Volless Edgars

Melnais abats

Edgars Volless

Melnais abats

1

"Tomas!"

"Klausos, milord."

Sulainis Tomass ar neslēptu interesi nepievilcīgajā sejā gaidīja, kamēr bālais cilvēks aiz lielās bibliotēkas istabas beidza šķirot banknošu kaudzīti. Nobružātā tērauda kaste, no kuras viņš tās izņēma, bija pilna ar nekārtībā samestām banknotēm un vērtspapīriem.

"Tomas!"

"Klausos, milord."

"Ielieciet šo naudu aploksnē. Ne tajā, mulki, bet pelēkajā. Vai uz tās ir adrese?"

"Jā, milord, — Leipcigā, Frankfurtes ielā 35, Libicas kundzei."

"Labi. Aiznes to uz pastu. Vai misters Ričards ir savā istabā?"

"Nē, milord. Pirms stundas viņš izgāja."

Harijs Alfords, astoņpadsmitais Helfordas grāfs, pamāja. Viņš bija trīsdesmit gadu vecs, vājš un bāls, kā visi cilvēki, kas sava laika lielāko dalu pavada kabinetā. Viņš strādāja bibliotēkā — lielā telpā ar augstiem griestiem. Telpu divās dalās sadalīja galerija, kas ieslēdza istabu no trijām pusēm un izbeidzās ar vitņveida kāpnēm vienā apartamenta daļā. Visas sienas aizņēma grāmatu plaukti, tikai virs kamīna bija atstāta vieta lielam sievietes portretam visā augumā. Visiem, kas bija redzējuši lordu, nebija iespējams kļūdīties attiecībā uz radniecību starp viņu un skaistuli portretā. Tā bija lorda māte — ar smalkiem sejas pantiem, melniem matiem un tumšām, neizdibināmām acīm. Savā laikā lēdija Helforde bija ievērojama aktrise, un viņas traģiskā nāve bija deviņdesmito gadu sensācija.

Lorda skats kavējās pie portreta. Harijam Alfordam visa Helfordas pils ar tās skaistumu un pievilcību šķita pārāk niecīgs ietvars šādam dārgumam.

Sulainis melnā livrejā, ar balti pūderētiem matiem, vilcinājās.

"Vai tas ir viss, milord?"

"Tas ir viss!" lords cieti noteica. Sulainis pagriezās un klusi devās uz durvju pusi.

"Tomas!"

"Jā, milord."

"Es nejauši dzirdēju jūsu sarunu ar zirgu puisi Filingu, kad jūs no rīta gājāt gar manu logu, un…"

"Viņš stāstīja man par Melno abatu, milord."

Bālā seja krampjaini noraustījās. Lai gan bija diena un saule, iespīdēdama pa logu, zīmēja uz grīdas gaišus plankumus, Melnā abata pieminēšana lika lorda sirdij pukstēt straujāk.

"Ikviens, kurš manā klātbūtnē pieminēs Melno abatu, tiks nekavējoši atlaists! Pasakiet to ari pārējiem kalpotājiem, Tomas. Spoks! Žēlīgais Dievs! Vai jūs visi esat kļuvuši traki!"

Viņa seja kļuva sarkana, dzīslas uz deniņiem piepampa, un tumšās acis likās dziļāk iespiežamies dobumos.

"Ne vārda! Jūs sapratāt? Tie ir meli! Ja kāds saka, ka Helfordu pili spokojas, tad tas ir neģēlīgs melis! Nelietīgie jokdari, kas mēģina baidīt ļaudis!"

Lords pamāja sulainim, kas, cienīgi paklanījies, izgāja, un sāka šķirstīt kādu grāmatu melnos vākos, kuru šodien bija saņēmis no Vācijas.

Aiz bibliotēkas durvīm Tomass savilka savu dzelteno seju smīnā, taču pēc mirkļa atkal kļuva nopietns. Tajā vecajā naudas skapī laikam atradās kāds tūkstotis mārciņu, un Tomass bija izcietis cietumsodu tikai par desmito daļu no šādas summas. Trīs gadus cietumā! Pat Ričards Alfords, kurš likās zinām visu, nenojauta šo interesanto faktu.

Pašreiz Tomasam bija jāuzraksta vēstule cilvēkam, kas loti interesējās par Helfordas pili, taču vispirms viņš nolēma par tikko notikušo sarunu dalīties iespaidos ar virssulaini Gloveru.

"Nav svarīgi, ko lords saka, bet tas spoks ir, un ir ļaudis, kas to redz. Es, piemēram, nakti nevarētu viens iet pa aleju, pat ja man dotu piecpadsmit tūkstošus mārciņu," cienīgā izskata virssulainis pašūpoja sirmo galvu.

"Bet viņa gaišība tam tic. Es gribu, lai viņš ātrāk apprecas, tad kļūs prātīgāks."

"Un mēs varēsim atbrīvoties no sasodītā Alforda, vai ne, Glover?" '

Sulainis pavīpsnāja:

"Ir cilvēki, kas viņu ciena, ir arī tādi, kas neieredz," viņš diplomātiski teica. "Mums nevajag minēt, Tomas. Tur kāds ir aiz durvīm!"

Tomass aizsteidzās uz istabas galu un atvēra lielās durvis. Koridorā stāvēja meitene. No pirmā acu uzmetiena viņa izskatījās glīta, dārgi ģērbusies, sarkanām lūpām un mirdzošām acīm.

Tomass kā atzinību veltīja viņai smaidu.

"Labrīt, mis Vinere, kāds pārsteigums!"

"Vai lords ir mājās, Tomas?"

Sulainis šaubīdamies savilka lūpas.

"Viņš ir iekšā, bet baidos, ka nevarēšu jūs ielaist. Nenosodiet mani, bet tā ir mistera Alforda pavēle."

"Misters Alfords!" viņa pavīpsnāja. 'Tātad esmu veltīgi mērojusi ceļu no Londonas un nevarēšu redzēt lordu Helfordu?"

Tomass neatlaida roku no durvīm.

Viņam patika meitene, kura kādreiz bija lorda sekretāre un nekad nebija iedomīga. Viņa vienmēr uzsmaidīja kalpotājiem. Viņš būtu priecīgs, ja varētu ielaist meiteni, un varbūt arī lords labprāt viņu satiktu, bet kaut kur tuvumā atradās Diks Alfords, cilvēks ar strupu valodu, kurš bija ne vien spējīgs parādīt durvis, bet arī iespert caur tām.

"Man loti žēl, mis, bet pavēle ir pavēle, kā jūs jau zināt."

"To es redzu!" viņa draudoši teica. "Man neļauj ieiet mājā, par kuras saimnieci es varēju kļūt."

Ar skatu Tomass izteica savu līdzjūtību. Viņa tam uzsmaidīja, graciozi pasniedza roku un devās prom pa koridoru.

"Tā bija mis Vincre," atgriezies pie virssulaiņa, Tomass paziņoja. "Tā pati, kuru lorda brālis izdzina par to, ka vina gribēja savaldzināt Helfordu."

Šajā mirklī ieskanējās bibliotēkas zvaniņš, un Tomass aizsteidzās uz izsaukumu.

"Kas tā bija par sievieti? Es redzēju viņu pa logu."

"Mis Vinere, milord."

Harija Alforda seja apmācās.

"Vai jūs nelikāt viņai ienākt?"

"Nē, milord. Mistera Alforda pavēle…"

"Protams, es biju to piemirsis. Viss kārtībā, paldies."

Ap viņa acīm gulēja pelēkas ēnas, jo bibliotēkā valdīja puskrēsla un viņam vajadzēja strādāt lampas gaismā.

Lords atkal paņēma nolikto grāmatu, taču viņa prāts nespēja koncentrēties darbam. Harijs piecēlās un sāka staigāt pa bibliotēku. Viņš apstājās pie mātes portreta, nopūtās un atgriezās pie galda. Tur gulēja kāds raksts, izgriezts no Londonas laikraksta. Viņš jau trīs reizes to bija izlasījis. Lords nebija satraukts par to, ka viņa vārds parādījās presē, bet bija neapmierināts ar tēmu, kuras sakarībā tas parādījās.

"Helfordbcrija, kluss Saseksas ciemats, ir nodarbināts ar jaunu, aizraujošu sporta veidu — spoka medībām.

Pēc ilgāka laika atkal parādījies Helfordas "Melnais abats".

Kā vēsta septiņi simti gadu veca leģenda, Helfordberijas abatu pēc otrā grāfa Hclforda pavēles nogalināja uzpirkts slepkava. No tā laika abata gars laiku pa laikam parādās šajā vietā. Pagājušajā gadā šausmu stāsti par dēmonisko būtni, kas drausmīgi kauc naktīs, sākuši klīst pa novadu. Tomēr līdz pagājušajai nedēļai nevienam nebija izdevies redzēt šo trokšņaino spoku.

Cita Helfordas leģenda vēsta, ka pirms četrsimt gadiem šeit tikušas noslēptas milzīgas bagātības, pie tam tik pamatīgi, ka visi Helfordas grāfi, kas tās līdz šim meklējuši, palikuši tukšā.

Tagadējais Helfordas grāfs, kurš, starp citu, nolēmis apprecēties ar pazīstamā advokāta māsu mis Lesliju Džinu, informēja mGsu vietējo korespondentu, ka viņš nešaubās, ka Melnā abata parādīšanos rīko kaimiņu dīkdieņi."

Grāfs gribēja saplēst šo izgriezumu, tad pārdomāja un palika zem tintnīcas. Atsaukšanās uz ciemata dīkdieņiem bija nomierinoša, taču, kad atkal pienāks nakts, viņam no jauna vajadzēs iedrošinājumu, jo, neskatoties uz savām skeptiskajām piezīmēm, Hclfords ticēja Melnā abata eksistencei.

Viņa nemierīgā roka nospieda zvana pogu uz galda.

"Vai misters Ričards atgriezies?"

"Nē, milord."

Lords Hclfords nepacietīgi uzsita pa galdu.

"Kur gan viņš pazudis visu ritu?" viņš īdzīgi jautāja.

Tomass delikāti izlikās to nedzirdam.

2

Vējš klejoja pa Rektlauku, raudams no krūmiem nodzeltējušās lapas. Aiz lauka bija redzams Helfordbcrijas ciemats ar vecās baznīcas smailo jumtu. Tas asi izcēlās pret zilajām debesim. Tālāk stiepās zaļā Suseksas ieleja, kurai cauri gāja lielceļš.

Diks Alfords ērti sēdēja uz pakalna, no kura varēja pārredzēt apkārtni piecpadsmit jūdzes tālu. Ja viņš paskatītos atpakaļ, tad varētu izšķirt Hclfordu pils kupolveidīgo jumtu un saimniecības ēkas, zaļos parka kokus un dzīvžogu.

Tomēr pašlaik viņu neinteresēja apkārtējās dabas skaistums. Dika skatu un domas saistīja meitene, kura ātri kāpa pa līkumaino taciņu, kas veda uz pakalna virsotni pie Dika. Viņa skali dziedāja un vicināja jājampātagu.

Jaunā cilvēka lūpās pavīdēja smaids. Interesanti, vai viņa būs pārsteigta, kad to ieraudzīs? Viņš nekad nebija redzējis Lesliju Džinu vienu pašu. Sabiedrībā viņa bija jaunava ar galma lēdijas manierēm un valkāja pieklājības un labas audzināšanas masku. Viņa bija loti izglītota, jo zināja, ka augstākā sabiedrība piedod visu, izņemot vienu— nostādīt sevi par mulki.

Dziesma apklusa. Meitene Diku ieraudzīja, bet nepalēnināja soli. Ātri viņa uzkāpa pakalnā, pa ceļam ar pātagu notraucot pieneņu galviņas ceļmalā.

"Sveiki, novērotāji" viņa jautri iesaucās.

Lcslija nebija tik gara kā citas angļu meitenes, taču vijīgās un graciozās kustības kompensēja mazo augumu. Viņa bija enerģiskāka un vīrišķīgāka, nekā tas varēja likties, redzot viņas trauslo figūru.

Viņai bija skaisti, tumši mati, tumšpelēkas acis un apburošs smaids.

Leslija Džina pat kreklā varētu sacensties ar visgreznāk tērpto dāmu.

Diks bija redzējis viņu jājam. Viņa izturējās kā īsts žokejs un likās kā uzlieta zirgam uz muguras. Tāpat viņš bija redzējis jaunavu uz spoža parketa un apbrīnojis viņas kustību eleganci. Diks bija dejojis ar Lesliju un sajutis viņas ķermeņa atsperīgumu.

Tagad Leslija stāvēja viņa priekšā tērpusies tumšā, labi šūtā kostīmā, kuru atdzīvināja balta apkaklīte, viņa stāvēja, mazliet saliekusi greznā zābakā ieauto kāju. Jaunavas acīs dzirkstīja prieks un veselība.

Diks Alfords grauza zāles stiebriņu un ar sajūsmu aplūkoja meiteni.

"Bijāt izjājusi, Leslij?" viņš jautāja.

"Jā, es jāju," viņa nopietni atteica, tad piemetināja: "Protams, ar zirgu."

Viņš nevainīgi paskatījās uz visām pusēm.

"Bet kur tad ir tas ievērojamais lopiņš?" viņš jautāja.

Meitene aizdomīgi uzlūkoja Diku, un neviens muskulītis nenodrebēja viņas sejā.

"Es nokāpu, lai saplūktu lauku puķes, bet tas nejēdzīgais lops aizmuka. Jūs laikam viņu redzējāt?"

"Kaut kas līdzīgs zirgam skrēja uz Villovas kotedžas pusi," viņš mierīgi atzinās. "Es jau domāju, ka tas būs jūs kaut kur nometis."

Meitene pašūpoja galvu.

"Par tik "jauku" pieņēmumu jums tūlīt jāatrod zirgs. Es jūs šeit pagaidīšu," vina teica.

Diks ar vieglu nopūtu piecēlās.

"Jā, jā. Tieši to es ari no jums gaidīju. Tajā mirkli, kad jūs šeit ieraudzīju, es tūlīt nodomāju: lūk, kur sēž viens sliņķis, kura kājām nepieciešams darbiņš! Nākamā brāļasieva var atļauties ari kādu privilēģiju."

Diks sarauca pieri. Leslija to pamanīja un satvēra viņu aiz pleca.

"Gan jau vēlāk zirgu puisis lopiņu atradis. Laikam tas būs devies atpakaļ uz stalli. Apsēdieties, Dik, gribu ar jums parunāt."

Viņa uzkāpa uz paugura un apsēdās blakus Dikam.

"Ričard Alford, man liekas, ka jūs ne visai iepriecina perspektīva redzēt mani par Helfordas muižas saimnieci."

"Pils," viņš pārlaboja.

"Runājiet atklāti! Es nevaru vien sagaidīt to stundu," viņa jautri atsaucās.

"Nopietni?"

Diks izvilka no kabatas sudraba portsigāru un lēni aizsmēķēja.

"Mana dārgā Leslij…" viņš iesāka.

Meitene strauji papurināja galvu. Šajā mirklī viņa bija ļoti nopietna.

"Jūs domājat, ka es iejaukšos muižas pārvaldes lietās. Es zinu, ka nabaga Harijs nevar tikt galā ar vismazāko saimniecību, bet tomēr jūs maldāties."

Jauneklis domīgi izlaida trīs dūmu gredzenus un tad atbildēja:

"Es gribu, lai jūs vadītu saimniecību. Tas man būtu par svētību. Nē, par to es neuztraucos. Atvainojiet par vaļsirdību, bet par jūsu naudu var tikt galā ar jebkuru muižu. Jebkurš pārvaldnieks ķersies pie šīs lietas, tikai ne otrais dēls bez titula un mantojuma."

To viņš izteica bez jebkāda rūgtuma. Meitene neko neatbildēja.

Kad lords Hclfords gūlās kapā līdzās Dika mātei, Diks izjuta otrā, nemantīgā, dēla likteni. Visa muiža, tituls, pat automobilis, kuru Diks bija paradis uzskatīt par savu, aizgāja uz neatgriešanos. Otrajam dčlam palika tikai maza mājiņa Helfordšīrā, dažas mātes dārglietas un tūkstoš mārciņas. Bez tam šī summa nebija vel viņam izmaksāta. Tā nozuda no apvāršņa mīklainā veidā. Mantojuma lietas kārtoja advokāts Artūrs Džins. Diks nekad nedomāja par nelaimīgajām tūkstoš mārciņām, tomēr tagad viņam tās ienāca prātā un meitene pēc sejas izteiksmes nolasīja viņa domas.

"Jums nepatīk Artūrs, vai nav tiesa?"

"Kas jums liek tā domāt?" viņš izbrīnījies jautāja. Dikam likās, ka viņš nekad nav izrādījis savu neuzticību un nepatiku švītīgajam advokātam.

"Es to zinu. Dažreiz viņš sadusmo pat mani, un es viegli varu iedomāties, ka tāds cilvēks kā jūs nevar viņu ciest."

Diks pasmaidīja. "Lai nu kā, bet Harijs viņam pilnīgi uzticas, un mums ir viņam jāpaklausa."

Viņa paskatījās uz Diku un pamāja ar jājampātadziņu.

"Man viss tas liekas nereāli… manas gaidāmās kāzas. Tas bija savāds bildinājums, Dik. Pieklājīgs, formāls un neticams. Es domāju, ka, ja tas būtu izteikts citā tonī, tad es…"

Viņa apklusa un pašūpoja galvu. Diks ar vieglu interesi domāja, kādā gan tonī Harijs izteicis savu bildinājumu, jo viņš bija iesācējs sirdslietās. Reiz viņa brālim bija skaista sekretāre, un kādā karstā jūlija dienā Diks bija pārtraucis viņu intīmo sarunu, kura loti līdzinājās enerģiskam bildinājumam.

Savaldzinātais Harijs, protams, bez apdoma būtu iekritis izliktajos tīklos, bet Diks nāca laikā, un tālredzīgajai mis Vinerei nācās steigšus atstāt pili.

"Ja viņš jūs nebūtu bildinājis pareizā tonī, jūs atteiktos?"

"Es nezinu," viņa domīgi novilka. "Vispār tas bija tik negaidīti un dīvaini. Man patīk Harijs. Es biežidomāju, vai patiktu viņam, ja…" viņa apklusa, nepabeigusi frāzi.

"… ja jūs nebūtu tik bezdievīgi bagāta?" Diks pasmaidīja. "Tad jūs nebūtu iemantojusi viņa komplimentus."

Viņa izstiepa rokas, un Diks palīdzēja viņai piecelties.

"Dik," viņa iesāka, kāpjot lejā pa taciņu, "ko man darīt?"

"Attiecībā uz ko?"

"Attiecībā uz Hariju un visu pārējo."

Diks klusēja, neatrazdams atbildi.

"Artūrs grib, lai es precu Hariju."

"Lūk, tā ir bagātas līgavas nelaime," Diks jokoja.

"Man liekas, ka es nemaz neesmu tik bagāta!"

Diks apstājās un pārsteigts paskatījās uz Lesliju.

"Lūk, kā!"

Viņš izskatījās tik apjucis, ka meitene iesmējās.

"Es nezinu. Pirms daudziem gadiem tēvocis man atstāja krietnu kaudzi naudas, īsti nezinu, cik, jo visus šos gadus manas lietas kārto Artūrs. Man ir tik daudz naudas, cik nepieciešams."

"Tad jau nav ko sūdzēties," Diks nepieklājīgi norūca, un meitene atkal iesmējās.

"Laikam vairums meiteņu rīkotu laulības, tāpat kā es. Līdz šim cs domāju, ka tā arī pienākas."

"Kādēļ tad jūs tagad mainījāt savus uzskatus?" viņš jautāja un izbrīnījies manīja, ka meitene nosarkst.

"Nezinu," viņa strupi atbildēja.

Šajā mirklī Leslija ieraudzīja Dika acīs dīvainu, skumju uguntiņu un acumirklī visu saprata. Nezināmu iemeslu dēl viņai kļuva grūti elpot, un tikai ar pūlēm viņa varēja parunāt. Leslijai likās, ka pavadonis var izdzirdēt viņas sirds pukstus, un meitene izmisīgi pūlējās atgūt savu aukstasinību. Kā dzīvs viņas acu priekšā nostājās līgavainis — bāls, satraukts jauneklis, kuram nebija pati galvenā vīriešu īpašība— vīrišķība… Nožēlojams, nervozs radījums. Te Harijs bija mīlīgs, te rupjš — viņš nerēķinājās ar to, kādu iespaidu atstās uz savu nākamo sievu. No iztēlē radītā tēla viņas skats neviļus apstājās pie blakus soļojošā jaunekļa— mierīga, nosvērta, pārliecināta par savu spēku un gribu.

Pēc desmit minūtēm Leslija soļoja atpakaļ uz Villovas kotedžu, un viņas domas nodarbināja no jauna radusies problēma.

Diks Alfords lēni atgriezās mājās un ieraudzīja brāļa vājo augumu, kas viņu gaidīja alejas galā. Vējš plandīja uz visām pusēm viņa garo fraku, un ar savu izkaltušo stāvu Harijs atgādināja lielu putnu. Pienācis tuvāk, Diks ievēroja, ka brāļa acis satumsušas no dusmām.

"Esmu tev uzticējis daudz pienākumu, Ričard, bet savas sirdslietas cs māku kārtot arī pats, saprati!"

Dika seja piesarka, bet viņš ne ar ko neizrādīja savas dusmas vai apvainojumu.

"Es to nevēlos, saproti!" griezīgā, bērnišķīga naida pilnā balsī turpināja lords Hclfords. "Es negribu, lai tu jauktos manās lietās. Vienu sievieti tu jau aizdzini no manis un tagad gribi atņemt Lesliju!"

"Es pat nedomāju to atņemt…" Diks strauji iesāka.

"Jā, jā! Nedomā! Tu negribi, lai es precos. Neesmu muļķis, Dik! Tu esi nākamais mantinieks pēc manis. Bet es apprecēšu Lesliju Džinu, saprati! Tev neizdosies izjaukt manu saderināšanos!"

Uz mirkli apvainojuma netaisnība lika jauneklim nobālēt un dusmās notrīcēt, taču pēc mirkļa viņš savaldījās un iesmējās. Tādas ainas notika gandrīz katru dienu, bet nekad Harijs savās dusmās nebija nonācis tik tālu. Pēc desmit minūtēm vētra pāries, un Harijs atkal būs kluss un mierīgs, bet tagad bija sāpīgi klausīties viņa apvainojumos.

"Kādēļ tu runā tik šausmīgas lietas?" Diks jautāja. "Es atlaidu mis Vincri tāpēc, ka viņa nevarēja kļūt par tavu sievu."

"Tu negribi, ka es apprecos," vecākais brālis gandrīz spiedza, "tu gaidi tikai mantojumu! Tev tas būs kā nazis sirdī, ja redzēsi šeit jauno lēdiju Helfordi! Tu to labi saproti!"

Diks Alfords klusēja. Viņa brālis runāja patiesību. Tā viņam būs nelaimīga diena, kad Harijs atvedīs uz šejieni savu jauno sievu, jo tad vajadzēs atklāt šausmīgo noslēpumu, kas kā melns mākonis gulēja pār Helfordu pili.

3

Diks Alfords strādāja savā mazajā kabinetā, kuru aizņčma plaukti, nokrauti ar mapēm. Lielais logs, kas izgāja uz tenisa laukumu, bija atvērts līdz galam vaļā, jo septembris bija loti silts, un Diks strādāja kreklā ar uzlocītām piedurknēm.

Lords Hclfords līdzinājās savai mātei, bet pat labs novērotājs nevarētu atrast ne mazākās līdzības starp abiem brāļiem.

Diks Alfords bija sešas pēdas garš. Atlētiska auguma, ar brūni iedegušu seju, kas liecināja, ka sava laika lielāko dalu vioš pavada ārā. Vina zilās acis kritiski aplūkoja stāvošo sulaini, un pēdīgi Diks atstūma rakstāmmašīnu.

"Melnais abats? Mans Dievs! Vai jūs pats redzējāt viņu, Tomas?"

"Nē, ser, es pats viņu neredzēju, bet to redzēja Kārtraits, garais veikala pārdevējs no Helfordas ciemata…"

Viņš sīki atstāstīja pārdevēja pārsteigumu un šausmas.

"Viņš telefonēja no "Sarkanās lauvas" un apjautājās, vai viņa gaišība nav par to dzirdējusi," turpināja Tomass, viegli paraustot plecus. "Stāsta, ka pēdējos gados abats ir redzēts pirmo reizi, lai gan daudzi dzirdējuši viņa vaidus un brēcienus. Neviens nezina, kāpēc aizdegusies mācītāja māja, kad mācītājs pats bija aizbraucis uz kūrortu."

"Pietiek, Tomas! Kas attiecas uz Kārtraitu, tad viņš vienkārši bija piedzēries. Vai arī ieraudzījis paša ēnu," Diks jautri piebilda.

Viņš paraudzījās pa logu uz pļavu, kurā peldēja mēness sudraba gaismā.

"Mēnessgaismā daudz kas var izlikties, Tomas. Cik saprotu, tagad nav ko runāt par šādām lietām. Viņa gaišība grib, lai šīs runas tiktu izbeigtas."

"Jā, ser."

"Nu tad nerunājiet," Diks deva padomu un ar pīpi rokā devās uz bibliotēku. Bibliotēkā lustras bija nodzēstas. Telpu apgaismoja tikai divas mazas spuldzes ar zaļiem abažūriem un spuldze uz rakstāmgalda.

Diks aizvēra durvis un apsēdās pie rakstāmgalda.

Lords Hclfords satrūkās, redzot savu brāli.

"Zini, Dik, es negribu, ka tu staigā pa pili kreklā ar atlocītām piedurknēm. Tas izskatās neglīti."

"Toties nav tik karsts," Diks atbildēja. "Vai tavi nervi šodien izturēs labu tabakas dūmu?"

Lords Hclfords neapmierināts pagrozījās, tad izstiepa roku un pievilka pie sevis zelta portsigāru.

"Par tādiem smēķiem es nemaksātu ne šiliņa," Diks, jautri smaidīdams, piezīmēja. "Nesaprotu, kā tu vari smēķēt tik smaržīgas cigaretes."

"Ja nepatīk, vari aiziet," brālis norūca un tad kā parasti uzdeva negaidītu jautājumu:

"Vai redzēji šo avīzes izgriezumu?"

Diks ātri izlasīja pasniegto lapiņu.

"Mēs kļūstam populāri, Harij," viņš smējās. "Taču šeit nav ne vārda par mani, un tas ir nepieklājīgi."

"Nemuļķojies! Kādā veidā tas nokļuvis avīzē?"

"Tāpat kā viss cits. Mūsu spoks ir kļuvis populārs," Diks slinki atteica.

Harijs nepacietīgi uzsita ar roku uz galda.

"Vai tiešām tu nevari runāt nopietni! Tu zini, ka tas mani uztrauc vairāk par visu. Tu zini, kādā stāvoklī es atrodos, bet esi nejūtīgs kā akmens, ne piliena līdzjūtības!"

Diks skumji pasmaidīja.

"Tur vainīgs mans nelaimīgais raksturs. Tas bieži mani nomāc un neļauj naktīs gulēt."

"Dieva dēļ, izbeidz muļķoties!"

"Es nekad vēl neesmu bijis nopietnāks," Diks nomurmināja un aizvēra acis. "Tagad nolasi man kādu gudru traktātu."

Harijs Helfords ar bezcerīgu sejas izteiksmi novērsās un sāka šķirstīt grāmatu. Tā bija zīme, ka saruna ir izbeigta, un Diks piecēlās.

"Vai tev neliekas, Harij, ka šodien diezgan strādāts?" viņš jautāja. "Tu izskaties noguris."

"Es jūtos labi," bija izklaidīga atbilde. Diks noliecās, lai apskatītu, kādu grāmatu brālis lasa. Tā bija veca vācu grāmata, bet Dika svešvalodu zināšanas izbeidzās ar to, ka viņš varēja izlasīt franču ēdienu kartē ēdienu nosaukumus.

Lords Hclfords nopūzdamies nolika grāmatu un atlaidās atzveltnē.

"Tu domā, ka cs esmu mulkis, ja tērēju laiku ar šo nodarbošanos," viņš norādīja uz grāmatu plauktiem. "Es daudz patīkamāk varētu pavadīt laiku Leslijas sabiedrībā."

Diks pamāja.

"Man liekas, ka tev nāktu par labu pavadīt vairāk laika svaigā gaisā. Goda vārds, tu neizskaties pēc laimīga līgavaiņa."

Harijs Hclfords pazemīgi smaidīja.

"Par laimi, Leslija zina, ka precas ar kabineta cilvēku, bet ne ar atlētu," viņš noteica. Tad piecēlās, piegāja pie Dika un uzlika viņam roku uz pleca.

"Ko tu teiktu, ja cs sacītu, ka atrodos jau pusceļā uz Helfordas dārgumu atrašanas vietu?"

Diks jau gaidīja šādu paziņojumu, tāpēc diplomātiski atbildēja:

"Tādā gadījumā cs teiktu, ka tu esi pusceļā uz filozofijas akmens atrašanās vietu."

Tomēr Harijs palika nopietns. Ar noliektu galvu viņš dažas reizes pārgāja pār istabu un tad apstājās, salicis rokas uz muguras.

"Es jau domāju, ka tu teiksi ko tamlīdzīgu," viņš pēdīgi sacīja. "Es būtu pat pārsteigts, ja tu būtu teicis kaut ko citu. Taču Helfordas dārgumi patiesi eksistē un līdz ar tiem arī pats galvenais dārgums."

Diks pacietīgi klausījās. Viņš zināja no galvas teiku par trīsdesmit piecas mārciņas smagiem zelta stieņiem. To esot tūkstotis. Šī leģenda bija nesaraujami saistīta ar Helfordas pils pastāvēšanu.

Harijs steidzīgi atgriezās pie rakstāmgalda un izvilka no atvilktnes mazu grāmatiņu samta vākos. Tās lapas laika gaitā bija pilnīgi nodzeltējušas un burti tik izdzisuši, kā bija grūti ko salasīt.

"Klausies!" Harijs sāka lasīt. "Mēneša 15. dienā, kas iekrita tieši Svētā Jēkaba dienā, sers Valters Haisls atgriezās no jūras ceļojuma un atveda sev līdzi tūkstoti trīsdesmit piecas mārciņas smagu zelta stieņu, kurus viņš atdeva diviem spāņu kuģiem "Esperanza" un "Escurial". Šos stieņus viņš noslēpa drošā vietā, un, ja pieturēsies sauss laiks, lai gan drīz gaidāms lietus… Pašreiz nav ieteicams par to ziņot viņas karaliskajai augstībai, lai gan gaida ierodamies lordu Barlcju. Tika atvests arī kristāla trauks ar dzīvības ūdeni, ko acteku cilts priesteris bija uzdāvinājis donam Kortesam. Viens piliens šā ūdens spēj atdzīvināt pat mirušo, to ar zvērestu apliecina garīdznieks Pcdro no Seviljas. Šo krūku es nolikšu tajā pat vietā, kur zeltu, jo tā ir vēl vērtīgāka. Es atļāvu seram Valteram Haislam paturēt simts zelta stieņus, un viņš, pazemīgi pateicies, aizbrauca no Čičesteras ar savu kuģi "Svētais tēvs". Kuģis pēc tam nogrima pie Kcntas krastiem, un viss, kas uz tā atradās, gāja bojā. Tā izbeidzās sera Haisla dzīve. Kas attiecas uz mani, tad arī man draud briesmas, jo mēģinu glābt savu pavēlnieci, viņas augstību Mariju…"

Lords Hclfords pārtrauca lasīt un uzmanīgi paskatījās brālim acīs.

"Ar to rokraksts beidzas," viņš sacīja, "tomēr esmu pārliecināts, ka rakstītāju nepārtrauca kareivju ierašanās, lai arestētu viņu par sazvērestību pret Elizabeti par labu Marijai Stjuartei. Viņam vēl bija laika diezgan, lai noslēptu zeltu. Kur gan atrodas šis kristāla trauks?"

"Galvenais, kur atrodas dārgumi?" Diks praktiski piezīmēja. "Cik es zinu par karalienes Elizabetes raksturu, tad viņa būs tos piesavinājusies. Četrsimt gadu bez sekmēm mūsu senči meklēja šos dārgumus."

Lords Hclfords nepacietīgi pakratīja rokas.

"Zelts! Zelts! Zelts! Tu ne par ko citu nedomā! Pie velna zeltu! Atrod un paturi to pats! Es gribu atrast kristāla trauku!" Harijs sāka čukstēt, un viņa seja izskatījās vēl nožēlojamāka. "Dik, cs baidos no nāves! Mans Dievs! Tu nezini, kā baidos! Šīs šausmas mani vajā dienu un nakti. Es sēžu un skaitu stundas, un domāju, ka pienāks tas bridis. Tu smejies? Labi, smejies!"

Dika seja bija nekustīga.

"Es nesmejos, Harij. Bet kā gan tu nesaproti, ka tāds dzīvības eliksīrs nav iespējams."

"Kādēļ?" lorda Helforda acīs dega gaišas liesmas. "Kādēļ gan senos laikos nevarēja izdarīt šādu atklājumu? Tas ir tūkstoš reizes vērtīgāks par telefonu vai atomu skaldīšanu. Pirms trīsdesmit gadiem arī lidojumus uzskatīja par neiespējamiem! Es gribu iegūt trauku ar dzīvības ūdeni. Es izmetīšu zeltu ceļmalā, lai ņem, kas grib, cs gribu dzīvot! Saproti? Dzīvot! Un tad būs gals bailēm…"

Viņš smagi atlaidās krēslā un noslaucīja slapjo pieri.*

Diks klusēdams nenovērsa skatu no brāļa sejas. Lūk, kāds būs Leslijas Džinas vīrs! Viņš nodrebēja, to iedomājoties vien.

4

Ja Diks Alfords būtu tik ievērojams, ka tiktu rakstīta viņa biogrāfija, tad ailē "nodarbošanās" būtu jāraksta: "Helforda dzimtmuižas uzraugs."

Visi kalpotāji apgalvoja, ka Diks pazīst katru zāles stiebriņu, visi fermeri zvērēja, ka viņš var iepriekš noteikt cenu nākamajai ražai un kļūdīties ne vairāk kā par vienu peniju. Diks zināja Helfordas pils vājās un stiprās vietas, varēja norādīt, kur beidzas karalienes Elizabetes laika strādnieku darbi pils pamata būvē, un atšķirt tālākās piebūves pēc ugunsgrēka Kromvela laikos.

Aukstā rudens rītā, kad saule velti centās izlauzties caur biezo miglas aizkaru, Diks gāja pa veco parku uz abatiju. No tās bija palicis tikai nedaudz. Augsts, zibens sasperts tornis un liela zāle bez jumta, ar platām arkām tajās vietās, kur kādreiz bijuši logi. Nekārtīgā akmeņu kaudze gulēja tajā pašā vietā, kur to bija sametuši Kromvela kareivji.

Jauneklis aizsmēķēja pīpi, tad devās tālāk uz pils fermu, kur viņu gaidīja garlaicīgs darbs.

Pazīstamās abatijas drupas atkal ieraugot, viņš atcerējās sen lolotu sapni — šis vēsturiskās ēkas atjaunošanu. Gan jau kādreiz Helfordi atkal pacels galvu. Iespējams, ka atradis dārgumus vai ari Harijs apprecēs bagātu sievu. Tā gan nebija gluži patīkama doma, un Dika seja savilkās nicīgā smīnā. Pēkšņi viņš apstājās. Pa abatijas drupām pastaigājās kāda sieviete. Viņa neredzēja Diku nākam. Kaut kas viņā likās pazīstams, un Diks devās pie tās. Sieviete nedzirdēja solus, tiklīdz Diks ierunājās, viņa pārsteigta iekliedzās un pagrieza seju uz Dika pusi.

"Labrīt, mis Vincrc," viņš laipni teica. "Šorīt jūs esat agri piecēlusies."

Diku ieraugot, viņas acīs uzliesmoja iznīcinošs naids.

"Labrīt, Alforda kungs," viņa diezgan pieklājīgi atbildēja. "Esmu apmetusies ciematā un nolēmu apmeklēt vecās vietas."

Viņš saprotoši pamāja ar galvu.

"Vakar jums arī laikam bija tāda pati doma, kad mēģinājāt apciemot manu brāli."

"Un kas par to?" jaunava izaicinoši jautāja.

"Savā laikā cs liku jums saprast, mis Vincre, ka mēs būtu laimīgāki, ja jūs nekad nepārkāptu pils slieksni," Diks mierīgi teica. "Man, protams, neērti teikt to sievietei, un jūs sapratīsiet, kādā neērtā situācijā jūs mani nostādāt. Es ceru, ka saprotat?"

"Ak lūk, kā!" viņas seja nosarka.

"Jā, tieši tā," viņš apstiprināja. Mis Vincre klusēdama paskatījās uz Diku un savilka lūpas nicīgā smīnā.

"Man loti žēl, ka esmu sakaitinājusi mājas sargu," viņa iešņācās;

Šajā brīdī Diku pārsteidza viņas glītais izskats un drosme. Jaunava degošām acīm cieši raudzījās viņā, un drebošā balss liecināja par dusmām, kuras viņa veltīgi centās apklusināt. Diks Alfords sajuta, ka ir bijis rupjš.

"Man loti žēl, ka mani paskaidrojumi jūs neuztrauc," jaunava asā balsī iesāka, "tomēr domāju, ka lords Hclfords varēja būt tik laipns un satikties ar mani kaut vai tikai tāpēc, ka esmu nostrādājusi pie viņa trīs gadus. Un pēc visa tā, kas starp mums ir bijis…"

"Vienīgais, kas starp jums ir bijis, — ir jūsu mēnešalga, mis Vincrc," Diks ledainā mierā paziņoja.

Tomēr jaunava likās to neievērojam.

"Viņš lūdza manu roku, un es būtu viņu apprecējusi, ja jūs nebūtu maisījies ar saviem padomiem," viņa turpināja. "Ja cs nebūtu audzināta kā lēdija, tad izvilktu no viņa tūkstoš mārciņas par solījuma neturēšanu. Tādi kā jūs, dēli bez mantojuma, un citi liekēži atrauj godīgas jaunavas no līgavaiņiem. Jums vajadzētu kaunēties — jūs, ubags un kaunu aizmirsušais liekēdis!"

Negaidītā eksplozija Diku mazliet izklaidēja.

"Jūs sabojājāt visu manu dzīvi!" viņa kliedza. "Ar jūsu iejaukšanos sabruka visas manas pūles, tas ir, es gribēju teikt — sapņi. Es biju laba strādniece, un lords Hclfords tcica, ka es esmu vislabākā sekretāre, kādu viņš jebkad redzējis."

Diks lāva viņai izteikt visu līdz galam.

"Var jau būt, ka tā ir taisnība," viņš samierinoši tcica. "Bet lieta tā, ka jūsu klātbūtne šeit ir mazliet… nedelikāta."

"Jūs gribat, lai es aizeju?" jaunava dusmīgi jautāja, un viņš apstiprinoši nolieca galvu.

"Es jūs pavadīšu līdz Fotfelmai, tas ir tuvākais ccjš līdz ciematam," Diks piedāvāja. Jaunava bija tā aizņemta ar savu tēloto sašutumu, ka neiedrošinājās to noraidīt.

"Ko viņa tik agri meklēja drupās?" domāja jauneklis, taču zināja, ka jautāt ir veltīgi. Kad viņi nokāpa pa taciņu uz šosejas, mis Vincre pār plecu teica:

"Es viņu neprecētu pat par miljonu. Lai precas ar savu lēdiju Džinu. Vēlu viņiem laimes!"

"Es nekavējoši nodošu brālim jūsu laipno novēlējumu," Diks ironiski atbildēja, un tas sacēla jaunavā dusmu vētru.

"Tikai pasakiet, lai viņš nepazaudē savu līgavu!" viņa ļauni iesaucās. "Es zinu! Art visi to zina! Jūs gribat iegūt viņas naudu! Jūs — dēls bez mantojuma! Lai tas noder Harijam par biedinājumu!"

Diks apsēdās uz akmens un nolūkojās jaunavai pakal tik ilgi, kamēr tā pazuda no redzesloka. Visi zināja, ka viņš mīl Lesliju Džinu, bet pats Diks to tā īsti saprata tikai tagad.

5

Laikam visā Londonā nebija elegantāka kantora par to, kurā strādāja Artūrs Džins. Tā bija liela istaba ar sarkankoka izgreznojumiem uz sienām. Grīdu sedza liels, sarkanīgs paklājs, kurā kājas iegrima līdz potītēm. Arī pārējā iekārta liecināja par gaumi un izšķērdību. Šajā svētnīcā apmeklētāji baidījās smēķēt, un biezi aizkari paklāja krāsā šķira advokātu no apkārtējās pasaules. Pats saimnieks bija blonds, ar maigu sejas krāsu un mazām, rudām Osiņām. Viņa uzvalks bija nevainojams, bet bikšu vīles nejēdzīgas. Laka kurpes un krāšņa kaklasaite papildināja izmeklēto tualeti.

Džins reti kad ieradās tiesas zālē. Viņa vecākais klerks, sirms, piecdesmit gadu vecs cilvēks, kuru dēvēja par visa uzņēmuma dvēseli, paveica lietu garlaicīgo dalu, atstādams advokātam pašu svarīgāko.

Šajā skaidrajā septembra rītā advokāta milzīgais rolsroiss klusi piebrauca pie nama durvīm. Sulainis, kas sēdēja blakus šoferim, izkāpa un atvēra durvis. Artūrs Džins parādījās visā savā spožumā. Viņa frakas pogcaurumu greznoja balts zieds, un garāmgājēji, ieraudzījuši viņa cilindra un kurpju spožo mirdzumu, noturēja to par līgavaini, kas tūlīt dosies pie altāra.

Džins iegāja liftā un nekavējoties tika pacelts otrajā stāvā. Izsūtāmais paklanīdamies atvēra durvis, un Artūrs nesteigdamies iegāja savā kabinetā, atdevis zēnam cepuri, cimdus un spieķi.

Apsēdies pie galda, viņš pavirši aplūkoja mapi ar saņemtajām vēstulēm, tad, atstūmis tās, piezvanīja. Pēc mirkļa uz sliekšņa parādījās vecākā klerka kalsnais stāvs ar mapi padusē.

"Aizveriet durvis, Džildcr. Kas jums tur ir?"

Džilders nolika mapi ar papīriem uz galda.

"Galvenokārt rčkini," viņš īsi tcica.

"Man?"

Džilders klusēdams pamāja, un Artūrs sāka aplūkot papīrus.

"Ja kreditori cels iebildumus, tad draud lielas nepatikšanas," Džilders pavēstīja. "Līdz šim man izdevās viņus atturēt no tiesas, tomēr divus vai trīs rēķinus vajadzētu apmaksāt. Cik jūs paspēlējāt Gudvudā?"

"Astoņus vai deviņus tūkstošus," Džins vienaldzīgi pateica. "Protams, varēja būt ari vairāk."

"Tas nozīmē, ka jūs tos neesat samaksājis," Džilders vienaldzīgi piebilda.

"Dažiem, pašiem neatlaidīgākajiem, es samaksāju," advokāts steidzīgi paziņoja.

"Vai kāds no šiem jau uztraucas?"

Viņš vēlreiz ar saviem lieliski manikirētajiem pirkstiem pāršķirstīja rēķinus.

"Viens no viņiem ir diezgan nopietns," Džilders atteica, izņemdams no kaudzes kādu dokumentu. "Velmana mantojuma aizbildņi pieprasa no jums parādu — trīs tūkstošus mārciņu, ko nelaiķis bija jums aizdevis."

"Jūs nevarat viņus nomierināt?"

Džilders pakratīja galvu. "Ko es varu izdarīt ar aizbildņiem? Neko! Tas būs beigu sākums, ja lieta nonāks tiesā."

"Bet tas taču ir vienkāršs parāds?"

"Jūs bijāt viņa advokāts," Džilders paskaidroja, "bet viņu atzina par nenormālu. Man liekas, tas izskatīsies neglīti, un advokātu padome uzdos jums kutelīgus jautājumus. Jums jāsamaksā, lai izbēgtu no tiesas."

"Un kā ar pārējiem?" Artūrs satriekts vaicāja.

"Te ir rēķins par tūkstoš divi simti mārciņām par Villovas kotedžas mēbelēšanu un otrs no šis kotedžas pārdevēja par neizmaksāto summu."

Artūrs Džins atslīga krēslā, izvilka zobu bakstāmo un sāka domīgi bakstīt zobus.

"Cik pavisam ir vajadzīgs?"

"Apmēram seši tūkstoši," Džilders atbildēja, apskatījis rēķinus. "Vai varēsiet dabūt šādu summu?"

Jaunais advokāts noliedzoši papurināja galvu.

"Bet vekselis?"

"Kāds muļķis viņu garantēs?" Džins jautāja, ātri paceldams galvu.

Džilders domīgi pakasīja zodu:

"Kā būtu ar lordu Helfordu?" viņš jautāja.

Artūrs Džins klusu iesmējās.

"Jūs esat aizmirsis, ka lordam Helfordam es esmu tās jaunās lēdijas brālis, kura savā dzimumdienā mantos pusmiljonu mārciņu. Es esmu ne tikai brālis, bet arī aizbildnis un bez tam pārvaldu arī viņas mātes īpašumus līdz viņas pilngadībai. Ko gan Hclfords domātu, ja es prasītu no viņa kaut ko tamlīdzīgu? Protams, viņš ir muļķis, taču ne tik liels, kā man gribētos. Bez tam atļaujiet aizrādīt, ka viņa īpašumus pārvalda viņa brālis — visas lietas atrodas viņa jaunākā brāļa pārziņā."

