tuvu bankrotam, tomēr Sitijā viņam ir lieliski sakari. Viņš pazīst visus lielāko firmu direktorus, un viņam ir zināšanas, kādu nav Fungam Su, lai veiktu savus finansu darījumus. Ja Funga Su ieceres vainagosies ar panākumiem, tad radīsies nepieciešamība izsniegt vairākas vērtīgas koncesijas, un Narzs būtu Funga Su aģents. Patlaban viņš ir tikai divdomīga persona, un Fungs Su to zina. Nauda, kuru Fungs Su aizdeva Narzam, saista viņu ar ķinieša darījumiem daudz vairāk, nekā viņš spēj iedomāties. Tomēr tuvākajā laikā Fungs Su saistīs Narzu ar "Laimīgajām rokām" kā dzelzs ķēdēm. Iespējams, ka uzņemšanas ceremonija un rituāls var radīt viņā nepatiku, taču es par to šaubos.

Klifords paraudzījās pulksteni.

—    Laiks doties ceļā, — viņš teica. — Man ir motorlaiva. Tā mūs gaida Vapingā. Vai esat paņēmis līdzi šaujamieroci?

—    Es to nelietoju, — inspektors jautri atbildēja. — Man ir spieķis, un ar to pilnīgi pietiek. Turklāt tas netaisa troksni. Manuprāt, mēs veltīgi zaudēsim laiku. Mēs taču pārmeklējām "Umgen"…

—    Es netaisos apskatīt "Umgen", bet gan līdzīgu kuģi, kas noenkurots tam blakus.

—    Bet šis kuģis izies jūrā tikai pēc mēneša.

—    Nekā tamlīdzīga! Tas dosies ceļā jau šodien, — Klifords atbildēja.

Inspektors iesmējās.

—     Jūs laikam lāgā nepārzināt ostas kārtību, — viņš teica. — Pie izejas jūrā kuģi aizturēs, pārbaudīs tā dokumentus, un, ja tie nebūs kārtībā, kuģis nevarēs izbraukt no Temzas.

—    Es jums apgalvoju, ka dokumenti būs kārtībā, — Klifords noslēpumaini iebilda.

31

Bija apmācies un tumšs vasaras vakars. Brāzmains ziemeļu vējš traucās pa ūdens virsmu, saldēdams cilvēkus līdz pat kauliem. Tie, kuriem šo vakaru vajadzēja pavadīt uz ūdens, veltīja maz vērības ostas romantiskajam skaistumam. Kliforda motorlaiva atradās pie akmens kāpnēm, kas veda ūdeni. Ātri visi sakāpa laivā, un tā, pabraukuši garām norvēģu burukuģim, sasniedza upes vidu. No tumsas iznira policijas patruļas motorlaiva. Policisti uzsauca viņiem un, būdami apmierināti ar atbildi, lāva turpināt ceļu.

Vējš bija labvēlīgs, jo pūta no jūras puses, tādēļ motorlaiva varēja braukt mazā ātrumā.

Klifords gribēja piestāt pie kuģa un kopā ar to nepamanīts nokļūt Greivzendā. Tur uz kuģa vajadzēja uzkāpt locim. Viņš pārbaudītu kuģa dokumentus un dotu atļauju izbraukšanai jūrā.

Ja viņu klātbūtne tiktu atklāta, Vilings, pamatojoties uz savu dienesta autoritāti, vēlreiz pārmeklētu kuģi.

Pa labi un pa kreisi slējās vareni kuģu korpusi, kurus apgaismoja signālugunis. Uz dažiem kuģiem dega spožas ugunis un skanēja jautras balsis, kas saplūda ar ceļamkrānu un bloku čīkstoņu.

Lieli lukturi apgaismoja upes virsmu. Garām pabrauca izpriecu kuģītis, kas šķita kā peldoša pils. No tā skanēja draiskas, nebēdnīgas melodijas.

Četriem vīriem, kas brauca motorlaivā, mugurā bija ūdensnecaurlaidīgs mētelis ar kapuci. Tas bija prātīgi darīts, jo viņi vēl nebija sasnieguši upes vidu, kad sabiezēja migla un sāka sijāt smalks lietutiņš.

—     Goda vārds, es ilgojos pēc Ķīnas. Tur augu gadu spīd saule, — Džo Brajs, nogūlies laivas dibenā, noburkšķēja. Viņam neviens neatbildēja.

Pēc pusstundas inspektors Vilings nočukstēja:

—    Tvaikoņi atrodas pa labi no mums.

Kā jau minējām, "Umgen" un "Umzvel" bija viena tipa un viena, izlaiduma kuģi. Tos droši varēja saukt par dvīņiem. Ikviens pazina to melnos skursteņus. Abiem kuģiem bija īpatnēji būvēts kapteiņa tiltiņš un augsts priekšējais klājs.

Katram tvaikonim bija tikai viens masts un vienāds Neptūna atveids priekšgalā.

Viens no tiem — "Umzvel" — bija spoži apgaismots. Līdzās esošais "Umgen" bija tumšs, tukšs un kluss.

—    Jūs nepārmeklējāt "Umzvel"?

—     Nē. Uzskatīju to par nevajadzīgu. Tas atbraucis tikai pirms astoņām dienām un vēl nav pat pilnībā izkrauts.

—    Izkraušana notiek arī naktī, — Klifords ar uzsvaru teica. — Tad var ne vien izkraut, bet arī uzņemt kravu.

"Umzvel" ugunis apgaismoja arī "Umgen" štīrbortu. Tādēļ Klifords stūrēja savu laivu tuvāk krastam. Motorlaivu aprija kuģa milzīgā ēna.

—     Iegrime ir pārāk dziļa, un tas liecina, ka kuģis nav izkrauts, — Klifords sacīja, un inspektors piekrita viņa secinājumiem.

—    Tas dosies uz Nūkāslu ar balastu, un tur kuģi novietos dokā, — viņš teica. — Pareizāk sakot, tā man stāstīja.

Abus kuģus nebija iespējams sajaukt: nosaukums "Umgen" bija uzrakstīts metru lieliem burtiem. Kad viņi iebrauca "Umzvel" ēnas pusē, I^ins paraudzījās uz augšu.

—     Paskatieties! — viņš nočukstēja un norādīja uz kuģa pakaļgalu. — Kuģa nosaukumā vairs nav burtu WEL.

—    Kā tad tā?

—   Tos maina vietām. Tas ir viss, Klifords lakoniski konstatēja. — Pēc divām stundām "Umicel" ar nosaukumu "Umgen" atstās ostu, bet rit otrs kuģis dosies uz Ņūkāslu.

Viņi brauca pilnīgā klusumā. Ēnas slēpto motorlaivu sveša acs nevarēja pamanīt.

Un tomēr, kad viņi brauca garām virvju kāpnēm, kas nokarājās no kuģa klāja, kāda balss viņiem uzsauca:

—    Kas laivā?

—    Stūrējam tik tālāk, — Klifords noteica.

Viņi rūpīgi apskatīja tvaikoni. Pēkšņi Leins ieraudzīja uz klāja sardzes vīrus un vēl trīs siluetus uz kapteiņa tiltiņa. No kuģa skursteņiem kūpēja dūmi.

—     Pārāk liela apsardze tukšam kuģim, — viņš piebilda. Klifords gaidīja, ka sardzes vīrs uz klāja viņiem kaut ko jautās, bet tas nebija tik modrs kā viņa biedrs pie trapa. Klifords ieraudzīja, ka tas pagriežas un paiet malā. Tajā pašā mirkli Klifords piestūrēja laivu tuvāk kuģim un paslēpa to zem bugšprita.

Tad viņš pietauvoja laivu un pa enkura ķēdi klusām uzkāpa augšā.

Drīz vien Klifords izdzirdēja, ka kāds pasauc sardzes vīru, kas stāvēja kuģa priekšgalā. Sardzes vīrs devās pie saucēja un pazuda no redzesloka. Klifords deva zīmi saviem biedriem laivā, un pa enkura ķēdi uzkāpa vispirms Vilings, tad Džo Brajs. Trijatā viņi piesardzīgi gāja pa kuģa klāju.

Viņu ceturtais līdzdalībnieks, pārliecinājies, ka viņa ceļabiedriem izdevies tikt uz kuģa, atraisīja tauvu un, kā bija norunāts, iedarbinājis motoru, pazuda tumsā.

Uz klāja nebija ne dzīvas dvēseles. No kaut kurienes atskanēja mutes ermoņiku skaņas, tām atbalsojās dobji vesera sitieni pa metālu. Šauras kāpnes veda lejup. Ja viņiem izdotos nepamanītiem nokļūt lejā, tad uz liela kuģa nebūtu grūti atrast vietu, kur paslēpties.

Šaurajā gaitenlti, kurā viņi nokļuva pa kāpnēm, divus stāvus zemāk, tieši zem kapteiņa tiltiņa, atradās liela kajīte. Tā kā tās sienas bija noskrāpētas un notraipītas, varēja pieņemt, ka šis telpas kādreiz kalpojušas par noliktavu. Divas sienas lampas, kas izplatīja blāvu gaismu, liecināja, ka šo kajīti kāds centies pārvērst par dzīvojamo telpu.

Kajītē atradās galds un vairāki krēsli. Uz galda bija nolikts sainis, kuru greznoja slavenu Londonas grāmatizdevēju firmas nosaukums. Uz grīdas bija uzklāts pavisam jauns paklājs.

Kaut gan telpa bija diezgan liela un aizņēma visu kuģa platumu, tā bija tikai trīs metrus augsta. Aizmugures sienā, kas bija apšūta dzelzs plāksnēm, atradās trīs durvis. Vienas noslēdza bulta un priekškaramā atslēga, otras bija tikai pievērtas. Klifords tās atvēra un, apgaismojis ceļu ar kabatas lukturīti, iegāja blakustelpā.

Līdzās bija maza kajīte bez logiem. Svaigs gaiss tajā iekļuva pa ventilatoru, kas atradās griestos. Kajītes stari stāvēja pie grīdas pieskrūvēta metāla gulta. Otrajā stūrī bija vanna ar dušu.

Iekārtojumu papildināja šai mazajai telpai pārmērīgi liels skapis.