"Nu, un kas par to?"

"Tas ir īsts velns!" Džins nepacietīgi iesaucās. "Nezinu, vai viņš nojauš, ka Leslijas mantojums kļuvis par ziepju burbuli, taču brīžiem viņš uzdod velnišķi āķīgus jautājumus."

"Tātad mantojums kļuvis par ziepju burbuli?" pārjautāja advokāta vecākais klerks, un Artūrs ar izsmieklu to uzlūkoja.

"Jums būtu laiks to zināt, mans draugs, jo mēs no tā dzīvojām astoņus gadus. Montekarlo krupjē pievāca lielāko dalu, un visādi blēži par to naudu uzcēla skaistas villas. Burbulis! Pirms astoņiem gadiem tas nebija burbulis. Tā bija nauda! Bet tagad?" Artūrs noplātīja rokas un ar domīgu smaidu uzlūkoja vēstuļu mapi savā priekšā.

"Ko tad jūs gaidāt no Helforda? Viņam naudas nav."

Džins pasmīnēja.

"Nebēdājieties. Pirms es nopirku māju netālu no Helfordu pils un sāku pūlēties, lai iepazīstinātu Lesliju ar lordu, es ievācu plašas ziņas par šo ģimeni. Lordam nav naudas tāpēc, ka brālis negrib pārdot ne gabaliņu zemes. Pēc aptuveniem aprēķiniem Helforda zemes īpašumu vērtība ir apmēram četri miljoni mārciņu, neieskaitot paslčptos zelta stieņus," viņš iesmējās par šo joku.

Istabā ienāca kāds klerks, lai nodotu parakstīšanai papīrus, un uz bridi iestājās klusums.

"Jūsu māsa tātad domā, ka ir bagāta mantiniece?" Džilders jautāja, kad klerks bija izgājis.

"Jā, viņa ko tamlīdzīgu domā gan," Artūrs vēsi atteica. "Kā gan citādi?! Vai jūs tiešām domājat, ka ari viņa ņēmusi dalību šajā lietā?"

Viņš paņēma spalvu no sudraba paliktņa un, iemērcis tintē, sāka zīmēt uz papīra lapas kaut kādus skaitļus.

"Seši tūkstoši — krietna summa," viņš norūca. "Es pazaudēju trīs reizes vairāk, kad pēdējās sacīkstēs Karaliene par pusgalvu apskrēja savus sāncenšus. Vienīgā izeja — pasteidzināt kāzas!"

"Bet kā ar Jorkšlras muižu?" jautāja Džilders.

Artūrs Džins neapmierināti savilka seju.

"Es runāju ar kādu cilvēku, kas to nopirktu. Man ar to būtu divdesmit tūkstoši ienākuma. Man ir noteikti pierādījumi, ka tur ir ogļu slānis, bet jaunākais brālis visur bāž savu degunu, lai rauj viņu velns!"

Iestājās ilgstošs klusums.

"Esmu izšķiedis visu savu iztēli!" Artūrs nometa spalvu. "Tāds stāvoklis ir tīrās mocības. Vai jūs nepalīdzētu man kaut ko izdomāt?"

"Dodiet man piecas minūtes laika," atbildēja Džilders un izgāja.

Sasniedzis savu kabinetu, viņš atrada uz galda kādu vēstuli un nekavējoties to atplēsa. Vēstule bija bez uzrunas.

"Viņa gaišība vēl arvien meklē dārgumus. Viņš saņēma no Vācijas vecu grāmatu, kuru sarakstījis kāds pētnieks, kas pirms divsimts gadiem bijis šeit. Nosaukumu es nevarēju izlasīt, jo nesapratu to. Lords saņēmis ari Helfordas pils plānu, kuru tam atsūtījis kāds Londonas antikvariāts. Lorda brālis pārdeva Leonarda kungam skaistu fermu par 3500 mārciņām. (Šajā vietā Džilders pasmaidīja.) Mis Džina bija vakar uz tēju pie lorda un Alforda kunga. Pēc tam mis Džina un lords pastaigājās parkā. Stāsta, ka Melnais abats atkal redzēts pie abatijas drupām. To redzējis pils gana Elvina padumjais dēls. Bet neviens viņam netic. Otrreiz spoku redzējis Kārtraits, veikalnieks. Lords saņēmis uzaicinājumu pārdot savu Jorkšlras muižu, bet dzirdēju, ka Alforda kungs ieteica viņam to nepārdot, jo esot dzirdējis, ka tur atrodoties ogļu slāņi."

Džilders papurināja galvu, saprazdams, ka ari šeit viņa saimnieka plāni sabrukuši.

"Kad es ienesu tēju bibliotēkā, dzirdēju, ka lords tcica, ka grib nozimēt kāzu dienu oktobri, bez gāras vilcināšanās, bet mis Džina ieteica pēc Ziemassvētkiem. Lords tam ari piekrita, jo pašreiz viņš ir ļoti aizņemts. Alforda kungs teica, ka laulību kontrakts jāsastāda pie Simsona un Hovarda kungiem, vecā lorda notāriem, taču lords iebilda, lai to sastādot Artūrs Džina kungs. Vairāk nekā nedzirdēju, jo Alfords lika man aizvākties. Vakar no Londonas atbrauca mis Vinerc, lorda bijusī sekretāre, bet Alforda kungs neļāva to ielaist. Lords viņu nav sastapis."

Pēc tam Fabiāna Džildcra spiegs aprakstīja citus notikumus. Helfordas pilī tie nebija tik nozīmīgi. Džilders izlasīja vēstuli un ielika to kabatā. Nākošajās piecās minūtēs viņš bija ļoti aizņemts.

Atgriezies kabinetā, Džilders atrada savu kungu pie rakstāmgalda. Viņš sēdēja, galvu rokās iespiedis. Klerks klusēdams nolika viņa priekšā papīra lapu.

"Kas tas ir?" Džins pārsteigts jautāja.

"Vekselis uz sešiem mēnešiem par septiņiem tūkstošiem mārciņu. Uz labu laimi es pieliku klāt vēl vienu tūkstoti," Džilders vēsi atbildēja.

Džins ātri pārlasīja dokumentu. Tas bija parasts vekselis, kuram pietrūka tikai viņa un lorda Helforda paraksta.

"Es to nevaru izdarīt!"

"Vai tad jums jāsaka, ka tas ir vekselis?" Džilders sacīja. "Jūs varat viņu viegli piemānīt. Iestāstiet kādu pasaku, jums taču ir tik bagāta fantāzija! Es iesaku, lai jūs palūgtu viņa parakstu kā lieciniekam, bet, ieguvis viņa parakstu, dokumenta otrajā pusē…"

Artūrs strauji pacēla galvu, bet klerka seja palika nedzīva kā maska.

"Bet kad pienāks nomaksas laiks?" Džins nedroši jautāja, grozot rokās dokumentu..

"Pēc sešiem mēnešiem viņš jau būs apprecējis jūsu māsu, un viņam gribot negribot vajadzēs šo lietu notušēt."

Abu vīriešu acis sastapās.

"Jūs esat bankrota priekšvakarā, mīļais draugs," Džilders piezīmēja, "un, ja jūs bankrotēsiet, es zaudēšu savu vietu. Tātad jūsu bankrots daļēji attiecas arī uz mani."

Tikai vēlāk Artūrs uzzināja, cik rūgta bija šī patiesība.

"Jūs rūpējaties par šo lietu vairāk nekā cs pats," viņš norūca un parakstīja savu vārdu uz vekseļa.

"Es tērēju mazāk par jums un, kad man ir nauda, māku to taupīt."

Džilders izgāja no kabineta, bet pēc dažām minūtēm atgriezās un aizvēra durvis.

"Vai jūs pazīstat mis Vineri?" viņš jautāja.

"Jā. Ko viņa grib?"

"Viņa grib jūs satikt steidzamā lietā. Vai viņa ir viens no jūsu draugiem?"

"Nē," Artūrs pakratīja galvu. "Viņa bija lorda Helforda sekretāre. Esmu ar viņu saticies. Uzziniet, ko viņa grib."

"Es jau mēģināju, bet viņa teica, ka tā esot personīga lieta. Gribat parunāt ar viņu? Ja ne, tad izvadīšu viņu ārā."

Artūrs uz mirkli kļuva domīgs. "Varbūt viņai kas tiešām svarīgs?"

Pēc dažām minūtēm kabinetā ienāca Mērija Vinerc, ar galvas mājienu pasveicinādama Džinu.

"Hallo, mana dārgā, kāds negaidīts prieks. Jūs kļūstat skaistāka ar katru-dienu!"

Ar pašapmierinātu smaidu viņa noklausījās komplimentus un apsēdās uz krēsla malas.

"Es biju Helfordas pilī, Artūr," viņa teica.

"Muļķa meitene," Džins pasmaidīja, "es jau domāju, ka tā lieta izbeigta. Jums jābūt rātnai, Mērij. Hclfords precēs manu māsu."

"Par to es nemaz nebrīnos. Es sapratu jūsu spēli, kad vēl biju Helforda pilī," Mērija piecēlās un uzlika roku Artūram uz plcca.

"Artūr, man apnicis būt par stenogrāfisti. Es gribu atriebties tam aukstajam sunim — Dikam Alfordam. Mani atlaida no darba, kad es pati mēģināju bildināt Helfordu, tagad mēģināšu to darīt otrreiz. Mēs vienmēr esam bijuši labi draugi, Artūr."

Viņš uztraukts kaut ko nomurmināja.

"Lūdzu, nenovērsies no manis. Ja mēs apprecēsimies, tad es došu tev lielāku pūru, nekā tava māsa dos Harijam."

Artūrs pārsteigts uzlūkoja meiteni.

"Tu — pūru?" viņš atkārtoja.

Mērija lēni nolieca galvu.

"Appreci mani, un es tev parādīšu, kur varēsi iegūt spāņu zeltu — Helfordas dārgumus. Divus ar pusi miljonus mārciņu!"

6

"Divus ar pusi miljonus mārciņu! Runā, ka tur esot piecpadsmit tonnas zelta!"

Artūrs Džins izbrīnījies paskatījās uz jaunavu. Spriežot pēc viņas uztraukuma, viņa tam ticēja un nemeloja. Kādu brīdi Artūram nebija ko teikt.

"Piecpadsmit tonnas, tu saki? Mērij, tu esi prātu zaudējusi!" viņš sadrūma un vienlaikus pasmaidīja.

"Es?" viņa papurināja galvu. "Protams, tagad neko citu tu nevari domāt, bet gan jau pats par to pārliecināsies. Atkārtoju, es atradu Helfordas dārgumus."

Artūrs smagi atlaidās krēslā, nenolaižot skatu no jaunavas. Viņš centās atrast atbildei vajadzīgos vārdus.

"Muļķības! Helfordu bagātības neeksistē!" viņš beidzot paziņoja. "Dzīvojot zem viena jumta ar Hariju, tu esi kļuvusi tikpat ķerta kā viņš."

Mērija lēni apgāja galdam un noliecās pie Artūra.

"Tu tā domā?" viņa mierīgi jautāja. "Tiesa, visus trīs gadus, kamēr biju viņa sekretāre, es visu laiku dzirdēju tikai sarunas par dārgumiem. Pat melnās grāmatiņas izskats lika man nodrebēt, bet, kas attiecas uz pils plānu, tad negribu to pat atcerēties. Es dzirdēju par šiem dārgumiem trīs gadus, Artūr, un tas bija laiks, kad cs tik tikko nesajuku prātā, ja kāds tos pieminēja. Lieta nonāca pat tik tālu, ka man sāka patikt Diks Alfords tikai tāpēc, ka viņš nekad nerunāja par šo bagātību. Un, lūk, reiz no Londonas tika atsūtīti veci plāni. Harijs bija noslēdzis līgumu ar kādu vecu bukinistu, un tas sūtīja viņam visu, kas attiecās uz Helfordiem un pili. Todien Harijs bija izbraucis uz pilsētu, un man nebija darba. Sāku šķirstīt plānus, lai tos sakārtotu, un trešajā lapā es atradu kaut ko tādu, kas lika man ieplest acis."

"Kas tas bija?" Artūrs nevērīgi jautāja.

Mērija ar mierīgu smaidu uzlūkoja advokātu.

"Pirms cs atbildu uz šo jautājumu, daudz kam jānotiek," viņa atbildēja. "Artūr, es dalīšos ar jums, ja apprecēsiet mani."

Džins piesardzīgi uzlūkoja meiteni.

"Ja man tiks miljons vai pusmiljons, cs apprecēšos ar visneglītāko sievieti pasaulē, kur nu vēl ar tādu pikantu eņģelīti kā jūs."

"Varat iztikt bez komplimentiem," viņa praktiski piezīmēja un, atvērusi rokassomiņu, izņēma papīra lapu, kuru Artūrs uzlūkoja ar pieaugošu interesi — tik ziņkārs tas bija kļuvis. Viņš cerēja ieraudzīt Helfordu dārgumu atrašanās vietas plānu, bet nācās vilties.

"Neesmu labs advokāts," Mērija teica, noliekot papīru Artūram priekšā, "bet domāju, ka ar to pietiks, lai mūs saistītu."

Vīlies viņš paņēma papīru rokās.

"Gadījumā, ja dabūšu pusi no Helfordas dārgumiem, es, Artūrs Džins no Villovas, Helsberī, Saseksā, apņemos apprecčtics ar Meriju Agnesi Vilneri mēneša laikā pēc dārgumu atrašanas un sadalīšanas."

"Vai viss kārtībā?" viņa jautāja, sekodama Artūra sejas izteiksmei.

"Manu dārgo meitenlt," viņš viltīgi iesāka.

"Paklausies, Artūr," viņa pārtrauca un pievirzījās tuvāk, "pienācis laiks pateikt "jā" vai "nē". Es tevi nemīlu, arī tu mani nē, bet man vajadzīga sava māja un stāvoklis sabiedrībā. Es neesmu lēdija, bet varu tāda būt, jo ilgi esmu uzturējusies starp smalkiem ļaudīm un nekad neesmu nepareizi uzvedusies. Kāda ir tava atbilde, "jā" vai "nē"?"

"Vai tev nekad nav ienācis prātā, ka Helfordu bagātības nepieder ne tev, ne man un mēs tās nevaram sadalīt savā starpā. Tās pieder lordam Hclfordam, mantiniekam."

"Es zinu likumus, un esmu par to runājusi ar Hariju. Bagātības, kas atrastas pēc tik ilga laika, tiek sadalītas starp atradēju un valdību."

"Mazā Mērija izrādās īsts advokāts," viņš iesmējās, "bet tu maldies. Šāda sadalīšana notiek, ja nav mantas likumīgā īpašnieka. Šajā gadījumā nevar būt šaubu, ka zelts pieder Hclfordam." Artūrs ievēroja, ka Mērija nobāl, un turpināja:

"Es ceru, ka tas tevi sevišķi nesāpina, jo nevar taču pazaudēt to, kas pašam nepieder. Vai ne tā?"

Mērija klusi nopūtās.

"Varbūt tās arī pieder Harijam, bet pēc tā, kā viņš ar mani izrīkojās un, ņemot vērā to, ko darīju viņa labā…"

"Jā, jā," Artūrs nomierinoši pārtrauca, "par Hariju tev nav jābaidās. Vienīgais jautājums, vai tu patiešām atradi dārgumus?"

Viņa pamāja.

"Tu tos redzēji?"

"Nē," viņa vilcinājās, "es neredzēju tāpēc, ka man nebija laika. Tomēr es redzēju kastes aiz restēm. Durvis bija noslēgtas, un es biju tik uztraukta, ka izgāju svaigā gaisā. Tad mani ieraudzīja Diks Alfords."

Artūrs bija ieinteresēts. Viņš labi pazina jaunavu jau toreiz, kad tā strādāja pie Helforda par sekretāri un bija Artūram laba sabiedrotā.

"Atgriezīsimies pie lietas," viņš nepacietīgi tcica, "kad un kur tu redzēji dārgumus?"

"Es redzēju tos pirms divām dienām," viņam par lielu izbrīnu Mērija paziņoja. "Kas attiecas uz dārgumu atrašanās vietu, tad vispirms mums jānobeidz cita lieta. Parakstīsi, Artūr?"

Redzot, ka viņš vēl vilcinās, viņa paņēma papīru no galda un salocījusi ielika somiņā.

"Kāpēc tā steigties?" Artūrs nesatricināmi jautāja. "Mērij, tu neesi muļke un sapratīsi, ka man, pirms parakstu šo dokumentu, vajag kaut vai minūti apdomāt. Vai saproti, ko tu man piedāvā?"

Mērija paraustīja plecus, bet Artūrs turpināja:

"Tu liec man piedalīties visparastākajā zādzībā. Pēc visa…"

"Ja tevi moka sirdsapziņa," Mērija viņu pārtrauca, "tad varu tevi atbrīvot. Es neesmu tāda sieviete, kas ar varu karas vīrietim kaklā. Aiznesīšu to Harijam un paskatīšos, kāda ir viņa sirdsapziņa."

Viņa piecēlās, bet nepaspēja vēl satvert durvju rokturi, kad Artūrs viņu uzrunāja:

"Neesi tik pārsteidzīga un dumja. Tu gribi pārāk daudz."

"Es arī daudz dodu," viņa nepacietīgi iebilda. "Divus ar pusi miljonus, tas nav joks!"

Artūrs satvēra Mērijas roku un ar varu nosēdināja meiteni krēslā.

"Sēdi un nemuļķojies!" viņš nervozi iesaucās. "Es taču tev tūlīt teicu, ka es esmu gatavs apprecēties ar tevi kaut vai rit, jo varu atzīties, ka manām ausīm nav jaukāka vārda kā — nauda!"

"Tad paraksti šo papīru!"

Artūrs vēlreiz uzmeta acis pasniegtajam papīram, pārliecinājās, ka viņam nekas nedraud, ja dārgumus neatradīs, pēc tam paņēma spalvu un izdarīja dažus labojumus, uz kuriem Mērija aizdomīgi noraudzījās, un tad pārlasīja papīru.

"Ko tu tur izlaboji?" jaunava jautāja.

"Atstāju sev mazu spraugu," viņš, viltīgi smaidīdams, teica. "Es izlaboju sekojošo: "gadījumā, ja saņems pusi no Helfordas dārgumiem par labu manam klientam, lordam Hclfordam" un tā tālāk."

No sākuma Mērija nesaprata, bet pēc tam viņas sejā parādījās smaids.

"Saprotu," viņa iesaucās. "Tas nozīmē, ka, ja gadījumā noslēpums izpeldēs gaismā, tad iznāks, ka tu esi strādājis viņa interesēs, ne savās. Artūr, es brīžiem domāju, ka tu esi šausmīgi gudrs!"

Artūrs smaidīdams saņēma jaunavu aiz vidukļa un pieveda pie loga.

Aiz tā slīdēja nebeidzama mašīnu un gājēju straume. Viņas uzmanību saistīja kravas mašīna uz kuras bija uzrakstīts "5 tonnas".

"Vajadzēs trīs šādas mašīnas, lai aizvestu Helfordas dārgumus," Mērija nodomāja.

"Tu pati nezini, cik gudrs es varu būt. Bet tagad pasaki, kur atrodas manta?"

Viņa mirkli vilcinājās un tad klusā balsi nočukstēja: "Vecās abatijas drupās."

"Jūsu māsas jaunkundze tikko kā atbrauca un grib ar jums tikties, Džina kungs," aiz muguras atskanēja balss. Artūrs lādēdamies apgriezās. Džilders bija klusu ienācis istabā un nenolaida no sava saimnieka drūmās acis. Ne muskulītis viņa sejā neliecināja, vai tas dzirdējis meitenes pēdējos vārdus vai ne.

7

Leslijas Džinas mājas darbi bija punktuāli sadalīti. Lai gan viņas brālis nedzīvoja sevišķi grezni, tomēr uzturēja mājās kārtību, kas atbilda viņa sabiedriskajam stāvoklim. Viņš diezgan bieži rīkoja vakariņas, dažreiz ar dejām, bet ziemā medības pilsētas viesiem.

Šādos gadījumos Leslija bija saimniece brāļa mājās. Neskatoties uz savu ekstravaganci, Artūrs bija taupīgs un uzmanīgs cilvēks, kas prasīja, lai produkti tiktu pirkti par viszemākajām cenām, bet uz galda tomēr parādītos pats labākais.

Šorīt Leslijai negaidot ienāca prātā doma aizbraukt uz pilsētu. Viņai bija brīva diena un gribējās to pavadīt pēc patikas.

Izbraukusi līdz ielejai, kura veda uz pili, viņa iztālēm ieraudzīja pazīstamu stāvu, kas gāja pa lauku ceļu, un nezināmu iemeslu dēl viņas sirds sāka pukstēt straujāk. Lai gan līdz gājējam bija vēl vesela jūdze, viņa zināja, ka nekļūdās, un, paātrinājusi mašīnas gaitu, piebrauca pie Dika, kad tas izgāja uz šosejas.

Viņš pasveicināja Lesliju ar rokas mājienu un neapstājās, līdz meitene viņu nepasauca.

"Šodien jūs esat nepieklājīgs," viņa piezīmēja un bija pārsteigta, kad Diks tai piekrita, lai gan viņa manierēs nebija nekā nepieklājīga.

"Patiešām, šodien esmu ļoti nikns. Es nevaru ciest, ka mūsu lauku fermas pārvēršas par vasarnīcām pilsētniekiem. Pagājušo nedēlu es pārdevu Sarkano fermu Leonardam, domādams, ka tas vecais…" viņš apklusa, lai rupji neizteiktos, "… džentlmenis pērk to sev, lai gan nesaprotu, kāpēc viņam ievajadzējās tieši Sarkano fermu, kurai ir vismazākie ienākumi."

"Un ko viņš izdarīja?"

Leslija ievēroja, ka Diks ir saskaities, un izjuta tīri sievišķīgu baudu, redzot vīrieša stiprās jūtas.

"Ko tas vecais džentlmenis izdarīja?" viņa turpināja prašņāt.

"Viņš pārdeva fermu kādam pretīgam londonietim, lai gan zina, ka šāds darījums bez manas piekrišanas nav spēkā."

"Nepazīstamam?" meitene jautāja.

"Liekas, ka viņš te jau kādreiz ir dzīvojis, viņam bija neliela kotedža šajā apvidū."

"Nu un tālāk?"

"Vairāk nekas. To tipu es nepazīstu tādēļ, ka tas nodzīvojis te tikai dažus mēnešus. Negaidot es uzzināju, ka viņš nopircis Sarkano fermu un gribot tur celt kādu modernu ēku. Viņš, protams, izraks dīki, iedēstīs rozes un aizņems pusi fermas ar nevajadzīgiem augļu un krāšņuma kokiem."

"Kādēļ viņš to nevarētu darīt?" Leslija vēsi jautāja. "Jūs pats teicāt, ka ferma dod niecīgus ienākumus, un, ja nevar tos palielināt, tad var vismaz padarīt skaistu fermas apkārtni. Man personīgi ļoti patīk puķes."

Neskatoties uz savu īgnumu, Diks skaļi iesmējās.

"Tādā gadījumā jūs varbūt iesiet pie mistera Džildcra par dārznieci?"

Meitene izbrīnījusies pacēla galvu. Vai viņas brālis zināja par sava vecākā klerka rīcību, lai gan droši vien tas neuzdrošinātos pirkt fermu viņiem kaimiņos, ja nebūtu runājis ar Artūru. Viņa nolēma mainīt sarunas tematu.

"Ja jūs būtu kavalieris un labs zēns, tad brauktu man līdzi uz staciju un parūpētos par manu auto."

Diks nevarēja izšķirties un palika stāvam uz vietas. Par šādu nelaipnību Leslija bija gatava eksplodēt.

"Neesmu sava laika saimnieks," Diks beidzot atbildēja, "taču ir gadījumi, kad var savienot patīkamo ar lietderīgo. Jums nebūs iebildumu, ja sēdēšu pie stūres? Es sevišķi neuzticos sieviešu šofera mākslai."

"Jūs esat šausmīgi laipns," viņa ironizēja, tomēr pasēdās tālāk, atbrīvodama viņam vietu pie stūres.

"Kā šodien jūtas Harijs?"

"Lieliski!" viņš sarkastiski atbildēja. Tad nokaunējās no sava toņa un mierīgi turpināja. "Harijs izmēģina jaunas patentētas zāles. Vai esat viņu redzējusi guļamistabā? Tas, protams, ir mazliet nedelikāts jautājums."

Viņa smiedamās pakratīja galvu.

"Tur ir apmēram astoņi simti piecdesmit dažādu šķirņu zāļu," Diks noteica. "Ik katrus trīs mēnešus mēs izmetam tās no no viņa guļamistabas. Ja Harijs tik cītīgi nelasītu dažādas reklāmas par medikamentiem, viņš būtu laimīgs cilvēks. Pašreiz viņš izmēģina kādas jaunas nervu zāles, un, ja pēc trim dienām pudelītē paliks kaut piliens, esmu ar mieru tās izdzert pats."

"Nabaga Harijs," viņa maigi teica.

"Es daru muļķīgi, jums to stāstīdams," Diks norūca, lai gan pats saprata, ka tikai meitenes klātbūtne liek viņam būt tik asam.

Leslijai ienāca prātā, ka Diks nekad nerunā par viņas gaidāmo ģimenes dzīvi. Būtu dabīgi, ja viņš teiktu: "Es ceru, ka pēc kāzām jūs atradināsiet viņu no šīs muļķības." Viņai likās dīvaini, ka Diks klusēja par to laiku, kad viņa kā jauna grāfiene ieies Helfordas pilī. Un tomēr viņa priecājās par Dika klusēšanu, it sevišķi tagad.

Viņi izbrauca caur mežu, kas rotājās sarkanām un dzeltenām lapām, un piebrauca pie stacijas desmit minūtes pirms vilciena pienākšanas.

"Kā klājas jūsu Melnajam abatam?" meitene jautāja, kad viņi izgāja uz perona.

"Pagaidām neesam viņu redzējuši. Vakar bija policija un ievāca ziņas, taču nedomāju, ka no tā kas iznāks. Jūs, protams, lasījāt rakstu avīzē?"

"Es nelasīju, bet kalpotāji to plaši pārsprieda."

"Es tomēr neticu Melnajam abatam," Diks turpināja. "Dīvaini, ka Harijs baidās no tā spoka. Viņš nekad neatstāj māju, ja domā, ka spoks klejo apkārt."

Kad vilciens atgāja no platformas, meitene paskatījās pa logu. Diks vēl arvien nekustēdamies stāvēja turpat. Leslija nevarēja redzēt jaunekļa seju, bet juta, ka viņš norūpējies lūkojas pakal vilcienam, un tas meitenei loti patika.

8

Lai cik tas būtu dīvaini, Leslija nebija bijusi brāļa kantorī. Viņas nāciena iemesls bija loti prozaisks — viņa bija aizmirsusi mājās naudu. Brāļa kantorī to sagaidīja jauns pārsteigums. Garš, vājš cilvēks ar patīkamu seju jautāja pēc viņas nāciena iemesla. Leslija uzreiz pazina viņā zvejnieku, kas bez kāda loma stundām sēdēja pie upes viņu mājas apkārtnē. Tas bija slavenais

Džilders, par kuru tik bieži runāja Artūrs. Tagad, vinu ieraugot, meitene likās nomākta. Viņš bija neparasts. Džilderam bija stipri izteikts zods ar tik cieši sakniebtām lūpām, ka, likās, to nemaz nebija. Liels deguns, pelēkas, caururbjošas acis zem nokarenām uzacīm, plati pleci piedeva viņam varenu izskatu.

"Jūs laikam esat mis Džina?" viņš jautāja. "Es pazītu jūs pēc līdzības ar brāli pat tad, ja nezinātu jūsu vārdu."

Leslijai bija jaunums, ka viņas seja līdzinās viņas brāļa skaistajai, taču gļēvajai sejai.

"Pašreiz viņš ir aizņemts. Pagaidiet mirkli, es viņam pateikšu, ka esat atnākusi."

Viņa manieres bija tik taktiskas un nevainojamas, uzvalks tik elegants, ka Leslijai neviļus ienāca prātā, ka visi kantora kalpotāji pārņēmuši Artūra izvēlību uzvalkos. Ar tīri sievišķīgu skatienu viņa novērtēja Džildera nevainojamo izskatu.

"Es dzirdēju, ka jūs dzīvosiet mums kaimiņos, mister Džilder?" Leslija jautāja un manīja, ka viņš par to ir ļoti pārsteigts.

"O jā, liekas, būsim kaimiņi," viņš nomurmināja, neveikli sastostīdamies.

"Tas Artūram sagādās prieku. Laikam tas bija viņa priekšlikums tur apmesties?"

Ar nervozu kustību Džilders saglauda ūsas.

"Es neesmu vēl teicis viņam, ka nopirku to fermu. Gribu pateikt to citā, vairāk piemērotā laikā. Es to nopirku ļoti lēti — par trim ar pusi tūkstošiem mārciņu. Tagad es uzzināšu, vai jūsu brālis ir atbrīvojies vai nē."

Misters Džilders devās uz Artūra kabinetu kā apreibis, runājot un uzskatot šo gaišo saules stariņu viņa pelēkajā ikdienā. Dienu no dienas Džilders sekoja viņai, taču meitene to pat nenojauta. Viņš, aizmirsis savas labās manieres, slēpās aiz kokiem, kad viņa gāja garām. Leslija bija Džildera sapnis, atdzīvojies ideāls.

Viņam vajadzēja veselu minūti, lai atgūtos un ieietu kabinetā. Tad viņš apstājās kā stabs, pārsteigts par pēdējo frāzi, ko dzirdēja. '

"Mana māsa?" jautāja Artūrs. Viņš paskatījās uz mis Vincri un Džilderu.

"Atnāciet pie manis vēlāk," viņš klusi teica. "Džilder, parādiet mis Vinerci izeju pa sāndurvim."

Džilders atvēra meitenei durvis un sekoja tai koridorā.

"Kur jūs dzīvojat?" viņš jautāja, un viņa tonis bija tik pavēlošs, ka apmulsināja Mēriju.

"Grandstonā, 37… bet kāpēc…" viņa izbrīnījusies iesāka.

"Es gribu jūs satikt," tcica Džilders. "Vai varu jūs apciemot kādu vakaru?"

Mērija bija pārsteigta un ieinteresēta.

"O, jā! Jebkuru vakaru, ja gribat. Es uzaicināšu draudzeni, un mēs pasēdēsim kompānijā."

Džildera plānās lūpas savilkās smaidā.

"Labāk neaiciniet nevienu. Man ir daudz, ko jums sacīt, un es negribu, lai to dzird svešas ausis."

Viņš pavadīja jaunavu līdz liftam, un tā apsolījās būt mājās viena. Viņa bija ieinteresēta par šis vizītes nolūku, tāpat kā Džilders bija ieinteresēts noskaidrot pārsteidzošo paziņojumu, ko bija dzirdējis.

9

"Tu, maziņo muļķīt, devies uz pilsētu bez naudas," smējās Artūrs, izvilkdams no kabatas portfeļa trīs banknotes.

"Lūk, te ir pietiekami, lai tu būtu laimīga."

"Vai tiešām piecpadsmit mārciņas var to izdarīt?" viņa smējās un devās uz durvīm, kad piepeši atcerējās savu atklājumu.

Artūrs pārsteigts klausījās negaidīto jaunumu.

"Džilders nopircis māju Helfordberijā? Neiespējami!" viņš iesaucās. "Būtu vismaz man to pateicis. Kāda velna pēc viņam vajadzīga māja? Bez tam viņam taču nemaz nav naudas!"

"Vai tiešām?" pārsteigta jautāja meitene.

Artūrs sakaitināts pakasīja zodu.

"Laikam tomēr vecajam blēdim ir nauda. Māja Helfordberijā! Es nedomāju, ka viņš pazīst šo apvidu."

"Viņš bija tas, kas pagājušo vasaru dzīvoja kotedžā," Leslija paskaidroja.

"Makšķernieks!" Artūrs iesvilpās. "Lūk, kādas lietas! Protams," viņš ātri izlaboja, "nav nekas slikts, ka cilvēks grib dzīvot Helfordberijā. Kāpēc gan viņš nevar nopirkt māju? Kāds viltīgs lapsa!"

Artūrs bija norūpējies, un Leslija redzēja, ka viņš velti pūlas to slēpt.

"Es, protams, zināju, ka kāds ir noīrējis makšķernieku kotedžu, bet, padomā tikai, dzīvot visus šos mēnešus un man ne vārda!"

"Tam cilvēkam, kas dzīvoja kotedžā, ir auto," Leslija papildināja. "Diks Alfords bija loti noskaities."

Artūrs nosprauslojās.

"Nabaga Diks, viņš neieredz vasarnīcu sistēmu," Artūrs labsirdīgi piezīmēja. "Kad cs piedāvāju tam pārvērst dažus īpašuma gabalus par vasarnīcu rajoniem, viņš man tik tikko nenorāva galvu. Harijs šim darījumam piekristu vienā minūtē, un es ceru, ka pēc kāzām tu viņu pierunāsi."

"Jā… pēc mūsu kāzām," viņa teica to tādā tonī, ka brālis uzmanīgi uzlūkoja un bija pietiekami gudrs, lai pārtrauktu sarunu par šo tēmu.

Viņš saņēma māsu aiz pleciem un pavadīja līdz durvīm, un tad ar apmierinājumu izdzirda lifta zvanu, kas noveda māsu lejā.

Aizvēris durvis, viņš piezvanīja zēnam un, kad tas parādījās, stingrā balsī pavēlēja:

"Palūdziet misteru Džilderu tūlīt ienākt pie manis."

10

Kad Džilders saņēma pavēli, viņš uzreiz saprata, ka meitene visu izstāstījusi. Neskatoties uz to, ka viņam piemita liels morāls spēks, viņš sakopoja visu savu drosmi, lai ierastos uz šo aicinājumu.

"Kas par jaunumiem, Džildcr? Jūs nopirkāt Sarkano fermu?" Artūrs asi jautāja.

"Kādēļ gan es to nevarētu?" Džilders atvaicāja.

"Patiešām, nav nekāda iemesla, lai jūs to nepirktu," pēc īsa pārdomu brīža Artūrs teica. "Tikai dīvaini, ka jūs man to nepateicāt."

"Reizi vai divas gribēju jūs apciemot," Džilders tcica, "bet es kautrējos jaukties sava patrona privātajā dzīvē. Ja jūs būtu mani ielūdzis uz vīkendu, es ar prieku būtu aizbraucis un jūs uzzinātu par savu kaimiņu. Tagad cs jūtos kā sulainis, kas priecājas par savu patstāvību un nejūt vajadzību ziņot savam saimniekam, kā pavada savu brīvo laiku un kā tērē naudu."

"Bet nauda?" Artūrs jautāja.

"Liekas, ka es jums reiz teicu, ka naudas man ir pietiekami. Bez tam man nekad nav licies, ka būtu nepieciešams jūs iepazīstināt ar savām naudas lietām."

"Jums ir pieticīga alga," Artūrs teica, "loti pieticīga. Tā nedod iespēju pirkt un pārbūvēt fermu."

Atbildes vietā Džilders izvilka no kabatas mazu ādas portfelīti un nolika to uz galda. Vārds, kas, zelta burtiem iespiests, bija lasāms uz vāka, piederēja tam pašam bukmeikeram, kurš izvilka no Džina krietnu žūksni naudas. Šajā firmā Artūrs zaudēja daudz naudas, jo tā viņu piesaistīja ar tādiem noteikumiem, kādus viņš nevarēja dabūt no citiem bukmeikeriem.

"Trumcns," Artūrs saviebies tcica. "Kas viņam par dalu? Jūs arī spēlējat totalizatorā?"

"Nē," Džilders mierīgi atbildēja, "cs esmu Trumcns."

Artūrs Džins ieplēta acis. Trumcns! Bukmeikcrs! Bukmcikers, kuram viņš regulāri maksāja tūkstošiem mārciņu zaudējuma!

"Tātad jums ir mana nauda!" viņš iesaucās.

"Jūsu?" vccākais klerks mierīgi pārjautāja. "Ja Trumcns nebūtu picņčmis jūsu likmes, tad kas gan cits to darītu? Kad jūs vinnējāt, jums tika izmaksāts, tāpēc nav ko žēloties."

"Mana nauda!" Artūrs no jauna žēli murmināja.

Džilders ielika portfellti kabatā.

"Vai atceraties, ka pirms pieciem gadiem jūs sūdzējāties, ka nevarat atrast bukmeikeru, kas dažas minūtes pirms sacīkšu sākuma pieņemtu jūsu lielās likmes pa telefonu? Šī mazā saruna man radīja laimīgu iespēju. Es zināju, ka jūs zaudēsiet, jo esat viens no tiem nelaimīgajiem…"

"…muļķiem, jūs gribējāt sacīt?"

"Nē, lempjiem," Džilders mierīgi pārlaboja. "Zināju, ka esat no tiem, kas bez apdoma krīt azartā, tāpēc sāka eksistēt Trumcns. Jums tika nosūtīta viņa likmju grāmatiņa, un tur bija sacīts, ka viņš pieņem likmes pa telefonu īsi pirms sacīkšu sākuma. Vai jūs arī zināt, cik piecu gadu laikā jūs zaudējāt totalizatorā?"

Bāls no aizturētām dusmām Artūrs pakratīja galvu.

"Tikai Trumenam vien jūs paspēlējāt sešdesmit trīs tūkstošus mārciņu. Un es tās no no jums vinnēju."

Artūra seja kļuva gan sarkana, gan bāla, lai gan viņš saprata, ka izrādīt dusmas ir pēdējā muļķība. Trumens bija atzīmēts telefonu grāmatā kaut kur Vestcndā, un uz turieni viņš ari sūtīja savas nelaimīgās telegrammas. Viņš nekad nebija painteresējies, kas tas par cilvēku, galu galā tas varēja izrādīties vēl sliktāks par Džilderu.

Tomēr Džildera atzīšanās nebija vēl pilnīga. Artūrs juta, ka viņu piemānījis cilvēks, kuram viņš bija uzticējies, un tajā pašā laikā viņš bija nevarīgs pret to.

"Es ceru, ka jūs neesat arī "Rubemcns un Co"?" viņš jautāja, minēdams citu bukmeikeru firmu, kas arī bija izvilkusi no viņa lielu žūksni.

Par brīnumu Džilders tikai palocīja galvu.

"Es esmu "Rubemens un Co". Bez tam esmu ari vēl "Bartons un Smits". Atklāti sakot, es pārstāvu visus trīs bukmeikerus, pie kuriem jūs zaudējāt pēdējos piecos gados apmēram trīsdesmit tūkstošus mārciņu gadā. Es neesmu izdarījis noziegumu. Tajos retajos gadījumos, kad jūs vinnējāt, es akurāti izmaksāju jums vinnestu. Jūsu zaudējumi nebūtu mazāki, ja jūs būtu zaudējis citam. Es gāju uz risku: mana laime pret jūsējo. Es riskēju ar visu savu mazo ietaupījumu — trīs tūkstošiem mārciņu, ko biju krājis gadiem ilgi. Ja laime būtu jūsu pusē, es būtu izputējis."

"Tagad iznāk, ka jūs esat laimējis, bet cs izputējis."

No Artūra aizsmakušās balss bija manāms, ka viņš ir galīgi izsists no sliedēm.

"Lai gan tas skan nepatīkami, jums tomēr ir taisnība."

Artūrs ar interesi ieskatījās sava pārvaldnieka nekustīgajā sejā, cenzdamies pārvērtēt savas domas par cilvēku, kuru līdz šim bija uzskatījis tikai par vecu kalpu. Stāvokļa ironija viņu sasmīdināja.

"Tātad jūs esat bagāts cilvēks, vai ne? Ko jūs domājat darīt ar tik lielu naudu, Džilder?"

"Gribu aizbraukt uz provinci un pēc tam apprecēties."

"Lieliski!" Artūra balsī skanēja ironija. "Un kura tad ir tā laimīgā?"

Pagāja ilgāks laiks, līdz uz šo jautājumu tika atbildēts. Džilders uzmanīgi skatījās uz savu bijušo patronu un tad lēni teica:

"Es domāju precēties ar mis Lesliju Džinu."

Artūra sejā nepakustējās ne muskulītis, bet viņa acis uzliesmoja draudošās ugunīs. Uz mirkli Džilders pat izbijās. Vai viņš būtu gājis par tālu?

Šodien abi vīrieši uzzināja ko jaunu viens par otru. Džilders pirmo reizi ielūkojās drūmajā un atbaidošajā Artūra dvēselē.

Uz Artūra lūpām parādījās viegls, mīklains smaids.

"No jūsu puses tas ir iecerēts loti interesanti un plaši, Džilder, tomēr man ir citi plāni."

Viņš slinki piecēlās, iztaisnojās un iebāza rokas kabatā.

"Ko jūs esat ar mieru maksāt par privilēģiju kļūt par Leslijas vīru?"

Fabiāns Džilders pieņēma izaicinājumu.

"Pusi no jūsu zaudējumiem par pēdējiem pieciem gadiem."

"Par maz," Artūrs pasmaidīja.

"Iznicināšu četrus vekseļus," mierīgi turpināja Džilders, "uz lorda Helforda vārda, kura parakstu jūs viltojāt."

Artūrs Džins kļuva bāls kā krīts un atlēca atpakaļ, bet Džilders turpināja:

"Vai domājat, ka tā bija nejaušība, ka es liku priekšā dabūt lorda Helforda vekselim parakstu? Tātad septiņdesmit pieci tūkstoši mārciņu jums par maz? Labi, es piedāvāju jums citu izeju — pieci gadi Dartmūrā!"

11

Leslija pavadīja ļoti garlaicīgu dienu un vairākkārt nožēloja, ka apsolījusies vēlreiz iegriezties Artūra kantorī, jo tas gribēja aizvest viņu uz māju. Ja nebūtu šī solījuma, viņa atgrieztos mājās jau ar pirmo vilcienu, jo iepirkumi neaizņēma daudz laika. Leslija piezvanīja brālim un nešaubījās, ka tas piekritīs viņas priekšlikumam, bet, par brīnumu, brālis izteica citu priekšlikumu.

"Es domāju, ka tomēr labāk mums atgriezties mājās kopā. Ienāc pie manis kantori ap puspiecicm. Starp citu, Džilders ielūdzis mūs pie sevis uz tēju."

"Džilders?" viņa pārsteigta jautāja.

Artūrs steidzīgi to pārtrauca.

"Mums tagad jābūt pret viņu pieklājīgiem, jo viņš tagad ir mūsu kaimiņš, un bez tam Džilders nav slikts cilvēks."

Viņa varēja atrunāties, bet tas nebija Leslijas dabā. Artūrs reti kad lūdza izdarīt viņam kādu pakalpojumu, un, dzirdot tā balsi, Leslija juta, ka brālis ir ļoti norūpējies. Negribīgi viņa piekrita un noteiktā laikā ieradās brāļa kantori. Artūrs bija viens. Viņš sēdēja aiz rakstāmgalda, atspiedis galvu rokās. Leslija ievēroja, ka viņa seja izmainījusies. Kaut gan Artūrs sagaidīja māsu ar smaidu, tas nespēja Lesliju maldināt.

"Vai tu nejūties labi, Artūr?" viņa norūpējusies jautāja.

"Esmu vesels kā rutks," viņš pasmaidīja. "Šodien man bija grūta diena un jūtos saguris."

Tad Artūrs sāka runāt par savu pārsteidzošo priekšlikumu.

"Džilders dzīvo pie Ridžentparka," viņš teica. "Esi ar viņu pec iespējas laipnāka, Leslija. Viņš ir jauks un noderīgs cilvēks. Jā, starp citu, Džilders ir vecpuisis."

Leslija pasmaidīja. Šāds paziņojums neizraisīja viņā nekādu interesi.

"Es nezināju, ka viņš tik turīgs" meitene tcica. "Protams, cs negribu teikt, ka vecpuisim jādzīvo trūkumā, bet ferma Helfordberijā un dzīvoklis Rldžentparkā, manuprāt, nav tas, ko var atļauties viens cilvēks."

"Viņš nemaz nav tik slikts," Artūrs paskaidroja piezvanīdams. "Es domāju, tu viņam patiksi. Džilders ir diezgan… amizants."

"Amizants", protams, nebija tas vārds, ko Artūrs gribēja lietot, bet nekas cits viņam šajā brīdī neienāca prātā.

Ienāca Džilders, pārlicis pār roku gaišu mēteli. Atkal Leslija jutās neērti, sastopot viņa pētošo skatienu.

"Tu pazīsti misteru Džilderu, Leslij?"

Lesliju pārņēma neparasts satraukums, un, neskatoties uz visām pūlēm, viņa netika no tā vaļā.

Brauciena laikā Džilders bez pārtraukuma runāja. Viņam bija dobja, bet patīkama balss. Artūrs tikai tagad sāka iepazīt cilvēku, ar kuru bija visus šos gadus strādājis kopā. Līdz šim tas bija bijis nulle, neievērojama figūra, kas no rīta parādās un, darbam beidzoties, atkal pazūd.

It kā apzinoties sava darba devēja izbrīnu, Džilders turpināja tērzēt.

Viņš runāja par aviāciju, par radio, grāmatām, kuras bija lasījis, par karu, par Itālijas renesansi, par Krieviju, par amerikāņu rakstniekiem, par laiku, golfu un daudzām citām lietām.

Leslija manīja, ka viņš cenšas atstāt uz to iespaidu, tomēr redzēja tikai dabisku vīrieša vēlēšanos parādīt sievietes acīs sevi no labākās puses.

Džildera dzīvoklis bija lielāks, nekā viņa bija domājusi. Tas bija pats greznākais visā rajonā. Artūrs drūmi raudzījās apkārt. Viena viņam neveiksmīga nedēja sacīkstēs bija Džilderam devusi iespēju tik grezni iekārtot dzīvokli, un Artūra naids auga augumā.

Tēju gatavoja divas koķetas kalpones, un Džilders jutās lieliski mājastēva lomā. Viņam bija retu grāmatu kolekcija, ko viņš gribēja parādīt viesiem. Viņš aizveda tos uz istabu, kuras sienas bija pārklātas ar grāmatu plauktiem un kura Leslijai nejauši atgādināja viņas līgavaiņa bibliotēkas istabu, kaut gan starp abām nebija nekādas līdzības. Tajā brīdī, kad Džilders rādīja kādu retu grāmatu, Artūrs negaidīti ierunājās:

"Jums nebūs iebildumu, ja atstāšu jūs uz kādām piecām minūtēm? Gribu satikt vienu tipu, kas dzīvo viņpus parkam."

Artūra Džina balss bija nomākta, un viņš likās nožēlojams, cenzdamies saglabāt jautrību. Meitene izbrīnījusies paskatījās viņā un tad palūkojās savā pulksteni.

"Ja gribam tikt vēl laikus mājās…" viņa iesāka, bet Artūrs to izmisīgi pārtrauca: "Es tikai uz piecām minūtēm," un viņš, pirms vēl viņa paspēja atbildēt, izgāja no istabas. Tas bija tik negaidīti, ka Leslija nesaprata, kas noticis. Viņai pat prātā neienāca, ka Artūrs to ar nolūku atstājis vienatnē ar veco kungu. Viņai bija skaidrs, ka Džilders tai nepatīk. Likās, ka Artūrs to nojauta, jo viņa izturēšanās šā cilvēka klātbūtnē bija neveikla. Artūrs bija galīgs egoists, un šī negaidītā izdabāšana savam kantoristam neizskatījās pēc viņa. Tomēr Leslija nejuta ne bailes, ne bijību, paliekot viena ar Džilderu.

Tajā brīdī, kad durvis aiz Artūra aizvērās, Džilders nolika grāmatu, ko bija turējis rokā.

"Nākamajā pavasarī būšu jau savā jaunajā mājā, jums kaimiņos un ceru, ka redzēšu jūs biežāk, mis Džina," viņš teica.

Leslija atvairījās ar pieklājības frāzi.

"Mana karstākā vēlēšanās ir apmesties kaut kur laukos un nodoties savām mīļākajām nodarbībām: zvejošanai un lasīšanai. Par laimi, pašreiz varu aiziet no darba," viņš turpināja. "Jūsu brālis laikam jums sacīja, ka esmu diezgan bagāts."

Kaut kas viņa toni saistīja Leslijas uzmanību. Viņas sirds sāka pukstēt straujāk, un pirmo reizi meitene nobijās, ka palikusi vienatnē ar šo cilvēku.

"Es neesmu vecs. Piecdesmit gadi vīrietim ir tikai pats briedums. Man liekas, ka varēšu darīt laimīgu jebkuru sievieti."

"Es ceru, ka man būs izdevība satikties ar jūsu sievu," Leslija bija pieklājīga. Džilders neatbildēja.

Meitene sajuta viņa pelēko acu ciešo skatu, un viņai kļuva karsti. Pirms viņa aptvēra notiekošo, Džildera stiprās rokas aptvēra viņas plecus, un viņš kāri ielūkojās meitenei sejā.

"Man eksistē tikai viena sieviete," viņš teica ar uztraukumā drebošu balsi. "Tikai viena man stāv acu priekšā dienu un nakti. Leslija, visus šos mēnešus jūs man neizgājāt no prāta."

"Laidiet mani," viņa iesaucās, cenzdamās atbrīvoties.

"Es gribu jūs. Esmu strādājis tikai jums, mīlējis tikai jūs. Es jūs mīlu tā, kā neviens nevar mīlēt. Es jūs gribu!"

Viņš picklāva meiteni arvien tuvāk un ar savām kvēlojošām acīm apbūra viņu tā, ka tā nespēja pat pretoties. Bezpalīdzīgi Leslija nolaida rokas un skatījās viņa saltajā sejā.

Šajā bridi pie durvīm atskanēja klauvējiens. Džilders atgrūda meiteni no sevis, un viņa seja savilkās mežonīgā grimasē.

"Kas tik nejēdzīgi tur dauzās," viņš nikni kliedza.

Kalpotāja balss aiz durvīm atbildēja:

"jūs grib redzēt Ričards Alforda kungs."

12

Diks Alfords stāvēja viesistabā, gaidot saimnieka parādīšanos, un domāja, kā sākt šo nepatīkamo sarunu, kad durvis plaši atvērās un no istabas izskrēja bāla meitene.

"O, Dik, Dik!" viņa gandrīz raudāja. Pēc mirkļa meitene atradās Dika rokās un noslēpa galvu pie viņa pleca.

"Dieva dēļ, kas noticis? Kā tu šeit gadījies?" viņš pārsteigts jautāja.

Pirms viņa paguva atbildēt, uz sliekšņa parādījās Fabiāna Džildera lielais stāvs. Viņš klusēja, taču skats bija daiļrunīgāks par vārdiem.

"Ko, pie velna, jūs vēlaties?" viņš nodārdināja.

Diks maigi atbrīvojās no meitenes.

"Mani atveda Artūrs," viņa čukstēja, "man loti žēl, ka tik muļķīgi uzvedos, bet…"

Diks pacēla acis uz cilvēku, kas stāvēja viņa priekšā, un sāka saprast stāvokli.

"Jūs atveda Artūrs un atstāja vienu ar šo cilvēku?" viņš lēni atkārtoja. Viņa pamāja.

"Vai tas ir jūsu draugs?"

"Šodien redzu viņu pirmo reizi," Leslija čukstēja.

Diks pamazām sāka nojaust viņas baiļu cēloni, un auksts naids piepildīja viņa sirdi.

Šajā mirklī atgriezās Artūrs. Diks dzirdēja zvanu koridorā, ātrus solus, un pēdīgi advokāta bālā seja, kurā parādījās mākslots smaids, nostājās viņa priekšā.

"Hallo, Leslij, kas noticis?" Artūrs jautāja. Ar lēni pieaugošām dusmām Diks ievēroja, ka meitenes brālis necenšas skatīties uz mājas saimnieku.

"Man liekas, jums labāk aizvest Lesliju mājās," Diks tcica. "Man ir maza lietišķa saruna ar Džildera kungu."

Šajā laikā Džildcrā atgriezās pašsavaldīšanās spējas. Neskatoties uz sava stāvokļa neveiklību, viņš bija nonācis turpat, kur bija sākumā. Labāk bija kļūt par neizdevušos Leslijas pielūdzēju, nekā palikt par vienkāršu kantoristu.

"Kas deva jums tiesības uzstāties manā mājā?" Džilders iesāka, bet Diks nepiegrieza tam vērību.

"Pieskatiet labāk savu māsu, Džin!" viņš teica ar manāmiem draudiem balsī. "Es atļaušos jūs vakarā apciemot."

Diks saņēma meitenes roku. Leslija vēl arvien bija bāla, tomēr centās viņam uzsmaidīt.

"Esmu laikam smieklīga, vai ne?" viņa klusi jautāja. "Dik, varbūt es veltīgi apvainojos?"

Diks maigi noglaudīja meitenes roku un izveda viņu koridorā. Viņiem uz pēdām sekoja Artūrs. Diks atvēra durvis un, izlaidis abus ārā, atgriezās pie Džildera.

"Man patiešām bija ar jums darīšanas, Džilder, bet tagad tās var pagaidīt. Vispirms es gribu zināt, ko jūs teicāt mis Džinai?"

"Tā ir mana danšana," Džilders sacīja. Viņa skats bija stingrs, un viņš pilnīgi valdīja pār sevi.

"Tā ir arī mana darīšana. Jūs droši vien zināt, ka mis Džina ir saderināta ar manu brāli."

Džilders nolaizīja sausās lūpas.

"Tas mani neinteresē," viņš teica, bet brīdi pārdomājis, sacīja:

"Būšu atklāts, Alforda kungs, ceru, ka tad mēs varēsim sarunāt. Es lūdzu, lai mis Džina kļūst mana sieva."

"Lūk, kā! Un ko tad jums atbildēja mis Džina?"

"Jūs neļāvāt viņai atbildēt, taču man šķiet, ka šeit neradīsies nekādas grūtības."

Diks nespēja slēpt smaidu. Būdams labs cilvēku pazinējs, viņš no paša sākuma saprata, kas noticis, it sevišķi tad, kad ieraudzīja Artūra seju.

"Jūs sakāt, ka nevar būt nekādu grūtību ar Artūra kungu? Bet, lai arī kāda nebūtu viņa attieksme pret šo lietu, jūs nedrīkstat aizmirst, ka jums nāksies rēķināties ar mis Džinu un ar mani."

"Ar jums?" Džilders pacēla acis. "Vai tad jūs un tā jaunkundze… ē…"

"Es neesmu ar viņu saderināts, bet mans brālis gan," Diks stingri tcica. "Esmu viņas draugs, un, pat ja viņa mainītu savas domas par precībām, cs savu attieksmi pret viņu nemainīšu."

Džilders gribēja kaut ko atbildēt, bet Diks turpināja:

"Es nezinu, kāda vara jums ir pār Džinu un ar kādiem draudiem jūs gribat Lesliju piespiest…"

Diks redzēja, ka Džilders parausta plecus, un iesmējās:

"Tātad esmu uzminējis," Diks piezīmēja, "bet, lai kāda arī būtu jūsu ietekme uz Artūru Džinu, jūs nekad neprecēsiet Lesliju Džinu."

Džildera acis savilkās.

"Vai tic ir draudi?" viņš jautāja.

"Varat tos saprast kā draudus, ja vēlaties," Diks atbildēja izsmejoši, "bet tagad, ja jums nekas nav pretim, ķersimies pie lietas. Jūs nopirkāt no mums Sarkano fermu un samaksājāt trīs ar pusi tūkstošus mārciņu Leonardam. Es atnācu pie jums lūgt anulēt šo darījumu un piedāvāju jums pieci simti mārciņu atkāpšanās naudu."

"Citiem vārdiem sakot, jūs gribat to atpirkt. Nekas neiznāks," Džilders skarbi tcica. "Es gribu dzīvot Sarkanajā fermā, un nekāds likums man to neaizliegs. Jums tas var patikt vai nepatikt, man galīgi vienalga. Es dzīvošu Helfordberijā, un varat man ticēt, ne tāpēc, lai redzētu jūs."

Diks pašūpoja galvu.

"Tagad cs saprotu, kāpēc gribat dzīvot mūsu pusē. Ar savu priekšlikumu cs gribēju izbeigt lietu miera ceļā. Jums par nelaimi Leonardam nebija tiesību pārdot fermu bez mana brāļa piekrišanas. Un tas nozīme, ka arī bez manas ne, jo es esmu viņa pilnvarotais pārvaldnieks. Jūs pats esat advokāts, un tāpēc man nav jāsāk skaidrot visi noteikumi, ar kādiem Leonards pirka fermu. Ja griezīšos tiesā, prāvu vinnēšu, tāpēc piedāvāju lietu izbeigt miera ceļā."

"Es atsakos!" Džilders stingri tcica.

Diks nolieca galvu.

"Lieliski. Varbūt citos, mierīgākos apstākļos jūs mainīsiet savu lēmumu."

Viņš devās uz durvīm, bet uz sliekšņa apstājās un pavicināja platmali:

"Iesaku jums izmest no galvas mis Lesliju Džinu."

"Un ja es to nedarīšu?"

Dika lūpās rotājās smīns.

"Tad jūs to loti nožēlosiet!" viņš mīklaini teica.

13

Leslija ne ar vārdu neizpauda savu sarunu ar Džilderu, un ari viņas brālis izvairījās runāt par šo tematu.

Viņi ātri brauca pa plato šoseju, un visu laiku Artūrs bija loti nervozs. Leslija viņam kaut ko jautāja, un Artūrs nodrebēja un nosarka.

"Atvaino, cs aizdomājos," viņš nomurmināja.

"Par kaut ko nepatīkamu, Artūr?" viņa raudzījās sev priekšā.

"O, jā! Par kaut ko velnišķi nepatīkamu!"

"Artūr, vai zini, ko no manis gribēja Džilders?"

Viņš klusēja.

"Viņš mani bildināja."

"Manu mazulīt," Artūrs mēģināja jokot. "Man vienalga, ar ko tu precies, ja vien esi laimīga. Džilders ir solīds cilvēks, un viņam ir liels kapitāls."

Viņa pagriezās pret brāli.

"Artūr, kādēļ tu tā gribi, lai cs precos? Kur ir mana nauda?"

Jautājums bija tiešs, un to nevarēja apiet. Artūrs gatavojās uz grūtu sarunu.

"Tava nauda? Vesela, protams!" viņš velti centās piešķirt balsij noteiktību. "Tavs kapitāls atrodas dažādās akcijās. Kādēļ tu tik dīvaini jautā?"

"Cik man ir naudas?" Leslija stingri noprasīja.

"Apmēram ceturtdalmiljons — mazliet vairāk vai mazāk. Dieva dēl, nerunāsim par naudu, mīlā."

"Es gribu par to runāt," viņa ietiepās. "Artūr, vai man vēl ir nauda?"

Viņa smiekli šaubas neizkliedēja. Parasti ļaudis ticēja Artūra vārdiem.

Tikai pirms nedēļas Harijs Hclfords jautāja par kaut kādiem papīriem, kuros bija viņa mātes kapitāls. Artūrs veikli izlocījās, bet vajadzēja kaut ko darīt, jo arī Diks bija sācis interesēties un viņam bija brīnumaina atmiņa. Un tad vēl Leslija ar saviem jautājumiem…

"Kāds tu esi muļķīgs bērns! Protams, tev ir nauda. Tu esi loti bagāta, un tev jābūt dzīvē laimīgai."

Leslija purināja galvu.

"Man liekas, ka man nav ne pensa," viņa teica, un Artūra sirds sažņaudzās.

"Kādēļ tu tā runā?"

Viņa paraustīja plecus.

"Es nezinu. Varbūt man pat gribas būt nabagai. Es zinu, ka man ir nauda, jo tu man pirms dažiem gadiem rādīji testamentu. Taču tu ar šo naudu rīkojies, Artūr, un man liekas, ka pēdējā laikā nav kaut kas kārtībā."

"Tu gribi teikt, ka esmu to piesavinājies?" viņš skarbi jautāja, un meitene iesmējās.

"Es negribu tevi apvainot, bet varēja gadīties, ka tu nepiesardzīgi rīkojies ar šo naudu un ccturtdalmiljons ir pilnīgi izkusis. Vai ne tā?"

Viņš neatbildēja.

"Runā taču!"

"Dieva dēl, beidz šos muļķīgos jautājumus," viņš sakaitināts atteica. "Protams, tev nauda ir!"

Kādā neprāta mirklī viņš gribēja pateikt taisnību, bet patmīlība un apziņa, kādu iespaidu tas atstās uz vienīgo radījumu pasaulē, pret kuru viņš vēl bija saglabājis pateicību, piespieda atturēties no šī nodoma.

Viņam par prieku Leslija bija lieliskā garastāvoklī un visu vakariņu laiku likās aizmirsusi Džilderu.

"Leslij," viņš teica, kad pasniedza kafiju, "gribu lūgt no tevis lielu pakalpojumu."

Viņa jautājoši paskatījās uz brāli.

"Vai atceries Mēriju Vineri, kura kādu laiku strādāja pie Harija par sekretāri?" .

Viņa pamāja.

"Gribu zināt, vai tev nebūtu iebildumi, ja uz kādu laiku ataicināšu viņu uz šejieni? Man daudz darba, un viņa ir lieliska stenogrāfiste. Atklāti sakot, man liekas, ka viņa atrodas katastrofālā stāvoklī, un es gribu viņai palīdzēt."

"Lai viņa brauc," Leslija teica "Ja iedosi viņas adresi, es uzrakstīšu ielūgumu. Diks viņu necieta galvenokārt tāpčc, ka tā bija aizrāvusies ar Hariju."

"Mērija to jau aizmirsusi," Artūrs smaidīja. "Atklāti sakot, man viņa patīk. Protams, viņa nav lēdija, bet mūsu laikos "lēdija" ir diezgan plašs jēdziens. Starp viņu un Hariju nekas nebija, protams, cs gribēju teikt— nekas nopietns."

"Es ari to nekad netiku domājusi," Leslija atbildēja, un jautājums par Mēriju bija izšķirts.

Artūrs tcica, ka viņam ir daudz darba, un atstāja Lesliju vienu ēdamistabā. Parasti viņai vienai bija garlaicīgi, bet šovakar tik daudz vajadzēja pārdomāt, ka viņa priecājās par vientulību. Notikums ar Fabiānu Džilderu viņai likās nereāls. Laikam viņa bija drusku sabaidīta. Leslija vēl arvien juta dedzīgo roku skāvienu, juta kvēlojošo pelēko acu skatienu. Un Diks… Cik tas likās dabīgi, pieskriet un meklēt pie viņa aizsardzību. Vai tas notiktu arī tad, ja viņa vietā būtu Harijs? Sirds dziļumos viņa bija pārliecināta, ka nemeklētu aizsardzību Harija skavās. Viņa paskatījās pulkstenī. Bija desmit minūtes pāri deviņiem. Tagad laikam Diks jau bija mājās. Leslija iegāja koridorā un pa telefonu izsauca Helfordu. Artūra kabineta durvis atvērās.

"Kam tu zvani?" Artūrs aizdomīgi jautāja.

"Zvanu uz Helfordas pili."

"Es ceru, ka tu netaisies lūgt šurp Diku Alfordu?" Artūrs" nemierīgi jautāja. Pirms Leslija paguva atbildēt, pie durvīm atskanēja zvans, un meitene metās ielaist. Tas bija Diks, un Artūrs ar lāstiem uz lūpām nekavējoties nozuda savā kabinetā, aizcirzdams durvis.

"Ienāciet, Ričard Alford," meitene dramatiski pavēstīja. "Nupat gribēju zvanīt jums. Man ir garlaicīgi un gribas izklaidēties."

Tā nebija taisnība.

"Man nav tāds garastāvoklis, lai jūs izklaidētu," Diks atbildēja, pakārdams cepuri. Leslija paņēma viņu zem rokas un ieveda viesistabā.

"Artūrs šodien aizņemts, un mūs neviens netraucēs. Tas bija tik jauki, Dik, ka jūs šodien ieradāties īstajā laikā."

"Cik es sapratu, tad Džilders jūs bildināja?" Diks mierīgi vaicāja.

"Vai viņš jums to tcica?" viņa smagi nopūtās. "Jā, cs biju pārsteigta. Varbūt tam bija jābūt komplimentam, bet viņš tik vētraini to izteica. Kā jūs domājat?"

Diks aizsmēķēja cigareti.

"To cs arī nācu noskaidrot. Es jūtos kā inkvizitors, bet man vajag visu noskaidrot."

"Es jums vairāk neko nevaru pateikt," viņa mēģināja izlocīties.

Diks saprata, ka meitene negrib, lai viņš runātu ar tās brāli, bet Leslija savukārt saprata, ka viņas pūlēm nebūs panākumi.

"Vai jūs pirms tam neko nenojautāt? Vai Artūrs jums neko nestāstīja?"

"Nē, Artūrs par to neko nezināja. Viņš tikai tcica, ka misters Džilders grib parādīt savu jauno dzīvokli, un, lai gan tās nav vilinošas perspektīvas — iet pie cilvēka, kuru nepazīsti, — es tomēr aizgāju."

"Lai darītu patikšanu Artūram?"

"Nē," viņa atteica, "jums jāsaprot mana sievišķīgā ziņkāre. Mani ieinteresēja vecpuiša dzīvoklis. Tā ir mūsu, sieviešu, gandrīz vienīgā vājība. Man liekas, ka arī jums ir tikai maza istabiņa ar mazu, nekur nederīgu guļamistabu."

"Jaunākajam dēlam arī tas ir labi," Diks smaidot piezīmēja. "Tātad jūs esat pārliecināta, ka Artūrs nedeva nekādu mājienu par sagaidāmo bildinājumu?"

"Esmu pilnīgi pārliecināta. Viņš bija tikpat izbrīnījies cik es."

"Jūs ar viņu par to runājāt?" Diks ātri jautāja.

Meitene šaubījās.

"Jā, cs runāju par to, kad braucām mājup. Artūrs bija… krietni pārsteigts."

"Tikai pārsteigts, ne saniknots?"

"Varbūt arī saniknots — Artūram ir tik noslēgts raksturs."

"To var redzēt," Diks sausi piezīmēja. "Pajautājiet, vai varu ar viņu kādas piecas minūtes parunāt?"

Leslija pārsteigta paskatījās uz Diku.

"Jūs taču netaisāties ķildoties, Dik?"

"Nē. Gribu tikai uzdot viņam dažus jautājumus. Jūs saprotat, man ir tiesības zināt…"

"Kādēļ jums ir tiesības?"

"Vai jūs tā nedomājat?" viņš maigi jautāja.

Leslija mirkli uzlūkoja Diku. Pēc tam nolaida acis, it kā izlasīdama Dika acīs kaut ko tādu, kas viņu uztrauktu un pārsteigtu.

Nc vārda nesacījusi, viņa izgāja koridorā un pieklauvēja pie Artūra kabineta durvīm.

"Ko viņam vajag? Es nevēlos, ka mani traucē," Artūrs dusmīgi atsaucās. "Viņš vienmēr traucē cilvēkus, kad tic ir aizņemti."

"Man liekas, ka tev labāk aprunāties ar viņu, lai nobeigtu šo lietu."

"Ko tu domā ar šo— nobeigt?"

"Lai viss būtu kārtībā," Leslija noteica.

Viņš paskatījās uz nekārtīgo, ar papīriem piekrauto rakstāmgaldu un tad sakaitināts norūca:

"Labi, lai ienāk."

14

Artūrs pat nepapūlējās piecelties, kad ienāca Diks un aizvēra aiz sevis durvis.

"Sēdieties, Alford, Leslija teica, ka jūs gribot mani redzēt."

"Leslijai to nevajadzēja teikt, cs pats jums pēcpusdienā teicu, ka ieradīšos pie jums pēc paskaidrojumiem."

"Par ko?"

"Par nejauko notikumu Džildera dzīvoklī. Vai zināt, ka viņš bildināja jūsu māsu?"

"Leslija man to stāstīja."

"Jūs bijāt par to loti saniknots? Vai rit pat atlaidīsiet nekaunīgo klerku?"

Artūrs atlaidās pret krēsla atzveltni.

"Es tam neredzu iemesla," viņš vēsi atbildēja. "Galu galā tas nav nekāds noziegums, ja kāds bildina skaistu meiteni. Protams, viņš nav no tiem, kādu es vēlētos viru savai māsai, bet, ja brāli varētu izvēlēties vīrus savām māsām, saprotiet Alford, tad būtu loti kuriozas laulības."

"Kāda ir viņa vara?" Diks ātri jautāja.

"Es nesaprotu…"

"Kā viņš jūs ietekmē?"

"Pie velna, ko jūs tur runājat!"

"Kas tur ko nesaprast? Es zinu, ka jūs nekad neciestu to, ka tāds tips kā Džilders izrāda uzmanību jūsu māsai, nerunājot nemaz par to apvainojumu, kāds izdarīts nākošajai Helfordas grāfienei, ja viņam nebūtu kāda vara pār jums, kuras priekšā jūsu patmīlība klusē, baidoties no sliktām sekām."

Artūrs Džins ar grūtībām valdīja pār savu balsi. "Mans dārgais, jūs esat melodramatisks!" viņš iesaucās. "Ietekme uz mani! ļūs laikam pārāk daudz aizraujaties ar kino. Protams, man labāk patiktu redzēt Lesliju kā jūsu brāļa sievu, bet cs necelšu šķēršļus, ja viņa izvēlēsies citu."

"Piemēram, Džilderu?"

"Kaut vai Džilderu!" Artūrs mierīgi apstiprināja.

Un tad Diks uzdeva jautājumu, kas lika Artūram uzlēkt kājās un nobālēt.

"Vai tik pie visa vainīgas nav tās akcijas?"

"Ko, ko?" advokāts nomurmināja.

"Akcijas ar viltotu parakstu, kuras it kā parakstījis mans brālis. Es tās esmu redzējis bankā. Šodien uzzināju, ka tās ir jau izņemtas. Es domāju, ka tās izņēmis Džilders. Tas viņam izmaksājis apmēram piecus tūkstošus mārciņu, un es nedomāju, ka viņš būtu to darījis aiz labpatikas un cilvēkmīlestības."

Artūram Džinam izkalta mute, un viņš tik tikko varēja parunāt.

"Es to nezināju," viņš murmināja. "Harijs bija slims. Nauda pienācās man… par… dažu lietu vešanu. Es biju aizgājis uz banku, lai to izņemtu…"

"Vai te slēpjas viņa vara?"

Artūrs nolaida galvu.

"Jā, tā ir viņa vara, ja vēlaties zināt. Nedomājiet, ka es atļautu Leslijai precēties ar šo lopu Džilderu, ja viņš neturētu mani savos nagos. Jūs nesaprotat manu stāvokli, Alford! Esmu izputināts. Tas tips var iesēdināt mani cietumā."

Diks palocīja galvu.

"Atlaidiet viņu rīt," viņš teica. "Ja viņš uzrādīs akcijas, es pierunāšu Hariju, lai viņš atzīst tās par savām."

Advokāta bālajā sejā atgriezās sārtums.

"Jūs to darīsiet?" viņš ātri teica. "Mans Dievs! Jūs nezināt, kādu smagumu noņēmāt man no krūtīm. Velns parāvis, jūs esat krietns vīrs! To lopu es rīt pat atlaidīšu!"

Viņš izstiepa roku, un Diks pec īsas vilcināšanās to paspieda. Artūrs Džins viņam nekad nebija paticis, un šajā bjfdī viņš redzēja tikai ļoti iepriecinātu gļēvuli.

"Es samaksāšu Harijam katru pensu. Man ir kas padomā, un tā lieta atnesīs man laimi, atbrīvos mani no parādiem un atkal nostādīs uz kājām."

Viņi kopīgi iegāja viesistabā. Leslija bažīgi viņus sagaidīja, bet, ieraudzījusi smaidu brāļa sejā, atviegloti uzelpoja.

"Es ceru, ka jūs vēl paliksiet," Leslija teica, redzēdama, ka Diks tver pēc cepures.

"Man jāiet uz mājām," Diks tcica, bet, ieraudzījis viņas vīlušos izskatu, apstājās.

"Nāciet, uzspēlēsim madžanu, man pašreiz ir patika to darīt," Artūrs gandrīz jautri teica.

Bija viena lieta, ko Diks nevarēja izturēt — palikt ilgāku laiku vienatnē ar Artūru Džinu. Viņš labprāt paliktu ar meiteni, bet viņas brālis pašreiz bija nevēlamā trešā persona. Artūrs jutās vīlies.

"Tad es jums kaut ko interesantu parādīšu."

Artūrs ieveda viesi gaitenī. Uz ozola paneļa greznojās drūma izskata vecs cirvis ar nodilušu kātu un spožu asmeni. Diks jau agrāk bija to redzējis.

"Tam patiesībā jāatrodas jūsu namā, Alford. Tas ir Redraitas

Hubcrta slavenais cirvis, ar kuru viņš noslepkavoja Melno abatu."

"Es tiešām esmu to jau redzējis," Diks nepacietīgi teica. "Uzvelciet, lūdzu, mēteli, Leslij. Iziesim pastaigāties."

Viņa paklausīja, un arī iepriecinātais Artūrs bija gatavs atbalstīt jebkuru Dika priekšlikumu. Jaunieši izgāja ārā.

15

Nakts bija tumša un vesa. Brīžiem caur mākoņiem parādījās pilns mēness. Leslija pieķērās Dikam pie elkoņa, un viņi caur tumšo dārzu devās uz šoseju.

"Vai jūs strīdējāties?" viņa jautāja.

"Ne," Diks atteica. "Mums bija atklāta saruna, un es domāju, ka tagad gaiss būs tīrāks. Rīt viņš atlaidīs Džilderu."

Viņa klusēja un sāka runāt tikai tad, kad viņi sasniedza ceļu.

"Vai tas būs labi? Es mazliet baidos no tā cilvēka. Jūtu, ka viņš var kļūt bīstams."

Leslija dzirdēja sev blakus viņa klusos solus un nomierinājās.

"Es domāju, ka Džilders mums vairs nevar kaitēt," Diks tcica.

"Pat Artūram ne?"

"Ne Artūram, ne jums."

Leslija paspieda viņa roku.

"Jūs esat brīnišķīgs brālis!" viņa teica.

"Jā," Diks īsi atteica, un Leslija pasmaidīja. "Artūrs man ieteica pierunāt jūs rīkot kāzas pēc mēneša, bet es atbildēju, ka to nedarīšu. Vai jūs, Leslij, tiešām nesatiekaties ar Hariju vairāk nekā vienu reizi nedēlā?"

Leslija nojauta, kur slēpās viņas nepatika palikt ar līgavaini divatā, un teica:

"Taisnību sakot, viņš par mani neinteresējas, Dik. Harijs ir tik aizņemts ar dārgumu un dzīvības eliksīra meklēšanu."

"Viņš jums teica arī to?"

"Nu, protams," viņa pasmaidīja. "Vai zināt, Dik, viņš mani pārliecināja, ka viņa idejā slēpjas kaut kas patiess. Vai jūs tā nedomājat?"

"Varbūt dzīvības ūdens arī ir…"

"Bet dārgumi?" viņa jautāja.

"Iespējams. Ne viena vien Helfordu paaudze nodevusies to meklēšanai, un pa visiem šiem gadiem ir izdots vairāk naudas, nekā tie dārgumi ir vērti. Esmu pārliecināts, ka karaliene Elizabete visu jau sen pievākuši."

"Bet es domāju, ka nē," viņa uztraukti piezīmēja. "Es loti uzmanīgi izstudēju Elizabetes laika vēsturi — gadu pēc tam, kad jūsu sencis noslēpa zeltu, karalienei ievajadzējās naudu, un viņa bija spiesta to aizņemties no Lombardijas karalistes."

"Vai tiešām?" Diks apstājās.

"Noteikti. Ja jūs nebūtu tāds skeptiķis un vairāk lasītu, tad zinātu to, ko katrs skolnieks var jums pastāstīt, ka 1582. gadā karalienes kase bija galīgi tukša. Vai jūs tas nepārsteidz?"

"To cs jau zināju," viņš smaidīja.

Viņi pārgāja pāri laukumam, tad nogriezās pa kreisi un, izgājuši pa maziem vārtiņiem, devās uz Helfordas abatijas pusi.

Mēness mierīgi spīdēja caur mākoņu skrandām.

"Ja jūs nekad neesat redzējusi abatijas drupas mēness gaismā, tad iesim apskatīties. Tas ir diezgan skaists skats."

Diks pasniedza meitenei roku, palīdzot iet pa šauro taciņu.

Ieraugot pussagruvušās sienas un vareno torni, kaut kas svinīgs iezagās meitenes sirdī, un viņa apstājās, skatoties uz kādreiz varenās abatijas drupām.

"Cik brīnišķīgi!" Leslija nopūtās.

Vai viņas acis to nemānija? Meitene varēja zvērēt, ka torņa ēnā kaut kas kustas. Diks izdzirda, ka viņa strauji elpo.

"Kas noticis?" viņš jautāja.

"Man liekas, ka tur kaut kas kustas."

Diks palūkojās norādītajā virzienā.

"Naktī tur neviena nevar būt, izņemot Melno abatu," viņš jokodamies teica. "Bet mēs jau no viņa nebaidāmies, vai ne?" viņš jokoja.

"Es nebaidos," Leslija nedroši teica.

Šajā mirklī viņi izdzirda kaut ko tādu, kas lika asinīm sastingt. Pusnakts klusumā atskanēja ilgs, raudām līdzīgs vaids, kas apklusa tikpat negaidot, kā bija sācies.

"Kas tas?" Leslija bailes iesaucās un satvēra Dika roku. Viņš neatbildēja, tikai uzmanīgi raudzījās tumsā.

Atkal atskanēja vaids, izstiepts un ilgs, kas pārgāja šausmīgā rūcienā.

Diks satvēra meiteni aiz pleca. Šajā brīdī viņš ieraudzīja kādu stāvu izlienam no abatijas drupām un dodamies uz upes pusi. Garā, melnā figūra bija labi redzama mēnesnīcas gaismā. Arī Leslija to ieraudzīja.

"Neatstāj mani, Dik," viņa lūdzās, jo juta, ka Diks atlaiž viņas roku un taisās dzīties pakal parādībai. Diks apstājās.

"Lai viņš iet," Diks nomurmināja. Leslija izmisīgi pieķērās Dikam, bet figūra pa to laiku lēkāja un riņķoja starp alejas kokiem. Dīvainais radījums bēguļoja un, kaut ko pie sevis rūkdams un šad un tad apstādamies, uzlūkoja klusējošo pāri zem kokiem. Tad tas sāka plātīties ar rokām un, iekaucoties kā suns, ar baiļu kliedzienu nozuda koku pudurī. Drausmīgais radījums, likās, nāca no murgu un sapņu valstības.

Vēl ilgi pēc viņa nozušanas no tālienes atlidoja šausmīgas skaņas.

"Cik briesmīgi!" Leslija ievaidējās un zaudēja samaņu.

16

Leslija atvēra acis un ieskatījās sejā, kas bija noliekusies pār viņu. Viņa gulēja ceļmalas zālē, kur to Diks bija aiznesis.

"Cik šausmīgi!" viņa nodrebēja un aizvēra acis. "Tas bija Melnais abats?"

Diks neatbildēja. Rūpes par meiteni bija aizstājušas citas domas.

"Man ir labāk," viņa tcica un ar Dika palīdzību piecēlās kājās. "Šī ir traka diena, vai ne?"

"Viņš bija pārāk tālu, lai saskatītu tā seju," Diks teica. "Iespējams, ka tas bija kāds galīgi piedzeries zemnieks."

"Ne, Dik!" viņa papurināja galvu. "Tas bija… Iesim labāk mājās."

"Tas būs pats prātīgākais. Būtu labāk, ja nebūtu jūs aicinājis pastaigāties."

"No vienas puses, cs priecājos par šodienas piedzīvojumu," Leslija ierunājās, kad viņi lēnām devās mājup. "Dik, nupat es redzēju dīvainu sapni. Pirms atmošanās jutu, ka kāds mani noskūpstīja. Tas bija tik dabīgi, ka vel tagad sajūtu lūpas uz sava vaiga."

"Es jūs noskūpstīju," Diks mierīgi teica. "Es domāju, ka tas palīdzes jums ātrāk atgūt samaņu."

Leslija atkal iesmējās.

"Jums nevajadzēja to teikt," viņa piezīmēja. "Jūs neesat delikāts, Dik!"

Klusēdami viņi turpināja ceļu. Leslija ievēroja, ka, vijīgā gaitā soļodams, Diks nemanot vairākas reizes atskatījās.

"Jūs nedomājat, ka tas… tas varētu mums sekot?" viņa drebošā balsī jautāja.

"Nē, es izdzirdu automašīnas troksni. Varu derēt, ka uz šosejas pamirdzēja mašīnas ugunis. Protams, es varēju arī kļūdīties."

Tomēr Diks zināja, ka nekļūdās. Klusi ripodams, pa šoseju viņiem sekoja kāds auto. Viņš skaidri dzirdēja klusu motora rūkoņu un redzēja mašīnas siluetu. Tā kā mašīna nevarēja nogriezties no šosejas, šoferis bija nodzēsis ugunis un atstājis mašīnu katram gadījumam kaut kur tuvumā.

"Paskatieties uz mani!" Diks tcica. Viņa paklausīja un pacēla galvu.

"Es nezinu, vai jūs patiešām esat bāla vai to dara mēness gaisma," viņš tcica, "bet patiesi jūs izskatāties loti slikti. Jums pēc iespējas ātrāk jāiet gulēt, tāpēc es ieteiktu neaizkavēties sarunās ar jūsu brāli."

"Kāpēc?" viņa izbrīnījusies jautāja.

"Es negribu, lai viņš zinātu šo spoku stāstu."

Klusuma brīdis lika abiem justies neērti. Tad Leslija negaidot ieskatījās Dikam sejā.

"Dik, kāpēc jūs negribat, lai es precu jūsu brāli?"

Viņš neatbildēja, bet Leslija dzirdēja viņa nopūtu. Diks stāvēja koku ēnā, un Leslija nevarēja redzēt tā seju.

"Es nezinu," Diks tcica. "Man nepatīk tādi jautājumi. Jūs varat darīt, kā jums tīk, Leslij."

"Es nekad to jums vairs nejautāšu," Leslijas balss ietrīcējās. "Ar labu nakti, Dik!"

Viņa aši ieskrēja mājā un aizcirta durvis, bet Diks vēl ilgi stāvēja un raudzījās uz durvīm, aiz kurām bija pazudusi meitene. Ar drūmu sirdi Diks sevās atpakaļ uz Helfordu pili. Tomēr viņa domas drīz mainījās, un tā vietā, lai izvēlētos īsāko ceļu, viņš devās pa šoseju. Vienmēr, kad Diks naktī kaut kur gāja, viņš ņēma līdzi kabatas laternu un tagad ar to apgaismoja šoseju. Šis nebija galvenais ceļš, un tāpēc, izņemot viņu un Artūru, ar automašīnu šeit reti kāds brauca. Diks saskatīja uz šosejas Artūra Džina smagā rolsroisa riepu nospiedumus un redzēja ari savas mazās mašīnas pēdas. Tad viņš ieraudzīja pavisam lielas mašīnas atstātas svaigas riepu pēdas. Viņš pat varēja labi redzēt, kur tā bija apstājusies un nogriezusies klajā laukā. Mitrajā zemē riepu pēdas bija pavisam skaidras.

"Sarkanā ferma," Diks domāja, soļodams pa lauku. Viņa meklējumi drīz vainagojās panākumiem. Dažus soļus no šosejas krūmu aizsegā stāvēja automobilis. Ugunis bija izdzēstas, bet radiators vēl silts. Diks uzmanīgi apskatīja mašīnu. Tai bija Londonas numurs, un Diks pierakstīja to piezīmju grāmatiņā. Tad, atgriezies uz šosejas, sāka gaidīt.

Diks bija izmeklējis labu vietu, jo tālumā varēja redzēt abatijas drupas. Pēc piecām minūtēm viņš ieraudzīja kādu stāvu paugura virsotnē. Pils lauki nebija iežogoti, bet gājējs laikam nepazina apkārtni, jo Diks izdzirda noskanam stiepli, tad kritienu un lamas, un beidzot stāvs laimīgi nokļuva uz ceļa un tuvojās tai vietai, kur stāvēja Diks.

"Labvakar, mister Džilder!" Diks laipni sveicināja. "Kā jums patīk Helfordas pils apkārtne?"

Džilders satrūkās un tik tikko neizmeta no rokām smago spieķi.

"Hei!" viņš iesaucās. "Kas tas par velnu?"

Tad, ieskatījies Dikam sejā, Džilders nopūtās.

"Ak, jūs! Pie velna! Jūs mani sabaidījāt. Es nupat kā priecājos par abatijas drupām. Mēness gaismā tās izskatās varen jaukas."

"Pateicos par komplimentu drupām," Diks pieklājīgi teica. "Viss, ko jūs varat pateikt labu par abatijas drupām, dara prieku to īpašniekam."

Džilders klusēja, ar pūlēm meklēdams vārdus.

"Es atstāju auto krūmos, jo baidījos traucēt satiksmi uz ceļa."

"Pēc pulksten desmitiem vakarā pa to gandrīz vairs neviens nebrauc. Bet tā kā jūs uzskatāt Sarkano fermu par savu īpašumu, tad kāpēc neatstājāt mašīnu tur?"

"Vai tad jūsmot par mēnesnīcu nav atļauts?"

"Nav atļauts naktīs klejot pa mana brāļa īpašumu," Diks tcica. "Es atkārtoju: kāpēc jūs neatstājāt auto Sarkanajā fermā?"

"Es jūs nesaprotu. Laidiet mani pie mašīnas, braukšu mājās."

Diks lēni atgāja malā.

"Jūs esat aizdomīgs tips, Džilder!"

Uzrunātais ātri pagriezās.

"Pie velna, ko jūs tur runājat?"

"Vai tas nav aizdomīgi, ka jūs šādā stundā klīstat pa Helfordas parku, it īpaši pēc nesenajiem notikumiem?"

"Vai jūs tik nedomājat, ka es esmu Melnais abats?" Džilders iesprauslojās, un Diks iesmējās.

"Jūsos slēpjas lielas iespējas, Džilder. Ko jūs meklējāt abatijā?"

"Es jau tcicu, ka priecājos par drupu varenību mēnesnīcā. Ja tas ir noziegums, varat mani iesūdzēt tiesā."

Diks, sabāzis rokas kabatās, stāvēja un vēroja, kā Džilders iedarbina mašīnu.

"Skatīties uz drupām vajag no tālienes," viņš teica, "ja jūs būtu skaistu skatu mīļotājs, tad nelīstu tur iekšā. Bez tam, atļaujos piezīmēt, nebija nekādas vajadzības izdzēst ugunis un slēpt mašīnu. Esiet piesardzīgāks, Džilder!"

"Vai tic ir draudi?"

"Tas ir brīdinājums," Diks paskaidroja, "tāds cilvēks kā jūs nedrīkst to palaist gar ausīm. Bez tam mans advokāts jau iesācis lietu ar Leonardu par jūsu pirkšanas līguma anulēšanu. Es ceru, ka jūs neuzturēsiet savas pretenzijas."

"Par to lietu es parunāšu ar jūsu advokātu," Džilders tcica, iedarbinot mašīnu. Diks uzlika roku uz auto durtiņām.

"Vai jūs kaut ko zināt par rikšošanas sacīkstēm?"

Džilders nodrebēja. Kā šis cilvēks uzzinājis viņa noslēpumu?

"Vai zināt, kas ir speciālais brīdinājums?"

"jā, to izdod žokeju klubs pirms sacīkstēm."

"Lieliski, varat uzskatīt, ka esat saņēmis šādu brīdinājumu no manis attiecībā uz Helfordas pili un visu, kas tur atrodas."

"Es to nepieņemu."

"Jūs to nožēlosiet, kā jau cs šodien jums teicu."

Džilders nospieda starteri, un mašīna rāvās uz priekšu. Drīz sarkanās uguntiņas nozuda tumsā.

17

Diks ātri pārgāja laukam, pagāja garām abatijas drupām un devās uz pili. Viņš pagāja garām pils kreisajam spārnam, kur atradās bibliotēka. Viens no tās logiem bija atvērts, un Diks redzēja Hariju noliekušos pār rakstāmgaldu. Diks nopūtās un turpināja ceļu. Viņu ielaida sulainis Tomass.

"Atnesiet man kafiju un biskvītus. Es gribu vēl pastrādāt," Diks tcica. Tad viņš iegāja savā kabinetā, atvēra pasta somu, kuru bija saņēmis stacijā, un izbēra tās saturu uz galda. Diks cītīgi šķiroja vēstules un beidzot vienu atplēsa. Uz aploksnes bija zīmogs un nosūtītāja adrese bija Skotlendjards. Tā bija vēstule no veca skolasbiedra.

"Dārgais Dik!

Pateicos par Tavu mazliet negaidīto vēstuli, bet baidos, ka oficiāli Tev nevarēšu palīdzēt. Protams, Tu vari izmantot privātdetektīvu pakalpojumus, bet mans padoms ir šāds: pie mums strādā seržants Putlers, Tev viņa vārds droši vien ir pazīstams sakarā ar lielo laupīšanas lietu Hatongārdcnā. Viņš ir ļoti lietišķs un gaida paaugstinājumu, taču izskatās pec eksotiska dzīvnieka, kura iesauku arī ir dabūjis. Mes Jardā viņu saucam par "orangutānu". Putlers neņem atvaļinājumu, brīvajā laikā peta kriminālaktis un pārgul turpat Jarda kantorī.

Viņam pienākas sešu nedēlu atvaļinājums. Protams, parastajos apstākļos viņš nebūs mierā ņemt pat sešas minūtes, bet es aprunājos ar viņu un priekšnieku. Vajadzēja viņam izstāstīt, ko Tu gribi, un es iekārtoju tā, ka Putlers pavadīs atvaļinājumu Helfordas pilī. Kā jau teicu, viņš izskatās dīvains, bet ir jautrs un par visu vairāk mīl klausīties ērģeles. Tu pilnīgi vari paļauties uz viņa spējām. Es viņam tcicu, ka Tu maksāsi viņam desmit mārciņas nedēlā un segsi visus viņa izdevumus. Es ceru, ka sešu nedēlu pietiks, lai noskaidrotu visu, kas Tevi nomāc."

Diks uzmanīgi ielika vēstuli kabatā un devās uz bibliotēku. Lords Hclfords pacēla galvu, izdzirdis atveramies durvis.

"Hallo, Dik," viņš draudzīgi iesaucās. "Kādi jaunumi?"

Vispirms Diks piegāja pie loga un, aizvēris to, aizvilka priekšā aizkarus.

"Kas noticis?" Hclfords jautāja.

"Ir redzēts mūsu draugs Melnais abats. Es domāju, ka būs labāk, ja logs būs ciet."

"Ko lai mēs iesākam ar to spoku?" Harijs bailīgi jautāja. "Kur ir policija? Mēs veltīgi viņiem maksājam. Šausmīgi, ka visā apkārtnē valda bailes! Patiesi, Dik, ko lai mēs iesākam?"

"Es dabūju kādu vīru, kas noskaidros šo lietu," Diks teica un apsēdies aizkūpināja pīpi. "Šodien cs redzēju Lesliju. Noliec grāmatu, aprunāsimies."