Izdzirdis solus uz klāja, Klifords aicināja savus ceļabiedrus ienākt mazajā kajītē. Caur durvju spraugu viņš novēroja, kā kajītē ienāca ķīniešu matrozis un paraudzījās uz visām pusēm. Tad viņš piegāja pie durvīm un kaut ko pateica. Pie viņa piesteidzās otrs matrozis, un abi sāka runāt izloksnē, kuru nesaprata ne Klifords, ne Džo. Droši vien viņi bija dienvidnieki. Saruna abus uzjautrināja, jo ik pēc brīža atskanēja smiekli.

Pēkšņi viens no viņiem izstiepa roku un, Klifordam par šausmām, aizcirta durvis uz mazo kajīti. Iekams Klifords un viņa ceļabiedri paguva saprast, kas notiek, nograbēja aizbīdnis. Tad aizcirtās otrās durvis uz lielo telpu.

Viņi bija iekļuvuši slazdā.

32

ŠI diena misteram Narzam bija nelaimīga. Pat ja viņa egoisms nomierināja sirdsapziņu, tad tomēr viņš juta zināmu neveiklību, jo bija sagādājis savai radiniecei daudz Jauna.

Ne vienu reizi vien Fungs Su bija teicis, ka ar meiteni nekas slikts nenotiks. Taču saprāts sacīja, ka visi šie apgalvojumi bijuši mānīgi.

Tad viņš uzzināja, ka Džo Brajs ir dzīvs. Nu mērs bija pilns! Kā zibens no skaidrām debesim šis jaunums sagrāva visus viņa zelta sapņus.

Džo Brajs bija dzīvs!

Ziņa par mantojumu izrādījās tikai joks. Izkļūt no kļūmīgā stāvokļa vairs nebija iespējams. Viņa vienīgā cerība bija Fungs Su.

Stlvens Narzs bija pieredzējis cilvēks, tādēļ neticēja, ka ķinietis turēs savu solījumu. Un tomēr uz spēles bija likti piecdesmit tūkstoši. Vai tad ķīnietis būtu bijis ar mieru zaudēt šo summu? Ja Stīvens Narzs pārtrauktu ar viņu attiecības, tad Fungam Su nauda ietu zudumā. Bankrots? Vai tad tā nebija tikai nelaimīga apstākļu sakritība, kura varēja piemeklēt arī daudz cienījamākus un augstāk stāvošus cilvēkus nekā viņš?

Tā bija vienīgā mierinošā doma, kas iešāvās Narzam prātā šajā nelaimīgajā dienā. Jau iedomājoties vien, ka viņu sagaida uzņemšana ložā "Laimīgās rokas", kļuva nelabi ap dūšu. Viņu satracināja tas, ka viņš ir tik zemu kritis, ka atrodas uz vienas pakāpes ar šiem noziedzīgajiem ķiniešiem.

Narzs bija divu slepenu savienību biedrs un diezgan labi pārzināja dažādus uzņemšanas rituālus. Tādēļ viņam likās, ka vakars būs ārkārtīgi garlaicīgs.

Brauciens uz Londonas dienviddaļu viņam nebija patīkams pat dienā, bet doma, ka jābrauc tur pusnakti, viņu saniknoja." Divas stundas nāksies pavadīt kaut kādu kūliju sabiedrībā!

Spendvels kopā ar viņu viesnīcā ieturēja pusdienas un centās izkliedet viņa drūmo noskaņojumu. Šis melnīgsnējais cilvēks ar caururbjošām, visu redzošām acīm bija apveltīts ar brīnišķīgām runas dāvanām. Tomēr viņam neizdevās Narzu nomierināt. Jo vairāk Narzs domāja par to, kam būs jānotiek, jo vairāk viņš nolādēja to dienu, kad iepazinās ar ķinieti.

—    Tur nav nekā atbaidoša, — Spendvels beidza savus paskaidrojumus un aizkūpināja lielu cigāru. — Ja nu kādam ir tiesības sūdzēties, tad tas esmu es. Jūs droši vien nezināt, mister Narz, ka es esmu komandējis indiešu kājniekus. Tur bija ari cildeni, eiropiešu izglītību baudījuši viri. Vai tiešām jūs domājat, ka man tagad liels prieks noņemties ar tiem ķiniešu kūlijiem?

—   Jūs esat pavisam kas cits, — Stlvens atbildēja. — Jūs esat karavīrs, laimes meklētājs, jūs varat piemēroties jebkuriem apstākļiem. Sakiet — kas noticis ar Džoenu?

—    Viņa ir sveika un vesela. Par viņu mums nav ko raizēties, — Spendvels mierīgi atbildēja. — Es nepieļaušu, lai meitenei kas notiktu… Varat paļauties uz mani.

Pēc Stīvena domām, laiks skrēja pārāk ātri. Ap pusnakti viņi gāja uz Pikadilli. Tur atradās Spendvela mašīna, un viņi devās ceļā. Brauciena laikā Stlvens iztaujāja majoru par Funga Su plāniem. Kāda ķīnietim vajadzība uzņemt Narzu slepenajā biedrībā? Kāda tur būs viņa loma?

Spendvels pacietīgi atbildēja uz jautājumiem, taču viņš atviegloti nopūtās, kad automašīna iegriezās kādā šaurā ieliņā, kura veda uz tiltu pāri kanālam.

—    Mēs esam klāt, — viņš teica un izkāpa no automobiļa.

Kādas piecas minūtes viņi gāja kājām, iekams sasniedza

šauru ieliņu, kura stiepās gar ķieģeļu žogu. Vientuļa laterna ieliņas galā tik tikko apgaismoja ceļu. Šai laternai droši vien bija divi uzdevumi: tā apgaismoja ielu un aizšķērsoja ceļu gan mašīnām, gan pajūgiem. Smidzināja lietutiņš, un neapmierinātais Narzs, smagi nopūties, sacēla mēteļa apkakli.

—    Kas šī ir par vietu? — viņš īgni jautāja.

—   Mūsu fabrika, pareizāk sakot, mūsu noliktavas, — Spendvels atbildēja.

Apstājies durvju priekšā, viņš atslēdza tās, ielaida Narzu un atkal aizslēdza.

—   Vai tad tiešām bija tik nepieciešams nākt uz šejieni frakā? — Narzs jautāja.

—    Protams, — Spendvels atbildēja. — Sekojiet man!

Spendvela kabatas laterninas blāvajā gaismā viņš saskatīja,

ka ir atvests pie kaut kāda šķūņa, kas bija piebūvēts pie sienas. Tur iekšā atradās pāris neaptēstu solu.

—   Te vismaz ir sauss, — Spendvels sacīja. — Jums nāksies uzgaidīt te. Man jāziņo Fungam Su, ka esat ieradies.

Palicis viens, Narzs sāka staigāt turp un atpakaļ, domādams, vai uzņemšanas rituāls nebūs pārāk svinīgs un vai tajā piedalīsies ari Legats. Drīz vien durvis atvērās, un ienāca Spendvels.

—    Varat atstāt mēteli šeit, — viņš teica. — Mums būs jānoiet tikai pāris solu.

Paklausot sava pavadoņa norādījumam, Narzs bija apvilcis fraku un uzsējis baltu kaklasaiti. Tagad viņš izņēma no kabatas smalkādas cimdus un uzvilka tos rokās.

—   Iesim! — Spendvels sacīja, izdzēsa uguni un veda Narzu līdzi.

Viņi piegāja pie kāpnēm, kas veda uz pazemes telpu. Pie ieejas stāvēja divi draudīgi vīri. Viens no viņiem uzsauca kaut ko Narzam nesaprotamā valodā.

Spendvels par atbildi kaut ko nočukstēja. Tad viņš paņēma Narzu pie rokas un noveda lejā pa kāpnēm. Pie nākamajām durvīm viņiem atkal kāds kaut ko uzsauca, un Spendvels nomurmināja atbildi. Pie durvīm pieklauvēja. Tās lēnītēm pavērās. Klusinātās balsīs atskanēja jautājumi un atbildes, tad Spendvels cieši saspieda sava pavadoņa roku un veda viņu tālāk.

Viņi nokļuva lielā, grezni iekārtotā zālē. Kas tas? Spendvela roka nodrebēja — vai tā bija tikai Narza iedoma?

Narza skatienam pavērās dīvaina aina. Vispirms viņam sagri

bējās smieties. Abās pusēs gar sienu sēdēja ķīnieši lētās, pavirši šūtās frakās. Krekla vietā viņiem bija elsiņš. Dažiem elsiņš bija izslīdējis no frakas un aiz tā rēgojās kaila miesa.

Toties ikvienam bija žilbinošas aproču pogas. Protams, briljanti bija aizstāti ar stikla gabaliem. Visas šīs rindā sēdošās frakas vērīgi un nopietni uzlūkoja ienācējus.

Ar pavērtu muti Narzs vēroja viņus. Katrs bija aplicis baltu adītu kaklasaiti. Bet kā?! Katram bija pāris diegucimdu, kurus viņi bija uzlikuši uz ceļgala. Narzam likās, ka kaut ko tamlīdzīgu viņš ir jau redzējis. Viņa atmiņā uzplaiksnīja… jā, tieši tā bija tērpusies ceļojoša nēģeru kapela. Vienīgā atšķirība bija tā, ka šie vīri piederēja pie dzeltenās rases.

Četrās zilās ķīniešu vāzēs kūpēja smaržīgās zāles. Saldenie dūmi pildīja telpu.

Pie pretējās sienas tronī sēdēja Fungs Su. Uz frakas viņš bija uzmetis mēļu zīda apmetni. Uz galvas mirdzēja dārgakmeņiem izrotāts kronis. Labajā rokā viņš turēja zelta zizli, kreisajā— spožu varas zīmi, kura spokaini atstaroja kristāla piekariņiem izrotāto svečturu gaismu.

Fungs Su aicināja ievērot klusumu.

—    Kas ir tas, kas atnācis pie "Laimīgajām rokām"? — viņš jautāja.

Narzs paraudzījās uz apzeltīto simbolu, kas rotāja Funga Su galvu. Taču, iekams viņš paguva atbildēt, Spendvels sacīja:

—    Ai, Debesu Dēls, lai mūžam esi Tu nemirstīgs! Pie Tava troņa zemojas kāds no Taviem padevīgajiem vergiem.

Tiklīdz bija izskanējuši šie vārdi, ķīnieši sāka dziedāt kā pēc neredzama diriģenta mājiena.

Tad dziedāšana pārtrūka tikpat pēkšņi, kā bija sākusies.