Ar acīmredzamu nepatiku lords Hclfords aizvēra biezo grāmatu un padevīgi atlaidās krēslā.

"Lesliju? Es sen neesmu vinu redzējis. Viņa ir gudra meitene un saprot, ka esmu aizņemts. Ne katra sieviete to var saprast, vai ne? Vai esi redzējis Artūru?"

Diks pamāja.

"Viņš man piezvanīja un teica, ka atnāks rīt no rīta. Viņš grib to dokumentu norakstu, kas attiecas uz Leslijas īpašumu. Vai viņš nav jauks cilvēks?"

"Loti," Diks bez sarkasma atbildēja.

"Jā, es esmu pateicīgs Artūram. Ja nebūtu viņa, es nesatiktu Lesliju un man neienāktu prātā precēties. Artūrs gribēja atrast māsai tādu vīru, kas nedzenas pēc pūra. Protams, arī nauda noder."

Diks klausījās brāļa naivos paskaidrojumus par priekšā stāvošajām laulībām.

"Kādēļ tevi interesē nauda, mēs neesam nabagi," Diks jautāja.

"Ceru, ka ne," viņš vienaldzīgi teica. "Es nepārzinu finansu jautājumus. Tu esi malacis, Dik, un pats tiec ar visu galā. Dieva vārds, ja nebūtu tevis, es nezinātu ko iesākt."

Diks klusēja, un Harijs turpināja:

"Jauka meiča. Un, kā es teicu, — gudra. Gribu uzaicināt viņus pusdienās. Man šis un tas jāpārrunā ar Artūru. Piemēram, par Donkasteras muižu. Šajās dienās es saņēmu no Artūra vēstuli, ka Četerhopi to pirktu par labu naudu, un es neredzu iemesla, lai to nepārdotu."

"Es pārdotu to tikai tad, ja dabūtu tik, cik šī muiža ir vērta. Bet pašreizējā cena ir smieklīga."

"Simts divpadsmit tūkstoši mārciņu?" lords Helfords šaubīdamies nomurmināja. "Nezinu, Dik, vai varēsim dabūt vairāk."

"Pamēģināsim."

Dika acis pārslīdēja pār galdu un apstājās pie grāmatas, kuru Harijs reti kad izlaida no rokām. Diks paņēma to. Harijs vēroja brāli ar triumfējošu skatu.

"Tā tevi ieinteresēja? Es jau domāju, ka agri vai vēlu tas notiks. Tu esi pārāk gudrs, lai aizmirstu Helfordas dārgumus."

Diks šķirstīja vecās grāmatas lapas ar izbalējušām rakstu zīmēm, kas stāstīja par lordu Helfordu, kurš cieta par neuzticību tronim. Diks ieraudzīja pasvītrotu vietu un izlasīja:

"… Šos stieņus viņš noslēpa drošā vietā, un, ja pieturēsies sauss laiks, lai gan drīz gaidāms lietus…"

"Nesaprotu, kādēļ lietus var izjaukt viņa plānus un no kā viņš baidās?" norūca Diks.

"Ha, ha!" lords iesaucās. "Inde sāk iedarboties, Ričard. Tu drīz kļūsi tikpat kaislīgs dārgumu meklētājs kā es. Vai pateikt, kur noslēpti dārgumi? Tie apslēpti kādā alā vai pazemē!" Harijs noliecās pie brāļa uztraukumā mirdzošām acīm. "Grāmatā uz to ir trīs norādījumi," viņš sāka ātri šķirstīt nodzeltējušās lapas, "klausies!"

"Tajā dienā Toms Gudmans man atveda lauzni no Bringhclmstonas."

"Viņš domā Bringtonu, vai ne?" Diks jautāja.

Brālis pamāja, šķirstīdams lapas.

"Te ir vēl viens norādījums: atsūtīja jauno lauzni. Man jāpāriet dzīvot tās vietas tuvumā, kas to ieraudzīs, nekad nesapratīs, cik tā man vērtīga…"

Diks smaidīja. .

"Es brīnos, kāda nozīme te ir lauznim," viņš rādīja uz grāmatu, "vai skaidrāku norādījumu tur nav?"

"Nav. Es smalki izstudēju grāmatu."

Pie durvīm pieklauvēja. Tas bija Tomass.

"Jūsu kafija, ser?"

"Ienes to manā istabā!"

"Tu visu nakti strādāsi?" Hclfords jautāja.

"Arī tad, kad tu gulēsi. Man liekas, tev laiks doties pie miera. Atkal saslimsi, un man vajadzēs aicināt tavus mīlos ārstus."

"Uh!" Harijs nodrebēja. "Kā es viņus neieredzu!"

Viņš piecēlās, izstaipījās un tad kopā ar Diku izgāja no istabas.

Viņi uzkāpa pa kāpnēm un nokļuva lielā istabā, kur Harijs pavadīja laiku, kad nebija aizņemts bibliotēkā. Uz galdiņa pie gultas stāvēja glāze ar siltu ūdeni. Harijs izņēma no pudelītes divas baltas tabletes un, Dika zobgalīgā skatiena pavadīts, iemeta tās glāzē un sāka rūpīgi maisīt.

"O," Hclfords izdzēra glāzi. "Tas ir ko vērts. Tas nav surogāts, bet dabas radīts elementu maisījums, kas dod atpūtu nogurušām smadzenēm un nes miegu acīm!"

"Varu derēt, ka tu atkārto uzrakstu uz etiķetes," Diks teica. "Pat kokains ir dabisks elements, un nav nekā vienkāršāka par morfiju. Tu esi savādnieks, Harij, un, ja man būtu teikšana, tad visi šie flakoni un bundžas izlidotu pa logu tieši dīķī."

"Tad es pēc mēneša nomirtu," tcica Harijs izģērbdamies, "un tev vajadzētu atbildēt tiesas priekšā par slepkavību ar iepriekšēju nodomu."

Diks atgriezās kabinetā. Kafija jau gaidīja, un viņš ķērās pie darba. Viņš lasīja vēstules, skatīja cauri rēķinus, atbildēja uz lūgumiem un tikai trijos noguris piecēlās no savas vietas un, atvēris stikla durvis, izgāja parkā.

18

Ausa gaisma, un nogurums pamazām pārgāja. Diks jau sāka domāt, vai neķerties atkal pie iesāktā darba, kad negaidot ieraudzīja tālumā uzliesmojam gaismu. Tas bija gaišs, žilbinošs staru kūlis, kas nozuda tikpat ātri kā parādījies.

"Lai esmu nolādēts, ja tā nav laterna," Diks nomurmināja un, atgriezies istabā, paņēma bisi un patronu paciņu.

Pēdējā laikā apkārtnē bieži notika zādzības, un nezināmie ļaundari nebaidījās lietot ieročus. Tādēļ Diks, turot ieroci šaušanas gatavībā, tuvojās tai vietai, kur bija uzzibsnījusi gaisma.

Pils ēna un to aptverošie koki neļāva nekā saskatīt, bet pēc dažām minūtēm Diks nokļuva klajā laukā. Tur viņš aptvēra, ka gaisma uzliesmojusi abatijas drupās. Desmit minūtēs Diks stāvēja aiz kokiem, het gaisma neparādījās. Tikko viņš gribēja doties tālāk, kad atkal uzzibsnīja gaisma, un nu nebija šaubu, ka tā nāk no drupām. Neviens apķērīgs zaglis drupu apskatei neveltītu vairāk nekā dažas minūtes. Diks uzmanīgi gāja tālāk. Nakts viesis laikam bija iesācējs, jo gaisma atkal iedegās.

"Vai tas atkal botu Džilders?" domāja Diks, ejot tuvāk.

Soli pa solim Diks sasniedza paugura virsotni un apstājās, lai labāk apskatītu drupas. Atkal iedegās gaisma un šoreiz ne tālāk kā piecpadsmit solus no viņa. Diks redzēja cilvēka siluetu, kas lēnām virzījās gar sabrukušo sienu. Tas kaut ko uzmanīgi meklēja, laiku pa laikam iededzinot lukturīti.

"Ko pazaudējāt?" Diks jautāja.

Apmeklētājs ar izbiedētu saucienu pagriezās pret viņu.

"Hei! Kas jūs esat?" svešais aizsmacis jautāja, un Diks pazina viņa balsi. Tas bija Artūrs Džins.

"Es nevaru iemigt," advokāts stomīdamies paskaidroja.

"Un jūs meklējat miega zāles?" Diks laipni jautāja. "Jums vajadzēja atnākt pie mums mājās, manam brālim ir tikpat kā mazs aptiekas veikals, un mēs būtu palīdzējuši jums likvidēt jūsu bezmiegu."

"Nejokojiet," Artūrs atsaucās, kļūdams dusmīgs, "es saku, ka nevaru gulēt, tāpēc izgāju pastaigāties. Šī vieta mani interesē."

"Es nezināju, ka aizraujaties ar arheoloģiju, pie tam vēl nakti," Diks ironizēja. "Pēdējā laikā to arheologu saradies par daudz. Bet varbūt jūs iznācāt paklausīties, kā dzied lakstīgalas. Diemžēl sezona jau pāri."

"Paklausieties, Alford, es negribu dzirdēt jūsu muļķības! Galu galā, ko jūs pats te darāt?"

Viņš izdzirda Dika smieklus un nosarka.

"Es atbildu par muižu. Domāju, ka jūs to jau zināt," Diks pēdīgi teica. "Mans uzdevums ir aizturēt visādus tipus, kas klīst naktī apkārt un spīdina kabatas baterijas."

"A, jūs redzējāt gaismu!" Artūrs atguvās. "Patiesību sakot, Dik, es redzēju šausmīgu sapni un atmodos. Es redzēju Melno abatu, un sapnis bija tik dzīvs, ka nolēmu atnākt šurp un pārliecināties. Viņš vienmēr šeit rādās!"

"O, spoku mednieks!" Diks iesaucās. "Tas, protams, visu izskaidro. Jūs esat apbruņots, es redzu? Loti piesardzīgi."

Artūrs cerēja, ka Diks neredzēs smago lauzni viņa rokās, bet tagad jau bija pietiekami gaišs, un ar! Dika acis bija pietiekami gaišas, lai redzētu, kas jāredz.

"Es ceru, ka neredzējāt Melno abatu?" Diks jautāja. "Es jau tā domāju. Ir pārāk vēls. Mūsu ģimenes spoki parādās agrākās stundās. Viņi ir pilnīgi pieklājīgi gari, un, kas attiecas uz abatu, tad, kā jūs zināt, viņš bija dziji cienījams un pat reliģiozs cilvēks, lai gan ar mazliet samaitātu reputāciju."

Diks gāja advokātam blakus uz šoseju un neredzēja vai arī negribēja redzēt tā nosarkušo seju.

"Es negribu ar jums strīdēties, Alford, bet man briesmīgi nepatīk jūsu sarkasms. Nezinu, kāpēc man būtu jādod jums paskaidrojumi, bet jūs esat parādījis sevi kā labs draugs, tādēļ esmu atklāts pret jums. No jūsu puses nebūtu labi šaubīties par maniem vārdiem."

Diks neatbildēja, bet ilgi noraudzījās pakal aizejošajam advokātam. Ko gan tas viss nozīmēja? Vispirms mis Vinere, tad Džilders un tagad Artūrs. Diks labi pazina advokātu un zināja, ka tas necieš ne mazākās novirzes no savām ērtībām. Un tagad viņš atradās šeit četros no rīta ar lauzni rokās. Dārgumi! Tikai tagad Dika galvā pazibēja šī doma, un viņš bija tik pārsteigts, apsverot šo apstākli, ka atsēdās uz ceļmalas akmens un smējās, līdz acīs parādījās asaras. Tātad Harijs aizrāvis visus šos cilvēkus ar savu azartu! Visu ceļu uz mājām viņš smaidīja, kamēr jauna doma izgaisināja viņa jautrību. Ja nu viņam taisnība? Ja nu dārgumi tiešām eksistē? Tomēr jau nākamajā mirklī viņš pasmaidīja par šo domu. Ieaudis vienkārši bija aizrāvusi Harija ticība un entuziasms.

Diks aizslēdza kabinetu un iegāja guļamistabā, kuras logi izgāja uz pils parku. Pretim guļamistabai atradās šauras kāpnes, kas izbeidzās kalpotāju istabās. Tajā laikā, kad lejā atskanēja Dika soli, kāds stāvs zagās pa koridoru un paslēpās tumšā iedobumā. Sulainis Tomass pagaidīja, kamēr Diks iegāja savā istabā, un tad atviegloti uzelpoja. Helfordas pilī iestājās klusums, un jau pēc dažām minūtēm Diks bija iemidzis. Viņš bija aizvilcis logu aizkarus, un istabā valdīja tumsa.

19

Citreiz viņš dzirdētu grīdu iečīkstamies un uzreiz pamostos, tomēr tagad grīda iečīkstējās divreiz, bet Diks nepamodās. Durvju rokturis divreiz pakustējās, un tās atvērās. Tur kāds klausījās. Durvju ēnā pamirdzēja baltu zobu rinda. Ienācējs dzirdēja Dika mierīgo elpu un, durvis aizvēris, pienāca pie gultas. Tumšais stāvs locījās nedzirdamos smieklos. Izvilcis no kabatas lielu, saliekamu nazi, viņš atvāza to un ar lielo pirkstu pārbaudīja asmeni. Pēc tam viņa kaulainais pirksts sāka uzmanīgi pētīt Dika ķermeņa stāvokli. Nāves eņģelis atvēzēja savus spārnus pār Diku.

Šajā mirklī no koridora atskanēja šausmu pilns sievietes kliedziens.

"Dik! Dik! Dieva dēj!"

Diks miegā satrūkās un pa pusei atvēra acis.

20

"Dik!" meitenes balss, dreboša no šausmām, atskanēja koridorā.

"Dik!"

Būtne ar nazi nometa savu ieroci un izzagās pa durvīm, brīdi vilcinājās, tad pazuda.

"Dik!"

Atkal atskanēja sauciens, un Diks pamodās. Vai viņš sapņoja? Izlēcis no gultas, viņš izdrāzās pa durvīm.

"Kas mani sauc?" viņš sauca koridorā.

"Tā esmu es, Leslija! Dik, nāc!"

Viņš atgriezās istabā, paķēra halātu un drāzās lejā pa kāpnēm.

Meitene stāvēja lejā, koridorā bez cepures, kurpēs, bet bez zeķēm, un mētelī, zem kura varēja redzēt steidzīgi uzvilktus svārkus.

"Kas noticis?"

Viņš atgrūda kabineta durvis un ieveda meiteni iekšā. Viņa visa drebēja.

"Es nezinu, noticis kaut kas šausmīgs. Es domāju, ka kautiņš jūs uzmodinās!" viņa iesaucās aizsmakušā balsī.

"Kas tad tik šausmīgs ir noticis?"

"Es nezinu. Man likās, ka tas bija sapni. Es redzēju, ka Artūrs zālājā cīnās ar kādu cilvēku. Tas bija šausmīgi! Es domāju, ka esmu sapņojusi, bet, kad iegāju viņa istabā, tā bija tukša un gulta neaizskarta. Es izskrēju ārā, abi bija pazuduši. O, Dik, kas gan noticis?"

"Cīnījās?" viņš neticīgi jautāja. "Es nesen satiku Artūru, tas bija ap diviem. Es nezinu, cik ilgi esmu gulējis."

Diks paskatījās pulkstenī virs kamīna. Tas rādīja ceturksni pāri pieciem.

"Pagaidiet mirkli, tūlīt būšu gatavs."

Pēc piecām minūtēm Diks bija apģērbies un, iesēdinājis meiteni mašīnā, iedarbināja to.

"Kā jūs iekļuvāt mājā?"

"Es zvanīju pie durvīm, bet neviens neatbildēja. Tad ieraudzīju, ka jūsu kabineta logs atvērts, un ierāpos iekšā. No bailēm es biju kā bez prāta."

Lesijai Dika klātbūtnē bija atgriezusies aukstasinība.

"Jūs laikam uzskatāt mani par bailīgu," viņa jautāja, "bet cs tiešām biju pārbijusies. Nezinu, cikos tas īsti bija, apmēram pirms pusstundas. Es jau gulēju, kad izdzirdu ārā balsis, un piegāju pie loga. Arā bija tumšs, un es nepazītu Artūru, ja nedzirdētu viņa balsi. Viņš bija dusmīgs."

"Vai dzirdējāt, ko viņš teica?"

"Nē, viņi atradās pārāk tālu no mājas, pie ceļa. Tad es redzēju, ka Artūrs kādam iesita un sākās kautiņš. Abi nokrita zemē un sāka cīnīties. Kad es izskrēju ārā, abi bija jau pazuduši. Bet jūs teicāt, ka esat redzējis Artūru, kad tas bija?"

Pāris vārdos viņš atstāstīja savu tikšanos ar Artūru, noklusējot dažas detaļas.

"Vai tas taisnība? Tātad viņš nebija licies gulēt? Ko tas varētu nozīmēt?"

"Dievs vien to zina," Diks nopūtās, "es gribētu, lai mans draugs Putlers būtu jau šeit."

Auto sasniedza šoseju un nogriezās uz kotedžu, kad Diks ieraudzīja, ka viņiem pretim nāk kāds cilvēks.

"Tas jau Artūrs!" viņš pārsteigts iesaucās.

Tas tiešām bija Artūrs, tikai neparastā izskatā. Viņa deguns bija sasists asinīs un zem acs bija liels zilums. Aizpampusī acs un asinīm notrieptā seja izskatījās briesmīga. Drēbes bija novārtītas un krekls saplēsts. Diks juta, ka pašreiz nav īstais brīdis iztaujāšanai, un sekoja māsai un brālim. Nekavējoši tika uzmodināti kalpotāji, un kāds uzvārīja kafiju, ko nogurušais Diks ar patiku izdzēra.

"Kā jūs domājat, kas noticis?" Leslija jautāja, kad brālis, atteicies no viņas palīdzības, uzgāja savā istabā, lai apkoptu ievainojumus.

"Es domāju, ka viņš jau visu pateica. Saticis kādu klaidoni, ar kuru iznākušas domstarpības, un abi sakāvušies, kā jau viņš mums teica."

Leslija pārsteigta paraudzījās uz Diku.

"Jūs tā nedomājat, Dik. Tas nebija klaidonis. Esmu pārliecināta, ka tas bijis misters Džilders."

Tāda pati doma jau bija ienākusi prātā arī Dikam, un viņš nolēma to izdevīgā brīdī pajautāt Artūram.

Diks juta, ka meitene nenolaiž no viņa acis, un, ieskatījies tajās, sajuta ko tādu, no kā viņam aizrāvās elpa.

"Ko gan es iesāktu bez jums, Dik? Vienmēr, kad mani piemeklē nelaime, es aizmirstu visus citus un skrienu jūs saukt vai arī jūs pats parādāties vajadzīgajā brīdī. Dik, vienā no šīm dienām es sapratīšu sava dzimuma pievilcību."

Diks pasmaidīja.

"Ko jūs esat nolēmusi darīt?"

"To jūs vēl redzēsiet," Leslija atbildēja, "es māku būt arī noslēpumaina!" Diks noraidīja piedāvāto auto un kājām atgriezās pilī. Klusi viņš iegāja guļamistabā un novilka drēbes. Iedams uz gultu, viņš uzkāpa kaut kam cietam un noliecies pacēla to.

"Ak Dievs!" Diks nomurmināja un iededza gaismu. Tas bija jauns un spožs nazis, garš un ass. Diks piegāja pie durvīm un aizslēdza tās, kaut gan nekad agrāk nebija to darījis. Šajā brīdi viņš saprata, ka nākošās dienas sola viņam daudz nepatīkamu pārsteigumu.

21

Pēdējo notikumu dēļ Artūra kantori valdīja pilnīga nekārtība. Pirmo reizi divdesmit piecus gadus garajā dienesta laikā Fabiāns Džilders nebija ieradies darbā. Kāds zēns ieradās ar vēstuli, kurā Džilders lūdza atsūtīt viņa rakstāmgalda atvilktņu saturu. Vēstules beigās bija piebilde:

"Laikam es darbā neatgriezīšos, tāpēc paziņojiet misteram Džinam, ka esmu nolēmis darbu atstāt, lai ķertos pie savām privātām lietām."

No Artūra pienāca telegramma, kurā Džildera vietā bija nozīmēts cits klerks, kurš gan par to ne visai priecājās, jo baumas par Džina kantora nestabilo stāvokli darīja darbiniekus nemierīgus.

Artūrs neparādījās ne tajā, ne nākamajā dienā, un Džildera nopietnā aiziešana izsauca dzīvas pārrunas.

Ziņkārība nebija Dika Alforda netikums, tāpēc viņš nebrauca uz pilsētu apjautāties par mistera Džildera veselību. Viņš nomazgājās, noskuvās un, nokāpis lejā, atrada ciemiņu no pilsētas. Diks tūlīt pazina seržantu Putleru, kaut gan nebija to redzējis. Viņa ārieni Dika skolas biedrs bija aprakstījis loti trāpīgi.

Putlers bija garš un vājš. Viņam varēja būt apmēram gadu četrdesmit. Piere zema, apakšlūpa bieza, bet rokas sniedzās līdz ceļgaliem. Nabaga Putlers pats zināja, cik nepievilcīgs viņš izskatās, bet tas viņu neskumdināja, drīzāk gan uzjautrināja.

"Ser, jūs gribējāt mani redzēt?" viņš nopietni jautāja, taču acīs zibēja smieklu dzirkstis. "Es zinu dažus jūtīgus cilvēkus, kuri, mani ieraugot, tik tikko nepaģība."

"Es neģībšu," Diks smaidīja, "neesmu tik jūtīgs."

Šajā brīdī ieradās sulainis, bet, ieraudzījis apmeklētāju, pēkšņi kļuva nervozs un, atlēcis sāņus, mirkšķināja acis.

"Parādiet misteram Putleram viņa istabu, pēc tam, mister Putlcr, mēs aprunāsimies."

Pārsteigtais Tomass uzveda Putlcru viņa istabā, kura bija blakus Dika guļamistabai.

"Ar ko vēl varu pakalpot, ser?" Tomass jautāja.

Seržants Putlers uzlūkoja Tomasu.

"Pateicos, nevajag."

Kad kalpotājs pagriezās uz iešanu, Putlers piebilda:

"Kāds tagad ir jūsu vārds?"

"Man? Mans vārds ir Tomass Brauns, ser," Tomass apjucis sacīja.

Putlers skumji nolieca galvu.

"Tomass Brauns," viņš teica. "Viljams Neveiksminieks vai Henrijs Nelaimīgais! Vai jūsu kungs zina, ka jūsu īstais vārds ir Sleisers un ka jūs nesen iznācāt no Dartmūras?"

"Nē," Tomass klusi atteica.

"Viņš uzzinās, Tomas, viņš noteikti uzzinās," detektīvs maigi teica, un kalpotājs atstāja istabu ar baigu sejas izteiksmi.

Pēc pusstundas Putlers apmierināts nokāpa lejā.

"Vai jūs, mister Alford, esat pārliecināts, ka tā ir mana istaba?" viņš jautāja. "Es baidos, ka esat noturējis mani par Velsas princi. Es neesmu pieradis gulēt tik mīkstā gultā."

"Vispirms atjaujiet jūs iepazīstināt ar manu brāli. Starp citu, viņš ir loti nervozs, un es pateicu, ka jūs esat grāmatvedis, kas ieradies pārbaudīt manus papīrus."

Putlers Dikam pilnīgi piekrita. Pēc tam viņš tika aizvests uz lielo kabinetu un stādīts priekšā Harijam. Harijs jau bija tā pieradis pie Dika daudzajiem apmeklētājiem, ka nemaz neievēroja viesa ekscentriskumu. Bez tam Harijs bija mazliet tuvredzīgs un, lai gan pabrīnījās par to, ka var paspiest šim cilvēkam roku pāri galdam nepieceļoties, nepiegrieza tam sevišķu vērību.

"Viņš paliks šeit dažas nedēļas," Diks sacīja brālim, "un tu atļauj viņam netraucēti staigāt apkārt, jo viņš ir liels speciālists un es gribu noskaidrot muižas patieso vērtību."

"Mums vajadzētu palūgt, lai viņš noceno arī Melno abatu," Harijs pie sevis norūca. "Pašreiz, Dik, mums visvairāk būtu nepieciešams labs policists."

Diks pie sevis nodomāja, ka viesis izpildīs arī šīs funkcijas itin centīgi, bet neko neteica. Viņš ieveda viesi savā kabinetā un rūpīgi aizvēra durvis.

"Jūtieties kā mājās. Vai jūs smēķējat?"

Putlers izņēma no kabatas pīpi.

"Tā nav diez cik aristokrātiska, bet es labāk smēķēju tabaku nekā cigaretes."

"Tad cs jums pievienošos," Diks arī sāka piebāzt savu pīpi.

Abi vīri bija jau minūtes desmit runājuši, un Putlers, sakopojis visu uzmanību, centās uztvert galveno, kad koridorā iezagās Tomass. Viņš piespieda galvu durvīm un sāka klausīties. Viņa seja bija loti norūpējusies. Ieskatījies pa atslēgas caurumu, Tomass varēja redzēt tikai dīvāna galu un ciemiņa galvu. Tas turēja rokā grāmatu un cītīgi pētīja to. Tomass piespieda ausi pie atslēgas cauruma, bet, viņam par nelaimi, abi runāja tik klusi, ka nekas nebija dzirdams. Tomass dzirdēja tikai dažas frāzes.

"… kādu atveda kalpotāji," viņš izdzirda. Pēc dažām minūtēm Putlera balss skali jautāja:

"Jūs sakāt, ka lorda kabineta logs bija atvērts?"

"Jā," viņš izdzirda Dika atbildi. "Bet manam brālim nav ienaidnieku, ko cs gan nevaru teikt par sevi…"

Tad Tomass izdzirda vārdu "dārgumi" un "Artūrs Džins", bet kādā sakarībā, to nesaprata. Kad Tomass atkal paskatījās pa atslēgas caurumu, svešais turēja rokā dunci un to pamatīgi apskatīja.

"Tas ir gluži jauns," teica Diks un sāka kaut ko stāstīt, bet nevienu vārdu nevarēja saprast. Tajā brīdī Tomass izdzirda smagus solus un nozuda atpakaļ virtuve, kur resnais Glovers atrada to cītīgi mazgājam traukus.

22

Lenčs nebija visai jautrs. Harijam bija nejauks paradums ņemt līdzi to grāmatu, kuru viņš tajā laikā lasīja, un viņš tik loti iegrima lasīšanā, ka Putlers ar Diku varēja sarunāties tā, it kā viņa te nemaz nebūtu. Tikai vienu reizi Diks pārtrauca brāļa lasīšanu un teica:

"Leslija atnāks uz tēju. Viņa piezvanīja pirms lenča."

Harijs sadrūma.

"Tas nav iepriecinoši," viņš teica. "Biju iedomājies pēcpusdienā pastudēt Heikera tēvu. Tikko saņēmu no Leipcigas viņa sacerējuma rokrakstu. Heikers, kā jau tu, Dik, zini, bija skolots mūks, viens no nedaudzajiem, kurus neaiztika ne Henrijs VIII, ne Elizabete, varbūt tāpēc mūsu ordenis vienmēr ir bijis pret jezuītiem."

Diks pacietīgi klausījās brāļa paskaidrojumus par Helfordberijas "melnajiem tēviem", par kuriem Harijam nekad neapnika runāt.

'Tev jābūt pieklājīgam un jānāk uz tēju. Pēc tam cs paskaidrošu Leslijai, ka tev jāiet lasīt Heikers, kurš, ja nemaldos, bija vācietis."

"Viņš bija vācietis," Harijs apstiprināja, "un apstākli, kas to noveda Helfordas abatijā, ir loti interesanti."

"Labākais vācietis, par kuru es esmu lasījis," Putlers piezīmēja, "ir Robinsons Kruzo."

Diks domāja, ka viesis izteicis neizdevušos joku, taču Putlcra balsī nebija humora. Arī Harijs uzņēma šo paziņojumu bez izbrīna.

"Es labi zinu Robinsonu Kruzo," Harijs tcica, "bet man liekas, ka jums nav taisnība. Esmu vienmēr uzskatījis, ka tas ir tipisks anglis."

To teicis, Harijs piecēlās un izgāja. Pēc piecām minūtēm viņš atgriezās ar biezu sējumu rokās.

"Jums ir taisnība, mister…"

"Putlers," Diks papildināja.

"Jums taisnība par Robinsonu Kruzo. Tas ir ievērojams fakts, un es būtu nodzīvojis visu mūžu ar tik kļūdainu uzskatu."

Viņš aizkustināts sniedza Putleram roku un ieveda viņu bibliotēkā. Diks viņiem sekoja, lai gan zināja, kādu pamācību kursu Putlers saņems. Pirmais Harija darbs bija apsēdināt viesi pie rakstāmgalda un iedot viņam veco grāmatu. Tad Diks uz pāris stundām atstāja viesi brāļa sabiedrībā.

Kad Diks bija pa šoseju pagājis kādu gabaliņu, viņš ieraudzīja Leslijas auto un, kad tas bija blakus, uzlēca uz kāpšļa.

"Mācos par tramvaja konduktoru," Diks jautri paskaidroja, "baidos, ka tā kļūs mana profesija, kad jūs kļūsiet par Helfordas grāfieni."

"Un kad tas notiks?" Leslija jautāja, stingri lūkodamās uz priekšu.

"Nekas nav skaidrs, bet cs ceru, ka nekad!"

Jūtu uzliesmojums bija licis Dikam aizmirst piesardzību, bet izteiktos vārdus vairs nevarēja atgriezt.

Tikko mašīna apstājās, viņš nolēca no kāpšļa un palīdzēja Leslijai izkāpt.

"Es jūs iepazīstināšu ar interesantu putnu," Diks teica un sāka aprakstīt Putleru.

"Kas viņš ir, Dik?"

"Viņš ir rēķinvedis," Diks izvairīgi atteica, "jautrs vīrs un zina daudz interesantu lietu. Piemēram, vai zināt, ka Robinsons Kruzo ir bijis vācietis?"

"Protams, viņa tēvs dzīvoja Brēmenē," Leslija tcica, un Diks smējās tik ilgi, kamēr ieveda Lesliju bibliotēkā.

Savas līgavas klātbūtnē lords jutās neveikli un nokaunējies. Viņš nekādi nevarēja pierast pie sava jaunā stāvokļa un izturējās pret meiteni drīzāk ar bailēm nekā ar maigumu.

"Kā klājas, Leslij?"

Harijs nekad nebija Lesliju noskūpstījis un tagad, paņēmis Leslijas roku, to tūlīt atlaida, it kā tā dedzinātu.

"Vai jūs pazīstat misteru Putleru?"

"Priecājos jūs redzēt, mis Džina, es pazīstu jūsu brāli. Viņš ir advokāts, vai ne?"

"Vai arī Artūrs atnācis?" Harijs jautāja.

"Nē," Diks atbildēja. "Mēs iesim tēju dzert, vai tu arī nāksi, Harij?"

"Diemžēl ne, ceru, ka jūs, dārgā, piedosiet."

Diks un Leslija sasniedza ēdamistabu vieni, jo pa ceļam Putlers bija norūcis, ka grib pastaigāties dārzā.

"Jūs gulējāt?" Leslija jautāja. .

"Jā, bet jūs?"

"Es nevarēju aizmigt. Nabaga Artūrs!"

"Patiesi grūti iedomāties Artūru Džinu ar krāšņi zilu aci," Diks iesmējās.

"Tagad es zinu, ar ko viņš kāvās," Leslija bēdīgi teica, "tas bija Džilders."

"Es jau tā domāju," Diks pamāja. "Vai uzzinājāt ķildas iemeslu?"

Viņa papurināja galvu.

"Es nezinu, bet domāju, ka manis dēl,"

"Ko Džilders darīja pie jūsu mājas?"

"To man Artūrs neteica, bet es nopratu, ka viņš bija Artūram sekojis."

"Uz abatijas drupām, protams. Tas ir loti interesanti. Jūsu brālis par to bija loti neapmierināts. Kādēļ viņi uzmana viens otru?"

"Artūrs uzmana Džilderu?" Leslija bija galīgi pārsteigta.

"Tā izskatās. Leslij, es gribu teikt kaut ko tādu, kas nevienam nav jāzina, pat Harijam ne. Tas var radīt nepatikšanas tumšās nakts stundās. Putlers ir detektīvs no Skotlendjarda."

"Detektīvs? Kādēļ?"

"Var notikt lietas, kas man ne visai patiks," Diks paskaidroja. "Esmu kļuvis gluži slims, jo man nepieciešams vismaz septiņu stundu ilgs miegs, bet, tikko es noliekos gulēt, kāds jau ir nomodā."

"Varbūt jūs dara slimu Melnais abats?"

"Jā un nē. Dažreiz viņš traucē mani vairāk, nekā gribu atzīt. Leslij, ko jūs domājat par dārgumiem?"

"Par Helfordas bagātībām? Ko cs varu par to domāt? Vai patiešām senos laikos šeit paslēptas milzu bagātības?"

"Tā ir patiesība," Diks teica. "Bet kur, pēc jūsu domām, tās būtu paslēptas? Protams, var izrakņāt pēdu pa pēdai visu parku, izjaukt mūsu veco māju, izdarīt zemes zinātnisko zondēšanu, varbūt tā ir iespējams atrast zeltu?"

"Ak, Dik, vai Harijs zina, ka jūs tā esat pārvērties?" Leslijai iemirdzējās acis.

"Viņš tur mani aizdomās, ka es tikai izliekoties neko nezinām, bet droši vien man esot zināms, kur ir dārgumi," Diks jautri teica.

"Kas jūs tā pārvērtis, Dik?"

"Es pats!" Diks nolieca galvu.

"Iziesim terasē," Leslija teica, "te ir brīnišķas puķes."

"Kāds ir dārzā…" Diks iesāka, bet Leslija padraudēja ar pirkstu.

"Ja jūs kļūsiet vulgārs, es iešu un uzmeklēšu Putleru."

Atspiedušies pret pelēkajām akmens margām, viņi vēroja zeltaino krizantēmu rindas. Visas nebija dzeltenas, viena dala bija tumši sarkana, bija arī sniegbalti un oranži ziedi.

"Cik jauka vieta!" Leslija iesaucās, "es nemaz nebrīnos Dik, ka jums patīk te uzturēties. Cik ilgi jūsu ģimenei jau pieder šī pils?"

"Deviņi simti gadu," viņš atbildēja. Diks divas reizes gāja pakal Harijam, līdz beidzot tas atnāca un bija acīmredzami neapmierināts, ka neatrod šeit Putleru.

"Tas ir inteliģents cilvēks, Dik," teica Harijs, paņemdams sviestmaizi. "Viņam ir ievērojamas zināšanas Anglijas vēsturē. Žēl, ka viņš neprot lasīt vācu valodā, tomēr es ieteicu viņam sākt nodarbības. Vai jūs nekā nevēlaties, Leslij?"

Viņš uzrunāja meiteni tikai dažas reizes. Jautāja par Artūru un tad par gaidāmajām laulībām.

"Kāzu ceremonija un viss, kas ar to saistīts, pēc manām domām, ir mazliet nedelikāts. Līgavas plīvurs, smokings — tā ir šausmīgi barbariska paraža. Man stāstīja, ka Amerikā laulājoties, neizejot no viesistabas. Vai mēs nevarētu izdarīt kaut ko līdzīgu, Dik? Mūsu mācītājs ir lādzīgs večuks."

"Pajautā Putleram, viņš šādās lietās ir autoritāte," Diks tcica.

"Tāds viņš ir daudzos jautājumos," Harijs ar entuziasmu sacīja. "Viņš man sacīja, ka eksistē kriptogramma, kas palīdzēs noskaidrot bagātību atrašanās vietu."

Ieraugot meitenes smaidu, arī Harijs iesmējās savus histēriskos smieklus.

"Mēs vēl arvien medijam ēnas, Leslij, bet tici man, tās ir loti solīdas ēnas. Lūk, ko domā Putlers…" un viņš sāka izklāstīt Putlcra uzskatus par šo lietu, bet Diks neko interesantu tajos neatrada.

Diks ievēroja, ka Harija klātbūtnē meitene jutās neveikli un nervozēja. Ja kāds viņai ko jautāja, viņa sarāvās un pati sarunās neiesaistījās. Tikai, kad Harijs atvainojās un aizgāja, Leslija kļuva tāda pati kā vienmēr.

"Vai būs nepieklājīgi, ja es došos prom?" Leslija jautāja. "Es neatrodu nekā interesanta lietās, kas tik loti aizrauj Hariju! Par ko gan viņš runās, kad dārgumi būs atrasti?"

"Dārgumi? Tad viņš, iespējams, runās tikai par jums."

Leslija savilka seju grimasē.

"Esmu pārāk jauna, lai interesētu Hariju, vismaz par trīs simtiem gadu," viņa teica. "Labāk pastāstiet par savu detektīvu. Tas ir jūsu sargeņģelis?"

"Bet vai jūs nebaidāties?"

Leslija brīdi padomāja, tad atbildēja:

"Domāju, ka jā. Jūs man neesat teicis, Dik, vai Harijs arī no tā baidās?"

"Mazliet baidās."

"Bet kādēļ?"

"Harijam ir nervozs raksturs. Nevar teikt par cilvēkiem, ka viņi ir gļēvi, ja tie ir tikai noraizējušies. Es piedzimu, nekā nezinot par nerviem, un jūs laikam domājāt, ka esmu loti drosmīgs, kad gribēju mesties pakal Melnajam abatam? Patiesībā man nemaz nav fantāzijas."

"Dik, kāpēc jūs sevi vienmēr aprunājat?"

"Tādēļ, ka esmu pieticīgs pēc dabas," Diks atbildēja, un tajā brīdi vini ieraudzīja gar rožu krūmiem nākam Putleru un devās gar terasi viņam pretim.

"Cik jauka vieta!" Putlers jūsmoja, "nekad neesmu redzējis tik daudz rožu, izņemot Koventgārdenas tirgū. Bet tur tās nebija rozes, bet pārdodama prece."

"Es pateicu mis Džinai, ka jūs esat detektīvs," Diks paziņoja.

"Jūs jau pazīstat mis Džinu labāk," labsirdīgi noteica Putlers. "Kas attiecas uz mani, tad uzskatu, ka dzīve ir daudz vieglāka, ja māk turēt muti. Tikai nedomājiet, ka gribu jūs apvainot, tāds vienkārši ir mans runas veids."

Viņi gāja pa rožu dārzu un pļavu. Zem kādas kuplas egles Putlers apstājās, lai nobeigtu savu domu, bet tam nebija lemts piepildīties.

Trah! Lode aizsvilpa gar detektīva seju un iecirtās koka mizā. No biezajiem rododendru krūmiem, kas atradās ap divsimts jardu tālāk, pacēlās dūmu strūkliņa.

"Gulstieties!" Diks iesaucās un laikus nogrūda Lesliju zemē. Otra lode aizlidoja par mata tiesu no meitenes deniņiem.

"Tur, tajos krūmos, kāds mani nemīl," norūca Putlers un, izvilcis no kabatas garstobrainu brauniņu, sāka salīcis skriet uz krūmiem. Atskanēja trešais šāviens, un Putlers nokrita zemē.

23

Diks aizskrēja pie gulošā un pagrieza to ar seju uz augšu. Nekādu ievainojumu nevarēja redzēt, atskaitot skrāpējumu uz sejas, ko tas laikam bija dabūjis krītot. Tajā brīdi Diks pievērsa uzmanību detektīva kājai. Zole kurpei bija norauta, un pirksti mirka asinīs. Izdzirdis solus, Diks pacēla galvu. Tā bija Leslija.

"Aši nostājieties aiz koka," Diks pavēlēja, bet šoreiz meitene nepaklausīja. Viņas seja bija bāla, bet baiļu tajā nebija. Vina noliecās pie Putlcra un sāka atpogāt viņa apkaklīti.

"Šāviens nav ķēris, viņš tikai apdullis," Diks norūca.

Leslija pieliecās un novilka detektīva kurpi. Šī kustība radīja sāpes, un Putlers atvēra acis.

"Hallo, kas noticis? Tas putns mani ievainoja?"

"Es nedomāju, ka pārāk nopietni," Diks noteica, apskatījis kāju. "Lode tikai aizķērusi pirkstus. Vai varēsiet pieskatīt mis Džinu?"

Detektīvs pacēla revolveri, kuru bija krītot izmetis, un piecēlās kājās. Ne vārda neteicis, Diks metās uz krūmiem. Pēc dažām minūtēm viņš atgriezās, turot rokās kādu priekšmetu, kuru ar interesi aplūkoja.

"Li-Enfelds. Armijas šautene," Diks paziņoja. "Bez tam atradu tur arī šīs patronas."

Viņš iebēra tās detektīvam saujā, un Putlers sāka tās uzmanīgi aplūkot.

"Jūs neviena neredzējāt?"

"Nē, domāju, ka viņš aizbēdzis. Krūmi stiepjas gar visu ceļu. Varbūt viņš kaut kur slēpjas, tomēr ticamāk, ka aizbēdzis, redzot jūs krītam. Domāju, ka mums labāk atgriezties mājās. Es jums iedošu savas kurpes, ja jums nav rezervē."

Pusceļā uz mājām viņi satika lordu Helfordu.

"Kas šāva?" viņš dusmīgi jautāja. "Dik, cik reizes es neesmu tev teicis, ka nevēlos nekādas trusīšu medības un šaušanu vismaz jūdzes attālumā no mājām. Tev vajag par to nopietni padomāt, jo man tas krīt uz nerviem."

Meitene jau atvēra muti, lai paskaidrotu, kad sastapās ar Dika skatienu un acumirklī izdomāja viltību.

"Es esmu vainīga, Harij! Ieraudzīju vardi, bet cs no tām baidos."

"Nu, tādā gadījumā," Harijs nomurmināja, negaidīdams tādu lietas pavērsienu, "tā ir cita lieta. Bet uz priekšu, Dik…"

Harijs ātri iegāja mājā.

"Kādčļ viņam nevar teikt taisnību?" Leslija jautāja un tūlīt saprata sava jautājuma naivumu. "Protams, tas nav vajadzīgs. Es no sākuma vienkārši nesapratu. Bet, Dik, kas sarīkoja šo šaušanu? Tā taču nebija nejaušība?"

"Esiet bez bēdām, tā nebija nejaušība," Putlers norūca, pārsicdams kāju. "Pirmie divi šāvieni bija mērķēti lieliski. Vai ziņosiet policijai?"

Mirkli pārdomājis, Diks noliedzoši papurināja galvu, un, Leslijai par brīnumu, detektīvs piekrita.

"Man liekas, ka jums taisnība," viņš piezīmēja. "Kur atrodas tuvākā sabiedriskā šautuve?"

"Laikam kaimiņpilsētā, kādas piecpadsmit jūdzes no šejienes," Diks atbildēja, "jūs ejat nepareizu ceļu, Putler."

"Es neeju nekādu ceļu," atbildēja detektīvs, "es tikai atzīmēju vainīgā iespējamos alibi. Visu mūžu esmu nodarbojies ar to, ka apšaubu visus alibi."

Dika seja likās pelēka un novecojusi. Leslija norūpējusies paskatījās uz viņu.

"Dik, uz kuru šāva?"

"Varbūt ne uz vienu, varbūt šāva tikai, lai mūs iebiedētu," Diks gurdi atteica. Viņš ļauni iesmējās, un meitene nodrebēja, to dzirdot.

"Es atceros Hariju, viņa nervus, visas tās nolādētās muļķības… Atvainojiet, Leslij, es nejūtos labi."

Meitene pasmaidīja.

"Dik, es apsolīju brālim, ka būšu ātri mājās, atvadieties manā vietā no Harija. Un nepūlieties mani pavadīt, Dik, es nebaidos krist bruņotu rīkļurāvēju bandas nagos!"

"Es arī nebaidos, tikai ne visai ticu jūsu šofera mākslai."

Sašutumā par nepatieso apvainojumu Leslija aizmirsa pretoties Dika pavadībai. Kad viņš atkal atgriezās mājās, Putlers bija beidzis savas galīgi sabojātās kurpes apskati. Brūce bija tik niecīga, ka par Dika priekšlikumu atpūsties detektīvs tikai nosmējās.

"Biju par matu no nāves," Putlers paskaidroja, "tomēr esmu priecīgs, ka lode aizķēra mani, nevis to, kam tā bija domāta." Diks uzmanīgi paskatījās uz detektīvu. "Kam tā bija domāta?"

"Mis Džinai, es domāju, ka ari jūs to sapratāt." Diks klusēja, sirds dziļumos apzinādamies, ka Putleram taisnība.

24

Fabiāns Džilders, bijušais Džina firmas pārvaldnieks, tagad brīvs cilvēks, bija loti neatlaidīgs. Viņš nepiedeva ne vismazāko apvainojumu un vienmēr atrada iespēju atriebties visiem, kas bija viņu aizskāruši. Artūrs Džins absolūti nepelnīja nekādu piedošanu. Pirms dažām dienām Džilders domāja, ka atriebība tam nesagādās nekādas grūtības, bet tagad sūdzība par tiem četriem vekseļiem nebija jāiesniedz, jo cilvēks, kas bija tos parakstījis, necēla nekādas pretenzijas. Tomēr Džilders bija cilvēks, kuru nebaida nekādi šķēršļi. Jau sen pirms sarunas viņa viesistabā Džilders bija iemīlējies Leslijā, un tagad, kad cerības iegūt meiteni atvirzījās miglainā tālē, viņa vēlēšanās kļuva vēl kaislīgāka.

Tonakt, kad Džilders satika Diku abatijas drupās, viņš devās prom pa lauku cerībā, ka šeit neviens negadīsies. Un tad pēkšņi viņš sadūrās ar otru dārgumu meklētāju. Viņš noklausījās Dika un Artūra sarunu, pēc tam sekoja advokātam līdz mājām, vēloties piedāvāt savu palīdzību bagātību meklēšanā. Pie mājas Džilders apstādināja Artūru, bet jauneklis bija loti sliktā garastāvoklī. No sākuma viņu pārsteidza bijušā pārvaldnieka parādīšanās, un Artūrs uzklupa Džilderam ar draudiem par atlaišanu, atļaujot tam atriebties, kā viņš pats grib. Džilders bija laimīgi spēlējis rikšošanas sacīkstēs un vārds "zaglis" no Artūra mutes viņam likās nepelnīts un briesmīgs apvainojums, tāpēc viņš sita pirmais.

Pēc kārtīgas izkaušanās Džilders atgriezās Londonā, pllsdams no dusmām, un, tikai pavadījis nākamo dienu gultā, viņš sāka pamazām atgūt savu pašpaļāvību. Viņš sāka izstrādāt plānu, kā kavēt bijušajam patronam bagātību meklējumus. Agrāk viņš uz šo lietu skatījās skeptiski, tomēr zināja, ka dažreiz arī šo un to atrod. Kādēļ gan nepamēģināt bez sevišķām pūlēm iebāzt kabatā krietnu žūksni?

Džildera sasistās lūpas pamazām sadzija, zilumi sāka zust, un kādu vakaru viņš pasauca taksometru un devās uz adresi, kuru bija kādreiz pierakstījis.

Mērija Vincre dzīvojas mazā istabiņā, netālu no Beikerstrītas. Mērijai bija kalpone, kas no rītiem uzkopa dzīvokli un gatavoja pusdienas. Šī pavecā sieviete tad arī atvēra durvis un, paņēmusi apmeklētāja vizītkarti, aizgāja to pieteikt. Pēc brīža viņa atgriezās un, laipni smaidot, ieveda apmeklētāju viesistabā.

"Kāds pārsteidzošs prieks, mister Džilder!" Mērija sveicināja. "Nedomāju, ka tik ātri izpildīsiet solījumu. Sēdieties."

Džilders ievēroja, ka namamāte vienkāršajā blūzītē izskatās labāk nekā greznajā tērpā. Istaba bija ar gaumi iekārtota, un Džilders saprata, ka šis gaumīgās, lētās mēbeles viņa pirkusi pati, tāpēc bija sajūsmināts par viņas patstāvību.

"Es nupat gribēju dzert tēju, vai arī jūs nevēlaties?" Mērija piedāvāja. "Es biju iepirkties… un vispār."

"Jūs strādājat?" delikāti pārtrauca Džilders.

"Nē, man ir brīva profesija," Vincre izlaboja. "Strādā tikai neizglītoti ļaudis, pārējie ir brīvas profesijas pārstāvji."

Pēc tam viņa nozuda virtuvē, kur bija vieta tikai gāzes plītij un galdam.

Viņš izdzirda šķindam tasītes, un meitene atvainodamās atgriezās.

"Apmeklētāji man jāapkalpo pašai, jo kalpotājiem nekad nevar uzticēties. Man bija viena laba kalpone, bet tā apprecējās, muļķe!"

Pēc tam Mērija paziņoja, ka apmeklētājus pieņem reti, ka viņai ir draudzene, bet vīrietis gandrīz nekad nav pārkāpis viņas dzīvokļa slieksni. "Mums jābūt piesardzīgām," Mērija atklāti paziņoja, "meitenēm reputācija ir pati dārgākā manta, vai ne?"

Džilders tam piekrita.

"To es vienmēr teicu, kad strādāju pie Harija, atvainojiet, es gribēju teikt— pie lorda Helforda— bet mēs bijām labi draugi un saucām viens otru vārdā."

"Vai Alforda kungu jūs ari saucāt vārdā?" Džilders ironiski vaicāja.

"Viņu?" Mērija augstprātīgi iesaucās. "Es viņam piegriezu tikpat maz vērības kā kādam kalpotājam. Viņš, protams, ir izglītots un tā tālāk, bet mums jāspriež par cilvēku pēc viņa manierēm, nevis izglītības. Un nav nekādu šaubu, ka Dikam Alfordam ir cūkas manieres!"

Pēdējos vārdus viņa gandrīz izkliedza, un Džilders, zinādams viņas dzīvi pilī, pilnīgi to saprata.

"Helfordas pilī es vienmēr jutu vajadzību kļūt par saimnieci, jo tur nebija vairāk sieviešu kā vien ekonome, bet tā ir kalpone un nav jāņem vērā. Lūk, arī Glcsija ar tēju!"

Mērija piecēlās un gāja pretim kalponei, kura ienesa paplāti ar tējas traukiem. Kalpone uzsmaidīja Džilderam, un tas nodomāja, ka nav redzējis pretīgāku radījumu.

"Jūs esat labs Džina draugs, vai ne?" Džilders jautāja, dzerdams tēju.

"Mēs esam labi draugi, bet ne vairāk. Mēs jau varējām būt ari tuvāki, jo viņš vienmēr izturējies kā džentlmenis, to Artūram nevar noliegt. Tiesa, viņš ir mazliet apnicīgs. Jums tā neliekas?" viņa jautāja ar tēlotu naivitāti.

"Es no viņa aizgāju," Džilders īsi atteica. "Mums iznāca domstarpības kādā jautājumā, un cs aizgāju no darba. Atklāti sakot, lieta beidzās ar kautiņu. Es jums to saku tāpēc, ka vēlāk to jūs tā kā tā uzzināsiet no viņa."

Mērija pārsteigumā sasita rokas.

"Patiešām kautiņš?"

"Jā," viņš īsi atbildēja.

"Kautiņš!" Mērija atkārtoja. "Cik tas vulgāri un riebīgi!"

"Es gribēju ar jums parunāt par Artūru Džinu. Mēs neesam draugi, taču tas nenozīme, ka gribu viņam kaitēt. Dabīgi, pCc mūsu pēdējās tikšanās man nav vēlēšanās viņu aizstāvēt, kā to darīju agrāk. Jūs zināt viņa godkāri un to, cik dažreiz viņš ir nepatiess. Ziniet, Artūrs viegli var atteikties no saviem solījumiem, kaut arī tie būtu uzrakstīti melns uz balta."

Runājot Džilders vēroja meiteni un apmierināts redzēja, ka tā savilka uzacis.

"Lūk, kā?" viņa vēsi piezīmēja. "Es nepārzinu likumus un nezinu, kādā veidā džentlmenis var atbrīvoties no saistībām."

"Tad jūs nepazīstat Artūru Džinu tik labi kā es. Tomēr neesmu atnācis viņu nomelnot jūsu acīs, lai gan man būtu viegli to izdarīt. Bet tagad parunāsim par Helfordas dārgumiem."

25

To dzirdot, Merija salēcās krēslā.

"Jūs zināt?" viņa iesaucās.

"Protams, zinu. Jūs gribat palīdzēt atrast bagātības un par to…" viņš apklusa.

Tādēļ jau Džilders bija šeit, lai uzzinātu, kādu solījumu devis Artūrs Džins par iegūto informāciju. Viņš labi pazina meiteni no tiem laikiem, kad tā dzīvoja pilī, pazina viņas godkāri, patmīlību un raksturu. Zināja arī, kāpēc Diks to izraidījis no pils. Tātad varēja būt tikai viens priekšlikums Artūra rīcībā.

"Viņš solīja jūs precēt," Džilders pabeidza un nebija kļūdījies.

"Viņš jums to stāstīja?" Mērija nervozi jautāja. "Es ceru, Džildera kungs, ka jūs nedomājat, ka pati kritu viņam ap kaklu! Es to nedarītu pat labākajam cilvēkam pasaulē. Es domāju, ka Artūrs kā džentlmenis izpildīs savu solījumu. Es viņam dodu to, ko nevar dot neviens pasaulē."

"Kad tad viņš domā jūs precēt? Pēc bagātību atrašanas?"

Mērija pamāja.

"Es jūs saprotu. Jūs cērtat sev dzīve ceļu bez citu palīdzības un varbūt bez draugiem. Viņš var jums nodrošināt stāvokli, jūs dodat naudu. To dara ari viņa māsa, un neviens tur nevar saskatīt nekā slikta."

"Tieši tā!" Mērija nomurmināja.

"Gribu palūgt jūs pasacīt man, kādas garantijas viņš deva sava solījuma izpildīšanai?"

"Savu goda vārdu!" Mērija dramatiski iesaucās.

"Tā! Vai kaut ko vērtīgāku viņš nedeva?"

"To es jums tūlīt parādīšu," sacīja Mērija un no blakus istabas iznesa savu rokassomiņu. No tās viņa izņēma kādu papīru un iedeva Džildcram. Viņš uzmanīgi izlasīja papīru, ievēroja Artūra labojumu un atdeva atpakaļ.

"Tam nav nejauša nozīme. Artūrs zināja, ka šim papīram nav nekādas vērtības. Kas var atturēt viņu noslēgt ar Helfordu kādu vienošanos? Kur jūsu labums? Pēc likuma jūs nekā nevarat panākt, jo viņš paziņos, ka rīkojies sava klienta interesēs, lai saņemtu informāciju, kuru jūs slēpāt."

Mērija nenolaida acis no Džildera.

"Vai tad ir noziegums zināt un neteikt?"

Viņš pamāja.

"Zināt, kur atrodas zelts, un neziņot pēc Anglijas likumiem skaitās noziegums. Tomēr ne par to cs runāju. Gribu zināt, vai šī lieta jums ir izdevīga, mis Vincre?"

Mērija domīgi kodīja lūpas.

"Es šo lietu nebiju aplūkojusi no šāda viedokļa," viņa atzinās. "Ko lai tagad daru, Džildera kungs?"

"Piespiediet viņu apprecēties nekavējoties!" Džilders jau gribēja teikt, bet vēl laikā apķērās. Ja Mērija apprecēs Artūru, tā nevarēs kļūt par viņa sabiedroto. Sirds dziļumos Džilders bija pārliecināts, ka šī precību kārā meitene zina bagātību atrašanās vietu. Vai nu viena pati, vai kopā ar Hariju tā nejauši bija atklājusi šo noslēpumu. Tagad viņa uzdevums bija pārliecināties, vai viņa aizdomas atbilst faktiem.

"Vai nevar šo līgumu padarīt stiprāku?" meitene jautāja. "Jūs esat advokāts un varat sastādīt tādu rakstu, kas neļautu viņam tik viegli izķepuroties."

"To es varu izdarīt, bet šaubos, vai tas jums palīdzes. Kādel vispār jūs viņam uzticaties?"

Merija nolaida acis.

"Bet kam gan citam lai es vel uzticos?" viņa jautāja. "Pasaule ir tik šausmīga. Vīrieši ir tādi krāpnieki! Kas attiecas uz Artūru, tad zinu, ka viņš ir vieglprātīgs. Es jums pateikšu to, ko vel neesmu nevienam teikusi. Viņš neskaitāmas reizes centās mani noskūpstīt. Reiz pilī viņš sāka runāt tik šausmīgas lietas, ka man vajadzēja tam pateikt: "Artūr, jūs aizmirstat, ka runājat ar lēdiju," un tad viņš momentā lasījās prom. Tas ir, es gribēju teikt…"

"Jā, es saprotu, ko jūs gribējāt sacīt," Džilders pārtrauca. "Tagad uzklausiet mani, mis Vinere. Jūs esat prātīga meitene, un es varu ar jums labāk aprunāties nekā ar citiem."

Šie glaimi lika Merijai sasprindzināt uzmanību.

"Pieņemsim, ka es pierādīšu, ka Artūrs Džins jau tagad krāpj jūsu godīgās jūtas," Džilders mīklaini iesāka.

"Kā?"

"Pieņemsim, ka viņš grib jums aizsteigties priekšā un iegūt zeltu bez jūsu palīdzības."

"To viņš neiedrošināsies!" Merija iesaucās.

Džilders pašūpoja galvu.

"Uzdrošināsies gan! Pirms divām dienām, kad es, turēdams viņu aizdomās, sekoju viņam, Artūrs ar lauzni devās uz abatijas drupām."

To dzirdot, meitene nosarka, un viņas acīs iedegās drūma uguns.

"Suns!" viņa šņāca. "Viltīgais mērkaķis!"

Tie gan nebija lēdijas izteicieni, bet šādā brīdī to varēja arī neievērot.

"Netīrā, viltīgā cūka! Uz abatiju ar lauzni! Zvēru, ka neteicu viņam, kur ir zelts! Lai viņš staigā ar savu lauzni, lai rok, lai meklē, lai rokas ar degunu zeme! Redzēsim, ko viņš atradīs."

Mērija asi iesmējās.

"Kam lai tic?" viņa rūgti jautāja. "Kam lai tic?"

"Jūs varat ticēt man," Džildera balss bija gandrīz maiga.

"Viņš nav slikts," Mērija nodomāja. "Sirmie deniņi dara viņu solīdu."

"Jums no manis pat nevajag nekādu dokumentu, mis Vinere."

"O, nē! Vajag gan!" viņa ietiepīgi paziņoja. "Es nevienam neticu!"

"Nu labi, jūs dabūsiet, kādu dokumentu vien vēlēsieties. Es gribu teikt, ka uzņemšos saistības, no kurām Artūrs Džins gribēja izvairīties."

Mērija izslaucīja acis kabatas lakatiņā.

"Protams, Džildera kungs, cs nevaru teikt, ka pazīstu jūs, bet jūs sākat man patikt. Es vienmēr esmu teikusi savai draudzenei Agatei, ka Džildera kungs ir īsts džentlmenis. Kāds ir jūsu vārds?"

"Fabiāns," viņš atbildēja.

Mērija mīklaini pasmaidīja.

"Es saukšu jūs vienkārši par Fabi. Loti skaists vārds. Kā jau es jums teicu, es nekad pirmā nekrītu vīriešiem ap kaklu."

"Iesim šonakt!"

"Uz abatiju? Nakti?" viņas seja izmainījās.

Džilders pamāja.

"Mans auto mūs aizvedis tur pēc pusstundas, un mēs nogaidīsim tumsu, ja tur nevajag rakt ilgi zemi."

"Tur nemaz nevajag rakt," viņa atbildēja, "bet šonakt?"

"Kādēļ ne, nepilnu jūdzi no turienes atrodas mana kotedža. Ja zelts ir tik viegli dabūjams, mēs īsā laikā varam izvest tik daudz, lai visu mūžu būtu laimīgi."

Viņa sapņaini pasmaidīja.

"Jūs laikam domāsiet, ka tas no manas puses ir nepieklājīgi, Džild… Fabi, bet es tomēr gribētu dabūt kaut ko melnu uz balta."

Džilders uzrakstīja tādu dokumentu, kas saistīja viņu no galvas līdz kājām, un pat piesardzīgā Mērija bija apmierināta, kad to izlasīja. Tad viņa rūpīgi salocīja izlasīto un parakstīto dokumentu un ielika rokassomiņā. Viņa nozuda guļamistabā, bet pēc brīža atgriezās pie viesa.

"Sakiet, Fabi, kad jūs gribat braukt?"

"Pusdeviņos."

Mērija piekrita.

"Un neņemiet līdzi lauzni," viņa ironiski piebilda, atcerēdamās Artūra nodevību. "Visi vajadzīgie instrumenti būs manā somiņā."

26

Pēcpusdienā laiks negaidot izmainījās. No rietumiem slīdēja lieli, melni lietus mākoņi, un, kad Džilders izbrauca uz norunāto satikšanās vietu, sākās smacīgs un ilgstošs lietus. Viņš bija izņēmis no mašīnas visu lieko, lai varētu pēc iespējas vairāk izvest zeltu, ja izdotos to atrast.

Ap pulksten desmitiem parādījās Mērija garā lietusmētelī un atvainodamās nosēdās viņam blakus.

"Es tik tikko nepārdomāju. Pēc jūsu aiziešanas es atcerējos, ka eksistē šis šausmīgais abats."

Džilders iesmējās.

"Vai tiešām jūs ticat spokiem?"

"Nezinu," viņa nenoteikti atbildēja. "Kad vēl dzīvoju pilī, viņš kādas pāris reizes parādījās, bet mēs tās uzskatījām par laucinieku tenkām."

Džilders nozīmīgi uzsita sev pa kabatu.

"Man ir kaut kas tāds, no kura baidīsies visi abati, gan melnie, gan baltie," viņš paskaidroja. "Nebēdā, maziņā!"

"Es nebaidīšos, Fabi," viņa padevīgi atbildēja.

Džilders delikāti paskaidroja, ka viņa vārdu nevar saīsināt un būs labāk, ja viņa sauks to pilnā vārdā.

"Mani uztrauc tikai viens: Dikam Alfordam ir slikts paradums vazāties apkārt pašā nepiemērotākajā laikā, lai gan nav ticams, ka šādā laikā viņš gribēs iziet no saviem greznajiem apartamentiem."

"Greznajiem apartamentiem!" Mērija sprausloja. "Viņam ir tikai kantoris un maza guļamistaba, mazāka par manējo. Es neieredzu to cilvēku! Viņš ir uzpūtīgāks par Hari. jums nav nekas pretī, ka saucu lordu Helfordu par Hari? Ceru, ka neesat greizsirdīgs?"

Džilders apliecināja Mērijai, ka šis netikums tam nepiemīt.

"Es būtu apprecējusies ar Hari, ja nebūtu šī Dika. Haris manis dēļ vai prātu zaudēja, bet Diks mani neieredzēja. O, ja jūs zinātu, kā viņš mani neieredzēja! Taču es viņam biju norādījusi viņa vietu! Es nesaku, ka viņš mani vajāja, nē. Es neieredzu meitenes, kas domā, ka visi vīrieši viņās iemīlējušies, taču dažas reizes Diks mēģināja ar mani amizēties. Pēc pusdienām vai vakariņām viņš man vienmēr atvēra durvis un to pat Harijs nedarīja. Bet es sapratu viņa spēli, tā bija viltība!"

Viņa runāja tik ilgi, kamēr lietus sāka spiesties auto iekšienē.

"Šausmīga nakts!" meitene nodrebinājās, bet Džilders bija apmierināts.

"Tieši pretēji! Tādu es vēlētos, ja varētu komandēt laiku!"

Kad viņi tuvojās Helfordberijas apkārtnei, Džilders izslēdza ugunis, jo labi pazina ceļu un baidījās, ka viņus kāds neierauga. Klusi braucošais auto palēnināja gaitu un uzbrauca kalnā. Pēc tam Džilders noslēpa mašīnu krūmos un abi izkāpa ārā.

"Esam klāt," viņš teica un saņēma Mēriju aiz rokas. Viņai klabēja zobi.

"Kā es negribētu šeit atrasties," Mērija čukstēja. "Kas tas tāds?" viņa ar drebošu roku rādīja tumsā.

"Tas ir koks, nebaidieties, Mērij."

"Turiet manu roku, un kur ir jūsu revolveris?"

Džilders nomierināja meiteni, un viņi izgāja pa vārtiņiem. Uzkāpuši slapjajā un slidenajā pakalnā, viņi ieraudzīja drūmās abatijas drupas. Džilders aizveda meiteni pie torņa.

"Cik ilgi mums jāmeklē ieeja?"

"Pagaidiet," Mērija atbrīvoja roku un piegāja pie torņa sienas. Džilders redzēja viņu lēni slīdam gar sienu, un tad viņa čukstēja: "Nāciet!"

Viņš piegāja klāt, un Mērija satvēra tā roku.

"Šeit ir kāpnes," viņa čukstčja. Acīmredzot viņi iegāja torni, lai gan Džilders nekad agrāk nebija redzējis ieeju.

"Te ir šauri, jums nāksies iespiesties."

Džilders ar pūlēm iekļuva torni.

"Šis lielais stūrakmens slīd un atveras kā durvis," Mērija paskaidroja. "Pa šo ceļu vecais abats gāja flirtēt ar Helfordas grāfieni. Jūs to laikam zināt?"

Šis gadījums bija noticis pirms astoņiem simtiem gadu, un Džilders to izdzirda pirmoreiz.

"Varat iededzināt lukturi!"

Viņš paklausīja. Viņi atradās akmens telpā, kas atgādināja klintī izcirstu alu. Ar sūnām un pelējumu pārklātas trepes veda uz augšu. Nedroši kāpdami, viņi saskaitīja divdesmit piecus pakāpienus un atradās jaunā akmens telpā. Sienas un griesti bija zaudējuši savu formu, tikai gludās sienas liecināja, ka šo telpu darinājušas cilvēku rokas.

"Vai jums ir kāda atslēga?"

Džilders pamāja. Viņš bija bijis tālredzīgs un paņēmis līdzi mūķīzeri, ko pirms dažiem gadiem viņam bija uzdāvinājis slavens zaglis, kuru tiesā aizstāvēja Džina advokātu kantoris un kurš, pateicoties Džildera mahinācijām, tika attaisnots. Pēc šī zagļa vārdiem, šis mūķīzeris varēja atvērt katras durvis.

"Lūk, šeit," Mērija čukstēja. Katrā istabas stūri bija redzamas durvju kontūras. Nezin kādēļ tās Džilderam atgādināja Dartmūras vārtus.

"Skatieties," meitene čukstēja. Viņa pacēla uz augšu lukturi, un abi pa spraugu ielūkojās istabā. Nelielajā istabā ar akmens soliem uz grīdas bija gareni, dīvainas formas cilindri. Labi ieskatoties, varēja redzēt uz cilindra gala neparastu zīmogu. Fabiāna sirds sāka pukstēt straujāk, bet meitene drebēja.

"Es tā baidos!"

"No kā gan, Mērij?"

"No Melnā abata!"

Mērija bija tuvu histērijai, un Džilderam bija jārīkojas ātri. Viņš iebāza atslēgas caurumā mūķīzeri un pagrieza to pa labi. Atskanēja čīkstoņa, bet durvis nekustējās. Viņš grieza vēl un vel, gan uz vienu, gan otru pusi. Beidzot ar žēlu skanu atslēga pagriezās kopā ar mūķīzeri, un, kad Džilders pagrūda durvis, tās atvērās. Tikko tas bija noticis, meitenes roka spēcīgi ieķērās viņa plecā.

"Mans Dievs! Skatieties!" Mērija sauca.

Džilders pagriezās atpakaļ. Uz trepju augšējā pakāpiena stāvēja melna figūra, kuras seja bija paslēpta zem kapuces. Tikai divas melnas acis draudoši mirdzēja zem tās. Melnais abats viņus nicinoši uzlūkoja.

27

Lādēdamies Džilders izrāva no kabatas revolveri, bet viņam nācās uz mirkli nolaist laterniņu. Kad viņš atkal to pacēla, turot revolveri šaušanas gatavībā, Melnais abats bija pazudis.

"Neejiet, neejiet, Fabiān!" Mērija kliedza. "Neatstājiet mani vienu!" viņa caur asarām sauca.

Džilders neatrada ne pēdas no Melnā abata, lai kā skatījās. Paslēpusies aiz viņa, Merija metās uz durvīm, lai tiktu ārā, bet pakrita uz ceļiem.

"Vediet mani prom!" viņa sauca. "Es šeit vairs nesperšu savu kāju!"

Džilders nolamājās, atgrūda durvis un, zils no bailēm un dusmām, aizvilka meiteni pie mašīnas.

Tikai, kad auto jau brauca pa pazīstamajām ielām, Mērija kaut cik atguva savu drosmi.

"Brīnos, ka es nenomiru! Nekad savā dzīvē neesmu redzējusi ko šausmīgāku. Jūs redzējāt, kā viņam spīdēja acis, Fabi?"

"Fabiāns," viņš izlaboja.

"Es pat filmās neko tādu neesmu redzējusi. Ko jūs tagad darīsiet?"

"Aizvedīšu jūs mājās. Rītnakt mēs iesim vēlreiz. Starp citu, kā jūs likāt tam stūrakmenim pagriezties?"

"To nevaru jums teikt, Fabiān."

"Neesiet mulķe! Es redzēju, ka jūs rīkojāties ar skrūvgriezi vai ko līdzīgu. Redzēju it kā spraugu starp akmeņiem."

"Ar šķērēm," Mērija atteica, "tur ir tāds dzelzs āķis, trīs reizes jāpaceļ, cs to nejauši uzgāju."

Tagad Džilders zināja, ko gribēja, un varēja mierīgi atlaist meiteni uz mājām kaut vai uz visu mūžu. Viņš noraidīja meitenes piedāvājumu iedzert kopā tēju un, tikko viņa pazuda aiz durvīm, drāzās atpakaļ uz Helfordbcriju.

Pulkstenis rādīja divi, kad viņš, paslēpis mašīnu krūmos, devās uz abatijas drupām. Uzkāpis paugurā, viņš lēnām zagās tālāk, pa brīžam apstādamies un ieklausīdamies katrā troksnī. Visapkārt valdīja klusums, un nebija ne miņas no draudīgās, melnās figūras. Viņš nokļuva pie torņa stūra un ar kabatas nazi atcēla āki. Tad, pagrūdis durvis, devās iekšā spraugā. īsu mirkli viņš apskatīja apakšējās telpas, tad ar revolveri vienā, bet kabatas laternīti otrā rokā sāka kāpt augšup.

Otrajā stāvā nebija ne miņas no spoka, bet durvis bija aizvērtas. Viņš labi atcerējās, ka tās bija palikušas vaļā. Džilders pagrūda durvis, un tās atvērās. Apgaismojis istabas iekšpusi, viņš juta, ka nobāl. Cilindri bija pazuduši! Visi līdz pēdējam! Ne zem sola, ne uz grīdas nebija atrodamas ne pēdas.

Sviedri izspiedās uz Džildera pieres, un viņš kā saniknots zvērs skraidīja pa telpu. Nāve draudēja katram spokam, kas būtu iedrošinājies šinī brīdi parādīties Džildera acis. Briesmīgs naids bija pārņēmis viņa sirdi pret to būtni, kura bija nocēlusi viņam no deguna priekšas labu ķērienu.

Viņš vēlreiz pārmeklēja telpu. Citas durvis, kas veda ārā no šīs telpas, bija cieši noslēgtas, un tajās nebija spraugu. Bez panākumiem Džilders pūlējās iekustināt smagās ozola durvis. Tad viņš apgaismoja grīdu un ieraudzīja, ka tā izklāta ar vienāda lieluma akmens plātnēm. Tās bija vienādas ar durvju platumu. Džilders uzkāpa uz plātnes pie durvīm un ievēroja, ka tās kustas. To pašu viņš juta arī plātnes otrā pusē. Labi apskatījies, viņš ieraudzīja plātnes vidū nelielu izcilni.

Džilders izgāja no istabas, lai pārdomātu rīcības plānu. Tikko viņš gribēja nodzēst laternu un iziet svaigā gaisā, kad ieraudzīja, ka ieejas akmens sāk griezties ap savu asi un, pirms viņš paguva pie tā pieskriet, tas bija jau cieši nostājies savā vietā. Kaut kur no ārpuses atskanēja šaušalīgi smiekli.

Džilders bija slazdā. Viņš grūstīja akmeni, bet tas nepakustējās. Sprīdi pa sprīdim viņš sāka pētīt tā virsmu, cerēdams kaut ko atrast. Viņam ienāca prātā leģenda par abatu un tā dižciltīgo mīļāko. Šeit noteikti vajadzēja būt izejai uz āru. Džilders pārmeklēja sienas, bet nekā neatrada. Apgaismojis grīdu, viņš ievēroja, ka viena plātne gul zemāk par pārējām. Sasprindzinājis visus spēkus, viņš izkustināja to un nogrūda sānis. Zem pjātnes bija sarūsējis dzelzs āķis. Saņēmis ar kabatas lakatiņu, viņš sāka to raustīt un ievēroja, ka var to pavilkt uz augšu. Ar pēdējiem spēkiem viņš vilka riņķi uz augšu un beidzot juta, ka akmens sāk kustēties. Beidzot viņš bija atradis atvēršanas noslēpumu. Viņš piesteidzās pie akmens un spieda to ar plecu, līdz varēja izspraukties ārā, bālganajā rītausmā.

Lietus bija pārgājis. Zilajās debesīs vāji mirdzēja zvaigznes. No Helfordu pils skursteņa pacēlās dūmi.

Džilders noslaucīja sviedrus no pieres. Šajā mirklī viņš ieraudzīja sev pie kājām kādu priekšmetu un, priecīgi iesaukdamies, pacēla to. Tas bija viens no cilindriem, ko bija pazaudējis tas, kurš bija aiznesis pārējos dārgumus. Tomēr, to paceļot, viņš juta, ka cilindrs ir par vieglu priekš zelta. Norāvis svina zīmogu no vāka, viņš to atvēra, bet zem tā bija vēl viens vāks, arī ar zīmogu. Džilders nepacietībā norāva arī to. No cilindra viņš izvilka cieši pergamentā ietītu saini un, to attinis, palika ar atplestu muti. Tā bija sena gravīra, lieliska un mākslinieciski darināta, tomēr slikts atvietojums trīsdesmit piecām tonnām zelta.

"Tad, lūk, kas bijis tajos muļķīgajos cilindros!" Džilders nodomāja. Tajā istabā vecie abati glabāja savus mākslas darbus.

Viņš pārgāja pāri laukam un uznāca uz šosejas. Kad viņš pienāca pie krūmāja, kur bija atstājis savu mašīnu, viņš sastinga — auto bija pazudis!

28

Zemē bija skaidri redzami riepu nospiedumi, un tie veda uz advokāta māju. Džilderam cits nekas neatlika, kā sekot šim pēdām. Tūlīt aiz Džina mājas atradās viņa kotedža, kur varēs dabūt siltu vannu un izdzert tasi tējas. Par to domājot, samirkušais un nosalušais Džilders sāka soļot ātrāk. Taču kā par brīnumu auto riepu pēdas veda garām Džina kotedžai, un, kad viņš pienāca pie savas kotedžas, viņš redzēja, ka mašīna stāv pie vārtiem. Visapkārt nebija ne dvēseles, un tikai tad, kad Džilders bija visu izpētījis, viņš uzdrošinājās atvērt mājas durvis un ieiet mazajā koridorā. Džilders mēģināja atslēgt durvis, bet tās bija vaļā. Viņš uzmanīgi iegāja ēdamistabā un palika pārsteigts stāvam. Kamīnā dega uguns, vārījās tējkanna, uz galda bija noliktas tasītes un biskvītu kārba. Blakus istabā ieskanējās soļi, un Džilders pacēla brauniņu, gatavodamies sagaidīt nelūgto viesi.

Tūlīt viņa roka nolaidās un viņš iesaucās: "Tomas!"

Durvis stāvēja Helfordas sulainis Tomass.

"Pie velna, ko tu šeit dari?"

"Mani šorīt atlaida," sulainis paskaidroja.

"Šorīt, tik agri?"

Tomass pamāja.

"Alfords atrada mani blandoties pa māju tajā laikā, kad man vajadzēja gulēt, un viņš mani izmeta ārā."

"Tikai tāpēc?"

"Vai es zinu!" Tomass atcirta. "Tas suns mani neieredz. Es domāju, ka viņam ir aizdomas, ka es sazinos ar jums."

Džilders zināja, ka tie ir meli un Tomass tikai uzsit sev cenu. Tomass bija Džilderam noderīgs, jo visu, kas notika pilī, tūlīt ar vēstuli paziņoja viņam.

"Ko tu esi nolēmis darīt?"

"Es teikšu patiesību," Tomass savilka lūpas. "Vai zināt Putleru? Orangutāns Putlers ir špiks, un katrs Londonas blēdis viņu pazīst, bet es it sevišķi labi, jo viņš man iedeva trīs gadus par "darbiņu" Vestinghausas viesnīcā."

"Ko, jūs esat bijušais noziedznieks?" Džilders pārsteigts nomurmināja. "Ja būtu to zinājis, nebūtu ar jums ielaidies."

"Man nācās jūs mazliet piemānīt," Tomass pasmaidīja.

"Un tas labi izdevās," skanēja atbilde.

"Pieņemsim, ka es vel kārtīgi neesmu jūs piemānījis," mīklaini teica pagodinātais Tomass. "Todien, kad jūs man izdarījāt zināmo piedāvājumu, cs domāju, ka nebūtu par sliktu drusku nopelnīt godīgā darbā."

"Bet kāda nozīme te tam… pertikim… kā viņu sauc?"

"Putlers, viņš vakar atbrauca."

"Uz Helfordas pili?"

"Jā," Tomass pamāja. "Alfords visiem stāsta, ka tas orangutāns ir rēķinvedis, bet es zinu, ka policijas špiks. Pazinu viņu no pirmā acu uzmetiena, un pats sliktākais ir tas, ka viņš pazina arī mani. Tā kā biju iestājies pie Helforda ar svešu vārdu, sapratu, ka mana spēle ir izspēlēta. Bet gan cs to putnu kādreiz ķeršu!" viņš drūmi apsolīja.

"Bet šorīt?" Džilders jautāja.

"Es jau teicu," Tomass norūca, "Helfordas naudas skapis atrodas bibliotēkā, un es uz atvadīšanos gribēju paņemt kādu mazumiņu, lai varētu bezrūpīgi nodzīvot atlikušo dzīvi, pie tam Helfords nemaz nemanītu zaudējumu. Ap četriem no rīta es ielīdu bibliotēkā, bet tad uzradās Diks un pavēlēja man aizvākties. Pie velna! Viņš laikam vispār neguļ!"

"Viņš notvēra tevi ar naudu?" Džilders ar riebumu jautāja.

"Nu tik apdauzīts cs neesmu. Es naudu izmetu pa logu un vēlāk pievācu."

"Ko gan Alfords varēja darīt tik agrā rīta stundā?"

Tomass nikni savilka seju.

"Neviens nezina, kur viņš klejo. Tas nav cilvēks. Es jau teicu, ka viņš nekad neguļ!"

Lai gan Džilders juta, ka Tomass saka taisnību, viņam bija nemaldīga nojauta, ka sulainis kaut ko slēpj, bet viņš nolēma to neizjautāt. Viņš vēlējās tikai vienu, pec iespējas ātrāk atbrīvoties no šā cilvēka.

"Kādēļ tu atnāci uz šejieni?"

"Es domāju, ka esat Londonā un ka jums nebūs iebildumu, ja padzīvošu še dažas dienas vai nedēļas."

Džilders domīgi pakasīja zodu.

"Es domāju, ka man nebūs patīkami, ja uzzinās, ka esi bijušais cietumnieks."

"Neviens neuzzinās, kas tad viņiem to teiks?"

"Vai tu paņēmi manu auto?"

Tomass pamāja.

"Nākot uz jūsu māju, es ieraudzīju auto aiz krūmiem. Brīdi pagaidīju un, kad neviens nerādījās, tad atvedu to šurp."

"Vai kāds tevi redzēja?"

"Neviens, bija vel tumšs."

Būdams labs cilvēku pazinējs, Džilders manīja, ka Tomass kaut ko slēpj. Vairākas reizes viņš gribēja ko teikt, bet aprāvās pusvārdā.

"Vari palikt šeit, ja gribi, bet es došos uz pilsētu. Ja saņemšu ziņu, ka te kāds slēpjas, teikšu, ka tevi nepazīstu. Tu taču saproti, ka man vajag sevi aizstāvēt."

"Pilnīgi saprotu, ser," Tomass atbildēja, un atkal likās, ka viņš gribēja ko sacīt, bet tad aprāvās.

"Gribi man ko teikt?"

"Tas ir pārāk svarīgs, lai teiktu, es labāk vēl paklusēšu. Varbūt nākamo reizi, kad atbrauksiet, es pastāstīšu kādu stāstu, kas vērts miljonu dolāru."

Pēc iznākšanas no cietuma Tomass mēdza lielīties, ka viņš ir pieredzējis amerikāņu blēdis.

"Jā, jā, miljons dolāru, un ne mazāk!"

29

Džilders ielēja tēju un paņēma biskvītu. Mazliet apmierinājis izsalkumu, viņš iegāja guļamistabā, kur uzģērba sausas drēbes, un tad atgriezās pie Tomasa.

"Kad būsi nolēmis runāt, atsūti man telegrammu. Tikai ne no Hclfordberijas, bet no Horšemas."

Viņš uzrakstīja savu adresi un iedeva to bijušajam sulainim. Tad iesēdās automobili un aizdrāzās uz Londonu.

Desmitos no rīta viņu uzmodināja telefona zvans. Tā bija Mērija, un Džilders domās to sūtīja pie visiem velniem.

"Tas esat jūs, Fabi? Es par jums baiļojos visu nakti. Vai atgriezāties tajā šausmīgajā vietā?"

"Es šodien aiziešu pie jums," Džilders pārtrauca, "nerunājiet par to, kāds var mūs noklausīties."

"Fabi, mīļais, jūs taču negājāt uz turieni pēc zelta, vai nc? Es zinu, ka esat drosmīgs, bet negribu, ka riskējat ar dzīvību."

"Nē, cs neatradu nekādu zeltu," viņš norūca.

"Ā," viņa vīlusies nopūtās, "un cs visu nakti uztraucos par jums!"

"Šodien jūs satikšu," Džilders teica un nolika klausuli. Viņš negribēja satikt Mēriju nc šodien, ne arī kādu citu reizi.

Padzēris tēju, Džilders jau taisījās iet projām, kad negaidot atnāca Mērija.

Viņa pieskrēja pie Džildera un noskūpstīja to uz pieres. Tad nosēdās tam blakus.

"Dārgais…" viņa iesāka.

Džilders pacietīgi aizvēra acis.

"Jums nekas nebūs pretim, ja izdarīšu mazu nodevību?"

"Man vienalga," viņš noteica.

"Nedomājiet, ka esmu jums neuzticīga, bet viņš uzrakstīja tik lūdzošu vēstuli man."

"Kas uzrakstīja?" Džilders pēkšņi ieinteresējās.

"Artūrs. Es šorīt saņēmu vēstuli no viņa māsas. Leslija lūdz mani padzīvot pie viņiem dažas dienas, kaut gan man labāk gribētos palikt ar jums Londonā, bet man liekas, ka vajag noskaidrot manas attiecības ar Artūru un likt saprast, ka mana sirds viņam vairs nepieder. Es zinu, ka pat tad, ja mēs nedabūsim zeltu, man ir darīšana ar džentlmeni. Jūs taču pats neesat nabags, vai ne, dārgais? Es ievācu ziņas no kāda pazīstama jaunekļa bankā, un viņš man pateica, ka jūsu tekošajā rēķinā esot vismaz simttūkstoš mārciņu."

Džilders ievaidējās.

"Un man ir jūsu rakstveida solījums apprecēt mani."

"Jā, jā, jūs visu dabūsiet, dārgā Mērij," Džilders noguris atbildēja.

"Bet ziniet, Fabi, ar to papīru notika visai jocīgas lietas. Kā jūs domājat, kas bija noticis, kad cs šorīt apskatīju to papīru? Viss uzrakstītais bija pazudis! Es no pārsteiguma tik tikko nepaģību."

"Ļoti dīvaini," Džilders nomurmināja.

"Es biju ļoti sarūgtināta un tūlīt aiznesu papīru kādam pazīstamam uz cirku. Jūs viņu droši vien pazīstat, jo viņš uzstājas ar visādiem trikiem. Tad, lūk, viņš man teica, ka jūs laikam esOt rakstījis ar simpātisko tinti, un iemācīja, kā rakstu atkal dabūt uz papīra un nostiprināt."

"Nu, un tad?" Džilders sausi jautāja.

"Es, protams, izdarīju visu, kā viņš tcica. Samērcēju citrona sulā lapiņu un paturēju virs uguns."

Džilderam noreiba galva, un viņš varēja tikai nošļupstēt: "Lūk, kā!"

Tas bija loti slikti, bet ne bezcerīgi. Sliktākajā gadījumā viņš varēja atpirkties ar pāris tūkstošiem. Tas bija visai nepatīkams dokuments, jo, uzticēdamies savas tintes brīnišķīgajām īpašībām, viņš bija saistījis sevi ar rokām un kājām.

"Jūs gribat dzīvot pie Džiniem?"

"Man tā liekas, dārgais."

Mērijas samulsums bija mākslots, jo viņa jau bija izšķīrusies spert šo soli.

"Nu, tad brauciet," Džilders īsi noteica, un, kad Mērija gribēja vēl ko teikt, viņš gandrīz ar stumšanu aizstūma to līdz durvīm un diezgan noteikti atvēra tās uz koridoru. Tikko Mērija bija aizgājusi, pie durvīm piezvanīja telegrammu iznēsātājs. Telegramma bija atsūtīta no Horšemas un vēstīja sekojošo:

"Nekavējoši atbrauciet. Jūs gaida interesanti jaunumi."

Tā bija parakstīta ar burtu "T", tātad Tomass bija nolēmis atklāt noslēpumu.

30

Pievezdams Dikam zirgu pie lieveņa, kučieris paziņoja:

"To puisi pagājušo nakti atkal redzējuši, ser."

"Kādu puisi?" Diks jautāja, kāpdams seglos.

"Melno abatu, ser. Vārtsargs Džils redzējis to ap četriem no rīta klaiņojam pa lauku. Viņš paķēris šauteni, bet spoks bijis jau pazudis."

"Ko tad Melnais abats darīja laukā?" Diks sarkastiski jautāja. "Varbūt plūca vijolītes?"

"Tagad vijolītes jau noziedējušas," kučieris atbildēja, nesapratis joku. "Džils saka, ka, ja spoks būtu vēl brīdi uzkavējies, viņš būtu to nošāvis."

"Un viņš nav padomājis, ka tad sāktos izmeklēšana un visādas nepatikšanas? Pasakiet Džilam, ka spoks jānoķer dzīvs. Tas varētu mums daudz ko pastāstīt."

Diks pārjāja pļavai un gar abatijas drupām sasniedza Ravcnsvilas krastu, kur palaida zirgu solos. Iegrimis domās par pagājušās nakts notikumiem, viņš neievēroja meiteni, kas gulēja pretējā krastā. Bija jauks rīts, pilns saules un siltuma. Uz tālo kalnu pusi čalodams aizlaidās putnu bars.

"Esiet sveicināts, bruņiniek Haladah," meitene uzsauca.

Diks savilka pavadu un paraudzījās visapkārt. Beidzot viņš ieraudzīja meiteni.

"Sveika, Džinevera!" Diks atbildēja un pagrieza zirgu ūdenī.

"Uzmanīgāk!"

"Te ir brasls. Starp citu, no šejienes sākas Helfordu īpašumi. Bruņinieki ar šķēpiem un spalvām pie cepurēm šeit vienmēr pārgāja Ravensvilu. Bet ko jūs šeit darāt?"

Viņš nolēca no zirga un, atsējis pavadu, palaida to ganīties.

Meitene, atbalstījusies uz elkoņiem, gulēja zemē virs dīvainas spraugas klintī. Spraugas diametrs bija apmēram piecpadsmit sprīži, un tā gāja kaut kur dziļumā.

To redzot, Diks iesmējās.

"Leslij, ko jūs jautājat Vēlējumu akai?"

Viņš nezināja, kādēļ šī sprauga nosaukta par Vēlējumu aku.

Šajā spraugā, kas nozuda dziļi zeme, nebija nc piles ūdens, bet pCc senas ieražas lauku meitenes nāca uz šo aku un čukstēja savas sirsnīgākās vēlēšanās spraugā un it kā saņēma atbildi uz saviem jautājumiem.

"Gribu zināt savu likteni," Leslija nosarkusi atbildēja.

"Nu, un ko teica aka?"

Leslija piecēlās un atmeta no pieres matus. "Neteikšu, uzprasiet pats kaut ko."

Ar mākslotu nopūtu Diks nometās zemē un iekliedza plaisā: "Kas notiks ar Lesliju?" un pēc divām sekundēm it kā no pazemes atskanēja skaidri saprotama atbilde: "Apprecēsies!"

Viņi iesmējās un piecēlās.

"Es negribu, ka jūs viena staigājat apkārt," viņš nopietni teica, un meitene iesmējās.

Nekad Diks nebija redzējis Lesliju skaistāku kā pašreiz. Likās, ka viņa darināta no mākoņiem un saules stariem.

"Es agri uzcēlos un jutu, ka man ir garlaicīgi. Izgāju pastaigāties un atcerējos aku. Gribēju uzzināt, ko tā man pateiks. Artūrs nodarbināts ar savu zilo aci un negrib iziet, kamēr zilums pāries. Nabadziņš!"

Leslija nedroši paskatījās uz Diku.

"jūs neatradāt…" viņa apklusa.

"Šāvēju? Pagaidām vēl ne. Starp citu, es atlaidu Tomasu, jūs atceratis to sulaini, kas vienmēr bija visur klāt, kur viņa klātbūtne nebija vajadzīga." •

"Ko viņš izdarīja?"

"Neko sevišķu. Viņš izrādījās bijušais cietumnieks. Putlers viņu pazina uzreiz. Bez tam es atradu viņu trijos no rīta bibliotēkā. Liku tam parādīt kabatas un tur atradu krietnu žūksni naudas, kas nepiederēja viņam, kaut gan viņš zvērēja, ka tā esot viņa. Es viņu palaidu uz visām debess pusēm."

"Kur viņš ir tagad?"

"Tomass? Laikam aizbraucis ar pirmo vilcienu uz Londonu. Nedomāju, ka viņš riskētu un apmestos šeit tuvumā, tomēr katram gadījumam paziņojiet to savam brālim."

Pec klusuma brīža viņa jautāja:

"Vai atradāt šauteni?"

Diks pamāja.

"Tā ir armijas šautene un laikam pieder kādam no ciemata iedzīvotājiem. Putlers domā, ka tā pieder kontrabandistiem."