—     Lai viņš pienāk tuvāk, — Fungs Su teica.

Spendvels vairs nestāvēja Narzam līdzās. Narzam likās, ka

161

majors stāv aiz viņa. Atskatīties viņš neuzdrīkstējās. Narzam vairs smiekli nenāca, notiekošais bija zaudējis savu jocīgumu. Narzs juta, ka viņu pārņem bailes. Viņš nojauta, ka tuvojas

6 — Tapals

kaut kas drausmīgs — kas tieši, viņš nezināja, finansista fantāzija bija par vāju, lai varētu to iedomāties.

Stlvena skatienu piesaistīja altāris, kas bija izrotāts mirdzošiem dārgakmeņiem. Uz tā atradās cilvēka ķermenis, pārsegts ar baltu pārklāju. Pie tā bija piestiprināta liela, asiņojoša sirds…

Veltīgi Narzs centās atgūties. Veltīgi centās novērst acis no asiņojošās sirds. Uz pārklāja bija izšūts spilgti sarkans ķiniešu hieroglifs.

—     Tas ir tikai simbols — vaska lelle, — kāds iečukstēja viņam ausi.

Tātad Spendvels nebija viņu pametis, bet atradās aiz muguras. Tas atdeva Narzam vīrišķību.

—   Atkārtojiet manus vārdus! — atskanēja Funga Su svinīgā balss.

Tā skanēja dobji kā no pazemes.

—    Es uzticīgi kalpošu "Laimīgajām rokām"…

Gluži kā apburts Narzs atkārtoja šos vārdus.

—    Un triekšu asmeni savu ienaidnieku sirdi.

Arī šos vārdus viņš atkārtoja.

Pēkšņi Narzam iešāvās prātā doma — kur atrodas Legats? Viņam vajadzēja būt šeit. Narza skatiens šaudījās uz visām pusēm, taču Legatu, šo resniti, viņš nekur nemanīja.

—    Ar šo es apliecinu, — Fungs Su turpināja svinīgā balsī, — savu padevību, savu sirsnību, savu uzticību "Laimīgo roku savienībai"…

Kāds ielika viņam rokā asu priekšmetu. Tas bija plāns, smails duncis, ass kā bārdas nazis.

—     Paceliet to pār lelli, kur uzzīmēta sirds! — atkal kāds iečukstēja viņam ausi. Narzs mehāniski paklausīja pavēlei. Automātiski viņš atkārtoja vārdus, kurus teica cilvēks, kas sēdēja uz troņa.

—    Lai mirst visi imperatora ienaidnieki!

—    Duriet sirdī! — Spendvels nočukstēja, un Narzs dūra.

Zem dunča kaut kas nodrebēja. Viņš sajuta trīsas. Pēc tam…

Pārklājs kjuva sarkans, uz tā izauga liels asins traips. Ar mežonīgu kliedzienu viņš norāva pārklāju.

— Ak Dievs! — Narzs iesaucās.

Viņa priekšā ar brūci sirdī gulēja Ferdinands Legats.

Viņš bija nogalinājis Legatu! Nonāvējis pats savām rokām! Viņš, kas nespēja nokaut pat trusīti, bija atņēmis dzīvību cilvēkam! Sārtais traips uz baltā paklāja kļuva arvien lielāks un lielāks. Narzs apgriezās un gribēja klupt virsū šim sātanam cilvēka izskatā, kas bija čukstējis ausī, kā jārīkojas.

Spendvela seja bija nāves bāla. Viņš centās atraut no sava kakla asinīm aptraipītās rokas, kas viņu žņaudza un tad nogāza zemē. Kāds apdullināja Narzu, trulas sāpes galvā nomāca viņa apziņu, un viņš kā nopļauts nokrita zemē. Žēlabains vaids sastinga uz viņa lūpām.

Dzeltensejaino viru rindas sēdēja nekustīgi. Viņi joprojām mierīgi vēroja notiekošo. Rokas bija sakrustotas klēpi, bet stikla aproču pogas zaigoja mirgojošā gaismā.

33

Pēc stundas majors Spendvels sēdēja Funga Su grezni iekārtotajā kabinetā. Ķinietis lasīja grāmatu un izklaidīgi notrauca cigaretes pelnus sudraba pelnu traukā.

—    Kā klājas mūsu bailīgajam draugam? — viņš jautāja. Spendvels pašūpoja galvu. Viņš uzreiz bija novecojis par

kādiem desmit gadiem. Uz baltā krekla bija redzami asiņaini pirkstu nospiedumi.

—   Viņš trako, — majors īsi atbildēja. — Man šķiet, ka viņš zaudējis prātu.

Fungs Su nepacietīgi atgāzās pret sava krēsla atzveltni.

—   Tik tiešām tas nebija mans nolūks, — viņš teica. — Kurš gan varēja iedomāties, ka pieaudzis cilvēks var būt tik jūtīgs? Viņš ir visparastākais gļēvulis un tamlīdzīgām lietām nav derīgs.

Spendvels klusēja. Varbūt viņš domāja par to dienu, kad viņam pašam pec šī ķīnieša lēmuma būs jāgulstas uz altāra un kāds jauniesvētāmais ietrieks dunci viņa sirdī.

—    Pati par sevi ideja bija lieliska. Visam vajadzēja beigties labāk, nekā tas notika, — Fungs Su turpināja. — Legats bija gļēvulis un nodevējs. Viņš bija pelnījis nāvi. Iespējams, ka vēlāk mūsu draugs notikušo vertes citādi. It īpaši tad, ja viņš apzināsies, ko izdarījis un cik loti tādejādi sevi kompromitējis.

Spendvels uzmanīgi klausījās savā sarunu biedrā.

—      Kā jūs sagūstījāt Legatu? — viņš pēc klusuma brīža jautāja.

—     Viņš pats atnāca pie manis. Es pacienāju viņu ar tēju, un tad viņš vairs neko nejuta, — Fungs Su atbildēja. — Jūs labi zināt, ka viņš nodeva mūs. Tagad viņš ir miris, un lieta darīta. Un ari Narza dzīvība ir mūsu rokās.

Spendvels negaidīti noliecās uz priekšu.

—    Ja viņš tam noticētu, tad tas nozīmētu, ka viņš ir pilnīgi zaudējis prātu, — Spendvels teica. — Kā jau es jums teicu, Fung Su, mūsu dzīvība ir viņa rokās, nevis otrādi.

Fungs Su rūpīgi vēroja savu cigareti un tad jautāja:

—     Kur jūs viņu likāt?

—    Viņš atrodas akmens kazemātā. Viņš ir nomierinājies — es iedevu morfiju. Narzs pēc iespējas ātrāk jādabū projām no šīs valsts. "Umzvel" šonakt izbrauks jūrā. Nogādāsim viņu uz tvaikoņa.

—     Kopā ar meiteni?

Spendvels aizmiedza acis.

—     Ko jūs ar to gribat teikt? — Un piebilda: — Jūs taču Džoenu Braju turēsiet gūstā tikai tik ilgi, kamēr Klifords Leins neatdos akciju, vai ne?

Ķinietis domīgi izpūta dūmu mākoni. Viņa pierē iegūla grumbas.

—     Sākumā es tiešām biju nodomājis tā rīkoties, — viņš atzinās, — taču pēdējo divu stundu laikā… ir daudz kas noticis… Un es pārdomāju. Mēs varam nemanāmi nogādāt viņu Ķīnas krastā un pa kādu no upēm aizvest valsts iekšienē. — Viņš papūta, un dūmu mākonis izklīda. — Viņa ir burvīga.

Majors Spendvels piecēlās un piegāja pie galda. Viņš izslējās visā augumā un atspiedās ar rokām pret galda malu.

—    Viņa paliks Anglijā, — viņš noskaldīja.

Uz mirkli viņu skatieni sastapās. Tad ķīnietis iesmējās.

—     Mans mīļais major, — viņš teica, — tādai organizācijai kā mūsējā var būt tikai viens vadonis. Un tas— ņemiet to vērā! — esmu es. Ja es vēlēšos, viņa paliks Anglijā. Taču, ja vēlēšos viņu vest uz Ķīnu, viņa brauks man līdzi. Ceru, ka jums skaidrs?

Spendvela roka nozibēja, un nepagāja ne sekundes desmitā dala, kad tajā atradās ierocis. Viņš pavērsa revolvera stobru pret Funga Su krūtīm.

—    Viņa paliks Anglijā, — viņš asi teica. Majora seja bija sastingusi.

Ķinieša seju izkropļoja grimase. Tās bija bailes, un majors vēl nekad viņu nebija redzējis tādu.

Tomēr tas ilga tikai kādu sekundi. Fungs Su atkal atguvās un piespieda sevi pasmaidīt.

—     Labi, ja tā vēlaties, viņa paliks te. Nestrīdēsimies. Kur viņa ir? Fabrikā? Ejiet un atvediet meiteni šurp!

Spendvelu pārsteidza šī negaidītā vēlēšanās.

—     Man likās, ka jūs negribat, lai viņa zinātu, kas viņu sagūstījis.

—    Tam vairs nav nozīmes, — ķīnietis atbildēja. — Ejiet un atvediet meiteni šurp!

Spendvels devās uz durvīm, kad izdzirdēja, ka tiek atvilkta rakstāmgalda atvilktne. Viņš ātri apcirtās, un tajā pašā bridi atskanēja šāviens. Lode noskrāpēja viņam vaigu un ietriecās durvis.

Spendvels pacēla revolveri un ieraudzīja, ka ķīnietis nokrīt zemē. Nevilcinoties majors izskrēja pa durvīm blakusistabā, kas atradās līdzās "imperatora" pieņemamajai istabai.

Blakus Funga Su kabinetam atradās noliktava. Trīs šauri celiņi veda uz vārtiem. Noliktavas galā pie sienas bija sadales dēlis, kas regulēja apgaismojumu fabrikā. Viņš pieskrēja un divreiz iešāva tajā.

Gaisma nodzisa, un pār Spendvelu nobira marmora un stikla lauskas.

Tad viņš uzkāpa augšā un, lēkdams no kastes uz kasti, nokļuva līdz atvērtajām durvīm. Vairāki kūliji, nezinādami, ko iesākt, aizšķērsoja ceļu. Spendvels strauji ielēca viņu vidū, nozibēja revolveris, un viņš turpināja ceļu, iekams ķinieši atguvās no pārsteiguma.