Leslija izbrīnījusies paraudzījās Dikā.

Vini devās pār lauku uz Helfordas pusi. Diks veda zirgu pie pavadas.

"Gribu, lai jūs man kaut ko apsolāt," viņš teica.

"Ko?" Leslija jautāja, zinādama, par ko viņš runās.

"Gribu jums lūgt izbeigt agrās rīta pastaigas pa lauku un lietot mašīnu un šoseju."

Leslija savilka uzacis.

"Kāpēc? Kas te briesmīgs? Varbūt ari jūs baidāties no Melnā abata?"

"Nē," Diks nopietni teica, "cs nebaidos no Melnā abata, bet no tā, kas aiz viņa slēpjas."

Šodien Leslija gaidīja ciemiņu un neslēpa to arī no Dika. Viņš ieplēta acis.

"Mans Dievs! Tā sieviete! Viņa taču ir jūsu bīstamākā sāncense!"

"Nemuļķojieties, Dik. Nabaga meitene jau sen aizmirsusi Hariju un atrakstījusi man vēstuli, kurā jautā, vai man nebūs iebildumi pret viņas vizīti."

"Lūk, kā!" Diks zobojās.

"Izbeidziet," Leslija viņu sarāja. "Man žēl nabaga meitenes."

"Jūs žēlojat Mēriju? Viņa zina stāstīt tik daudz briesmīgu lietu par mani."

"Un kas par to?" viņa atsaucās. "Daudzi stāsta par jums šausmīgas lietas."

Tad Leslija nolēma mainīt sarunas tematu.

"Nezinu, kāpēc uzcēlos tik agri. Es aizgāju gulēt tikai divos naktī."

"Bija desmit minūtes pāri diviem, kad jūsu logā nodzisa gaisma," Diks teica.

"Kā jūs to zināt?"

"Man gadījās iet gar jūsu māju."

Leslija aizdomīgi paskatījās uz Diku.

"Esmu pārliecināta, ka redzēju kādu taciņas galā pie mājas. Jūs smēķējāt cigāru, cs redzēju mazu, sarkanu uguntiņu. No sākuma cs domāju, ka tas ir Artūrs, bet šorīt atradu pie mājas cigāra galu. Dik, pa kuru laiku jūs guļat?"

"Kad iznāk," Diks smaidīja un aplika roku viņai ap pleciem. "Leslij, aprunāsimies draudzīgi, bez uztraukuma. Vai jūs man to apsolāt?"

"Ko tad?" viņa izvairījās.

"Ka jūs nestaigāsiet pa lauku agrās rīta stundās. Negribu jūs uztraukt, bet šajās dienās kaut kam jānotiek. Nejautājiet, nevaru jums neko teikt, bet esmu pārliecināts, ka nerunāju niekus."

"Vai tam ir sakars ar Helfordas bagātībām?" viņa jautāja, un viņai par lielu pārsteigumu Diks pamāja ar galvu.

31

Jūdzi no Leslijas mājas Diks atvadījās un uzlēca zirgā. Meitene pavadīja Diku ar acīm, kamēr tas bija pazudis ceļa līkumā. Pēc tam viņa nopūtās un devās mājās.

Kas tas bija par noslēpumu? Viņa nekad nebija uztvērusi nopietni runas par Melno abatu un uzskatīja tās par māņticīgo ciema iedzīvotāju izdomu. Harijs bija viņai izstāstījis leģendu par slepkavību, kas notikusi pirms astoņiem simtiem gadu. Bet kā Melnais abats varēja viņai kaitēt? Kādēļ Diks viņu tā apsargāja? Kādas briesmas viņai draudēja? Šonakt pēc ilgām pārdomām meitene bija pieņēmusi kādu lēmumu, bet šorīt viņai pietrūka drosmes to pateikt Dikam. Bet vai ar to viņa neriskēja kādu apvainot? Visa Leslijas nākotne bija atkarīga no šā jautājuma.

Viņa jau iztālēm vēroja, ka pie mājas stāv kāds cilvēks. Leslija nāca tuvāk un bija pārliecināta, ka nepazīstamais grib ar viņu runāt. Tas izskatījās ļoti neveikls novalkātajā žaketē un vecā golfa cepurē. Ieraudzījis meiteni, viņš izņēma rokas no kabatām un pacēla cepuri. Leslija pazina bijušo Helfordas sulaini Tomasu.

"Labrīt, mis!" viņu sveicināja Tomass.

"Labrīt, Tomas!"

"Gribu jums pateikt dažus vārdus."

Leslija vilcinājās.

"Baidos, ka neko nevarēšu darīt jūsu labā, Tomas," viņa teica. "Misters Alfords man teica, ka esot jūs atlaidis."

Tomass nicinoši savilka seju.

"Misters Alfords mani neieredz, mis, viņš mani bez iemesla apvainoja, un cs par to runāšu ar advokātu. Pagaidiet, mis," viņš iesaucās, redzēdams, ka Leslija pagriezās uz iešanu, "varu pateikt jums ko vērtīgu."

"jūs nekā vērtīga man nevarat pateikt, Tomas," Leslija atbildēja.

"Jūs tā domājat?" Tomass pašūpoja galvu, "es varu pateikt kaut ko tādu, ko neviens nezina. Ļaudis runā par Helfordas bagātībām…"

"Es neko negribu dzirdēt," Leslija pagriezās, lai turpinātu ceļu.

Labu brīdi viņš noraudzījās meitenei pakal un tad atmeta domu viņai sekot. Nometis cigareti, viņš devās projām, bet kāda negaidīta doma viņu apstādināja.

Aiz zemā dārza žoga auga biezi krūmi. Pēc neveiksmes pilī viņš nolēma, ka nebūtu par ļaunu iepazīties arī ar šo māju. Tomass pārlēca žogam un sāka līst pa krūmiem.

"Ar ko tu runāji, Leslij?" jautāja Artūrs. Viņš bija atlaidies atzveltnes krēslā, un viena acs tam bija dzelteni zaļgana.

"Ar Tomasu," Leslija atbildēja.

"Helfordas sulaini? Ko tad viņam vajadzēja?"

"Viņš vairs nav sulainis. Diks viņu šorīt pieķēra nedarbos."

"Tātad tu esi redzējusi arī Diku?"

"Jā, es satiku viņu."

"Vienmēr tu satiec to puisi," Artūrs bija neapmierināts. "Diks te — Diks tur. To no tevis tikai dzird. Nekad tu neesi sacījusi, ka būtu satikusies ār Hariju."

"Harijs vienmēr tup bibliotēkā."

Tad pasmaidījusi piebilda:

"Pilnīgi neiespējami Diku nesatikt, ja esi izgājusi ārā."

Artūrs paņēma cigareti.

"Diks ir lāga puisis. Tomēr es nevēlos, ka tu satiecies ar otro dēlu, kas ir pilnīgi pliks kā baznīcas žurka. Jā, tā nu tas ir! Leslij, atklāti sakot, tev ir nepieciešams apprecēties ar bagātu cilvēku."

Patiesība bija izteikta, un Leslija to droši sagaidīja.

"Apprecēties, lai nodrošinātu nākotni?" viņa ātri jautāja. "Bet kur mana nauda, akcijas?"

"Nav ne naudas, ne akciju!" Artūrs pēc briža klusi noteica. Viņš centās neuzlūkot Lesliju.

"Nav?" viņa atkārtoja. "Tātad esmu nabaga?"

Patiesība bija izteikta, Leslija stāvēja un lūkojās brālī.

Artūrs aplaizīja sakaltušās lūpas.

"Man nebija drosmes pateikt tev to ātrāk. Es biju gļēvulis! Tik un tā tu vēlāk visu uzzinātu. Nezinu, ko tu par mani tagad domā…" viņš ar pūlēm meklēja vārdus. "Ja tev liekas, ka tas nesagādā man rūpes, tad tu maldies. Es paspēlēju ceturtdalmiljona un esmu tuvu bankrotam."

Leslija bija bāla kā krīts.

"Es negribēju tev teikt," Artūrs žēlā balsī piebilda. 'Tu pati mani piespiedi, un labi, ka tas reiz pateikts."

Tomēr šī ziņa neatstāja tādu iespaidu, kādu Artūrs bija gaidījis.

\ "Paldies Dievam!" Leslija nopūtās.

"Tas nozīmē, ka Helfordam būs jāprec tevi bez pūra," sacīja Artūrs.

Leslija pamāja ar galvu.

"Es uzrakstīšu Harijam un atsaukšu saderināšanos," viņa atbildēja. Tad jaunava priecīga satvēra brāļa roku un uzsauca:

"Ejam brokastot! Šī ir viena no laimīgākajām dienām manā mūžā."

32

Harijs saņēma Leslijas vēstuli ar dienas pastu. Viņš paskatījās uz zilo aploksni un, pazinis rokrakstu, nepacietīgi atplēsa to. Savilcis pieri, viņš sāka ātri lasīt.

"Dārgais Harij!

Es jau sen domāju, ka mums ir maz kas kopīgs un priekšā stāvošās laulības diez vai atnesīs kādam no mums laimi. Man liekas, ka vispareizāk būtu, ja aizsūtītu jums atpakaļ saderināšanās gredzenu, bet, par laimi vai nelaimi, jūs neesat man tādu dāvinājis. Veļu jums dzīve visu to labāko un ceru, ka paliksim labi draugi."

Harijs izlasīja vēstuli un tad, nesaprašanā pakasījis zodu, izskrēja no bibliotēkas un skatījās pēc Dika. Diks dārzā spēlējās ar suni, kad pie viņa piesteidzās Harijs.

"Izlasi šo. Ko tu par to domā?"

Diks ar nopietnu seju izlasīja vēstuli.

"Man loti žēl…" viņš iesāka.

"Žel?" Harijs asi iesaucās. "Tā ir nejēdzība! Esmu pataisīts par mulki! Leslija uzskata mani par puiku, un piezīme par gredzenu rāda viņas slikto gaumi."

"Biju pārliecināts, ka esi viņai to uzdāvinājis," Diks mierīgi tcica.

"Barbarisks un muļķīgs paradums! Es nekad nedomāju par gredzenu. Viņai jau viens ir pirkstā. Kāda jēga dāvināt otru? Viņai ir slikta gaume!"

Neskatoties uz dusmām un aizvainojumu, Diks brāļa balsī saklausīja atvieglojumu, taču aizskarta bija viņa patmīlība, un tā vienmēr bijusi visu Helfordu vājā vieta.

"Un tik pēkšņi! Viņa taču vakar te bija un varēja pateikt."

"Tu maz ar viņu runāji un pat nepapūlējies izklaidēt savu līgavu," Diks piezīmēja. "Esi taisnīgs, Harij."

"Tas tiesa," ar negaidītu padevību piekrita Harijs, "tagad es nevaru precēties. Man jāsasniedz savs mērķis. Un pēc tā visa es palikšu ar garu degunu!"

Harija dusmas uzliesmoja ar jaunu spēku.

"Visa apkārtne zina,*ka esmu saderinājies, un nu sāksies visādas tenkas. Atkal atbrauks reportieri no visādām avīzēm un žurnāliem, un to es nevaru izturēt."

"Lai vini nāk pie manis," Diks viņu mierināja. "Es viņiem došu tādu paskaidrojumu, ka viņi nožēlos, ka tādu vispār prasījuši."

Tomēr Harijam tas bija nepietiekams mierinājums.

"Kas viņai lika to darīt? Varbūt viņa atradusi kādu citu savā gaumē? Esmu dusmīgs uz Artūru Džinu, jo viņš šo lietu iesāka."

"Nerunāsim par to," Diks pārtrauca.

Harijs domīgi grozīja rokās vēstuli.

"Ko man iesākt?"

"Uzraksti laipnu atbildi un atbrīvo no dotā vārda. Tas ir viss."

"Kā tu domā, vai viņai ir cits līgavainis?"

"Dari, kā tev teicu," Diks strupi atcirta, un Harijs saniknots aizgāja atpakaļ uz bibliotēku.

Tātad Leslija izšķīrusies par šo soli! Diks nezināja, vai priecāties vai bēdāties. Pirms nedēļas viņš par to būtu priecājies kā vislaimīgākais cilvēks pasaulē. Tagad viņš paraustīja savus platos plecus un aizsmēķēja pīpi. Tagad starp Hariju un Artūru attiecības uz laiku pasliktināsies, un Harijs varēja nodot savas lietas citai advokātu firmai. Līdz šim Dikam bija izdevies noslēpt Leslijas brāļa grēkus, un viņš cerēja tos nolīdzināt bez zaudējumiem triju mēnešu laikā. Bet tagad…

"Viņa augstība vēlas jūs redzēt," jaunais sulainis nesatricināmā mierā stāvēja Dikam aiz muguras.

Harijs ar izspūrušiem matiem sēdēja aiz rakstāmgalda, un viņa pierē bija iegūlušas dusmu rievas.

"Dik, es nolēmu izbeigt ar Džinu un nodot lietas citam advokātam. Džins pārvalda manas mātes īpašumu, un viņa rīcībā ir piecdesmit tūkstoši mārciņu. Ja būs pazudis kaut penijs, cs to kundziņu nodošu tiesai. Goda vārds, Dik, viņa mani padarījusi par apsmieklu visai apkārtnei, un, ja man izdosies, es viņam atriebšos."

Dika sirds nodrebēja.

"Kādus advokātus tu gribi?"

"Samsonu un Hovardu. Tie ir uzticami cilvēki un nedraudzējas ar Džinu. Iegaumē to, Dik!"

No brāļa kabineta Diks devās uz garāžu un, paņēmis auto, aizbrauca pie Artūra Džina. Artūrs sēdēja pie mājas, un no viņa sabrukušā izskata Diks saprata, ka noticis kaut kas ārkārtīgs. Iespējams, ka viņš zināja par atsaukto saderināšanos. Bet Diks negribēja minēt.

"Gribu ar jums parunāties, Artūr."

Uzrunātais nodrebēja un pagriezās pret Diku.

"Sveiki," viņš nomurmināja. "Ko, vai Harijs jau zina?"

Diks pamāja.

"Viņš, protams, loti dusmojas?"

"Viņš ir pilnīgi mežonīgs. Tādēļ es arī atbraucu pie jums. Kur ir Leslija?"

"Istabā. Jūs gribat viņu redzēt?"

"Nē, gribu parunāt ar jums," Diks mierīgi atteica. "Pastaigāsimies."

Viņi pagāja mazliet tālāk no mājas.

"Harijs nolēmis meklēt citu advokātu. Viņš man sacīja, ka jūsu rīcībā esot piecdesmit tūkstoši. Vai šī nauda jums ir?"

"Nav ne penija," advokāts aizsmacis atbildēja.

Diks šausmās paskatījās uz Artūru.

"Jūs paspēlējāt arī šo naudu?"

"Mani pierunāja to ieguldīt Teksasas naftas avotos. Tagad par šīm akcijām dod divus centus par tūkstoti."

"O, idiots, nolādētais mulkis!" Diks ievaidējās. "Vai saprotat, ko tas nozīmē? Kur jūsu prāts?"

Arturs gurdi pārvilka ar roku pār seju.

"Kāda nozīme šā notikuma dēļ gan tagad vairs mani lamāt? Kāds labums no tā? Es saprotu savas rīcības sekas, un par to man galu galā jāsamaksā."

"Bet Leslija? Vai ari viņai jācieš jūsu vainas dēļ?"

"Dieva dēl, neatgādiniet man par Lesliju," Artūrs lūdzās. 'Tā ir pati sāpīgākā vieta. Es nebaidos ne no bankrota, ne no Dartmūras, es baidos tikai par Lesliju."

"Vai varat dabūt naudu?"

Artūrs iesmējās aizsmakušiem smiekliem.

"Vai tiešām jūs domājat, ka es varētu dabūt piecdesmit tūkstošus?"

"Vai jums nav draugu?"

"Katrā gadījumā ne tik bagātu," Artūrs īsi atbildēja. "Baidos, Alford, ka man nāksies par visu atbildēt. Es biju krāpnieks, gļēvulis un mulkis!"

Diks klausījās, drudžaini pūlēdamies atrast kādu padomu. Viņu maz uztrauca tas, ka Artūrs varētu nokļūt cietumā, bet tas būtu smags trieciens Leslijai.

"Mums rezervē ir viena nedēla," sacīja Diks, "tas ir vienīgais, ko varu darīt lietas labā. Tikko dokumenti nonāks jauno advokātu rokās, jūs nekas vairs neglābs."

"Nedēla!" Artūrs domīgi sacīja. Pēc viņa domām, ari septiņi gadi nespēja to glābt.

"Un aizmirstiet savu domu par Helfordas dārgumiem," Diks teica, likdams savam sarunu biedram pārsteigumā sarauties.

"Kā jūs uzzinājāt?'

"Es visu zinu un iesaku jums to aizmirst. Arī tādā gadījumā, ja atradīsim zeltu, tas piederēs Harijam. Un kā ar Leslijas īpašumiem, vai ari iztērēti? Vai viņa to zina?"

"Šorīt pateicu. Viņa varonīgi pārcieta šo ziņu un, likās, pat priecājās par to. Sievietes ir dīvaini radījumi."

"Es pazīstu tikai vienu sievieti, kura ir pats jaukākais radījums pasaulē!" Diks klusi pie sevis noteica. Viņš negribēja satikties ar Lesliju un nekavējoties brauca atpakaļ, bet cilvēks, kas izstiepies gulēja aiz krūma, pagaidīja, kamēr abi nozuda, un tad uzmanīgi izlīda uz šosejas un ātrā gaitā devās uz tuvāko pasta kantori, lai paziņotu tikko dzirdētos jaunumus.

33

Misters Džilders ieradās savā kotedžā pievakarč un atrada savu "īrnieku" sčžam uz kāpnēm ar pīpi zobos. Par laimi kotedžu aizsedza neliels mežiņš, bet, neskatoties uz to, Džilderam nepatika bijušā sulaina izlaidība.

"Ja gribat pie manis palikt, jums jāsēž istabā. Negribu, ka ļaudis zina, ka jūs esat šeit. Nu, klāstiet savus jaunumus!"

"Iesim iekšā," Tomass smaidot aicināja, un Džilders nodomāja, ka ielūgums paša mājās skan drusku nekaunīgi.

Tomass nebija nekāds daiļrunātājs un tikai pēc bailīgiem "vai zināt", "vai saprotat" ķērās pie stāstījuma galvenās tēmas.

"Visu rītu es blandījos ap māju, jo gribēju parunāt ar jaunkundzi, saprotiet…"

"Par ko?"

"Par kādu lietu."

"Paklausieties, Tomas, jums nav par ko runāt ar Džinas jaunkundzi. Un vispār, neejiet tuvu viņas mājai."

"Tomēr nebija slikti, ka cs tur šodien atrados. Es izdzirdu jaunumus, kas var jūs interesēt."

Tomasam vajadzēja pusstundu, lai atstāstītu noklausīto sarunu. Džilders klusi iesvilpās. Šādus jaunumus viņš dzirdēja pirmoreiz, jo Džins bija pārvaldījis Helfordas īpašumus bez viņa palīdzības.

"Piecdesmit tūkstoši, lūk, kā!" viņš priecīgs berzēja rokas. "Tos Džinam neizdosies atdot."

"Tā ari viņš pats teica," Tomass apstiprināja. "Viņš teica Alfordam, ka viņam nav tik bagātu draugu. Un tad vēl viņš tcica, ka viņu nebaida Dartmūra, bet tikai tas, kas notiks ar Lesliju."

"Kad lietas tiks nodotas advokātiem?"

"Alfords teica: es varu aizkavēt uz nedēlu, ne ilgāk. Tikko dokumenti būs nodoti, jūsu dziesmiņa būs nodziedāta."

Džilders sāka staigāt pa istabu.

"Tātad saderināšanās ar lordu atsaukta?"

"To viņš tieši neteica, tikai pateica Artūram, ka Harijs ir loti dusmīgs. Un vēl jautāja, kā ir ar Leslijas mantu?"

"Kas jums viņa par Lesliju, sauciet viņu par mis Džinu!" Džilders dusmīgi aizrādīja.

"Labi, labi, varu ari tā," Tomass piekrita. "Viņš jautāja Artūram, kas ir ar mis Džinas mantu, vai tā ari nospēlēta, un Artūrs atbildēja — līdz pēdējam penijam."

Tas Džilderam nebija jaunums.

"Bez tam Melnais abats atkal pagājušo nakti klaiņoja. Viņa augstība no tā baidās kā no uguns. Vai neesat par to dzirdējis?"

Džilderam vajadzēja apdomāt radušos situāciju, un Tomasa muldēšana viņu kaitināja, tāpēc viņa balss bija asa, kad viņš apsauca Tomasu:

"Nerunājiet man par Melno abatu un turieties tālāk no visa. jums vajadzētu labāk braukt uz Londonu. Vai jums ir nauda?"

"Mazliet ir. Es biju mulkis. Bibliotēkā ir veca grāmata. Lūk, ko man vajadzēja aiznest sev līdzi. Lords man par viņu samaksātu pāris tūkstošus."

"Jūs esat īsts muļķis! Ja to pie jums atrastu, tad cietums drošs, bet ar naudu vēl kaut kā var izlocīties." Šis piezīmes patiesīgums pārsteidza Tomasu.

"Tas tiesa," viņš piekrita, "jums galviņa strādā. Ja man tāda būtu…" Bet Džilderam nebija laika klausīties komplimentus.

"Man ir kāda doma," Tomass pēkšņi iesaucās. "Šodien braukšu uz Londonu, bet rīt atgriezīšos."

Bet Džilders viņa runā vairs neklausījās.

"Piecdesmit tūkstoši! Lūk, par kādu cenu nopirkšu Lesliju Džinu!"

Tā domājot, viņa sirds sita straujāk.

"Viņš teica, ka vēl ir nedēla laika? Jūs esat par to pārliecināts?"

Tomass pamāja, nenolaižot skatu no Džildera sejas. Džilders juta Tomasa ziņkāri un iejautājās: "Kādēļ jūs domājat, ka šī ziņa mani tik loti interesē?"

Tomass daudznozīmīgi pamirkšķināja ar aci.

"Vai tad jūs man agrāk nelikāt ziņot, cik bieži jaunkundze apciemo pili? Vai tad nelikāt man rakstīt jums visu par jaunkundzes un lorda attiecībām?"

Džilders nebija visai apmierināts ar cilvēku, kuru bija izvēlējies spiegošanai.

"Sēdiet labāk mājās," viņš piezīmēja. "Nevēlos, ka jūs ievēro no ciemata vai pils. Vai kāds zina, ka esat šeit?"

"Nē. Pat mis Džina nejautāja."

"ja gribat braukt uz pilsētu, tad dariet to naktī un atgriezieties arī labāk naktī, kaut gan būtu vēl labāk, ja jūs to nedarītu."

Vēlu vakarā Džilders atgriezās Londonā un visu nakti pārskatīja savu finansiālo stāvokli. Par Helfordu dārgumiem viņš pilnīgi aizmirsa. Šoreiz viņš turēja visus savās rokās, jo nevarēja būt šaubu, ka Leslija gribēs glābt brāli. Arī Alfordam būs pamatīgi iegriezts. Domās Džilders pārskaitīja savu bagātību. Pašreiz viņa rīcībā atradās summa, kas nedaudz pārsniedza simts tūkstošus mārciņu, kuras atradās solīdās bankās un kuras varēja viegli pārskaitīt uz cita vārda. Bez tam viņam bija nekustams īpašums Londonas ziemeļu daļā. Viņš bija piecdesmit gadu vecs. Priekšā vēl desmit vai piecpadsmit laimīgu dzīves gadu. Vai varēja atrast labāku pielietojumu savai naudai? Viņš saistīs Lesliju uz visu mūžu, un gadījumā, ja viņš nomirs, Leslija nemantos ne penija, ja apprecēsies otrreiz. Viņu laulības būs Alfordam kā duncis sirdī, jo Džilders bija uzzinājis arī Dika sirds noslēpumu. Plāns bija izstrādāts, un nekas neliedza Džilderam piepildīt sen loloto sapni.

Visu nākamo rītu Džilders pavadīja Sitijā un Somersethausā, pētot mirušās lēdijas Helfordas testamentu.

Arī Artūrs Džins savā kabinetā nodarbojās ar ne visai patīkamām lietām.

Viņš kārtoja savus papīrus, un parādu saraksts arvien vairāk pieauga. Artūrs atrāvās no darba vienīgi, lai kopā ar māsu paēstu. Leslija pielika visas pūles, lai viņu uzjautrinātu, jo domāja, ka brāļa slikto garastāvokli radījusi vainas apziņa par izšķērdēto mantu. Vispirms Artūrs paskaidroja, ka no ceturtdaļmiljona palikuši tikai divi tūkstoši mārciņu, un tās viņš atdeva māsai.

"Bet tas jau ir vairāk, nekā es gaidīju, Artūr," viņa pasmaidīja, "ar to mēs vēl varēsim nodzīvot pāris gadus."

Piecos, kad Leslija dzēra tēju, kalpone ienesa vizītkarti. Viņa pārsteigta to uzlūkoja un izlasījusi sacīja:

"Man nav nekādas vajadzības redzēt šo kungu," tad piemetināja, "palūdziet Džina kungu, lai…"

Šajā brīdī viņa atcerējās kautiņu un Artūra zilo aci.

"Labi, lieciet viņam ienākt."

Džilders bija ģērbies kā oficiālai vizītei. Rokā viņš turēja cilindru, frakas pogcaurumā bija dzeltena roze. Pirms nāciena viņš bija iegriezies savā kotedžā un konstatējis, ka Tomass laikam aizbraucis uz Londonu.

"Es redzu, ka jūs lūkojaties uz mani kā uz nelūgtu viesi, mis Džina," viņš iesāka, "man ir pie jums kāda neliela lieta, un būšu pateicīgs, ja ziedosiet man pāris minūtes."

"Lūdzu, apsēdieties," Leslija vēsi uzaicināja.

Džilders uzlūkoja meiteni ar dīvaini alkatīgu skatienu, kuru viņa jau agrāk bija ievērojusi.

"Man paziņoja, ka jūsu saderināšanās ar lordu Helfordu atcelta."

Leslija neatbildēja.

"Šī vēsts tikai pa daļai man lika atnākt šurp, bet iemesls ir loti svarīgs un skar jūsu intereses, mis Džina…"

Viņš apklusa un gaidīja, vai Leslija ko nesacīs, bet viņa klusēja. Rokas salikusi, viņa novēroja viesi.

"Kā jūs zināt, es ilgus gadus biju jūsu brāļa labā roka. Rezultātā es zinu nc tikai viņa, bet arī viņa klientu personīgās lietas. Piemēram, es zinu, ka jūsu īpašums ir izkūpējis."

Ja Džilders domāja meiteni ar to pārsteigt, tad viņš maldījās. Viņa tikai pamāja ar galvu.

"Es to jau zinu. Ceru, ka nenācāt uz šejieni, lai man to pateiktu."

"Man ir vēl viens jaunums," Džilders atguvies teica. "Jūsu brālis pārvalda nelaiķes Helfodas grāfienes kapitālus akcijās piecdesmit tūkstošu mārciņu vērtībā. Tagad šai summai nekavējoties jānonāk bankā, jo visas dividendes ir kreditētas."

Meitenes sirds gandrīz apstājās pukstēt.

Džilders sajuta lielu gandarījumu, redzot, ka viņa nobāl.

"Manam brālim ir šī nauda?" viņa jautāja.

"Viņam tā bija," Džilders paskaidroja. "Cik cs zinu, lords tagad maina savu advokātu, un pec nedēļas visi dokumenti tiks nodoti jaunai advokātu firmai."

Leslija klusēja, jo saprata, ka viņam taisnība, un nojauta, ka aiz visa tā kaut kas slēpjas.

"Piecdesmit tūkstoši mārciņu ir loti iespaidīga summa," Džilders turpināja. "Nedēļas laikā to dabūt nav viegli, taču pec ncdelas tai jābūt jūsu brāļa rokās."

Leslija pacēla acis, un, ieraugot tajās skumjas, Džilders sajuta līdzcietību.

"Jūs gribat teikt… ka Artūram nav… nav šīs naudas, ko atdot?"

Džilders pamāja.

"Esmu pilnīgi pārliecināts."

"Kādel jūs man to sakāt?"

Džilders ieklepojās.

"Pirms dažām dienām tcicu, ka es jūs mīlu, bet tas iznāca mazliet neveiklā veidā," viņš izdvesa. "Jūs man toreiz neatbildējāt ar to pašu, bet cs tomēr jūs mīlu. Nav nekā uz pasaules, ko es jūsu labā neizdarītu, neskatoties nc uz kādu cenu."

Lcsilja nolaida acis, it kā lasīdama viņa domas.

"Pat par piecdesmit tūkstošu mārciņu aizdevumu ncdelas laikā?" viņa klusi jautāja.

"Pat par tādu cenu," Džilders piekrita.

Leslija leni piecēlās.

"Pierakstiet man, lūdzu, jūsu adresi. Es zinu, kur jūs dzīvojat, tikai aizmirsu mājas numuru."

Džilders ar trīcošu roku uzrakstīja.

"Man to gribētos zināt jau rit," Džilders riskēja piebilst.

Leslija nolaida galvu.

'To jūs rīt uzzināsiet. Ja būšu ar mieru jūs precēt, varat droši

sagatavot naudu norādītajā termiņā. Es savu vārdu nelauzīšu."

Neko neteikdams, Džilders palocījās un devās uz durvīm. Drīz meitene dzirdēja, ka viņa auto aizbrauca, bet viņa vēl arvien nekustīgi sēdēja tajā pašā vietā.

34

Viesistabas durvis atvērās, un uz sliekšņa parādījās Artūrs.

"Kas šeit bija? Vai Džilders?" viņš jautāja un, kad meitene klusēdama pamāja, sašutis paraustīja plecus.

"Kāds nekauna! Kādēļ tu nepasauci mani?"

Šajā brīdi viņš ieraudzīja māsas dīvaino seju.

"Kas noticis, Leslij?"

"Nekas," viņa centās runāt mierīgi. "Viņš tikai runāja par to naudu, kas bija tavā rīcībā— daļa no Helfordas grāfienes īpašuma."

Artūra seja uzreiz pārvērtās, un meitene saprata, ka Džilders teicis taisnību.

"Vai Diks to zina?" viņa jautāja.

"Jā. Ko tu tagad domā par mani?"

"Vai tas nav vienalga? Kas notiks, ja nauda netiks atdota?"

"Manā rīcībā vēl ir nedēja," Artūrs iebilda. "Kā gan viņš to uzzinājis?"

"Vai tu vari dabūt šo summu?"

"Tas ir nežēlīgs jautājums. Diks teica, ka daris manā labā visu, ko varēs."

"Vai tu nevari aprunāties ar Hariju?"

"Nē, par to nav ko domāt! Viņš mani iespundēs cietumā. Tas tev laikam būs liels trieciens."

"Tagad ar vārdiem nekas nebūs līdzēts."

"Ko Džilders gribēja? Vai tikai to vien paziņot?"

"Daļēji."

"Vai viņš izteica arī kādu lietišķu priekšlikumu?" Artūrs ar manāmu cerību jautāja. Slīcējs ķērās pie salmiņa.

Leslijai bija sāpīgi apzināties, ka brālis gaida no tās jaunu upuri, lai glābtu sevi.

"Jā, viņš mani bildināja," viņa atbildēja. "Nezinu, ko darīt, gribu aprunāties ar Diku."

"Vai tas tik nepieciešami?" Artūrs nemierīgi jautāja.

Leslija pamāja. „

"Gribu redzēt Diku! Tūlīt viņam piezvanīšu."

Viņa jau piegāja pie telefona, bet Artūrs satvēra to aiz rokas.

"Es tavā vietā neprasītu Dikam padomu," viņš aizsmacis teica, "Džilders, protams, ir nelietis, bet ar viņu tu vari būt laimīgāka nekā ar Hariju."

Leslija atgrūda brāļa roku un uzgrieza pils numuru. Kalpotājs atbildēja, ka Dika nav mājās, viņš aizbraucis uz Londonu un atgriezīsies tikai vēlu vakarā.

Leslija nolika klausuli un atgriezusies paņēma rokā lapiņu ar Džildera adresi.

"Tavā rīcībā, Artūr, ir sešas dienas, bet manā tikai divdesmit četras stundas," viņa teica. "Nezinu, kura stāvoklis pašreiz ir grūtāks, bet man liekas, ka manējais."

Artūrs noskatījās, kā viņa aizgāja uz guļamistabu, un tad mēģināja atvērt uz turieni durvis, bet tās izrādījās aizslēgtas.

"Leslij!" viņš nemierīgi sauca, bet meitene to nedzirdēja. Ierakusies ar galvu spilvenos, Leslija atvadījās no Dika Alforda, un likās, ka viņas sirds to neizturēs.

35

Ejot pa Varvcndstrltu, Diks ievēroja pazīstamu seju. Kāds cilvēks iznāca no veikala ar saini paduse un, ieraudzījis Diku, nogriezās sānis. Diks pasmaidīja, jo pazina Tomasu un bija ieinteresēts, ko bijušais sulainis var pirkt tik greznā veikalā. Viņš paskatījās skatlogā un bija vel vairāk pārsteigts, jo Tomass nebija tāds muļķis, lai izsviestu naudu par niekiem.

Dikam bija slikts garastāvoklis. Viņš bija izdarījis divas vizltes un abos gadījumos saņēmis atteikumu. Tagad viņš bija ceļā, lai satiktu savu pēdējo cerību.

Lielā banka bija jau slēgta, tomēr šveicars aizveda to pa sāndurvīm uz Dika tēva bijušā drauga kabinetu. Karš bija padarījis Džcrvisu par lordu Kanfildu, lielākās Eiropas banku korporācijas galvu.

Viņš laipni sveicināja Diku, jo vienmēr izturējās pret to kā pret paša dēlu.

"Sēdies, Dik, kas noticis?"

īsi un ātri Diks visu izstāstīja, un lords sadrūma.

"Piecdesmit tūkstošus, manu zēn? Vai tie vajadzīgi tev pašam?"

"Nē, tic vajadzīgi kādam manam draugam, kurš nokļuvis grūtā stāvoklī."

To sakot, Diks nodomāja, cik grūti nosaukt Artūru par draugu.

Lords paraustīja plecus.

"Tas nav iespējams, Dik. Ja tā nauda būtu vajadzīga tev, — bet tu neesi no tiem, kuri krīt peļķē, — tu varētu rēķināties ar manu kabatu."

"Vai nevarat man šo summu aizdot uz manu personīgo garantiju?"

"Tev aizdot nozīmē dāvināt. Kādā veidā tu vari man to atdot? Tu esi jaunākais dēls. Harijs šogad apprecēsies un varbūt pēc gada jau viņam būs mantinieks Helfordas īpašumiem. Nē, nē, manu zēn!"

Izmisumā Diks izstāstīja visu notikušo, nenosaucot vārdus. Vecais ar drūmu seju uzklausīja viņu līdz galam.

"Tev vajadzēs ar to samierināties, Dik," viņš izlēma. "Ja tu tagad viņam palīdzēsi, nākotnē viņš nokļūs vēl sliktākā situācijā. Nabaga meitene! Man viņas žēl. Tu, protams, runā par Džinu. Nebaidies, es neteikšu nevienam ne vārda. Es to jau nojautu. Lai viņš samaksā par nodarīto, bet meitenei palīdzi, kā vien vari. Kad tas puisis būs aiz restēm un viss skandāls norimis, atnāc pie manis, un es tev iedošu, cik tai meitenei vajag. Es pazinu viņas tēvu un vectēvu un tāpēc arī labprāt palīdzēšu. Tā tipa dēl, Dik, tev nevajag jaukties visā šajā jezgā."

Diks atstāja banku tik satriekts, ka viņam pietrūka spēka aiziet pēc palīdzības uz ceturto vietu. Vienīgā izeja tagad bija viņa brālis, bet Diks pārāk labi pazina Hariju, lai cerētu uz labvēlīgu iznākumu.

Putlers sagaidīja viņu Helfordberijas stacijā ar jaunumiem.

"Tas putniņš, Tomass, dzīvo vēl arvien tepat kaimiņos," viņš paziņoja. "Viņš apmeties Džildera kotedžā."

"Patiešām?" Diks norūca, jo viņu tagad nekas vairs neinteresēja. Viņš domāja tikai par Leslijas draudošo nelaimi.

"Džilders arī šodien bija atbraucis. Vai tikai šeit nav kāds teātris? Viņš bija apģērbies kā smalks zinātņu doktors — cilindrā, getrās, puķe pogcaurumā un tā tālāk."

"Kur viņš bija?" jau ar interesi jautāja Diks.

"īsti nezinu, bet likās, ka pie Džina, jo automobilis brauca no tās puses. Viņš izskatījās kā jubilārs. Bez tam es atradu to šauteni."

"Šauteni?" Diks ātri jautāja. "Kur?"

"Pie upes. Kāds ir gribējis to iemest upē, bet steigā nav trāpījis. Stobrā bija trīs lodes. Viņi pamēģināja ar dunci, tad ķērās pie šautenes. Interesanti, kas būs nākamo reizi?"

"Vai jūs Hariju redzējāt?"

"Es runāju ar viņu visu dienu, un viņš man izstāstīja savu teoriju par lauzni, bet man ir citi uzskati."

Neskatoties uz savu nemieru, Diks neviļus pasmaidīja.

"Ko tad jūs domājat par lauzni?"

"Harijs domā, ka ar lauzni strādāts zemes virspusē, manuprāt, tas lietots dziļi zem zemes," Putlers noslēpumaini paziņoja.

"Kādēļ jūs tā domājat?" Diks ieinteresēts jautāja.

"Dažas vietas vecajā grāmatā, kuru var uzskatīt arī par grāfa dienasgrāmatu, uzvedināja mani uz šādām domām," Putlers izvairīgi teica. "Vispār šo problēmu ir vērts apspriest."

"Dieva dēļ, nesāciet to darīt tagad, citādi es zaudēšu prātu," Diks ievaidējās. "Ceru, ka jūs neticat bagātību eksistencei?"

"Ne, es ticu gan," detektīvs mierīgi atbildēja. "Esmu pārliecināts, ka zelta stieņi tiešām ir paslēpti. Jūsu brālim ir veca karalienes Elizabetes finansu grāmata. Tur atzīmēti visi tie miljoni zelta, kurus angli atņēma spāņiem, kad tie bija ceļā uz Holandi un brauca gar Anglijas krastiem. Tur ierakstīts zelts, ko Elizabete saņēma no Dreika un citiem pirātiem. Tikai tur nav ne vārda par zelta saņemšanu no Helfordiem."

"Kur tad šis zelts ir?" Diks sakaitināts jautāja.

"Pajautājiet man to vēlāk," detektīvs noslēpumaini atteica.

36

Daudz papīra tika iztērēts, kamēr Leslija uzrakstīja vajadzīgo.

"Dārgais Džildera kungs!

Es pieņemu jūsu noteikumus. Nauda vai līdzvērtīgas akcijas jānoliek Sansa un Midljanda bankā uz Leslijas Džinas vārda, lai es šo naudu varētu saņemt nekavējoties, vēl līdz laulībām. Es negaidu, ka jūs uzticēsieties maniem vārdiem, tāpēc sagatavojiet visu mūsu laulībām pec iespējas ātrāk. Paziņojiet man, kur un kad es jūs satikšu. Domāju, ka visvienkāršāk būs satikties reģistrācijas birojā. Bez tam varu piebilst, ka, lai gan šīs laulības notiek pret manu gribu, jūs varat būt drošs, ka būšu jums pilnīgi padevīga sieva.

Ar cieņu.

Leslija Džina."

Tad viņa aizlīmēja aploksni un uzrakstīja Džildera adresi.

Pēdējo pastu savāca pastnieks ar motociklu desmitos vakarā. Pastkastīte atradās kādus simts jardus no Džinu mājas. Desmitos pastnieks paņēma' pastu ari no apkārtējiem fermeriem.

Leslija satika Artūru pie vakariņu galda, kad vēstule bija jau uzrakstīta, un, atskaitot vispārējas frāzes, viņi viens ar otru nerunāja. Pec vakariņām Artūrs iegāja kabinetā, bet meitene palika viena ar savām domām par neko labu nesološajām laulībām. Viņai gribējās satikt Diku pirms vēstules nosūtīšanas, bet bija jau vels un Leslija gribēja turēt savu vārdu.

"Ko teiks Diks?" meitene sev jautāja, un aiztaisīja acis, lai aizdzītu no sevis viņa tēlu. Lūpas viņai ietrīcējās.

Viņa izņēma vēstuli no somiņas un domīgi to aplūkoja. Vēstule bija pilnīgi gatava, ar marku un adresi. Atlika to tikai iemest kastītē, un viņas dzīvē sāksies jauna ēra, grūta un bez prieka. Bet tam jānotiek. Pulksteņa rādītājs nepielūdzami gāja uz priekšu. Meitene lēni piecēlās un uzgāja augšā. Uzvilkusi mēteli un cieši saspiedusi rokās vēstuli, viņa izgāja uz ceļa.

Bija jau tumšs, un viņa ar pūlēm nokļuva līdz šosejai. Leslijai likās, ka pazibēja kāda cilvēka figūra, viņa pat it kā izdzirda soļus, taču viņai šķita, ka vainīgi viņas uztrauktie nervi. Tomēr Leslija apstājās un ieklausījās.

Apkārt valdīja klusums, un meitene devās tālāk. Pec dažām minūtēm viņa sasniedza pastkastīti un apstājās tās priekšā. Leslijai uz rokas uzkrita liela lietus lāse, vējš šalkoja koku zaros. Tad viņa tālumā ieraudzīja gaismas staru, un drīz bija redzamas arī motocikla ugunis. Tas droši vien bija pastnieks. Leslija ātri iemeta vēstuli un devās prom. Tad viņai iešāvās prātā, ka pastnieks apsteigs viņu ceļā. Viņai negribējās, lai viņu kāds redzētu. Un kāpēc gan viņai būtu jāatgriežas mājās? Leslijas domas saistījās ar Helfordas pili. Diks! Viņai jāredz Diks. Stāvot uz vietas, viņa cīnījās ar šo vēlēšanos. Tad meitene ātri uzkāpa paugurā un izgāja uz ceļa, kas veda uz abatijas drupām. Šeit viņa uz mirkli apstājās, lai atvilktu elpu. Viņa redzēja pastnieka motocikla ugunis uz brīdi apstājamies pie pasta kastītes, un tad tas devās tālāk. Lūk, viņas liktenis! Ar troksni tas skrien pa tumšo ccļu. Meitene lēni devās uz pili, aizmirsusi visus spokus, kādi vien varētu eksistēt pasaulē.

Pusceļā uz abatijas drupām Leslija pēkšņi apstājās. Viņas sirdī iezagās bailes, un meitene nodrebēja. Saņēmusies Leslija atskatījās. Kāds viņai sekoja. Meitene nedzirdēja ne skaņas un nevienu ari neredzēja, bet instinkts tai teica, ka viņa nekļūdās. Kāds sekoja tai apmēram divsimt jardu attālumā. Ātriem soliem meitene devās uz pili un, pārejot klajumu, iegāja ozolu alejā, kura veda uz galvenajām durvīm. Pēkšņi viņa atskatījās un ieraudzīja kādu tumšu figūru. Viņa paātrināja solus un sāka skriet, cenšoties apspiest savas bailes. Atskatījusies vēlreiz, viņa redzēja tikai koku tumšos siluetus. Leslija mazliet nomierinājās. Ko viņa teiks Dikam, tas vēl nebija skaidrs. Leslija domāja, ka viņš kā parasti strādās savā kabinetā un viņu varēs pasaukt, nemaz neieejot iekšā. Pēkšņi Leslija apstājās un strauji pagriezās atpakaļ. Viņa bija pārliecināta, ka dzird soļus uz celiņa smiltīm.

"Kas tur ir?" viņa iesaucās.

Soļi apklusa, bet atbildes nebija. Leslija, cik ātri vien spēja, metās skriet uz durvīm, bet arī sekotājs sāka skriet. Viņa dzirdēja tā smago elpu, no kuras tai asinis stinga dzīslās. Ieskrējusi alejā, viņa atskatījās un mēness gaismā ieraudzīja sava vajātāja siluetu platās drēbēs ar smailu kapuci. Ar mežonīgu kliedzienu viņa skrēja tālāk un atvieglota ieraudzīja, ka durvis ir vaļā un iekšā spīd gaisma. Atskatījusies viņa atkal ieraudzīja melno mantiju un izgrūda mežonīgu kliedzienu. Vienā mirklī Diks izlēca no sava kabineta un pēdējā brīdī satvēra krītošo meiteni. Ievilcis meiteni savā kabinetā, viņš nosēdināja to krēslā un noklausījās viņas paskaidrojumus. Tad Diks izskrēja laukā, bet pēc dažām minūtēm atgriezās.

"Nav neviena," viņš paziņoja. "Vai tiešām tas bija Melnais abats?"

"Nezinu… es labi redzēju mantiju un kapuci."

Izbailēs Leslija bija aizmirsusi nāciena mērķi.

"Jūs nācāt kopā ar Artūru?"

Viņa lēni pakratīja galvu.

"Dik, es visu zinu," viņa teica, kad bija drusku atguvusies.

"Ko visu?"

"Par grāfienes Helfordas naudu."

Meitene ievēroja, ka Dika seja pārmainās.

"Viņš jums to pateica?"

"Man to pateica Džilders."

"Džilders? Man jau teica, ka viņš bija atbraucis, tad, lūk, kāds bijis viņa mērķis!"

Leslija pamāja.

"Un vairāk nekā?" Diks klusu jautāja.

"Viņš man piedāvāja naudu."

"Lūk, kā! Protams, ne jau par velti?"

Meitene pamāja.