Spendvels pārskrēja pāri neapgaismotajam pagalmam, uzrāpās uz kazemāta jumta un piesteidzās pie mūra. Viņa vajātāji vēl nebija aptvēruši, kas jādara, kad viņš nolēca lejā un aizskrēja gar kanāla malu.

34

—   Te ir vēl vienas durvis, — inspektors Vilings pēkšņi sacīja.

Viņš bija apskatījis kajītes sienas un kabatas lukturīša gaismā

ieraudzījis taisnstūra durvis, kuras ari bija aizslēgtas no otras puses.

—    Diemžēl jūsu atklājumam nav lielas nozīmes, — Klifords teica, iepazinies ar durvju konstrukciju. — Nāksies pagaidīt, līdz kāds nāks šurp saklāt gultu. Ja manas aizdomas ir pareizas, tad pēc divām stundām "Umzvel" dosies jūrā. Vai jūs ievērojāt, ka visas ugunis uz kuģa ir izdzēstas? Tas nozīmē, ka patlaban tiek mainīts kuģa nosaukums.

—   Ko viņi gaida? — Džo norūca. — Es domāju, ka viņi pacels enkuru, kamēr ir paisums. Tagad ir vislielākais ūdens līmenis. Un ari pietiekoši tumšs, lai varētu paslēpt veselu drednautu.

Durvis, pie kurām viņi sēdēja, atradās daudz nelielu spraugu, kas nodrošināja svaiga gaisa ieplūdi. Pa tām Klifords varēja ari vērot, kas notiek lielajā telpā. No lejas atskanēja dinamomašlnas elpa. Tad viņi saklausīja tvaikoņa svilpi.

—   Domāju, ka tvaiks jau padots, — Vilings noteica. — Šķiet, ka jūsu pieņēmums būs pareizs un mums nāksies piedzīvot daudz interesanta.

Vairākas pazīmes liecināja par rosīgu darbību uz kuģa. No augšas atskanēja soļu troksnis un dziedāšana — komanda cēla uz klāja laivu.

Bez ceturkšņa trijos viņi izdzirdēja enkura ķēdes graboņu, un tajā pašā mirkli Klifords saklausīja pazīstamu balsi.

Blakuskajltes durvis atvērās, un tajā dižmanīgi ienāca Fungs Su. Viņam mugurā bija gara, kažokādām apšūta mantija.

—   Šī ir jūsu istaba, jaunkundz. Te jūs dzīvosiet. Ja trokšņosiet un sauksiet palīgā, būšu spiests pārcelt jūs uz citu kajīti.

Klifordam nenācās viegli apvaldīt vēlēšanos iesaukties un mesties pie durvīm. Blakuskajītē ienāca bāla meitene. Viņai nebija cepures, lietus bija izmērcējis kleitu, taču viņa joprojām turēja lepni paceltu galvu. Viņas acis gailēja apņēmība. Tā bija Džoena Braja.

35

Džoenu pamodināja troksnis. Durvis dārdēja zem smagiem sitieniem. Tad tās izjuka. Uz sliekšņa parādījās Fungs Su, kas deva pavēles saviem kalpiem. Viņu pārsteidza miers, ar kādu meitene lāva aizvest sevi uz mašīnu. Nakts bija labvēlīga Funga Su darbiem. Ielas bija tukšas, neviens policists neaizturēja divus slēgtus automobiļus, kuri pilnā ātrumā traucās uz ostu. Vienīgi pamestajā dokā Džoena atklāja, ka viņai ir bēdubrālis, vēl viens gūsteknis. No automašīnas izsēdināja kādu cilvēku, kura galva bija apsieta ar lakatu. Meitene izdzirdēja, ka viņš vaid.

Pa lodzīgiem dēliem viņa nogāja lejā pie ūdens, un kādas spēcīgas rokas iecēla meiteni laivā. Kas notika tālāk, viņa neatcerējās. Neskaidri viņas apziņā vidēja atmiņas, ka viņu kāds nesis pa stāvām kāpnēm augšup un nolaidis uz lietus piemirkušā klāja. Džoena sakopoja visus savus spēkus un izslējās. Viņas priekšā stāvēja Fungs Su un, acis nenovērsis, uzlūkoja meiteni. Tad viņa tika aizvesta uz kajīti.

Fungs Su devās pie durvīm un izkliedza kādu vārdu. Džoenai likās, ka tas skan kā "Mammi". Tajā pašā bridi kajitē ievēlās resna ķīniete. Viņa slaucīja rokas netīrā priekšautā.

—   Šī būs jūsu vannasistaba, — Fungs Su teica Džoenai. Viņš nospieda rokturi, un durvis atvērās.

—     Paklau, Ama, — viņš sacīja ķīnietei Hunaņas izloksnē. — Tu paliksi pie šis meitenes un nenolaidīsi no viņas ne acu. Ja viņa sadomās kliegt, gādā, lai apklust. Ja tu to neizdarīsi… — Viņš draudīgi pavicināja spieķi. Ķīniete izbijusies atsprāga pie durvīm.

Tvaikonis izbrauca jūrā. Sirēnu kauciens pāršķēla nakts tumsu. Džoena ieklausījās kuģa trokšņos un sadzirdēja telegrāfa klaudzoņu un kuģa mašinu ritmisko drebēšanu. Tas bija ļauns un nedabisks sapnis — tā taču nevarēja būt īstenība. Un tomēr tā bija īstenība, nevis sapnis. Viņa atradās tvaikonī, kas brauca pa Temzu uz jūru.

Kur viņu aizvedis šis ceļojums?

Džoenas atmiņā atausa majora vārdi, un meitene saprata, ka viņš turējis savu solījumu. Tas, ka ķiniešiem nācās uzlauzt durvis, liecināja, ka viņš nav piedalījies Funga Su jaunajā iecerē. "Bet kur majors palicis?" viņa jautāja sev un nesaņēma atbildi.

Piepeši viņa atcerējās to cilvēku, kura galvai bija aptīts lakats. Tas bija viņš! Tikai vienu brīdi meitenei tas iešāvās prātā, tad viņa noraidīja šo domu. Vai tad cilvēks ar tēraudcietu sejas izteiksmi lūgtu žēlastību?

—        Jums būs gulēt te, — resnā Ama nomurmulēja, vel īsti neatguvusies pēc Funga Su draudiem. Viņa runāja lauzītā angļu valodā. — Es klāt mis gultu…

Viņa atvēra durvis un iegāja blakusistabā. Džoenai likās, ka viņa dzird šļūcošus solus, taču nepievērsa tiem uzmanību, iekams neizdzirdēja:

—    Vai tu vari izdzēst gaismu?

Meitene gandrīz vai paģība, jo tā bija Kliforda balss.

Pagāja daži mirkli, iekams meitene sameklēja slēdzi. Tas atradās pie durvīm. Viņas pirksti trīcēja, un viņa nevarēja nospiest pogu. Kad Džoena beidzot to izdarīja, viņa juta, ka kāds pieskrien pie viņas. Spēcīga roka apskāva viņu, un meitene, spēkus zaudējusi, sāka bezpalīdzīgi raudāt un nolieca galvu uz vīrieša krūtīm. Iestājās ilgs klusums, varēja saklausīt vienīgi meitenes elsošanu. Tad kāds bailīgi ierunājās:

—     Esmu jūsu vienīgais radinieks… — Tā bija Džo Braja balss. — Un uzskatu par pilnīgi dabisku, ka jaunais pāris…

—    Turi muti! — Klifords viņam pavēlēja.

Aiz loga bija dzirdami soli.

—    Kāpēc tu nodzēsi gaismu? — atskanēja Funga Su balss.

—    Mis ģērbjas nost, — Klifords atbildēja, atdarinot resnās ķīnietes Hunaņas izloksni.

Viņš izdzirdēja, ka Fungs Su neapmierināti norūc:

—    Kāpēc viņa neģērbjas savā guļamistabā?

Tomēr atbilde bija viņu nomierinājusi, un ķīnietis aizgāja projām no loga.

Klifordam izdevās saskatīt, ka kuģis izbraucis upes vidū. Viņš bija pārsteigts, ka Fungs Su nomitinājis meiteni tik viegli atrodamā vietā. Greivzendā uz kuģa uzkāps krasta policija, tad vajadzēja ierasties locim, kam kuģis būtu jāaizved atklātā jūrā.

Pēc stundas uzausīs gaisma, un tādējādi pieaugs iespēja, ka Džoena tiks atrasta. No klāja atskanēja kūliju balsis. Tad kaut kas tika aizlikts logam priekšā un kļuva tumšs. Klifords ievēroja, ka kūliji aizkrauj logus ar preču saiņiem.

Stāvoklis sāka kļūt bīstams.

—    Mums vajadzēja aizturēt Fungu Su, kad viņš bija pienācis pie durvim, — inspektors Vilings teica, taču Klifords noraidoši pakratīja galvu.

—    Tas skan loti vienkārši, bet paveikt to botu grūti. Man ir nojauta, ka viņš neriskēs ienākt kajītē, iekams kuģis nebos izbraucis atklātā jūrā, — viņš nopietni atbildēja. — Mums nāksies pārciest daudz grūtu bilžu. Sakiet — vai ir kāda iespēja atvērt durvis?

Vilings no visa spēka uzgūlās dorvīm, taču tās neizkustējās no vietas.

—     Šķiet, ka visai viegli varētu izlauzt lūku, — viņš teica.

Kaut ari stāvoklis bija loti nopietns, Klifords nevarēja nepasmaidīt.

—     Pat jūs nespēsiet izkļūt laukā pa tik mazu spraugu, — viņš teica inspektoram.

—    Bet mēs varēsim pievērst ostas policijas uzmanību.

—     Divi neapbruņoti ierēdņi diez vai varētu mums palīdzēt. Pirms pagūsim saukt palīgā, mos nogalinās. Turklāt jāšaubās, vai Fungs Su laidis viņus uz kuģa. Tomēr agri vai vēlu viņiem nāksies atvērt durvis, un, tiklīdz Fungs Su pārkāps slieksni, mūsu stāvoklis vairs nebūs tik grūts. Tad grūti klāsies Fungam Su.

Uzausa gaisma, tomēr uzlecošās saules stari neiekluva kajītē. Lūka bija aizkrauta ar saiņu grēdu. Tā liedza ieplūst ari svaigam gaisam, un elpot kļuva arvien grūtāk un grūtāk. Droši vien šo apstākli Fungs Su nebija ņēmis vērā. Gūstekņiem nācās pāriet uz blakusistabu, kur gaiss bija tīrāks.

Laiks ritēja. Stundu pēc stundas viņi pavadīja kajītē un ieklausījās ik mazākajā troksnīti. Mašīnas pārstāja darboties, un "Umzvel" apstājās. Kuģis nostāvēja vairāk nekā stundu. Tad viņi atkal izdzirdēja mašīnu elpu, un viņu drosme pagaisa. Tvaikonis devās ceļā — viņi iebrauca atklātā jūrā.

Droši vien saiņi bija nokrauti tikai logu un durvju priekšā, lai slēptu kajīti no svešiem skatieniem. Kliforda pieņēmums bija pareizs. Tiklīdz viņi nokļuva atklātā jūrā, pa logu atkal iespīdēja gaisma un sāka ieplūst svaigs gaiss.

Drīz uz kajīti vajadzēja atnest brokastis, un gūstekņi saspringti gaidīja, kad atvērsies durvis. Vecā Ama pārtrauca vaimanāt. Samierinājusies ar likteni, viņa tupēja kajītes stūrī, un zobi viņai aiz bailēm klabēja.

Ja Klifords būtu varējis uzminēt viņas nodomus, viņš pievērstu ķīnietei lielāku uzmanību. Taču viņas nolūkus Klifords uzzināja par vēlu. Brokastis vajadzēja atnest pavāram, viņas dēlam, tāpēc, baiļodamās par viņa dzīvību, ķīniete, izdzirdusi, ka kāds pienāk pie durvīm, mežonīgi iekliedzās.

Iekams kāds paguva viņu aizkavēt, viņa izskrēja kajītes vidū un iegaudojās. Vecais Džo Brajs sagrāba viņu aiz vidukļa un ar rokām aizspieda muti. Taču šis drošības līdzeklis bija novēlots. Kāds ieskatījās pa logu. Tas bija Fungs Su. Viņš uzreiz pazina Klifordu. Nezaudējot laiku, Leins divreiz izšāva logā. Stikls sašķīda gabalos.

—    Nekā! — inspektors norūca.

Uz klāja atskanēja griezīgs svilpiens, un pie kajītes pieskrēja apbruņotu kūliju bars. Klifords laikus atlēca no loga. Atskanēja šāviens, un otra loga stikls sašķīda gabalos. Šķemba noskrāpēja Klifordam vaigu. Tad sašķīda arī trešais logs, un pa to kajīte noraudzījās trīs šauteņu stobri. Gūstekņi nogūlās uz grīdas. Atskanēja trīs šāvieni. Klifords zibenīgi satvēra vienu šauteni un spēji izrāva to ķīnietim no rokām. Ar brīvo roku viņš aptvēra Džoenu un pieklāva pie sevis.

—     Guli te! — viņš teica. — Te tu būsi drošībā.

Nākamajā mirklī durvis atvērās, un vecā Ama ar žēlabainu

saucienu izskrēja no kajītes. Viņas bēgšana pārējos iepriecināja. Tad durvīs parādījās kāds tumšs priekšmets. Klifords nomērķēja… Taču, iekams nospieda gaili, viņš pamanīja, ka noslēpumainais priekšmets ir slota, ap kuru apsieta lupata.

—    Nešauj, Klif! — Džo viņu brīdināja, pats turēdams katrā rokā pa revolverim, no kuriem nebija vēl raidījis ne šāvienu.

— Viņi grib, lai mēs izšaujam visas patronas. Mums rezervē ir tikai pa vienai aptverei.

Klifords pamāja ar galvu. Uz klāja bija dzirdamas Funga Su nervozi izkliegtās pavēles. Tad atskanēja kāda mierīgāka balss. Klifords domāja, ka tā varētu piederēt kapteinim. Piesardzīgi palūkojies pa logu, viņš ieraudzīja, ka kapteinis ir nēģeris.

Šauteņu stobri pēkšņi pazuda, un viņi izdzirdēja, ka uz klāja tiek velts kaut kas smags. Neredzamas rokas aizvēra un aizslēdza durvis.

—   Atkāpieties aizmugures kajītē! — Vilings uzsauca. Klifords pagrūda Džoenu uz durvju pusi, un gūstekņi pārvācās uz blakuskajīti tieši tajā brīdī, kad kādā no izsistajiem logiem parādījās ugunsdzēsēju šļūtenes uzgalis.

Vēl pēc mirkļa kajītē no šļūtenes gāzās ūdens straume. Klifords apskatīja telpu. Ūdenim nebija, kur notecēt. Logā parādījās otra šļūtene, un ūdens straume pieauga. Grīda jau bija applūdusi, un ūdens pār slieksni sūcās blakuskajītē. Pa logu tika iebāztas vēl dažas šļūtenes.

Klifords domās kaut ko skaitļoja. Tad viņš apmierināti pasmaidīja. Iekams ūdens sasniegs logu līmeni, notiks kaut kas tāds, ko Fungs Su noteikti nav gaidījis. Matemātikas stundas bija noderējušas, un Klifords bez pūlēm aprēķināja, ka šāds milzīgs ūdens daudzums izjauks kuģa līdzsvaru.

Ūdens cēlās arvien augstāk un augstāk. Tikai neliela tā dala notecēja pa ventilācijas spraugām un durvju ailēm. Klifords zināja, ka jau pēc dažām minūtēm var pienākt brīdis, kad Fungam Su būs jāpadomā par savas dzīvības glābšanu.

—     Lein, — Fungs Su iesaucās, — nododiet ieročus, un es glābšu jūsu dzīvību, izsēdināšu krastā.

Klifords Leins neko neatbildēja. Viņš alka tikai vienu — kaut uz mirkli ieraudzīt šā nelieša seju. Negaidot "Umwel" stipri sašķiebās uz labā borta pusi. Ūdens saputoja un saviļņojās. Tas sniedzās Džo Brajam līdz kaklam.

Tad tvaikonis lēnām sāka iztaisnoties. Sešdesmit tonnas ūdens, kas atradās tādā augstumā, nevarēja neietekmēt kuģa līdzsvaru. Fungs Su bezspēcīgās dusmās skraidīja turp un atpakaļ.

No klāja atskanēja uztrauktas balsis, un šļūtenes pazuda. Spēcīgi triecieni rībināja durvis. Vēl mirklis — un, cirvju saskaldītas, tās ūdens spiediena dēļ izjuka. Ūdens straume no kajītes gāzās uz klāju.

—    Es zināju, ka viss notiks tieši tā, — Klifords teica. — Kapteinim tas būtu bijis jāņem vērā.

Klifordam bija taisnība, šļūtenes tika aizvāktas no logiem. Atkal atskanēja Funga Su balss:

—    Lai misters Brajs iznāk ārā! Es gribu aprunāties ar viņu. Šaujamo lai viņš atstāj kajītē!

Gūstekņi īsi apspriedās. Tad Džo pasniedza revolverus savam draugam un izgāja uz klāja. Fungs Su ar revolveri rokā stāvēja pie kāda preču saiņa.

—    Vai nevēlaties nolikt savu revolveri, jūs ķiniešu suns? — Džo norūca. — Laiks beigt izrādi!

—    Mister Braj, — viņš iesāka, — patlaban nav īstais laiks, lai strīdētos un izteiktu viens otram apvainojumus.

—     Beidziet laipot un runājiet, kā cilvēkam pieklājas, jūs nolādētais kūlij! — vecais Džo iesaucās. — Dodiet kapteinim pavēli mainīt kursu un piestāt krastā, citādi jūs tiksiet pakārts!

Fungs Su pasmīnēja.

—    Diemžēl es nevaru izpildīt jūsu vēlēšanos, — viņš atbildēja.

—   Pie joda šo blēdi! Tas zaglis joprojām runā kā profesors, — Džo iebrēcās. Viņš sāka lamāties ķiniešu valodā. Un šai valodai piemīt tāda īpatnība, ka savu pretinieku var nolamāt tūkstoš dažādos veidos.

Fungs Su aukstasinīgi uzklausīja visu lāstu straumi, kas gāzās pār viņu. Kad beidzot Džo piekusis apklusa, Fungs Su ieteicās:

—    Mēs veltīgi zaudējam laiku. Pierunājiet savus biedrus, lai viņi noliek ieročus! Ar viņiem nekas slikts nenotiks. Pretējā gadījumā nomērdēšu viņus badā, kaut ari manos nolūkos nav nodarīt ļaunu Džoenai.

—    Kam Džoena, bet jums viņa ir mis Braja, — Džo ārdījās. Viņa seja bija sarkana. Ap viņiem bija sanākuši daudzi kūliji, kas ziņkāri ieklausījās Funga Su un Braja sarunā. Lamuvārdi, kurus Džo veltīja viņu pavēlniekam, viesa matrožos šausmas, bet Džo Brajs turpināja savu sarunu biedru apveltīt izmeklētiem izteicieniem.

Fungam Su mugurā bija uzvalks, kas paredzēts jūras braucieniem: baltas bikses, zila jaka un jūrnieka cepure. Jakas piedurknes un cepures apmale bija apšūtas ar neskaitāmiem pozamentiem.

—    Jūs esat prātu izkūkojis vecis, — viņš mierīgi atbildēja Džo. — Taču es netaisos jums atmaksāt ar to pašu. Ejiet un pavēstiet saviem draugiem manu lēmumu!

Uz bridi Džo radās vēlēšanās izteikt uz atvadām visu, ko viņš domā par Fungu Su, taču pret viņu pavērstais revolvera stobrs lika būt savaldīgam.

—    Viņam līdzās stāvēja krietns ducis bruņotu vīru, — Džo sarūgtināts teica saviem draugiem. — Viņš grib mūs nomērdēt badā. Kad atceros, ka man bija iespēja nomierināt šo zelli uz visiem laikiem…

—    Vai Fungs Su komandē kuģi?

—   Vel ir ari kapteinis, — Džo atbildēja. — Un tas kapteinis ir izgreznojies spožiem grabulīšiem kā restorāna muzikants. Visu izrīko Fungs Su. Melnais cieš klusu.

—     Mister Braj, kas ir tas cilvēks, kuru nogādāja uz kuģa kopā ar mani? — Džoena painteresējās.