"Un ko jūs atbildējāt?"

Leslijai bija grūti elpot, un viņa nevarēja izteikt nc vārda.

"Jūs piekritāt?"

Viņa atkal pamāja.

"Es tikko aizsūtīju viņam vēstuli."

Viņa redzēja, ka Diks kodīja lūpas. Ja viņš būtu sācis to lamāt, viņa paciestu. Bet viņš tikai klusēdams raudzījās meitenē, un no šī skata viņai bija diezgan.

"O, Dik, Dik!" viņa ieraudājās, un Dika roka noglauda tās plccu.

"To jums nevajadzēja darīt, dārgā! Visu citu, tikai ne to!"

Viņa tikai raudāja, neatrodot vārdus.

"Labāk lai Artūrs nosēž piecus gadus cietumā, nekā jums visa dzīve būs jāpavada ellē," Diks tcica. "Es pazīstu šāda tipa cilvēkus. Runa nav par viņa gadiem, bet par viņa tumšo dvēseli. Pat ja viņš būtu divdesmit gadus vecs, es teiktu: Leslij, nedariet to!"

Viņa viegli atbrīvojās no Dika rokām un noslaucīja asaras.

"Man tas jādara, Dik. Esmu devusi vārdu. Nevaru viņu piekrāpt, jo atvadoties teicu: ja piekritīšu, varat sagatavot naudu, es jūs nepiekrāpšu. Es nevaru krāpt ne viņu, ne sevi."

Dika sejā bija lasāma vēsa ietiepība.

"Tas nevar būt," viņš cieti teica. "Kaut kas izjuks. Es nezinu, kas, bet…" Diks negaidot apklusa.

"Kas tas bija?" meitene izbijusies čukstēja.

Arā, naktī, atskanēja ass kliedziens. Tikai ar grūtībām varēja pateikt, ka kliedz cilvēks. Pēc mirkļa tas atkārtojās ar mežonīgu pieskaņu un griezīgi. Meitene šausmās nodrebēja.

"Sēdiet šeit," Diks iesaucās un metās ārā pa durvīm, bet Leslija krampjaini ieķērās viņa rokā.

"Neejiet turp, neejiet!" viņa izmisīgi sauca. 'Tur notiek kaut kas šausmīgs! Klausiet mani, Dik!"

Atskanēja jauns kliedziens, vēl spalgāks un lēni izdzisa parka tumsā. Diks pagrūda meiteni sānis un izskrēja ārā. Meitene viņam sekoja.

"Kā jūs domājat, no kurienes skanēja kliedziens?"

"No turienes," Leslija ar roku parādīja uz ozolu aleju. "Atļaujiet iet jums līdzi."

Diks vilcinājās, tad beidzot izlēma:

"Nu labi!" un satvēra meitenes roku ar tādu spēku, ka viņa sāpēs saviebās. Viņi sāka skriet pa ozolu aleju. Tad Diks apstājās un sacīja:

"Ejiet un atnesiet man lukturīti, tas ir uz mana galda, es pagaidīšu."

Viņa aizskrēja atpakaļ un trīcošām rokām paķēra lukturīti. Kad viņa atgriezās pie Dika, tas sacīja:

"Tas bija šeit. Pirms mirkļa es kaut ko dzirdēju un, ja nebūtu apsolījies jūs pagaidīt…"

Diks aizdedza lukturīti un sāka apskatīt ceļu. Pēc dažiem soliem viņš kaut ko ieraudzīja zālē.

"Stāviet uz vietas un aizgriezieties!" Diks pavēlēja meitenei.

No tālienes viņam uzsauca kāda balss. Tas bija Putlers, kas bija ieraudzījis gaismu notikuma vietā.

"Kas šeit noticis?" viņš jautāja.

"Nezinu," Diks atteica. Pie viņa kājām, čokurā sarāvies, gulēja kāds ķermenis, apģērbts melnā mantijā, kas bija apjozta ar virvi, un kapuces aizsegtu seju.

"Melnais abats?" Putlers neticīgi jautāja. "Vai viņš miris?"

"Apskatieties!" Diks norādīja uz briesmīgu brūci gulošā kaklā. Putlers noliecās un lēni atsedza mirušā seju.

"Mans Dievs!" Diks iesaucās Viņš redzēja savā priekšā bijušā sulaiņa Tomasa pelēko seju.

37

Tomass — Melnais abats! Diks pārsteigumā skatījās uz nožēlojamo ķermeni, pēc tam viņš atcerējās meiteni un pievērsās viņai.

"Vai viņš miris?" Leslija bailīgi jautāja.

"Liekas, jā."

"Kas tas tāds bija?"

"Kāds no kalpotājiem," Diks izvairīgi atbildēja.

"Tomass?" viņa nesaprata, kā bija izteikusi šo vārdu.

"Jā, Tomass."

Viņa vairāk nejautāja, un klusēdami viņi atgriezās Dika kabinetā.

Diks piezvanīja, un ienāca samiegojies sulainis.

"Atsauciet šurp Glovcru," Diks pavēlēja. Glovcrs ieradās tūlīt, acīmredzot viņu jau bija pamodinājuši kliedzieni parkā.

"Kur viņa augstība?"

"Pirms piecām minūtēm viņš uzkāpa savā guļamistabā, ser."

"Vai viņš ko dzirdēja?"

"Nezinu, ser. Kā jūs jau zināt, viņš aizliedza mums runāt par Melno abatu."

"Vai jūs zināt, kas bija Melnais abats?" Diks jautāja.

Sulainis atbildēja, ka kāds no kalpotājiem to redzējis parkā.

"Viņš mēģināja atvērt logu. Kāda kalpone to redzēja un sacēla trauksmi. Vai viņš ko nodarījis, ser?"

"Nē, viņš neko nav nodarījis," Diks teica un tad, pasaucis sulaini koridorā, aizvēra durvis.

"Mēs atradām parkā cilvēku melnā tērpā. Viņš bija miris — nogalināts."

"Mans Dievs!" iesaucās sulainis. "Kas tas bija?"

"Tomass," Diks īsi teica, un vecais vīrs aiz pārsteiguma atbalstījās pret sienu.

"Mūsu Tomass? Tomass, kurš nesen tika atlaists?"

Diks pamāja.

"Lieciet kalpotājiem iet gulēt. Sakiet, ka parkā kliedza kāds vājprātīgais un mēs to saķērām. Sakiet, ko gribat! Bet vispirms nokāpiet ēdamistabā un iedzeriet krietnu glāzi viskija, jūs izskatāties bāls kā līķis."

"Tomass…" vecais virs murmināja, "tas ir šausmīgi… Tomass… Vai jūs domājat…?"

Diks pārtrauca viņa jautājumu.

"Dariet, kā liku. Pēc pusstundas šeit ieradīsies policija, bet es izrīkošu tā, ka kalpotājus nopratinās no rīta."

Pēc tam Diks atgriezās pie Leslijas.

"Man liekas, ka visu mūžu pavadīšu, vadot jūs uz mājām pa naktīm," viņš teica ar nogurušu smaidu.

"Vai es nevaru palikt?" viņa nedroši jautāja.

Diks noraidoši papurināja galvu.

"Mums jāizsauc policija, un es negribu iejaukt jūs šajā lietā. Vai Artūrs ir mājās?"

"Jā," viņa nomurmināja.

Sajā mirklī iezvanījās telefons, un Diks nocēla klausuli.

"Vai Helfordas pils?" nepazīstama balss jautāja.

"Jā," Diks īsi atbildēja.

"Šeit runā no vietējā pasta kantora. Vai pie aparāta lords Hclfords?"

"Nē, runā Alfords."

"Klausieties, Alforda kungs. Vai sūtījāt šodien pa pastu kādus svarīgus dokumentus?"

"Kas noticis?"

"Mūsu pastnieks atrada pasta kastīti sabojātu, un visi sūtījumi, kas iemesti no sešiem līdz desmitiem vakarā, netika nosūtīti."

"Labi!" Diks priecīgi iesaucās. "Kad jūs to atvērsiet, atsūtiet visas vēstules uz pili. Es gribu aizkavēt dažu vēstuļu nosūtīšanu, jo esmu pārdomājis un apstākli izmainījušies. Man tad nebūtu jāraksta vēlreiz."

Cilvēks pie telefona vilcinājās.

"Nu labi, izņēmuma kārtā to var izdarīt," viņš beidzot paziņoja, un Diks nolika klausuli. Tad viņš svinīgi griezās pie

meitenes:

"Pastkastīti nevarēja atslēgt, un sūtījumi nav izņemti."

Lēni šī frāze nokļuva līdz Leslijas apziņai.

"Ko man tagad darīt?" viņa nočukstēja.

"Atļaujiet man iznīcināt vēstuli. Mūsu rīcībā ir vēl sešas dienas."

Leslija aizvēra acis un aizturēja elpu. Domās viņa jau redzēja Artūru svītrainā arestanta tērpā un pievērsās cilvēkam, kas stāvēja viņas priekšā. Kaut kas no viņa enerģijas un uzticības iespaidoja meitenes dvēseli.

"Es darīšu tā, kā jūs, Dik, sakāt, bet kas būs tālāk?"

"Es eju izpildīt savu pienākumu," ātri atbildēja Diks.

Šajā bezmiega naktī Leslija grozījās savā gultā un brīnījās, ko gan varētu nozīmēt viņas vārdi Dikam — "Kas būs tālāk?". Tāpat viņa nevarēja saprast, kādu pienākumu vajadzēja izpildīt Dikam.

38

Putlers noguris ievilkās kabinetā un, ielējis sev lielu tasi tējas, ko atnesa sulainis, izdzēra to vienā malkā.

"Skotlendjards uzdeva man šīs lietas izmeklēšanu, un par to jums jāpateicas Dievam," viņš teica. "Ņemot vērā to, ko mēs jau esam izdarījuši, esam uzstādījuši izmeklēšanas rekordu. Abata tērpu Tomass nopircis teātra kostīmu veikalā Varvendstrītā."

"Es redzēju viņu iznākam no turienes ar saini padusē un brīnījos, ko viņš meklē tajā veikalā," Diks piebilda.

"Tātad mūsu rīcībā ir fakts numur viens," Putlers turpināja. "Fakts numur divi ir tas, ka viņš apdomāti sagatavojis savu bēgšanu. Viņš pat centies atlauzt pastkastīti. Vai jūs sūtāt naudu pa pastu?"

"Mans brālis bieži to dara. Es velti esmu cīnījies pret šo ieradumu."

"Tātad Tomass nevarēja atvērt kastīti. Mēs pie viņa atradām mūķīzeri. Tāpat viņš bija aptīrījis ari Džildera māju. Es atradu viņa saini un mēteli pie šosejas, kur agrāk Džilders slēpa savu auto. Tad Tomass devies apzagt jūsu brāli, jo droši vien domājis atrast bibliotēkā naudu. Es atradu visus mūķīzerus, kas bija izbārstīti pie loga un puķu dobē."

"Bet kā gan viņu nogalināja?" Diks jautāja.

"Spriežot pēc ārējā izskata, viņu apstrādājusi vismaz rota kareivju."

• Viņi runāja tik ilgi, kamēr Glovers ar sasarkušām acīm lūdza atļauju iet gulēt, un tad izgāja vēsajā rīta miglā un pievienojās policistiem, kuri pārmeklēja apkārtni.

"Labāk liksimies ari mēs uz auss," Diks teica, bet tajā mirklī detektīvs apstājās un noliecies izvilka kaut ko no garās zāles. Tas bija garš cirvis ar laika zoba sagrauztu kātu un asmeni. Viņi klusēdami saskatījās.

"Vai pazīstat šo lietu?"

Diks nedroši pamāja.

"Kam tas pieder?" Putlers jautāja.

"Šis cirvis kādreiz piederēja Redraitam Rupcrtam," Diks atbildēja.

Detektīvs izbrīnā atvēra muti.

"No kurienes tad tas te gadījies?"

"Pēdējo reizi es to redzēju Artūra Džina koridorā," Diks lēni teica.

'^o tālāk, jo trakāk!" Putlers iesaucās.

Šajā brīdi uztraukta balss sauca Diku. Atskatījies viņš ieraudzīja sulaini, kas skrēja pie viņa, bāls kā nāve.

"Kas noticis, Glover?"

"Muļķa kalpone man pastāstīja nupat… bija izbijusies…" vecais šļupstēja.

Putlera pavadībā Diks ātri steidzās pakal sulainim uz kabinetu. Pie galda sēdēja meitene, uzvilkusi virs naktstērpa mēteli. Mati nekārtībā krita uz pleciem.

"Tagad, Alise, pastāsti Alforda kungam to, ko stāstīji man," sulainis uztraucies sacīja. Pagāja labs bridis, pirms viņa varēja sakopot spēkus un izstāstīt savu dīvaino stāstu. Viņa esot agri aizgājusi gulčt, jo sāpējusi galva. Kliedzienus viņa neesot dzirdējusi, bet vēlāk, ap pusdiviem, dzirdējusi lejā dīvainu troksni. Viņas istaba atrodas virs lorda guļamistabas, un viņa dzirdējusi kliedzienus, vaidus, stikla šķindoņu un cīņas troksni.

"Nu, un tālāk?" pilns nemiera un baiļu skubināja Diks. "Lejā, Harija istabā? Jūs esat par to pārliecināta?"

"Jā, ser," meitene nomurmināja. "Es baidījos piecelties no gultas, jo varēja nosist arī mani. letiņos segā un sēdēju kā sastingusi. Tikai tagad atguvos."

Pirms viņa bija beigusi, Diks izskrēja koridorā un uzdrāzās pa trepēm, lecot pa trim pakāpieniem uzreiz.

Harija istabas durvis bija aizslēgtas. Diks klauvēja, sauca brāļa vārdu, bet viss palika kluss.

"Labāk uzlauzīsim durvis," Putlers ierosināja. "Vai jums ir cirvis?"

Glovers atnesa cirvi un lauzni, un pēc dažām minūtēm durvis bija uzlauztas. Diks metās iekšā. Visi aizkari, atskaitot vienu, bija nolaisti, tomēr gaismas pietika, lai apskatītu istabu. Dika sirds sažņaudzās. Istaba bija šausmīgā nekārtībā, segas un spilveni bija nomesti uz grīdas, spoguli saplēsti. Visur bija redzamas cīņas pēdas. Divi krēsli bija salauzti, galds ar zālēm apgāzts, grīda vienās šķembās un izlieto zāļu peļķēs. Putlers piegāja pie gultas. Arī matracis bija nomests uz grīdas, bet daži spilveni palikuši savās vietās. Metāla stienis, kas saturēja logu, bija saliekts, it kā uz tā būtu karājies kaut kas smags. Aiz loga lielais rododendru krūms bija aplauzīts. Ne mirkli nevilcinādamies, Diks izlēca pa logu. Uz krūma lapām bija redzami asins pilieni, bet Diks nevarēja atrast nekādas pēdas. Pārmeklējis zemi, Diks atrada vēl vienu asins peļķīti. Arī Putlers bija izvēlējies ceļu caur logu un pievienojās Dikam. Viņi sāka pārmeklēt apkārtni.

"Tas noticis tad, kad mēs bijām pļavā pie policistiem," teica Putlers un sāka sev pārmest, ka nav bijis savu uzdevumu augstumos.

"Neviens nav vainīgs," Diks viņu mierināja. "Pēc Tomasa nogalināšanas vajadzēja to sagaidīt. Zinot to, ko es zinu, man vajadzēja vismaz atnākt pie viņa istabā vai arī sargāt ārpusē.

Nabaga Harijs!" viņa balss aizlūza, un acīs sariesās asaras.

"Kas tas tāds?"

Celiņš beidzās un zālājā varēja redzēt pēdas, it kā būtu vilkts kaut kas smags.

"Pagaidiet!" Diks iesaucās, jo viņam ienāca prātā kāda doma. Viņš apskrēja ap stūri un atradās pie bibliotēkas loga. Tas bija atvērts. Diks ielēca tumšajā istabā un atvilka aizkarus. Viņš tūlīt pamanīja, ka šeit kāds ir bijis. Pa gridu bija izmētātas grāmatas, galda atvilktne uzlauzta, un zemē mētājās tukšs naudas šķirstiņš. Diks ātri visu apskatīja un, atgriezies pie loga, pavēstīja detektīvam, kas arī bija pienācis:

"Ja neskaita pēdas, kuras radušās no smaguma vilkšanas pa zemi, tad visas citas Harija pēdas ir zaudētas."

Četrdesmit jardu tālāk atradās Ravensvilas upe. Pa kreisi, meža aizsegā, slēpās abatija. Varenas un baigas slejās tās drupas. Pārmeklēšana nedeva' nekādus rezultātus, un Diks atgriezās pilī tajā laikā, kad pirmais reportieris, kas ieradās notikuma vietā, kāpa laukā no taksometra.

39

Tajā rītā Džilders uzcēlās sešos. Viņš bija pavadījis bezmiega nakti un no sirds priecājās par saullēktu. Pirmo pastu nesa tikai astoņos, un viņš pats sagaidīja pastnieku pie durvīm. Viņam bija pusducis vēstuļu, un viņš tās rūpīgi izšķiroja. Tikai vienas vēstules adrese bija viņam pazīstama. Džilders to atplēsa un ar acīm pārskrēja pār nevīžīgajām rindām:

"Es jūs vairāk neredzēšu. Pateicos par laipnību, un nepieminiet mani ar ļaunu."

Tātad Tomass pazudis! Džilders lādēdamies iesvieda vēstuli kamīnā. Vairāk vēstuļu nebija, un viņš nemierīgi sāka staigāt pa istabu.Vajadzēja gaidīt līdz desmitiem, kad nesa pastu otrreiz. Bieži vēstules no provinces pienāca vēlāk. Desmitos kalpone sauca* viņu brokastīs, bet bagātīgi klātais galds neradīja apetīti. Pie šķīvja gulēja atnestie laikraksti. Džilders atvēra pirmo, un viņa uzmanību saistīja trekniem burtiem iespiests virsraksts:

Dīvains atgadījums apburtajā pili

(pa telefonu no Helfordberijas)

"Pagājušajā nakti sakarā ar Melnā abata spoku Helfordas pilī notika traģisks gadījums. Pulksten vienpadsmitos misters Alfords izdzirda kliedzienus un, izskrējis no mājas, atrada kādu zvēriski nogalinātu cilvēku, tērptu melnā mantijā. Ievainojumi bija vismaz desmit vietās. Kā noskaidrojās, tas ir bijušā pils sulaiņa Tomasa Luka līķis."

Džilders uztraukts nolika avīzi. Vispirms bija jāpadomā par sevi. Pieņemsim, ka policija uzzinās, ka Tomass dzīvojis viņa kotedžā. Tad viņu iejauks šajā lietā. Sāksies izmeklēšana, un viņa vārds figurēs visos policijas protokolos. Pat tiesā! Viņš nolādēja mironi par tā muļķību.

Tomass laikam bija devies uz pili aptīrīt lorda kasi. Tātad neviens cits kā Tomass bija Melnais abats. Iespējams, ka viņš pārģērbās ari citos gadījumos, jo tas taču bija loti ērti.

Izbailes par gaidāmajām nepatikšanām lika Džilderam uz bridi aizmirst vēstuli, kuru viņš tik loti gaidīja. Bet tad domas atkal atgriezās pie Leslijas Džinas. Drīz pastnieks atnesīs vēstuli, un viņš rīkosies augstsirdīgi kā bruņinieks. Netirgosies, nemeklēs pašlabumu, nenoslēps ne peniju. Ar viņas vārdu pilnīgi pietiek.

Pagājušo nakti Džilders bija uzrakstījis vēstuli, kurai vajadzēja iznīcināt pēdējo neuzticības un nepatikas barjeru starp viņiem. Viņš iegāja mazajā bibliotēkā, kur parasti strādāja, un izņēma no maza sienas seifa vēstuli. Izlasījis to, viņš atkal izjuta apmierinājumu, kādu parasti izjūt vīrieši, parādījuši savu augstsirdību un cēlumu.

"Mana dārgā Leslija!

Pateicos jums par vēstuli, es nešaubījos, ka turēsiet doto vārdu. Mana atbilde ir šajā vēstulē — parakstīts čeks, kurā summa nav uzrādīta. Es jums neuzstādu nekādus noteikumus. Izrakstiet čeku par tādu summu, kāda nepieciešama jūsu brālim, lai atbrīvotos no parādiem un izkļūtu no šausmīgā stāvokļa. Es devu savai bankai rīkojumu izmaksāt naudu pret šo čeku bez vilcināšanās."

Šim cilvēkam bija konti trijās bankās, bet čeku viņš bija izrakstījis tai bankai, kurā viņam bija rēķinā tieši piecdesmit tūkstoši un ne penija vairāk. Būtu bijis vienkāršāk norādīt summu pašam, bet atklāta čeka žests viņam šķita lielisks un augstsirdīgs. Džilders ielika vēstuli atpakaļ seifā, un tūlīt iezvanījās telefons. Zvanīja kantorists, kas Džina kantorī bija ieņēmis viņa vietu.

"Mister Džilder, vai nezināt, kas noticis ar misteru Džinu? Mēs neesam redzējuši viņu no tā laika, kad jūs aizgājāt. Vēstules, kuras sūtījām viņam parakstīt, nav atgrieztas atpakaļ."

Džilders nomierināja satraukto kantoristu, bet sirds dziļumos arī viņu tirdīja nemiers par notikumiem Helfordā. Viņš aizsūtīja kalponi nopirkt včl kādu avīzi, bet visas bija jau izpirktas. Tad viņš nolēma pats aizbraukt līdz Pikadilli un tur sameklēt rīta izlaidumu. Oksfordstrītas stūrī viņš ieraudzīja pirmos rīta avīžu izstādītos plakātus. Uz viena bija rakstīts:

Šausmīga traģēdija Saseksas ciemā.

Otrs plakāts lika Džilderam palēkties.

Pazīstamais lords nolaupīts un nogalināts!

Džilders apstādināja taksometru un, izlēcis no tā, izrāva no avīžnieka rokām laikrakstu. Acīs krita virsraksts, iespiests trekniem burtiem:

Nezināmi ļaundari nolaupījuši lordu Helfordu!

Divkārša traģēdija Saseksā!

Bez šiem virsrakstiem bija arī vēl citi. Džilders drudžaini sāka lasīt:

"Pagājušo nakti pulksten vienpadsmitos netālu no Helfordas pils — vecas, jaukas celtnes, kas stāv jau vairākus gadsimtus, atskanēja kliedzieni.

R. Alfords, lorda vienīgais brālis, sava viesa detektīva seržanta Putlcra pavadībā izskrēja ārā. Ar šausmām viņi atrada kāda zvērīgi noslepkavota cilvēka līki, tērptu slavenajā Melnā abata mantijā. Notikuma vietā nekavējoties ieradās policija un kerās pie lietas izmeklēšanas. Tajā laikā notika otra traģēdija. Pils kalpone Alise Barterc, kuras istaba atrodas tieši virs lorda Helforda guļamistabas, paziņoja, ka vienos naktī viņa dzirdējusi cīņas troksni viņa gaišības guļamistabā. Lorda istabas durvis tika atlauztas un atklājās šausmīga aina. Istabā valdīja haoss. Mēbeles salauztas, stikli sasisti, pats lords nogalināts vai apdullināts un izmests pa logu. Apkārtnes pārmeklēšana neradīja šaubas, ka viņa ķermenis ticis vilkts pa zemi. Līdz šim laikam lorda līķis nav vēl atrasts. Daži domā, ka lords kritis par upuri kādai noziedznieku bandai, jo pazudušas vērtslietas un arī nauda. Šīs lietas izmeklēšanu vada detektīvs Putlers."

Avīžnieks nepacietīgi gaidīja naudu. Džilders mehāniski izvilka no kabatas šiliņu un, pasniedzis zēnam, iekāpa atpakaļ taksometrā. Pārradics mājās, viņš konstatēja, ka aizmirsis durvju atslēgu, un viņam nācās ilgi gaidīt, kamēr kalpone to ielaida. Tad viņš paņēma pastu, kas bija atnests tūlīt pēc viņa aiziešanas, un rūpīgi to pārbaudīja, bet Leslijas vēstules tur nebija. Džilderu gaidīja vēl kāds pārsteigums. Kalpone pieteica Džina kungu, kurš gaidot bibliotēkā.

"Džins? Kad viņš atnāca?"

"Nupat, ser," kalpone paziņoja.

"Ahā!" Džilders nomurmināja. Vai tiešām viņa vēstules vietā bija atsūtījusi brāli? Vai tiešām tā visu izstāstījusi? Nebija iemesla izvairīties no šīs satikšanās.

Džilders bezrūpīgi iegāja bibliotēkā un atrada Artūru sēžam krēslā ar grāmatu rokā un aizsmēķētu cigāru zobos.

"Labrīt, Džilder!" viņa balss bija draudzīga un jautra, uz acumirkli Džildera sirds iepukstējās straujāk. Acīmredzot Artūrs bija draudzīgs sūtnis, lai noregulētu visu šo lietu.

"Mums labāk aizmirst bijušo," Artūrs iesāka. "Mēs bijām loti nervozi, un nav nekādas vajadzības cilāt vecos rēķinus. Vai jums nav iebildumu, ka smēķēju?" viņš nolika atpakaļ grāmatu un iesmējās.

"Jūs laikam visā nopietnībā gribat precēt Lesliju?"

Džilders pamāja.

"Gaidāt no viņas vēstuli, vai ne? Es baidos, ka jūs to nekad nesagaidīsiet."

"Kādēļ?" Džilders jautāja, juzdams, ka sirds sāpīgi saraujas.

"Tādēļ, ka jūsu sirdsdraugs Tomass visu nakti nodarbojās ar zādzībām. Bija pat manā mājā un paspēja nospert no koridora veco cirvi un sudraba tējkannu, pēc tam zēnam sagribējās naudiņu, un viņš mēģināja uzlauzt pastkastīti pie mūsu mājas, cerēdams uz naudas sūtījumiem. Tas viņam neizdevās, bet atslēgu viņš sabojāja."

Džilders atviegloti nopūtās.

"Tātad pastnieks nevarēja izņemt vēstules? Nu, tas skan kā mierinājums."

Artūra Džina acis iedegās noslēpumainās uguntiņās, kad viņš jautāja:

"Jūs laikam gribējāt man palīdzēt?"

"Jā, gribēju glābt jūs no nelaimes," Džilders apstiprināja.

"Vispirms man gribētos iegūt jūsu labās vēlēšanās pierādījumu," Artūrs teica, uzmanīgi nokratīdams pelnus no cigāra sudraba pelnu traukā uz galda.

"Es jūs nesaprotu!" Džilders kļuva aizdomīgs.

"Es gribu, lai jūs man uzrakstāt tādu dokumentu, ka jūs to summu man tikai aizdodat. Redziet, Džilder, neskatoties uz to, ka jūs gatavojaties precēt manu māsu, es gribu dabūt šo naudu ne kā samaksu par laulībām, bet kā aizdevumu."

Redzot Džildera muļķīgo sejas izteiksmi, Artūrs klusi iesmējās un turpināja: "Neskatieties uz mani tādām neticīgām acīm. Es jau neprasu šo naudu no jums nekavējoties. Es gribu tikai nomierināt savu sirdsapziņu. Negribu, lai ļaudis runā, ka pārdevu savu māsu par piecdesmit tūkstošiem mārciņu. Man vajag pierādījumu, ka šo naudu esat man tikai aizdevis."

Džilders izmocīja vāju smaidu.

"Man nav iebildumu," viņš atbildēja. "Varu jums tūlīt pat iedot naudu, ja vēlaties. Jums nebūs iebildumu, ja sākšu rakstīt ar vārdiem — "Dārgais Artūr"?"

"Lūdzu!"

"Mums jāsaglabā draudzības ilūzija," Džilders paskaidroja, "taisnību sakot, neturu uz jums ļaunu prātu. Jūs pat palīdzējāt man."

"Un kā vēl!" Artūrs norūca.

Džilders steidzīgi rakstīja un pasniedza uzrakstīto Artūram, kas to uzmanīgi izlasīja.

"Pateicos," viņš pēdīgi teica, ielikdams dokumentu kabatā. "Jūs laikam domājat, ka man ir vājš raksturs, un tur jums taisnība. Jūs saņemsiet Leslijas vēstuli, tikko attaisīs pastkastīti, ja vien vēstule nav iznīcināta. Jūsu draugs Tomass aiz dusmām, ka nevar kastīti atvērt, varēja sadedzināt vai kā citādi sabojāt kastītes saturu. Tādi tipi kā Tomass ir spējīgi uz visu, un iemest pastkastītē sērkociņu viņam bija smiekla lieta. Pilnīgi iespējams, ka tā arī noticis."

Viņš piecēlās, paņēma savu spīdošo cilindru un nožāvājās.

"Šī nakts bija piedzīvojumiem bagāta. Jūs to droši vien jau zināt no laikrakstiem?"

"Jā. Vai lords Hclfords vēl nav atrasts?"

Artūrs papurināja galvu.

"Nē, kamēr cs vēl biju tur, nebija. Par nelaimi, Leslija bija tur un redzēja, kā atrod līķi. Tas slikti atsaucās uz viņas nerviem. Ja varat, netraucējiet viņu kādas pāris dienas."

Artūrs pastiepa roku, un Džilders to satvēra.

"Cerams, ka vairāk neķildosimies, Džin!"

"Ceru, ka ne," Artūrs atbildēja. "Pavadiet mani, lūdzu, līdz izejai. Jūsu dzīvoklis līdzīgs labirintam, nekad nevaru izšķirt, kur durvis, kur skapis."

Artūrs bija atstājis savu auto mājās. Ar taksometru viņš aizbrauca līdz viesnīcai, kur bija apmeties. Viņš uzvilka vienkāršu zilu uzvalku, pēc tam noskuva ūsas un uzlika tikko nopirktās raga brilles. Apmierināti aplūkojis sevi spogulī, viņš apsēdās un sāka rakstīt vēstuli māsai. Pēc tam pārlaida pēdējo reizi skatu pār lielo istabu, kurā apmetās katru reizi, kad iebrauca pilsētā un jautri pavadīja savas vecpuiša dienas, aizslēdza durvis un devās uz pastu nodot vēstuli. Pēc divām stundām taksometrs aizveda viņu uz aerodromu, kur viņš parādīja pārvaldniekam savu jauno pasi.

"Viss kārtībā, Stila kungs," pārvaldnieks sacīja, "jūsu pasūtītais divvietīgais aeroplāns jūs jau gaida."

Pēc piecām minūtēm Artūrs pacēlās debesu zilgmē, un drīz vien aeroplāns bija redzams kā mazs punktiņš, kas izzuda Francijas virzienā, pasažierim varbūt pat dodoties uz Džcnovu un no turienes ar itāļu tvaikoni uz Riodežanciro. Viss bija atkarīgs no tā, kā Džilderam patiks tas joks, ko ar viņu izspēlēja Artūrs Džins.

40

"Vēstules sadedzinātas," Diks apmierināts paziņoja. "Nabaga blēdis izdarījis savā mūžā pēdējo un varbūt vienīgo labo darbu. Kur jūsu Artūrs?"

"Artūrs agri no rīta aizbrauca uz pilsētu. Kā klājas Harijam?"

"Nav nekādu jaunumu," atteica Diks, un Leslijai izlikās, ka viņš izskatās noguris un salauzts.

"Piedodiet, ka uzbāžos jums," Diks maigi noglāstīja meitenes roku. "Man gribētos, lai jūs uz laiku aizbrauktu no šejienes, Leslij. Vai gribat sākt garāku ceļojumu?"

"Kāpēc?"

"Negribu, lai jūs iejauc šajā lietā. Pats nezinu, kāpēc, bet es loti baidos par jums. Piespiediet Artūru…" viņš apklusa, jo iedomājās, ka Artūrs pēc nedējas jau būs cietumā, un meitene, kā nojauzdama viņa domas, vāri pasmaidīja.

"Ko man darīt ar Džilderu?"

"Lai viņš raksta vēstules. Tik drīz viņš jums mieru neliks. Kamēr neatradīs manu brāli, jums briesmas nedraud, jo dokumentus nodos tikai tad, kad atgriezīsies Harijs."

Leslija līdzjūtīgi uzlūkoja Diku.

"Vai domājat, ka Harijs vēl dzīvs?"

"jā," Diks īsi atbildēja. "Putlers gan tā nedomā— šodien mēs pārmeklēsim upi, jo tā nav tik dziļa, lai noslēptu ķermeni."

Vina aizklāja seju rokām.

"Man gribētos atrasties tūkstošiem jūdžu tālu, kādā vientuļā zvaigznē," Diks gurdi teica.

Leslija rotaļīgi aizskāra vina elkoni.

"Tur jums būtu pārāk karsti," vina mēģināja Diku uzjautrināt. "Ja vien manas zināšanas astronomijā ir pietiekamas."

Kā brālis Diks apņēma Leslijas plecus.

"Jums jābrauc projām, dārgā. Ko jūs teiksiet par prozaisko Varnemansu vai par garlaicīgo, bet skaisto Margeitu?"

Leslija pašūpoja galvu.

"Vai arī par Londonu, kas dažreiz ir kā glābjošs kūrorts?" Diks piemetināja.

"Jūs, liekas, loti gribat, lai es aizbraucu no šejienes?"

"Loti!" Dika balss drebēja, atklājot viņa īstās jūtas.

Leslija ieskatījās viņa sejā.

"Dik, sakiet bez aplinkiem, vai man draud kādas briesmas?"

"Esmu par to pārliecināts," viņš atbildēja. "Būtu cietsirdīgi neteikt jums taisnību. Šāvieni pirms dažām dienām bija domāti jums. Tur šāva labs šāvējs, un pēc lodes lidojuma var droši spriest, ka mērķēts tika uz jums."

Meitene klausījās, neticēdama savām ausīm.

"Bet kādēļ?" viņa pārsteigta jautāja. "Man nav ienaidnieku. Neesmu nevienam darījusi ļaunu. Kas gan var man atriebties?'

"Ja es to pateikšu, jūs tik un tā to nesapratīsiet," Diks atbildēja. "Ir kāds cilvēks, kas no sava redzes viedokļa neieredz ne jūs, ne mani. Viņam liekas, ka viņam ir pilnas tiesības uz to. Tagad, kad esmu pateicis jums patiesību, vai aizbrauksiet?"

Viņa bridi pārdomāja.

"Es pagaidīšu, kad atgriezīsies Artūrs," Leslija beidzot piekrita, "un palūgšu, lai aizved mani uz Londonu."

Diks bija pilnīgi apmierināts ar šo atbildi. Tikko viņi gatavojās atstāt māju, kad pie durvīm piebrauca Putlers ar velosipēdu.

"Vai kas noticis?" Diks ātri jautāja.

"Nezinu, apskatiet šo!"

Detektīvs izvilka no kabatas papīra lapu, uz kuras ar zīmuli bija drukātiem burtiem uzskribelēts:

"Lords Hclfords atrodas drošā vietā. Nemeklējiet viņu, citādi viņš tiks nogalināts.

Melnais abats"

"ŠI lapele bija pakārta koka zarā. Mēs to atradām pusceļā starp abatijas drupām un pili. Dīvaini, bet mēs to vietu pārmeklējām tikai ceturtdaļstundu pirms lapiņas parādīšanās."

Diks atdeva brīdinājumu detektīvam.

"Kas tas ir?" Leslija jautāja. "Muļķīgs joks vai jūs nopietni ticat šai lapelei? Vai es nevaru jums palīdzēt? Es pazīstu šeit katru kaktiņu un esmu pārliecināta, ka policijai nebija iespējams visur ieskatīties. Vai zināt, ka Ravensvilas upes krastā ir daudz mazu alu?"

"Tās tika pārmeklētas, bet tur pat suns nevarēja ielīst," Diks atbildēja.

"Ja gribat palīdzēt, tad dodieties uz manu kabinetu un sakārtojiet papīrus. Baidos, ka pa šo laiku tur sakrājies milzums rēķinu un vēstuļu, ar kurām jātiek galā."

Dikam ne visai vajadzēja meitenes palīdzību, bet viņš gribēja, lai tā atrodas viņa uzraudzībā. Leslija saprata viņu un ar pateicību uzņēma šo priekšlikumu. Kad viņa apģērbās, lai dotos uz pili, Diks brīdināja:

"Brauciet pa šoseju līdz pat galvenajām durvīm un neapstājieties pat tad, ja jūs satiekat pazīstamus. Un neklausieties, ja jūs kāds sauc."

Neskatoties uz visu nemieru, Leslija iesmējās: "Cik noslēpumaini skan šis brīdinājums!"

Pēc Dika aiziešanas viņa sāka rūpēties par saimniecību, pasūtīja vakariņas un jau sataisījās braukt uz pili, kad pie durvīm pieturēja mašīna un atskanēja klauvēšana.

Ienāca kalpone un pieteica mis Vineri. Tikai tagad Leslija atcerējās, ka, paklausot Artūra lūgumam, pati bija uzaicinājusi šo meiteni ciemos. Tagad tas izrādījās negaidīts šķērslis.

Bet, ejot pa koridoru, viņa nāca pie secinājuma, ka viņai nepieciešama sievietes sabiedrība.

Mērija Vinere stāvēja koridorā un tik priecīgi apsveica saimnieci, ka varēja domāt, ka viņas ir vecas draudzenes.

"Mana dārgā!" Merija iesaucās. "Es tā priecājos atkal atrasties šajā skaistajā province. Kad es tuvojos Helfordu pilij, man ienāca prātā, cik šeit jauki un mierīgi."

Leslija tik tikko neiekliedzās. Jauki un mierīgi!

"Nemaz nav tik jauki un mierīgi, kā jums liekas," viņa sausi piezīmēja.

"Sauciet mani par Meriju. Es tā neieredzu formalitātes. Bez tam būs neērti, ja Artūrs sauks mani vārdā, bet jūs…"

"Labi, es ar prieku saukšu jūs vārdā. Ceru, ka zināt manu vārdu?"

"Skaists vārds!" Merija sajūsminājās. "Vienīgi slikti, ka tas var būt gan sievietes, gan vīrieša vārds. Es domāju, ka jums pašai tādēļ dažreiz rodas neērtības."

"Līdz šim tas nav noticis," Leslija teica, vezdama savu viešņu istabā.

Viņa pagaidīja, kamēr Merija noņCma cepuri, un tad paziņoja:

"Artūrs aizbrauca uz Londonu, bet šovakar atgriezīsies. Vai jūs jau lasījāt avīzes?"

"Es nekad nelasu avīzes," Merija stingri paziņoja. 'Tās vienmēr melo, bet pec tam, kad tās atklāti ņirgājās par mani pec tiesas prāvas sakarā ar nepildīto solījumu…" viņa sāka klepot.

Leslija domāja, ka tālākie jautājumi var būt nedelikāti, bet ziņkāre pārspēja audzināšanu.

"Jūs vedāt prāvu par solījuma nepildīšanu?" viņa izbrīnījusies jautāja. Mērija nosarka un samulsa.

"Man bija mazas nepatikšanas ar kādu jaunekli," viņa beidzot atzinās. "Tad es vel biju muļķa meitene, bet uzreiz jutu, ka man vajag cīnīties par savām tiesībām. Daudzi domā, ka meitenei nepiedien iesākt tiesas prāvu, bet es domāju, ka bārenītei ir jāprot aizstāvēt sevi, kad vajag. Es saņēmu piecdesmit mārciņas, bet tas ir niecīgs atlīdzinājums par manām pūlēm un nepatikšanām."

Leslijai sāka iepatikties šī meitene. Pati to nenojaušot, Mērija bija ļoti jocīga, taču pārliecināta par savu spēku.

"Nē, es nekad nelasu avīzi, Leslij. "Daily Megafon" izsmiedams nosauca mani par meiteni ar "apbrīnojamām" prāta spējām, un to es nekad neaizmirsīšu."

"Tātad jūs nezināt, kas noticis pili?"

Pārsteigtā Mērija ar atvērtu muti noklausījās visus notikumus.

"Tomass, jūs sakāt? Es viņu vēl nesen redzēju. Jūs domājat, ka Harijs ir nonāvēts?"

Leslija paraustīja plecus.

"Nezinu, ko domāt. Alfords ir pārliecināts, ka Harijs vēl ir dzīvs, un nesen viņi saņēma dīvainu apstiprinājumu, ka tas ir patiesība."

Mērija bija pārsteigta un apbēdināta par dzirdētajiem jaunumiem.

"Harijs Alfords bija labākais cilvēks pasaulē," viņa mierīgi teica.

"Viņš bija mazliet nervozs un ātri saskaitās, bet… es ceru, ka jums nav nekas pretim, ka es tā runāju par viņu?"

"Nē," Leslija atbildēja, "jūs laikam vēl nezināt, ka mūsu saderināšanās bija atsaukta?"

Šis jautājums Mēriju loti pārsteidza.

"Varu saderēt, ka tas ir Alforda pirksts!" viņa iesaucās.

"Alforda kungs šajā lietā nav iejaukts," Leslija pārtrauca Mēriju, un Mērija atrada par labāku mainīt savas domas par Diku.

"Diks Alfords nav slikts cilvēks," viņa diplomātiski paziņoja. "Man liekas, ka esmu atbraukusi nelaikā, Leslij? Varbūt man labāk doties uz Londonu?"

"Pagaidiet," Leslija teica un, nokāpusi lejā, pa telefonu izsauca Diku. Viņš tikko bija atgriezies.

"Protams," viņš tūlīt piekrita, "vediet tik viņu šurp. Tas nebūs slikti. Jūs tad varēsiet palikt pilī pa nakti, lai brauc arī Artūrs. Atstājiet zīmīti, ka piezvanīsiet viņam uz pilsētu."

Dika vārdi bija Leslijai pa prātam, un atgriezusies viņa to pateica Mērijai. Mērija pieņēma šo ielūgumu nepieklājīgi ātri.

"Es varu būt tur noderīga. Pazīstu visus kaktus un izejas, jo Harijs mūžīgi runāja par bagātībām. Viņš pastāvīgi meklēja dzīvības eliksīru, tāpēc ari viņu piemeklēja šāds liktenis, jo viņš atrada sliktu kompāniju."

"Bet Harijs nekad nekur negāja?"

"Nē, viņš gāja gan," Mērija iebilda. "Viņš bieži brauca uz Londonu, kad Alforda nebija mājā. Šie braucieni bija aizdomīgi, jo viņš man pieteica nevienam par tiem nestāstīt."

"Un cik bieži tie notika?"

"Vienu vai divas nedēļā. Viņš nekad negāja pa galvenajām durvīm. Un es viņam palīdzēju slepus nokļūt līdz Horšemas autobusam. Viņš parasti brauca uz Horšemu un atgriezās no turienes, bet vienmēr man iepriekš piezvanīja un apjautājās, vai Alfords mājās."

Leslija neviļus sev jautāja, vai Diks to zina.

"Kad Alfords bija Jorkšīrā, Harijs brauca trīs reizes nedēļā," Mērija piebilda. "Ceru, ka neatklāsiet svešu noslēpumu. Visiem jauniešiem patīk savā laikā iztrakoties."

41

Mērijas Vincres noderība izpaudās, jau satiekoties ar Diku Alfordu. Viņas sveicienā apkopojās kautrība, nosarkšana un saldi skatieni. Varētu domāt, ka notikusi divu mīlētāju tikšanās pēc ilgas šķiršanās. To visu redzot, Diks pirmo reizi atrāvās no savām drūmajām domām. Viņš deva rīkojumu sagatavot istabas pils austrumu daļā, pretim savai un Harija guļamistabai. Tika sagatavota istaba ari Artūram.

"Šajā ēkas pusē es pārcēlu arī Putlera istabu, kaut gan domāju, ka nabadziņš tur pavada tikai dažas stundas," Diks paskaidroja.

Šeit bija cilindri ar mākslinieciskiem izšuvumiem un notis, un nez kas vel. Man likās, ka tie ir zelta stieņi. Un tas Melnais abats tos iznesis pa to laiku, kad mes braucām mājās. Džilders bija dziļi vīlies. Atklāti sakot, viņš bija rupjš pa telefonu. Man liekas, ka džentlmenim visos apstākļos jāsaglabā cienība, vai ne, dārgā?"

Leslija viņai piekrita, neiedziļinoties teiktā jēgā. Ko redzēja Diks? Ko viņš tur saskatīja laternas gaismā?

Neaizejot līdz mājām, Diks atvadījās un pazuda. Leslija nesāka viņu izprašņāt, bet pavadīja ar acīm, līdz tas nozuda ceļa līkumā. Viņš gāja uz abatijas pusi. Merija gribēja pabeigt pārtrauktās brokastis, bet Leslija vilcinājās. Doma, ka Diks atkal viens līdīs tajā tumšajā caurumā, pildīja viņu ar šausmām. Paklausot kādai iekšējai balsij, Leslija devās atpakaļ uz abatiju. Viņa redzēja Diku uzkāpjam paugurā, kur tas apstājās.

"Viņš var atskatīties," Leslija iedomājās un nogūlās zālē. Diks piegāja pie torņa un, brīdi pakavējies pie stūrakmena, nozuda tajā. No tāda attāluma viņa pazušana Leslijai likās pasakaina, jo viņš it kā iegrima tumsā.

Mokošā gaidīšana vilkās minūtes piecpadsmit. Viņa dzirdēja, kā Helfordas pulkstenis nosita divi. Cīrulis debesīs dziedāja savu dziesmu. No Sarkanās fermas atskanēja govju maušana. Dīvains pretstats varbūt pašreiz notiekošajai traģēdijai.

Leslija jau gribēja piecelties un skriet uz drupām, kad parādījās Diks. Viņš lēni iznāca no drupām, aizcirta ieeju un, atspiedies pret sienu, saņēma galvu rokās. Tā bija izmisuma pilna aina. Leslija paslēpās zālē, baidīdamās, ka viņš to neierauga, un pavadīja jaunekli ar skatienu.