Viņas draugi saskatījās. Pēc meitenes vārdiem iznāca, ka uz kuģa ir vēl viens gūsteknis.

Klifordam likās, ka gūsteknis nevar būt Spendvels. Viņam bija zināmas aizdomas, taču tās bija nepamatotas. Viņš taču nezināja, ka Legats ir miris un viņa līķis aprakts dziļi zemē fabrikas teritorijā.

36

Gūstekņi apspriedās. Gaidot, ko viņi izlems, Fungs Su aizgāja uz savu kajīti. Pēc viņa pavēles tika atvests cilvēks, kurš tiešām bija nožēlas vērts. Funga Su gūsteknis bija Stīvens Narzs. Nelaimīgais Narzs tika ieslēgts kaut kādā bedrē. Savulaik reprezentablais komersants bija pārvērties līdz nepazīšanai. Fraka bija saplēsta, apkaklīte pazudusi, seja netīra, noaugusi bārdas rugājiem. Viņš bija tik loti pārvērties, ka viņu nepazītu pat tuvinieki. Narzs atradās uz ārprāta robežas.

—   Kāpēc jūs atvedāt mani uz šo kuģi? — viņš jautāja balsī, kas skanēja neparasti un dīvaini. — Tā nav godīga spēle. Kur palicis tas cūka Spendvels?

Pie labākās gribas Fungs Su nevarētu atbildēt uz šo jautājumu.

Spendvels bija izšmaucis no viņa nagiem, taču Fungs Su to neizpauda. Ķīnietis nekad nebija ieredzējis Spendvelu par viņa augstprātību un neatkarīgo izturēšanos. Viņš Spendvelu neieredzēja vēl vairāk par to žūpu Legatu. Spendvels bija labs skolotājs un bija viņam daudz iemācījis. Fungs Su bija labs skolnieks, kas prata ātri uztvert un iegaumēt pašu svarīgāko. Ķīnietis nekad agrāk nebija interesējies par militārām lietām, tāpēc Spendvels viņam daudz iemācīja.

—   Man nav ne jausmas, kur viņš palicis, — ķīnietis atbildēja. — Nemūžam nepiedošu viņam Legata nāvi.

Narzs pārsteigts uzlūkoja Fungu Su.

—    Vai tad tas bija viņa plāns?

—   Jā, — Fungs Su izteiksmīgi apstiprināja. Viņš allaž prata melot ar tādu sejas izteiksmi, ka daudzi viņam noticēja.

Turklāt Narzs atradās tādā stāvoklī, ka viņam gribējās ticēt visam, kas kaut kādā mērā mazinātu viņa vainu.

Fungs Su īsumā izstāstīja viņam izdomātu versiju par to, kas ceremonijas laikā noticis pagrabā, tad pavēstīja to, kas norisinājies uz kuģa.

—     Ko? Te? Uz kuģa? Džoena? — Narzs nogārdzās. — Kā viņa te nokļuvusi, un ko te dara Leins?

—     Tieši tādus jautājumus es uzdodu ari sev, — Fungs Su sacīja. — Ejiet un aprunājieties ar viņiem! Paskaidrojiet, ka tālāka pretošanās ir lieka. Apsoliet manā vārdā, ka viņiem nekas slikts nenotiks un viņi tiks pienācīgi aprūpēti. Tad es izcelšu viņus krastā. Protams, viņiem būs jāapsola, ka turpmāk neliks man ceļā nekādus šķēršļus.

Kādu laiku ķīnietis izklāstīja sava priekšlikuma detaļas, un pēc piecām minūtēm Klifords Leins no sava novērošanas punkta pamanīja kādu sakņupušu stāvu, kas virzījās uz viņu kajīti. Viņš pazina Narzu. Nu viss bija skaidrs. Kopā ar Džoenu uz kuģa tika uzvests viņas radinieks. Bet kāds gan liktenis piemeklējis Legatu?

Klusēdams uzklausījis Stīvena priekšlikumus, Klifords pašūpoja galvu.

—    Es drīzāk noslēgšu vienošanos ar haizivi, nevis ar Fungu Su, — viņš atbildēja. — Ejiet pie tā nelieša un pasakiet, ka viņam neizdosies mus ne noslīcināt, ne nomērdēt badā! Tajā dienā, kad mēs nokļūsim uz sauszemes un es būšu brīvs, tūlīt pat viņš tiks apsūdzēts slepkavībā.

—    Nav nekādas jēgas strīdēties ar viņu, — Narzs žēlabaini novilka.

Komersanta nervi bija galīgi sabeigti. Viņš nekad nebija bijis stiprs cilvēks, bet tagad šķita zaudējis pēdējos spēkus.

—    Vai Legats ir uz kuģa? — Klifords jautāja.

Narzs nolieca galvu un kaut ko neskaidru noburkšķēja. Tomēr dažus vārdus Klifords saprata.

—    Viņš ir miris? — Klifords pārjautāja. — Fungs Su viņu nogalinājis?

Viņš vēl nebija izteicis šos vārdus, kad Narzs izskrēja ārā no kajītes.

Gūstekņu stāvoklis kļuva arvien bezcerīgāks. Krasts bija izzudis tālē, kuģis turpināja ceļu uz okeānu, un atlika vienīgi gaidīt, ka var notikt brīnums. Pretējā gadījumā draudēja bada nāve un būtu jāpadodas. Kāds liktenis tad sagaidītu Džoenu Braju, tas Klifordam bija skaidrs.

Kad Narzs bija izskrējis ārā, kajītes durvis atkal aizcirtās. Inspektors Vilings ieteica nolaist logiem priekšā dzelzs aizvirtņus un cieši tos nostiprināt. Taču viņiem vairs nebija iespēju novērot, kas notiek uz klāja. Ari gaisa ieplūde bija apgrūtināta.

Klifords nevarēja vien nobrīnīties par Džoenas mieru un savaldību pašos lielākajos briesmu brīžos. Par laimi, dzeramā ūdens viņiem netrūka. Odens mazgātavas tvertnē bija lietojams arī dzeršanai. Tas, ka viņiem šajā šaurajā telpā nāksies pavadīt nenoteiktu, varbūt pat ilgu laiku, šķita neizturami.

Klifords centās uzlauzt mazās kajītes durvis, taču tas viņam neizdevās.

—   Droši vien šīs durvis ved uz virsnieku kajītēm, — Vilings izteica pieņēmumu.

Džo Brajs domīgi palūkojās uz durvīm.

—   Mēs nevaram iziet, toties viņi nevar ienākt, — viņš teica. — Mums vajadzētu aizbarikādēt durvis. Vai viņi nevar uzbrukt no aizmugures? Domājot par nabaga meiteni… — Un viņš aprāvās.

—    Par ko tu runā?

Klifords bija pilnīgi aizmirsis, ka pasaulē eksistē tāda Meibela.

Gūstekņi atstāja Džoenas rīcībā mazo kajīti un paši pārcēlās uz lielāko telpu. Veltīgi viņi pārmeklēja katru kaktiņu, diemžēl nekur neatradās kaut vai doniņa maizes.

Vilings ieminējās, ka lielajā lādē, kas stāv Džoenas kajītē, varētu glabāties sausiņi, taču gūstekņiem neizdevās pārbaudīt šo pieņēmumu, jo viņi nespēja lādi nedz atvērt, nedz izkustināt no vietas.

Džo atrada savā kabatā šokolādes tāfelīti. Pusi no tās viņš atdeva Džoenai.

—    Esmu liels saldummīlis un parasti nesāju līdzi kādu duci tāfellšu. Taču šoreiz es labprāt apēstu ceptu vistu baltajā merce.

—    Dieva deļ, apklustiet! — Vilings ievaidējās.

Viņi centās īsināt laiku, risinot dažādus atjautības uzdevumus.

Nogurusi Džoena iemiga. Klifords pievēra durvis uz viņas kajīti, lai vīriešu sarunas viņai netraucētu. Piepeši durvis atsprāga vaļā, un uz sliekšņa parādījās izbijusies Džoena.

—     Kas noticis? — Klifords jautāja, steigdamies pie viņas.

—     Kāds klauvē pie durvīm, — viņa čukstus atbildēja un norādīja uz durvīm.

Leins piegāja klāt un ieklausījās.

Tuk, tuk, tuk…

Klaudzieni atkārtojās. Tad viņš saklausīja, ka aizbīdnis tiek atvilkts. Klifords sagatavojās uzbrukumam. Viņš nomērķēja revolveri durvis.

—     Nebaidieties! — kāda balss nočukstēja. — Un netrokšņojiet, citādi pievērsīsiet sev uzmanību.

Durvis pavērās, un Klifords vispirms ieraudzīja roku, tad nēģera seju. Viņam galvā bija virsnieka cepure.

Klifordam bija jāatzīst, ka Vilinga pieņēmums izrādījās pamatots. Durvis veda uz gaiteni. Gaiteņa abās puses bija kajīšu durvis. Nēģeris ienesa kajīte maisu un nolika uz galda duci sausiņu, lielu gabalu sālītas liellopu gaļas un rituli siera. Klifords šaubīdamies aplūkoja ēdamo un pārlauza uz pusēm vienu sausiņu. Neko aizdomīgu neatradis, viņš sacīja:

—    Būs jāriskē. Es ēdīšu pirmais, un, ja pusstundas laikā ar mani nekas nenotiks, tad ēdiet, cik tik! Varu apzvērēt, ka šī maltīte mums garšos daudz labāk nekā pusdienas "Ričā".

Viņš nogrieza šķēli gaļas, tad nobaudīja sieru un maizi. Viņa biedri kārām acīm vēroja ēdāju. Pagāja pusstunda. Klifords pasauca Džoenu, un gūstekņi ķērās pie ēšanas.

—     Viens ir skaidrs: uz kuģa kāds ir draudzīgi noskaņots pret mums. Kādas tautības viņš varētu būt? — Vilings jautāja.

Jaunībā Klifords divus gadus bija nodzīvojis Āfrikā.

—     Viņš ir krQ cilts nēģeris, — viņš atbildēja. — Viņi nav slikti cilvēki, taču nelabojami zagli.

Dalu pārtikas viņi ar gudru ziņu atstāja rītdienai, un, uzklausot Kliforda padomu, Džoena atkal likās gulēt un aizmiga smagā, nemierīgā miegā.

Caur miegu viņa atkal izdzirdēja vieglus klaudzienus. Taču Klifords negulēja un, nemodinādams meiteni, piezagās pie durvīm.

Tās atvērās.

—     Uz klāja visi ir apdzērušies, — nēģeris paziņoja, it kā pavēstīdams sen zināmu patiesību. — Kapteinis baidās, ka viņi var atrast šis durvis. Loti iespējams, ka viņi mēģinās jums uzbrukt. Esiet modri! Ja nekas nenotiks, es atkal atnākšu pie jums pulksten četros. Esiet gatavi ap to laiku atstāt kuģi!

—    Kāpēc? — Klifords jautāja.

Nēģeris, iekams atbildēja, izgāja gaiteni. Tad viņš teica:

—     Labāk uzsākt apšaudi nekā zināt, ka jūs nogalinās. Tā domā ari kapteinis,

—    Vai tad kāds jau ir nogalināts?

Nēģeris neatbildēja. Viņš aizvēra durvis un atgriezās pie gūstekņiem tikai pēc pusstundas.

—    Sardzes virsnieks esot aizgājis no kapteiņa tiltiņa, — viņš mierīgi paziņoja. — Ķīnieši to atļaujas jo bieži. Brauciena laikā atstāt kapteiņa tiltiņu, aiziet no sardzes — tas ir nekrietni! Laiks pazust no šis tupeles. To cilvēku, kas bija sajucis prātā, nogalināja. Viņu atveda uz kuģa kopā ar jauno dāmu.

—    Narzu? — Klifords izbijies nočukstēja.

Nēģeris apstiprinoši pamāja.

—   Jā. Viņš sastrīdējās ar Fungu Su, un ķīnietis pārsita viņam galvu ar pudeli. Tad viņi pārmeta līķi pār bortu. Tas notika drīz vien pēc tam, kad es atnesu jums ēdienu.

Viņš pārlaida acis klātesošajiem un paziņoja Klifordam kaut ko svarīgu.

—    Kapteinis un divi matroži nolaiduši vienu glābšanas laivu. Pulksten četros, — viņš nočukstēja, — jums nāksies pa virvi nolaisties laivā. Vai jaunā dāma to varēs izdarīt?

—    Varēs, — Klifords apliecināja, un durvis atkal aizcirtās.

Nebija grūti iedomāties, kas notika uz kuģa klāja. Līdz šim

Fungs Su, kas sapņoja par imperatora troni, bija izraudzījies sev pieredzējušus padomdevējus. Legats un Spendvels bija piesardzīgi cilvēki un zinoši katrs savā nozarē, un ķīniešu miljonārs ņēma vērā viņu domas. Tagad Fungs Su bija pilnīgi savu noskaņojumu varā.

Laiks vilkās bezgalīgi. Gūstekņi sapulcējās mazajā kajītē un sēdēja, kur katrs varēja. Viņi klusēja, jo baidījās, ka nesadzirdēs norunāto signālu. Pulksteņa rādītājs virzījās uz priekšu tik lēni, ka Klifordam divreiz likās, ka tas ir apstājies.

Pulkstenis rādīja trīs. Tad atskanēja viegls klauvējiens pie durvīm. Tās atvērās, un uz sliekšņa atkal parādījās melnais jūrnieks.

Viņam kājās bija ūdensnecaurlaidīgi zābaki. Pie jostas karājās maksts ar revolveri. Viņš pamāja, lai gūstekņi pienāk tuvāk. Klifords gāja uz priekšu, vedot pie rokas Džoenu.

Vilings un Džo Brajs noslēdza gājienu. Džo turēja katrā rokā pa revolverim un bija saniknots kā ievainots kuilis.

Viņiem vajadzēja paiet garām apgaismotai virtuvei, un pavadonis deva zīmi, lai tiktu ievērots klusums. Džoena paguva saskatīt ķīniešu pavāra plato muguru. Viņš bija pārliecies pār kūpošu katlu. Bez trokšņa viņi pazagās garām atvērtajām durvīm.

Vēl pēc pāris soliem gūstekņi nokļuva uz klāja. Pāri margām nokarājās tauva. Klifords paraudzījās lejā. Odenī šūpojās laiva, kurā sēdēja trīs nekustīgas ēnas. Klifords pieliecās pie Džoenas un iečukstēja viņai ausī:

—    Tūlīt pat laidieties pa tauvu lejā!

Jūrnieks apsēja viņai ap vidu virvi un nočukstēja:

—    Nezaudējiet laiku… Naktī es saņēmu radiogrammu.

Vairāk viņš neko neteica, un klātesošie nesaprata, kā viņa vārdi saistāmi ar bēgšanu.

Džoena lēni slīdēja pa tauvu lejā, nobrāzdama rokas.

Likās, ka laiva traucas neiedomājamā ātrumā. Patiesībā tā pārvietojās tikpat ātri, cik kuģis.

Kāds stāvs laivā piecēlās un satvēra Džoenu. Jauneklīgi ņiprais Džo Brajs sekoja meitenei. Pēdējais laivā nolaidās melnais jūrnieks.

—    Pie airiem! — kāds deva pavēli, un jūrnieks pacēla cirvi, kas bija laivā, un pārcirta tauvu. Tad laiva sāka šūpoties viļņos.

Laivu mētāja no vienas puses uz otru, un likās, ka tā apgāzīsies. Beidzot viņiem izdevās izkļūt no viļņu joslas un aizirties labu gabalu no kuģa.

Piepeši uz tvaikoņa iegaudojās sirēna. Tad uz klāja iedegās prožektors, un žilbinošas gaismas stars sāka taustīties pa ūdens virsu.

Caur viļņu dārdiem un kuģa mašīnu troksni viņi saklausīja asu svilpienu, un "Umzvel" sāka mainīt kursu.

—    Viņi mūs pamanījuši, — Klifords caur zobiem izdvesa.

Melnais glābējs nodrebēja aiz bailēm un kopā ar kādu matrozi sāka uzvilkt buru. Pūta spēcīgs ziemeļrietumu vējš. Pēc mirkļa laiva, stipri saškiebusies, sāka traukties uz priekšu. Bet ko gan nozīmēja tās ātrums, salīdzinot ar kuģi, kas veica divdesmit piecus mezglus stundā?

Neizturami gaudoja sirēnas. Bēgļu skatieni bija piekalti kuģim, kas viņus vajāja.

Pats drosmīgākais bija ar zeltu apšūtā mundierī tērpies kapteinis. Viņš veikli lavierēja, cenzdamies attālināties no tvaikoņa.

Klifords apsēdās blakus Džoenai, kas bija ietinusies lietusmētelī.

—    Tikai nezaudējiet dūšu, kapteini! — viņš teica.

Par atbildi meitene viņam uzsmaidīja, un Klifords saprata, ka viņa uzmundrinājums ir lieks.

Kapteinis runāja lauzītā angļu valodā, taču viņa valoda bija tēlaina un dzīva.

—    Zilonim nebūs noķert muša, — viņš teica. — Liels kuģis nebūs noķert maza laiva.

—     Un tomēr briesmas ir lielas, kapteini.

Nēģeris ar plato seju bija spiests atzīt šo vārdu patiesīgumu.

—   Tagad viņi ņemt plintes un šaut pif, paf, — viņš turpināja. — Bet driz cits kuģis nākt.

Tā bija viņu vienīgā cerība. Viņi joprojām atradās Lamanšā, kur kursē daudz kuģu. Tomēr patlaban pie apvāršņa nebija redzama neviena bura vai dūmu strūkla.

Klifords uzrunāja savu glābēju:

—    Vai mums izdosies vai neizdosies izbēgt, Dievs to zina. Tomēr mēs esam jums loti pateicīgi.

Haki seja staroja.

—    Mums vajadzēja ātrāk aiziet no kuģa, bet kapteinis negribēja, — viņš atbildēja. — Vienīgi, kad saņēma radiogrammu, tad lika nolaist laivu.

—    Radiogrammu?

Haki izņēma no kabatas nosmulētu papīra lapiņu.

—    To es pieņēmu šonakt, — viņš teica.

Klifords ar pūlēm salasīja ķeburainos burtus.

"Atstājiet kuģi ap četriem no rīta! Visus, kam būtu jāpaliek dzīviem, ņemiet sev līdzi. Ja uz kuģa atrodas mis Braja, ņemiet arī viņu līdzi. Admiralitāte izsūta kreiseri "Sunbright". Tas jūs uzņems.

Kareivis "

—   Tas ir majors, — nēģeris paskaidroja. — Mēs esam iesaukuši viņu par Kareivi.

Klifords nevarēja saprast, ko kapteinis bija domājis, runādams par plintēm. Taču uz izskaidrojumu nebija ilgi jāgaida.

Tak-tak-tak-tak-tak…

Viņi tēmēja pārāk augstu, un lodes aizsvilpa pār mastu, notriekdamas no tā dažas skaidas.

—   Gulties! — nēģeris spalgā balsi iebrēcās un, gluži kā prātu zaudējis, sāka māt ar rokām.

"Umzvel" paātrināja gaitu. Kuģis atkal mainīja kursu un nu devās tieši uz laivu. Kapteinis savukārt izdarīja manevru un izvairījās no briesmām. Dažas lodes nosvilpa pavisam tuvu laivai.

Tad caur ložmetēja tarkšķoņu atskanēja lielgabala dārdiens.

—     Septītais kalibrs, — Džo īsi konstatēja. Tiklīdz viņš to bija pateicis, kaut kas ietriecās mastā.

Masts salūza un ar visu buru noliecās sānis.

—    Nu mums beigas, — Haki nočukstēja. Aukstasinīgi viņš izņēma no maksts revolveri.

"Umzvel" nolaida ūdeni laivas. Tvaikonis palēnināja gaitu, un drīz vien tam līdzās atradās trīs laivas. Taču kapteini nekas nespēja samulsināt. Ar matroža palīdzību viņš tika vaļā no salauztā masta un buras. Vienā mirklī airi bija dullos, un viņš nokomandēja:

—    Pie airiem!

Klifords nekavējoties izpildīja pavēli.

Tomēr laiva bija liela un neveikla, vajātāju laivas virzījās uz priekšu daudz ātrāk. Piepeši uz kuģa uzliesmoja žilbinoša gaisma un atskanēja apdullinošs sprādziens. Pirmajam sprādzienam sekoja otrs, vēl spēcīgāks un apdullinošāks.

Kādu brīdi valdīja klusums, tad no kuģa atskanēja komandas saucieni, svilpieni, satraukti kliedzieni. Laivas, kas bija izsūtītas vajāt bēgļus, griezās atpakaļ uz kuģi. Pāri tvaikonim pacēlās melns dūmu mākonis. Dūmi aizklāja kuģa skursteni un kapteiņa tiltiņu.

—    Kas tur varēja sprāgt? — Haki brīnījās.

—    Airējiet ātrāk!

Airi ritmiski šķēla ūdeni, airētāji strādāja no visa spēka.

—     Kuģis grimst! — Džo šausmās iesaucās, un viņam bija taisnība.

Puscentners dinamīta ne vien izārdīja kuģa sānus, radot milzīgus caurumus, bet ari izraisīja lielu ugunsgrēku. Majors Spendvels bija uzstādījis savas elles mašīnas mehānismu ar tādu aprēķinu, lai sprādziens ietu vaļā divdesmit stundas pēc kuģa izbraukšanas jūrā.

Tvaikonis arvien vairāk sašķiebās uz sāniem. Likās, ka tas ir nāvīgi noguris un grib atgulties. No lūkām ārā vēlās dūmu mutuli. Liesmu mēles jau bija izlauzušās uz klāja un laizīja kuģa apšuvumu. Tad sākās milzīgs sajukums. Pie glābšanas laivām ņudzēja cilvēku pūli.

Aina, kas pavērās bēgļu acīm, tā pārsteidza, ka viņi pat pārstāja airēt.

Pirmais atguvās Haki. Viņš brīdinoši iesaucās:

—    Mums vajag airēt, cik spēka. Jābūt tālāk no kuģa.

Beidzot atskanēja trešais sprādziens, "Umwel" korpuss salūza divās dalās, un tvaikonis pazuda burzgulojošajā ūdens vērpetē.

Ūdens virspusē palika četras laivas.

—    Airēt! — kapteinis komandēja, un visi dedzīgi ķērās pie airiem.

Airētāju pūliņi nebija veltīgi. Drīz vien Klifords Leins saskatīja pie apvāršņa melnu dūmu strūkliņu, un tad, rīta gaismai austot, parādījās karakuģa pelēkais siluets.

Drīz vien viņi jau atradās uz Viņa Majestātes kreisera "Sunbright" klāja. Pēc pusstundas tika uzņemtas ari laivas ar dzīvi palikušajiem ķīniešiem. Viņi, aiz bailēm apstulbuši, bija iemetuši ūdeni visus ieročus un lūgtin lūdzās pēc žēlastības.

Viņu vidū Funga Su nebija, un, kad Klifords jautāja kādam pārbaidītam virsniekam par viņa likteni, tad izdzirdēja:

—    Fungs Su… Es redzēju viņa galvu… Un ķermeni… Gabals te, gabals tur…

37

Astoņus mčnešus vēlāk misters Džo Brajs kopā ar jauno sievu ieradās savās mājās Sjanganas apkaime. Viņa laulības apliecībā bija ierakstīts: "Džo Brajs, neprecējies, 51 gadu vecs."

—   Jāsaka, ka par nepatiesu ziņu ierakstīšanu laulības apliecībā tiek piespriests cietumsods, — Klifords rezumēja, iepazinies ar ierakstu.

Džo Brajs Kliforda nevēlēšanos kopā ar viņu braukt projām no Eiropas izskaidroja Meibelai šādi:

—     Mans jauneklīgais izskats pārāk izcel viņa gadus. Man līdzās viņš izskatās vēl vecāks. — Un Meibela viņam piekrita, jo todien bija ieplānots apmeklēt modes salonus, pirkt kleitas un dārglietas, kādas piedien tikai miljonāriem. — Atšķirība starp mūsu kāzām un viņu laulībām ir tikai tā, — Džo pašapmierināti turpināja, — ka mēs apprecējāmies aiz mīlestības, bet viņš… viņš… kā lai to precīzāk pasaka… viņš… — Runu pārtrauca sulainis, kas atnesa viņam glāzi stipra kokteiļa.

—    Viņš nekad nebūtu apprecējis Džoenu, ja tu to neuzstātu, — ne pārāk laipni iebilda Meibela. — Ceru, ka viņi būs laimīgi. Man ir iemesls par to šaubīties, tomēr es ceru.

Meibela ieradās Sjanganā, kur viņu svinīgi sagaidīja šās pilsētas eiropiešu kolonija. Viņai tika visi pagodinājumi, kādi pienācās personai, kurai ir tuvas attiecības ar "Juņnaņas sabiedrību". Un vēl jāpiebilst, ka Meibelai iepatikās Sjangana, jo labāk būt pirmajai te nekā pēdējai Saningdeilā.

Kādā jaukā dienā viņi saņēma vēstuli no Džoenas. Tajā viņa pavēstīja par savu bezgalīgo laimi.

Meibela izlasīja vēstuli un saviebās.

—  Turpināt dzimtu? Ko viņa ar to grib teikt? — viņa jautāja. Kaut gan Meibela pati nojauta, ko tas varētu nozīmēt.

Džo ieklepojās un mēģināja paskaidrot šis frāzes jēgu.

—    Tā ari bija mana ideja, — viņš kautrīgi piebilda.

IZDEVNIECĪBA

TAPALS

JAU IZDEVUSI ŠĀDUS E. VOLLESA DARBUS:

Ceturtais mēris Pie 3 ozoliem Londonas tumšās acis Noslēpumainais testaments Bongindas karalis Dvēseļu kapteinis Pazudušais miljons Miljonāra kaimiņš Cilvēks, kas zina visu Tris taisnīgi viri Spoku nams Savādā grāfiene Zaļais strēlnieks Kaislību upuri Dižciltīgais klaidonis Hipodroma blēži Nodevēju vārti Šausmu eņģelis Sidraba trīsstūris Tetovētās rokas Piektais dazis Parādnieks

Pirātu gOstā Durvis ar 7 atslēgām Dimantu straume Melnais abats Viesnīca pie Temzas Zilā roka

Varonīgā mantiniece Baltā maska Diseldorfas slepkava Jūras meitene Kniepadatas noslēpums Cilvēks bez vārda Liktenigā kļūda Dubultnieks Atriebējs Lords Bokseris Džons Fleks Cilvēks no Marokas Kokaina skandāls Kreica Kalps Bandītu karalis Mantojuma alkas

SAGATAVOŠANĀ: Bistamie liecinieki ^ Nenotveramais

Grāmatas var iegādāties visās grāmatnicās, preses kioskos un lauku pasta nodaļās. Izdevniecības tālrunis: 7280728

Reinkamācijas, metafizikas, karmas, dziedniecības un ikdienas realitāšu skaidrojums tas viss pavisam neparastā mīlasstāstā.

THE UNDERGRAUND BEST-SELLER!

]|f .i'…]j-.i-j j.j j.1 .ii ii ii i1 'ii 11 liii …………. ….. ii' i i

1. REIZI LATVIJA! 18. REIZI PASAULĒ!

"MĒNESS DŪRIENS" VIENS NO Ž. SIMENONA ī. S. EKSOTISKAJIEM ROMĀNIEM, KUROS DARBĪBA RISINĀS EIROPIETIM SVEŠĀ, PAT NAIDĪGĀ VIDĒ. ŠEIT ĀFRIKA. GABONA.

"MEGRĒ ATVAĻINĀJUMĀ" SLAVENAIS KOMISĀRS MEGRĒ NAV TIPISKS VARAS PĀRSTĀVIS. VALDZINA VINA DZĪVESGUDRĪBA UN PSIHOLOGA TALANTS.

SAGATAVOŠANĀ 9. SĒJUMS

"megrē pie koronera", "ruē ģimenes logi"

KARTERA BRAUNA ROMĀNI PASTĀVĪGI SAISTĪJUŠI HOLIVUDAS UZMANĪBU,TIE BIEŽI EKRANIZĒTI. ARĪ LASOT ŠĶIET, KA SKATĀMIES FILMU, KURĀ INTRIĢĒ ELEGANTA NEVĒRĪBA PRET IERASTĀM MORĀLES NORMĀM, LĒRUMS LĪKU UN TIKPAT DAUDZ DAILU DĀMU, KAS BEZ LIEKAS KAVĒŠANĀS NODODAS MĪLAS ROTAĻĀM. UN KĀDS DETEKTĪVS IR TIK NEATVAIRĀMS UN ČAKLS SEKSA LAUCIŅĀ, KA, ŠĶIET, MAIZES DARBU VIŅŠ VEIC STARP CITU — KĀ ROTAĻĀDAMIES! KĀRTERS BRAUKS — RAKSTNIEKS, KURU JAU PAZĪSTAM, PATEICOTIES IZDEVNIECĪBAI 7APALS".

k arters brauns sak uzvaras gājienu iatvuAi

Valsts Ģimenes veselības centrs rekomendē: šī grāmata ir izglītošanas un audzināšanas līdzeklis gan SIEVIETĒM, gan VĪRIEŠIEM.

"Šī gramata izglīto sievieti, ka seksuālajos attiecībās sasniegt pilnību, nelietopt medikamentozus līdzekļus." "Runājot par sieviešu seksuālajiem traucējumiem, apejot vīriešu lomu tajos, būtu vienpusīgi, tāpēc grāmatā daudz vērtīgu pamācību var gūt ari vīrieši."

"Bet tiem, kuriem šķiet, ka viņi visu to jau zina un neko jaunu uzzināt nevēlas, varam ieteikt pakavēt laiku ar R. Sviftas piedāvātajām anekdotēm "par tēmu". "

Andris Šauriņš

medicīnas doktors psihiatrs, Valsts ģimenes centra seksopatologs

' '13RUJSI5 un flrtļsrrs' •

Adrese Jūrmalas gatve 37D 2. Tālrunis 428153.

LIETOTA, BET KVALITATĪVA SADZĪVES TEHNIKA PAR

LĒTĀM CENĀM

Veļas mašīnas, žāvētāji, ledusskapji, saldējamās kameras, elektriskās plītis, kā arī dažādas sadzīvē, mājas remontdarbos, atpūtā un tūrismā noderīgas lietas.

Ja, iepērkoties firmas brūns un arents veikala, uzrādīsiet šo grāmatu, saņemsiet 5% atlaidi no pirkuma cenas!

Policijas darbiniekiem atlaides visu gadu!

Content

Volless Edgars Mantojuma alkas

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37