Ātriem soļiem Leslija atgriezās pilī un pievienojās Mērijai Dika kabinetā. Putleru viņa nebija redzējusi no paša rīta.

"Mana dārgā," Mērija iesāka, "esmu pārliecināta, ka palikšu gulēt šeit pilī. Protams, es gribēju satikt jūsu brāli, bet jūs jau pati varat viņam pateikt par slepeno istabu abatijas drupās, vai ne? Ticiet man, tur noslēpts viss zelts."

"Zelts?" Leslija atkārtoja, nesaprazdama, ko Merija ar to gribējusi teikt.

"O, jūs runājat par Helfordas dārgumiem? Viss tas iesācies šā nolādētā zelta dēl. Sākot ar Tomasa nogalināšanu līdz Harija pazušanai."

Leslija to pateica sāpīgā balsi, un Mērija viņai piekrita.

Pārsteigums sekoja pārsteigumam.

Pēc pieciem kalpone ienesa Leslijai vēstuli no Artūra, to bija atnesis speciāls izsūtāmais. Viņa ātri atplēsa un izlasīja:

"Dārgā Leslij!

Nekādā gadījumā neprecies ar Džilderu, jo cs atsakos pieņemt tavu upuri. Es to nepieņemšu ne tagad, ne ari vēlāk.

Aizbraucu uz pāris mēnešiem uz Franciju un atgriezīšos, kad negaiss būs norimis."

Leslija ilgi nevarēja saprast uzrakstītā nozīmi un aiznesa vēstuli Dikam.

"Dik, sakiet, ko tas nozīmē?"

"Tas nozīmē, ka Artūrs gājis pa mazākās pretestības ceļu. Vienkārši sakot — viņš aizšmaucis."

Leslijas sirds nodrebēja, un viņa jutās tik vientuļa kā nekad.

Meitenes pusdienoja vienas, un sulainis Glovers bija loti runīgs.

"Alforda kungs dikti rūpējas par policistiem," viņš teica. "Viņš man pavēlēja sagatavot grozu ar pārtiku un labu pudeli vīna. Man liekas, ka Alforda kungs pārāk lutina policiju. Bez tam viņš nelāva nevienam grozu aiznest. Nē, nē, es pats aiznesīšu, jūs tikai deviņos nolieciet to pie sāndurvlm," tā viņš man vai desmit reizes atkārtoja. Es nemaz nesaprotu, kāpēc gan policistiem vajadzētu jēra cepeti un pat labāko pudeli vīna no pagraba?"

Leslija ar pieaugošu interesi klausījās Glovera spriedelēšanā. Tagad viņa sāka saprast. Provīzija nemaz nebija domāta policistiem, bet Harijam. Hariju kāds turēja gūstā, bet kas?

42

Vakarā Diks pārsteidza Lesliju, kad viņa tikko beidza rakstīt vēstuli Fabiānam Džilderam.

"Ko jūs viņam uzrakstījāt?" Diks jautāja.

"Es uzrakstīju, ka apdomāju viņa priekšlikumu un nekādā gadījumā nevaru viņu precēt, it sevišķi pēc Artūra nozušanas."

Diks paņēma vēstuli un tcica:

"Es pats to aizsūtīšu. Nabaga meitene, ko gan jums visu nav nācies pārdzīvot pa šo laiku."

Leslijas rokas spiediens un mīlas pilnās acis lika Dikam sakost zobus, lai neapkamptu meiteni šajā nesen notikušās traģēdijas un šausmu vietā un nesāktu stāstīt viņai par savu mīlestību. "Ejiet šovakar agrāk gulēt," viņš klusi teica, "un piecelieties līdz ar ausmu. Es šovakar līdz vēlai naktij būšu aizņemts."

"Glovers man teica, ka jūs esot pavēlējis sagatavot grozu ar pārtiku policistiem."

Dika sejā nepakustējās nc muskulītis.

"Tā ir taisnība. Policisti, kas patrulē apkārtnē, ir jāpabaro. Viņi nevar nākt uz māju, un mēs nevaram viņus nomainīt."

Leslija saprata, ka nevajag turpināt šo tēmu. Viņas vienīgā vēlēšanās bija, lai tikai Mērija nesadomā aizbraukt. Pils noslēpumainā dzīve viņu baidīja. Vientulība būtu tikai mokas. Vēlāk Mērija viņai teica:

"Es būšu laimīga, ja varēšu šonakt aizmigt. Ja jums, Leslij, nav iebildumu, es atstāšu durvis starp istabām vaļā un nenodzēsīšu gaismu!"

"Lūdzu," Leslija atļāva. Viņa nodomāja, ka veltīgi mierināt pārbaidīto Mēriju, jo arī pati ar nepatīkamu sajūtu sagaidīja nakti zem neviesmīlīgās un baigās pils jumta.

43

Neskatoties uz to, ka Leslija gaidīja līdz vienpadsmitiem, viņai neizdevās redzēt Diku, un pēdīgi, paklausot Mērijas neatlaidīgajiem lūgumiem, meitene uzkāpa guļamistabā. Pili apgaismoja dinamo mašīna, kas atradās pusceļā starp ēkām un Ravcnsvilas upi, un par tās eksistenci varēja pateikties Dika pūlēm.

"Dīvaini," Mērija teica no savas istabas, "ka Harijs baidījās no elektrības. Viņam istabā bija tikai sveces. Negaisa laikā viņš slēpās pagrabā un nerādījās laukā tik ilgi, kamēr negaiss nebija norimis. Viņam tur vienmēr bija sagatavota gulta, ja negaiss uznāca naktī, un…"

Šajā mirklī istabā nodzisa spuldze.

"Jūs izslēdzāt elektrību?" Mērija nemierīgi jautāja.

"Es pat nepicskāros slēdzim. Varbūt izdegusi spuldzīte?"

Leslija atcerējās, ka tualetes galdiņā bija sveces un sērkociņi un, nokļuvusi tumsā pie galda, aizdedza tās. Mērija bāla un nobijusies stāvēja savas istabas durvīs.

"Ko tas nozīmē?" viņa trīcošā balsī jautāja, likdama arī Leslijai sajust nemieru.

Šajā brīdī koridorā atskanēja soļi, un kāds klauvēja pie istabas durvīm.

"Vai jūs tur esat, Leslij?" atskanēja Dika balss. "Kaut kas noticis ar elektrību, bet es domāju, ka mēs tiksim galā desmit minūtēs."

"Tātad gaisma nodzisusi visā mājā?" meitene jautāja, bet Diks jau bija aizgājis.

Pēc pusstundas pie durvīm atkal pieklauvēja.

"Laikam nevarēsim izlabot elektrību līdz rītam, vai jums ir sveces?" jautāja Dika norūpējusies balss.

"Jā, mums ir viss, kas vajadzīgs," Leslija atbildēja. "Nerūpējieties par mums, pēc dažām minūtēm mēs jau gulēsim."

"Jums nebūs iebildumu, ja nolikšu pie durvīm kādu no Putlcra aģentiem?" Diks jautāja. "Nebīstieties, ja dzirdēsiet naktī soļus."

"Kas noticis, Dik?"

"Nekas sevišķs, es tikai zinu, ka mis Vinere mazliet nervozē."

"Un kā vēl!" Mērija iesaucās. "Jūs esat loti laipns, Alforda kungs."

"Logus labāk turiet aizbultētus," Diks teica. "Istabā ir ventilācija, un jums nebūs smacīgi. Ar labu nakti!"

Kad viņš aizgāja, Mērija šausmās uzlūkoja Lesliju.

"Vai dzirdējāt, ko viņš teica par logiem?" viņa tramīgi jautāja.

"Nebaidieties, Merij!"

Viņas apstaigāja visus logus pēc kārtas un aizvēra tos ar bultām.

"Jūs varat nākt gulēt pie manis," Leslija uzaicināja. "Man ir plata gulta."

Merija pateicīgi piekrita.

Pa to laiku lejā, bibliotēkā, Diks sarunājās ar Putleru, kas tikko bija atgriezies no Skotlendjarda.

"Baterijas ir sadauzītas. Kāds mēģinājis pārraut galveno vadu," Diks stāstīja. "Es ierados tur, tikko nodzisa gaisma, bet nevienu neredzēju."

Putlers norūpējies braucīja degunu.

"Policijas priekšnieks iesaka atsūtīt šurp duci mūsu cilvēku un kārtīgi visu pārmeklēt," viņš teica. "Es atvedu sev līdzi trīs vīrus un domāju, ka viņiem jāpaliek mājā. Vienu es noliku pils austrumu, vienu rietumu daļā. Trešais patrulē koridorā. Tādā veidā mēs varam veltīt uzmanību parkam un tā apkārtnei, lai gan šeit būtu vajadzīgs bataljons kareivju, lai visu pamatīgi aplūkotu. Starp citu, cs šodien uzgāju lielu pauguru pie upes. Viens no sargiem teica, ka to saucot par Helforda dambi. Kas tas ir?"

Diks nebija arheoloģiskā noskaņojumā, tomēr paskaidroja:

"Viens no maniem senčiem izgudroja veiklu blēdību. Kā zināt, mūsu īpašuma robežas nospraudis karalis Henrijs. Ziemeļos tās robežojās ar Ravcnsvilas upi, un, lūk, kāds uzņēmīgs Hclfords nolēma izmainīt upes gultni, lai dabūtu lieku tūkstoti akru zemes. Pirms tam Ravensvila tecēja gar abatiju pa pļavu. Tā bija loti veikla krāpšana."

Diks paskatījās uz lielo senča portretu virs kamīna un pašūpoja galvu:

"Jūsu gaišība," viņš teica portretam, "jūs sagādājāt mums lielas nepatikšanas."

"Kādā veidā?" Putlers ieinteresēts jautāja.

"Kādreiz es jums to pateikšu," Diks atbildēja. "Gribētu zināt, vai mūsu meitenes jau gul?"

Diks klusi uzkāpa augšā. Sardzē stāvošais policists viņu apgaismoja ar kabatas laternu.

"Nē, kungs," viņš čukstēja, "ne skaņas."

Diks atkal uz pirkstgaliem nokāpa lejā. Bija norunāts, ka viņu nomainīs Putlers un ka sargi gulēs pēc kārtas. Divos naktī Putlers pamodināja Diku, viegli papurinot aiz pleca.

"Viss kārtībā!" detektīvs tcica. "Es jums sagatavoju ko uzkost."

Uz spirta krāsniņas vārījās kafija.

Diks, izdzēris karsto dzērienu, atguva možumu.

"Viens no patruļniekiem redzējis kaut ko kustamies un uzsaucis tam," Putlers tcica, ar labpatiku atlaidies dīvānā. "Bet iespējams, ka tas bijis kāds krūms. Bailēm lielas acis, un viņš saskata Melno abatu katrā krūmā."

"Paldies Dievam, tas nevilksies ilgi," Diks tcica. "Jūs atvedāt papīrus no Londonas?"

"Es jums atdevu tos bibliotēkā. Tic bija zilā aploksnē."

"Labāk paslēpšu tos seifā," viņš tcica. "Negribu, ka apkalpotāji tos redz."

Viņš iegāja koridorā, atvēra kabineta durvis un, iegājis iekšā, mehāniski nospieda slēdzi, aizmirsis, ka elektrība nedeg. Diks atgriezās un, paņēmis lukturi, piegāja pie Harija rakstāmgalda. Konverts gulēja turpat, un Diks iebāza to kabatā. Tajā mirklī viņš sajuta uzpošam vēsu gaisa strūklu. Diks apgaismoja logus. Viens no tiem, istabas galā, bija atvērts, un aizkars norauts gulēja uz grīdas. Diks atgriezās pie durvīm un pasauca Putleru.

"Seit kāds ir bijis," detektīvs teica, ieraudzījis norauto aizkaru. "Es te biju pirms desmit minūtēm, un logs bija aizvērts."

"Viņam jābūt kaut kur tuvumā," Diks domīgi teica, "interesanti, kas no šejienes ir paņemts."

Viņš pārmeklēja istabu. Acīmredzot nakts viesis nebija atvēris nevienu atvilktni, un, ja arī būtu to darījis, tad velti, jo Diks no rīta bija paslēpis visus dokumentus. Apstaigājis istabu, Putlers neizpratnē apstājās.

"No kurienes tās te?" viņš jautāja.

Tās bija saliekamās trepes, vienas no divām, kas atradās bibliotēkā, lai dabūtu grāmatas no augšējiem plauktiem.

"Pirmīt tās stāvēja istabas kaktā," Diks tcica un apgaismoja plauktus, cenzdamies ieraudzīt robu grāmatu rindās. Laternītes stars pārskrēja to vietu, kur atradās pēdējās Helfordu grāfienes portrets. Viņš ieraudzīja apzeltīto rāmi, baltās rokas un tad pagrieza gaismas staru uz portretu. Šajā mirklī detektīvs klusi iesvilpās. Tajā vietā, kur agrāk bija sievietes seja, tagad rēgojās tukšums.

Portreta seja un pleci bija izgriezti no rāmja, un audekla skrandas rādīja, ka to darījusi neveikla roka.

44

Abi vīrieši nerunāja līdz tam laikam, kad atgriezās kabinetā. Tad Putlers drūmi paraudzījās savā biedrā.

"Kā jūs to izskaidrosiet?"

"Dievs zina," Diks paraustīja plecus.

Viņš piegāja pie loga un atvilka aizkarus. "Man liekas, vajadzēs iziet ārā, bet diez vai ko atradīšu."

"Pagāidiet," Putlers iesaucās, "iešu jums līdzi. Pēc divām stundām ausīs gaisma. Pagaidiet."

Viņš nopūta petrolejas lampu, un istaba iegrima tumsā.

"Bet tagad ejiet ārā, ja jums gribas," viņš teica. Diks pacēla aizkaru un paskatījās ārā. Visapkārt bija kluss, un mēness mierīgi apgaismoja apkārtni. Diks nostājās uz sliekšņa un pilnu krūti ieelpoja svaigo rīta gaisu. Tikko viņš gribēja iziet ārā, kad Putlera roka to atturēja.

"Pagaidiet," detektīvs čukstēja.

Diks sastinga.

"Es nekā neredzu," viņš atteica.

"Dzirde un oža ir divas manas galvenās īpašības," Putlers tcica. "Paostiet, pēc kā smaržo?"

Diks dziļi ievilka elpu.

"Nekā nejūtu," viņš atzinās.

"Nāciet man līdzi!"

Viņi aizgāja līdz ēkas galam, un tur detektīvs atkal apstājās.

"Paodiet tagad," viņš teica.

Diks ievilka dziļi nāsīs gaisu un sajuta vāju smaržu, kā ziedu aromātu, kaut ko pazīstamu.

"Kas jūsu mājās smēķē aromātiskas cigaretes?" Putlers jautāja, un Diks pārsteigts sarāvās.

"Harijs."

"Jūsu brālis? Lūk, kā!"

Rītausmas gaismā Putlers cicši uzlūkoja Diku.

"Tas, protams, nenozīmē, ka tagad smēķējis viņš. Kur glabājās cigaretes?"

"Bibliotēkā."

Putlers apgaismoja zemi ar kabatas laternīti. Pēc dažiem mirkļiem viņš kaut ko pacēla. Tā bija pusizsmēķēta cigarete ar korķa iemuti.

"Ahā!" Putlers noteica, cītīgi turpinādams meklējumus, kas rezultātus nedeva. Kad viņi atgriezās, tos pasauca kāds policists.

"Stāt, kas nāk?"

Viņi atsaucās un devās pie policista. Pēc policista vārdiem, viņš nevienu nebija redzējis, tikai dzirdējis balsis.

"Viena no tām smējās, un cs sākumā domāju, ka tas esat jūs, seržant, bet otrreiz iesmējās tik šausmīgi, ka man kļuva nelabi. Tad es uzsaucu."

"Un vai kāds jums atsaucās?"

"Nē. Balsis apklusa, un es vairs nevarēju saprast, ko sieviete saka."

"Sieviete?" Diks ātri jautāja. "Vai jūs neklūdāties?"

"Varu apzvērēt. Vispirms es dzirdēju sievietes balsi, tad vīrieša smieklus. Tiklīdz es aizdedzu laternu, balsis apklusa un uz manu saucienu neviens neatbildēja."

"Kādā virzienā?"

Policists parādīja šķērsām pāri pļavai, paralēli abatijas drupām. Pa kreisi atradās dažas mājiņas, kurās dzīvoja pils strādnieki, divi sargi un kučieris. Viens no šiem sargiem tad ari pirmo reizi bija ieraudzījis Melno abatu.

"Uz kurieni balsis virzījās?" Putlers jautāja. "Uz upes pusi vai uz drupām?"

"Nezinu," policists atzinās, "viņi nevarēja aiziet ne vienā, ne otrā virzienā, bet apgalvot es to nevaru."

"Tas ir visneparastākais notikums šajā lietā," teica Putlers, kad viņi devās uz upes pusi. Viņi uzkāpa paugura virsotnē, bet nekur neredzēja ne vīrieti, ne sievieti. Neko neatraduši, viņi atgriezās. Putlers atzinās, ka viņam nepieciešama maza atpūta, un aizgāja nosnausties. Diks palika viens ar savām domām. Kad uzlēca saule, viņš no noguruma jau grīļojās. Sešos no rīta uzcēlās pirmie kalpi, un bieza dūmu strūkla slinki sāka plūst no skursteņa.

Diks sēdēja blakus snaudošajam detektīvam, kad atvērās durvis un tajās nesukātiem matiem parādījās Mērija.

"Alforda kungs!" viņa uzbudināta sauca. "Vai jūs neredzējāt Lesliju?"

Vienā mirkli Diks uzlēca kājās, uzmodinot ar šo kustību ari Putleru.

"Viņa taču bija kopā ar jums!"

"Mēs abas likāmies gulēt," Mērija drebošā balsi paskaidroja, "bet, kad es pamodos, viņas nebija istabā. Es mazliet pagaidīju, jo domāju, ka viņa ir vannā, pēc tam izgāju koridorā un vaicāju tam policistam, kuru jūs nolikāt pie durvīm sardzē. Viņš man apgalvoja, ka Leslija nav atstājusi istabu."

Putlers satraukts klausījās šo ziņojumu. Diks bija salīcis zem neredzama sloga.

Helfordas pils melnās šausmas bija sagrābušas savā varā meiteni, kuras dēļ viņš ar prieku atdotu savu dvēseli un neuzskatītu to par dārgu maksu.

45

Mērija teica, ka tajā laikā, kad viņa pamodusies, durvis uz guļamistabu bijušas atvērtas. Viņa nakti neesot dzirdējusi ne skaņas, lai gan miegs viņai neesot ciešs. Kad viņa aizmigusi, istabā degusi svece.

Apskatījis sveces galu, Diks nāca pie slēdziena, ka tā degusi ne vairāk kā stundu. Uz paplātes gulēja divi izdeguši sērkociņi, kas nozīmēja, ka svece aizdedzināta divreiz.

"Tātad tā bijusi viņas balss, kuru dzirdējis policists. Tā ir mana vaina, ka laikā to nesapratu," Diks rūgti teica. "Mans Dievs! Šī doma man liekas neizturama!"

Visi izklīda, lai vēlreiz pārmeklētu visas malas, bet Diks nemanīts devās uz upi. Kad viņš pēc pāris stundām atgriezās, viņam pateica, ka no Iekšlietu ministrijas divreiz zvanīts pa telefonu. Diks nekavējoties piezvanīja uz turieni un uzzināja, ka ar viņu vēlas runāt kāds no nodalu sekretāriem.

"Vai varat uz stundu tūlīt atbraukt uz Londonu?"

"Vai tas tik nepieciešams?" jautāja Diks, īsos vārdos izstāstīdams pēdējos nakts notikumus.

"Baidos, ka jums būs jābrauc nekavējoši sakarā tieši ar šiem notikumiem."

Ar lāstu Diks nolika klausuli. Šādam braucienam tikai Harija divvietīgais auto varēja attīstīt pienācīgu ātrumu. Gatavojoties braucienam, Diks atcerējās savu lēmumu, kuru bija pieņēmis pagājušajā naktī. Viņš uzskrēja augšā, atvēra kumodes atvilktni un izņēma kādu saini, kuru tad ielika rokas somā. Pēc viņa domām šī lieta bija pēc iespējas ātrāk jāiznes no Helfordu pils.

Viņš nometa koferi uz vaļējās sporta mašīnas pakaļējā sēdekļa un aizjoņoja kā bulta pa taisno šoseju. Pusceļā starp Horšemu un Dorkingu kāds traks autobraucējs tik tikko nciedrāzās viņa mašīnas sānos. Diks izmisīgi nospieda bremzes pedāli, likdams savai mašīnai palēkties un sagriezties gandrīz šķērsām pāri ceļam, bet nekādu bojājumu nebija, un Diks traucās tālāk, pamezdams niknu skatu uz šoferi, kurš tik tikko neizraisīja katastrofu. Diks nedzirdēja, ka pakaļējā sēdekļa vāks atvčrās un spēcīgajā palēcicnā brūnais koferis nokrita uz šosejas. Bet cilvēks no otra auto to redzēja un, apstādinājis mašīnu, pacēla čemodānu

Un šeit Džilders, pirmais cilvēks pasaulē, atklāja Melnā abata noslēpumu.

46

Fabiāns Džilders piecēlās ar ciešu apņemšanos apmeklēt savu lauku kotedžu. Pulkstenis bija deviņi, un Džilders, saņēmis pirmos rīta laikrakstus, sāka tos šķirstīt. Avīzes plaši aprakstīja Helfordas traģēdiju, bet nekur nebija ne vārda, ka noslepkavotais Tomass būtu bijis viņa viesis. Tas bija viņam pa prātam, jo kas zina, kā būtu mainījies Leslijas garastāvoklis pēc šāda paziņojuma. Ar Artūru viņš bija izrīkojies pēc nopelniem, un te viņa sirdsapziņa bija mierīga. Avīzēs nekā jauna nebija, atskaitot interviju ar Diku Alfordu. Tātad Leslija bija pilī, un ar to laikam bija izskaidrojama arī viņas klusēšana.

Bet tad viņa skats uzdūrās rindām:

"Alforda kungs teica, ka viņš lūdzis mis Lesliju Džinu tāpēc paciemoties kādu laiku pili, jo viņas brālis pašreiz atrodas ārzemēs."

Ārzemēs! Džilders sadrūma. Nu viņš saprata, kas par lietu. Artūrs bija aizlaidies, un meitenei vairs nevajadzēja uzupurēties viņa dēļ. Viņš bija piekrāpts! Piekrāpts kā pēdējais mulkis! Džilders dusmīgi atgrūda krēslu un, neaizticis brokastis, iegāja bibliotēkā un atvēra seifu. Tur plauktā gulēja sūtīšanai sagatavota vēstule. Džilders sadrūma vēl vairāk un, izņēmis vēstuli, gribēja to saplēst. Tad viņš atcerējās vēstulē ielikto čeku, kuru bija uzrakstījis muļķīgas augstsirdības brīdī. Viņš atvēra aploksni. Čeka nebija…

Džilders vēlreiz pārbaudīja aploksni, pārmeklēja seifu. Pazudis! No čeka nebija ne vēsts! Satvēris galvu rokās, viņš centās atcerēties, kad redzējis to pēdējo reizi. Tas bija tai rītā, kad pie viņa viesojās Artūrs Džins. To atceroties, Džilders nobāla. Kā gan tas bija? Viņš bija izlasījis uzrakstīto včstuli, tad nolicis to sānis, tad pievēris seifa durvis, bet… zvanīja telefons, un viņš bija aizmirsis aizcirst seifa durvis. Tad bija atnācis Džins…

Džilders piesteidzās pie telefona un pieprasīja steidzīgi savienot viņu ar banku. Bojājumu nebija, un viņš tūlīt dabūja sarunu. Bija pusdesmit, un visi kalpotāji atradās savās vietās.

"Esmu misters Džilders. Pasauciet steidzīgi pārvaldnieku. Man ir ļoti steidzama lieta."

"Viņa nav."

"Tad pasauciet vietnieku."

Beidzot viņš izdzirda pazīstamo balsi.

"Es tikko ierados kantorī. Kas jums noticis?"

"Mister Fletčer, atcerieties, cs jums devu instrukcijas, ka, ja aizsūtīšu čeku par piecdesmit tūkstošiem mārciņu, jums tas nekavējoši jāapmaksā."

"Jā, es jau to izdarīju."

Uz mirkli Džilderam pietrūka elpas.

"Jūs izmaksājāt? Kas atnesa čeku?'

"Artūrs Džins. Čeks bija izrakstīts uz viņa vārda. Es jums vakar aizsūtīju paziņojumu. Vai neesat vel saņēmis?"

"Es vel neesmu saņēmis pastu. Pateicos," Džilders īsi noteica.

Viņš pakāra klausuli un nopūtās. Tagad viņš skaidri atcerējās visus tā rīta notikumus. Piekrāpts! Un arī viņa ir šīs sazvērestības upuris vai varbūt līdzzinātāja? Džilders sāka atgūt pašsavaldīšanos un mierīgi visu pārdomāja. Ne, protams, viņa nebija vainīga. Vispirms viņš izstāstīs visu meitenei, un tā pati izšķirs, ka notikušais uzliek viņai par pienākumu…

Viņš izsauca no garāžas savu auto un Ieni brauca pa Londonas ielām, jo šajā laikā kustība ielās bija dzīva. Tad viņš izbrauca uz Saseksas ceļa. Tukšā šoseja lāva attīstīt lielu ātrumu. Viņš ieraudzīja pretimbraucošo automobili, nospieda pedāļus un asi pagrieza sāņus. Pretimbraucošā divvietīgā mašīna palēcās, no straujās bremzēšanas sagriezās šķērsām, un Džilders ieraudzīja Dika Alforda draudošo skatu, bet pēc tam izkritušo čemodānu. Apstādinājis mašīnu, viņš pagāja atpakaļ un pacēla to. Šajā mirklī čemodāns atvērās, un viņš ieraudzīja kaut ko tādu, kas lika viņam mainīt savu plānu. Viņš nolika čemodānu uz šosejas un izvilka dienas gaismā… drūmo Melnā abata mantiju un kapuci.

47

Tātad Diks Alfords bija Melnais abats! Tas likās neticami, un Džilders arī negribēja ticēt savām acīm. Lūk, kur gulēja viņa panākumu atslēga! Ieraugot šo atradumu, pat Artūra bēgšana zaudēja savu nozīmi.

Viņš uzmanīgi nolika čemodānu mašīnā un turpināja ceļu uz Hclfordberiju.

Džildera domas strādāja mežonīgā ātrumā. Viņam bija vienaldzīga Dika Alforda reputācija.

Tikko viņš piebrauca pie pils, tā no zemes izauga garrokains cilvēks, līdzīgs pērtiķim.

"Labrīt, Džildera kungs," Putlers sveicināja. "Alfords aizbrauca uz pilsētu."

"Vai es varu satikt mis Džinu?" Džilders jautāja, uzmanīgi lūkodamies savā sarunu biedrā. Ja viņš domāja, ka detektīvs sevi nodos, tad maldījās. Putlers nenovērsa no viņa savas melanholiskās acis.

"Ak, jūs gribat satikt mis Džinu? Baidos, ka viņas nebūs mājās."

Ja Putlers domāja, ka varēs viegli tikt vaļā no viesa, tad viņš slikti pazina Džildera neatlaidīgo raksturu.

"Tad es vēlos satikt mis Vineri," viņš teica. "Būšu priecīgs, ja pasniegsiet viņai manu karti."

Putlers tikai pakratīja galvu.

"Arī tas nav iespējams, Džildera kungs," viņš gandrīz jautri teica. "Alforda prombūtnē esmu kļuvis šeit par saimnieku. Ja esat ar mieru viņu pagaidīt, tad viesistaba ir jūsu rīcībā, protams, ar noteikumu, ka nesāksiet pratināt apkalpotājus."

Džilderam nācās piekrist šim priekšlikumam.

Diks kā bulta aizdrāzās uz pilsētu, pārkāpjot visus satiksmes noteikumus. Viņš pavisam aizmirsa par čemodānu. īsā laikā visas lietas tika nokārtotas. Tā bija svarīga vizīte, kas saistījās ar viņa nākotni.

Galīgi noputējis, Dika auto atgriezās pilī. Uzreiz viņš pazina mašīnu, ar kuru šorīt gandrīz bija sadūries.

"Džilders, vai nc?" viņš jautāja, izkāpdams no auto.

"Jā, Džilders. Vai redzējāt sekretāru?"

Diks pamāja. Viņš iegāja viesistabā un īsi apsveicinājās ar viesi.

"Jūs gribējāt mani redzēt?"

"Gribu zināt, kas noticis ar Lesliju Džinu," Džilders tcica.

"Es pats to gribētu zināt!" Diks iesaucās.

Džilders plaši atvāra acis, un viņa balsī skanēja izbailes.

"Kas noticis?"

Šajā brīdī Diks viņam piedeva visu par toni, kādā tas tika izteikts.

"Domāju, ka lieta ir nopietna," Diks atbildēja un visu izstāstīja. Jo vairāk stāsts virzījās uz priekšu, jo vairāk izmainījās Džildera seja un uz lūpām parādījās skeptisks smīns.

"Es gribu jums ko teikt, mister Alford, bet gribu to izdarīt liecinieku klātbūtnē."

"Man?" Diks pārsteigts jautāja un pasauca Putleru, kas gāja gar durvīm.

"Pēdējā laikā šajā pusē parādījies Melnais abats, kas iedvesis lordam Helfordam bailes," Džilders sāka. "Hclfords ir neveiksminieks, kā jau jūs pats to zināt, bet ari tādiem mēdz būt bērni, tā kā visas jūsu cerības uz mantojumu būtu vējā, mans draugs…"

"Ko jūs ar to domājat?" Diks stingri jautāja.

"Es domāju, ka jūs esat… Melnais abats!"

Diks ne ar vienu kustību nenodeva sevi.

"Man liekas, ka to varu arī pierādīt. Šorīt, ceļā uz pilsētu, jūs tik tikko nesaskrējāties ar manu mašīnu," Džilders turpināja. "Kad jūsu auto salēcās un sagriezās, no tā izkrita čemodāns.

Es to paceļu un redzēju, ka tas ir atvērts. Šajā čemodānā izrādījās stipri novalkāta Melnā abata mantija. Vai jūs to noliegsiet?"

"Jums vajag atnest pierādījumus," Putlers stingri teica.

"Pierādījumus?" Džilders svinīgi atkārtoja. "Es jums tos atnesīšu."

Abu vīru pavadībā viņš devās pie auto, jo Džilders bija atstājis čemodānu uz pakaļējā sēdekļa zem pārvalka.

"Lūk, jūsu čemodāns!" viņš teica un norāva pārvalku. "Un lQk…" viņš atvēra čemodānu. Tas bija tukšs.

"Nu, kas ir?" Putlers uzmundrināja.

"Mantija bija šeit. Es apskatījos, pirms devos iekšā. Kāds to ir izņēmis! Jūs!" un viņš norādīja ar pirkstu uz Diku.

Diks pasmaidīja.

"Seržants Putlers var apliecināt, ka tūlīt no sava auto devos iekšā pie jums," viņš sarkastiski teica.

Pārsteigtais advokāts nenovērsa acis no abiem. Bija grūti ticēt, ka tic abi būtu noslēguši sazvērestību.

"Šoreiz jūs esat uzvarējis, Alford, bet tikai uz laiku," Džilders teica. "Esmu pārliecināts, ka meitene neatrodas tālāk par jūdzi no pils, un es nerimšos, kamēr viņa nebūs atrasta. Dievs vien zina, kādēļ jūs to izdarījāt! Viņa jūs mīl, un nebija vajadzības…"

"Neesiet idiots, Džilder!" viņu rupji pārtrauca Diks.

48

Merijas galva tikko paspēja noslīgt uz spilvena, kad viņas elpa kļuva vienmērīga un viņa aizmiga, neskatoties uz drūmajiem pareģojumiem par bezmiega nakti.

Leslija Džina pasmaidīja, raugoties vienmērīgajā sveces liesmā. Nogulējusi labu brīdi, viņa saprata, ka paies vairākas stundas, līdz viņa varēs iemigt. Meitene gulēja uz muguras un skatījās griestos, cenzdamās sakoncentrēt domas uz gaismas plankumu griestos, un jo vairāk viņa skatījās, jo vairāk

tai likās, ka istaba pilna kādas dīvaini nedabiskas gaismas.

Bija ceturksnis pāri vieniem. Dzin! Dzin! Šī skaņa atskanēja no Mērijas istabas. Klusums, pēc tam skaidri bija sadzirdams logā mesto smilšu troksnis. Varbūt Diks grib ar viņu parunāt? Leslija izlēca no gultas un, uzģērbusi halātu, iegāja tumšajā blakusistabā. Logi bija aizvērti, bet tajā brīdī logā atkal tika iemesta smilšu sauja. Drebošām rokām Leslija atvēra aizkarus un paskatījās ārā. Tumsā stāvēja kāds cilvēks, un pirmajā mirklī viņa to nepazina. Pēc tam viņai noreiba galva un vajadzēja atspiesties pret palodzi. Tas bija Harijs Hclfords.

"Tā esat jūs, mana dārgā," viņš klusi uzsauca.

"Jā," viņa tik tikko izdvesa. Leslija bija tik pārsteigta, ka nevarēja uzdot nevienu jautājumu. Harijs bija dzīvs!

"Jums draud nāves briesmas," viņš tcica, "vai varat nokāpt lejā? Es dabūšu kāpnes."

"Es nevaru, Harij. Neesmu apģērbusies, un bez tam arī mis Vincre ir šeit."

"Apģērbieties. Man vajag jūs redzēt."

Ko viņai darīt? Pirmā vēlēšanās bija pieskriet pie durvīm un pateikt sargam, ko viņa redzējusi, taču Leslija nolēma paklausīt Harijam. Viņa neatlaidīgā un baiļu pilnā balss lika Leslijai izšķirties. Sveces gaismā Leslija saģērbās un lūdza Dievu, lai Mērija neatmostos. Bet tā turpināja gulēt. Pamazām Leslija juta, ka bailes viņu atstāj. Viņai ienāca prātā, ka lejā to varbūt gaida arī Diks un, apsēdusies uz palodzes, viņa uzlika kāju uz trepju kāpšļa un sāka kāpt lejā. Harijs viņu gaidīja.

"Kas noticis?" viņa jautāja, bet Harijs uzlika pirkstu uz lūpām un pa aplinku ceļu izveda viņu pie pils vārtiem. Leslija apstājās, bet viņš satvēra to aiz rokas un vilka tālāk, līdz viņa ieraudzīja Ravensvilas ūdeņus.

"Es tālāk nevaru iet, Harij," viņa apstājās. Šajā mirklī viņiem kāds uzsauca, un mēnesnīcas gaismā Leslija ieraudzīja Harija seju. Viņš bija neskūts, netīru seju un netīrās drēbēs. Mugurā viņam bija gara fraka bez apkaklītes. Tā bija šausmīga aina. Ar bailēm sejā meitene atstreipuloja no Harija, bet tad viņš satvēra to cieši aiz rokas.

"Ja kliegsiet, iemetīšu jūs upē un nelaidīšu tik ilgi ārā, līdz jūs noslīksiet," Harijs čukstēja mierīgā, lietišķā toni, un Leslija saprata, ka viņš nejoko. Viņa atradās nāves briesmās. Šis vājais cilvēks kādreiz bija bijis labs sportists. Leslija atcerējās viņai domātās lodes un neteica ne vārda. Viņa nedrīkstēja zaudēt drosmi šajā kritiskajā bridi. Viņi devās uz abatijas drupām. Putlers bija teicis, ka pie drupām stāv divi viņa aģenti, tātad viņiem vajadzēja tos satikt, bet Harijs droši devās pie stūrakmena un atstūma to sānis.

Leslija visu saprata. Viņi devās tajā apakšzemes ejā, kuru vēl nesen viņa kopā ar Diku bija izstaigājusi. Diks zināja, ka šeit slēpjas Harijs. Leslija to saprata vēl pirms tam, kad ieraudzīja grozu ar pārtiku pie zemākā pakāpiena.

49

Harijs iededza sveci, un tās gaismā meitene nokāpa zemē.

"Viņš, šis sātans, atnesa man pārtiku," Harijs nomurmināja un ar roku norādīja uz grozu.

"Diks to atnesa?" viņa jautāja. Harijs pamāja.

"Viss saindēts," viņš paziņoja, "viņš mani nepievils! Katrs kumoss ir saindēts!"

Tad viņš pacēla vīna pudeli un ar smīnu to aplūkoja.

"Pārāk bērnišķīgi. Tikai muļķis var domāt, ka spēs mani piekrāpt!"

Viņš nolika pudeli atpakaļ un pārklāja ar salveti.

"Ejam," Harijs norūca, un viņi devās tālāk. Leslija redzēja caurumu grīdā un nostumto akmeni istabas vidū.

"Man lejā ir lampa. To es sagatavoju katram gadījumam. Gaisma, barība un ūdens, cik grib. Kāpiet pa priekšu."

Viņi atradās divreiz lielākā istabā par iepriekšējo. Mēbeles sastāvēja no veca galda ar biezu virsmu un krēsla ar lielu atzveltni. Logu nebija, bet griesti neskāra sienas, tur laikam bija spraugas, pa kurām istabā ieplūda svaigs gaiss.

"Atvainojiet," Harijs teica un sāka attīt līdzpaņemto vīstokli. Leslijai par lielu brīnumu viņš maigi noskūpstīja vīstokli un aiznesa pie saliekamās gultas, kur pakāra uz āka pie sienas. Pārsteigtā meitene pazina gleznu. Tas bija Harija mātes portrets.

"Cik labi!" viņš nopūtās. "Cik jauki, Leslij! Tagad mani neviens netraucēs."

Harijs uzsmaidīja meitenei un bija tik laimīgs, ka Leslijai sagribējās raudāt.

"Diks viņu neieredz," Harijs turpināja. "Viņš nekad nepalaida garām izdevību pateikt par viņu kaut ko sliktu. Man stāstīja, ka manā prombūtne viņš sasaucis kalpotājus bibliotēkā un tur viņi kopīgi zākājuši daiļo upuri."

"Muļķības, Harij! Jūs zināt, ka Diks to nekad nav darījis!" meitene iesaucās. Bet Harijs nekļuva dusmīgs.

"Jūs nepazīstat Diku," viņš vienkārši atbildēja. "Diks ir Melnais abats. Es to uzzināju pirms divām nedējām, kad atradu istabā kastē mantiju. Viņš bija aizmirsis to ieslēgt."

Leslija nenoticēja šai vienīgajai patiesībai, bet saprata, ka būtu nediplomātiski strīdēties.

"Harij, jūs saprotat, ka nevaru šeit palikt," viņa iesāka. "Te ir tikai viena istaba, un bez tam man ir paradums katru rītu iet vannā…"

Harijs pārgāja istabai un no pagaldes izvilka gumijas vannu. Ar dramatisku žestu viņš norādīja uz to.

"Šeit jūs atradīsiet visu, kas būs vajadzīgs. Šī ir jūsu istaba. Es gulēšu augšā un tikai briesmu brīžos nokāpšu lejā. Apstākli prasa mieru, un cs ceru, ka manai nākošajai sievai ir šī īpašība."

Viņš atkal pasmaidīja savu veco, pazīstamo smaidu.

"Šeit ir daudz grāmatu, ko lasīt. Es tās atnesu no pils. Tās gan bija loti smagas un nācās vilkt pa zemi, bet, paldies Dievam, cs atnesu visu, ko gribēju un vēlējos."

Tikai tagad Leslija ieraudzīja zemē pie galda grāmatu kaudzi.

"Ar labu nakti, Leslij," Harijs teica, uzlūkodams viņu caur brillēm. "Vai jums nav iebildumu, ka pie manis degs uguns? Gribu pirms gulētiešanas izlasīt vēl dažas nodaļas."

Harijs uzkāpa augšā. Leslija sēdēja uz gultas, rokas salikusi.

Pēc bezgalīgi ilga, kā mūžība gara laika sprīža gaisma augšā nodzisa. Vai Harijs bija aizmidzis? No savas vietas viņa caur spraugu varēja redzēt Harija roku, un viņai neviļus ienāca prātā Dika vārdi, ka Harijam ir loti tramīgs miegs. Vai viņa varēs paiet gulošajam garām?

50

Uzmanīgi, pēdu pa pēdai Leslija apskatīja telpu. Viņa nevarēja pateikt, cik ilgs laiks bija pagājis, līdz viņa izdzirda solu troksni.

Ar segu padusē un šauteni rokā Harijs uz pirkstgaliem nokāpa lejā un aizvēra koka barjeru.

"Kas noticis?" meitene jautāja.

"Klusu! Viņi ir šeit!" Harijs čukstēja un, apsēdies viņai līdzās, uzlika roku uz pleca. Augšā viņa izdzirda solu troksni. Viņa iekoda lūpā, lai neiekliegtos. Harijs viņu novēroja. Viens kliedziens, un viņa mirs. Diks nekad nevarētu laikā salauzt koka barjeru pat tad, ja zinātu, no kurienes atskan kliedziens. Pēc dažām minūtēm solu troksnis apklusa un roka atlaidās no meitenes pleca.

"Atvainojiet, ka iztraucēju jūs."

Harijs paņēma segu un šauteni un uzkāpa augšā. Meitene klusēdama novēroja viņu, līdz tas pazuda aiz akmens, un tad atkal iestājās klusums.

Ja vien leģenda par Melno abatu ir patiesa, tad šeit jābūt arī vēl citai izejai. Leslija noāva kurpes un klusi gāja pa grīdu, pēdu pa pēdai to izpētīdama. Sienas bija absolūti gludas. Griestos bija iedobums, līdzīgs akmens krustam. Harijs bija atstājis sērkociņus un sveci. Viņa to aizdedzināja un devās tajā virzienā, no kurienes plūda pazemes avots. Šajā vietā meitene nevarēja redzēt griestus un nolēma, ka tie stiepjas līdz torņa augšai. Laikam tur bija trepes, kas veda citās telpās. Turot sveci virs galvas, viņa sāka cītīgi lūkoties tumsā un ieraudzīja dzelzs stieņu būrus, kas bija izliekti burta "D" veidā un viens pēc otra stiepās līdz pašai augšai. Tur augšā spīdēja zvaigznes, un tas bija pats galvenais. Un tomēr tas nebija atrisinājums. Abatam bija bijusi galanta vīra reputācija, un diez vai viņa apmeklētājas dalīja viņa vientulību šādā neērtā veidā. Viņa pacēlās uz pirkstgaliem, bet pirmais būris atradās no viņas trīs pēdu attālumā. Viņa nevarēja atrast, uz kā pakāpties. Meitene atgriezās pie gultas un paņēma palagu. Pēc ilgām pūlēm viņai izdevās to pārsviest stienim un sasiet. Audekls izturēja, un meitene rāpās uz pirmo būri. Viņa mazliet atpūtās un līda augstāk, līdz viņas sirds sažņaudzās. Virs pēdējā būra bija dzelzs restes, un Leslija vīlusies nokāpa lejā. Pa šo ccļu aizbēgt nebija iespējams. Palagu atraisījusi, viņa uzklāja to gultai. Leslija piegāja pie mazgājamā trauka un paskatījās augšup. Ausa diena, un viņa pieņēma noteiktu lēmumu. Vajadzēja dabūt no Harija šauteni, tad viņa vismaz būtu aizsargāta. Viņa zināja, kā apieties ar šauteni. Kā viņa redzēja, tad bija brīži, kad Harijs bija pilnīgi normāls, bet bija brīži, kad viņš neatbildēja par saviem darbiem, un tad varbūt vajadzēs šaut, lai glābtu savu dzīvību.

Klusi viņa uzkāpa pa trepēm. Šautene bija pieslieta netālu no lūkas, un vienā mirklī Leslija to sagrāba. Šajā brīdi Harijs gultā pakustējās un asā balsī uzsauca:

"Kur jūs? Sēdiet mierīgi savā vietā!"

Leslija pacēla laidni un salauza koka bultu, kas turēja akmeni, lai tas neaizvērtu eju. Akmens nekavējoties aizsedza caurumu, un meitene ātri nolaida smago barjeru, kas neļāva akmenim atkal pagriezties. Leslija dzirdēja, kā Harijs dauzīja ar kājām, kliedza un visādi viņai draudēja un lādējās.

Tad viņai noreiba galva, un viņa nokrita lejā pa trepēm uz sava cietuma aukstās grīdas.

51

Viens no Skotlendjarda vecākajiem ierēdņiem pratināja Diku.

"Es viens par to esmu atbildīgs," Dika balss skanēja sāpīgi. "Zināju, ka manam brālim ir dīvainības, un pirms gada pārliecinājos, ka tā ir neprāta forma, kuru viņš mantojis no savas mātes. Viņa no šīs slimības arī agri nomira. Es lūdzu, lai viņš konsultējas ar speciālistiem ārstiem, bet Harijs tos neieredzēja. Es atsaucu no Londonas labākos psihiatrus, stādīdams tos viņam priekšā kā pircējus vai advokātus, bet viņu klātbūtnē Harijs izturējās mierīgi un nebija pamata izdarīt medicīniskus secinājumus par viņa ārprātu. Mans stāvoklis ir ļoti grūts. Ja nabaga Harijs nomirtu, un, pēc kāda profesora vārdiem, tam jānotiek pēc pāris gadiem, man kā mantiniekam jāpārņem īpašums. Varētu rasties valodas, ka esmu viņu nogādājis pie malas. Es gribētu, lai mans vārds paliek tīrs no šādām baumām. Galvenais, no kā es baidījos, bija, lai viņš neapprecas…"

"Kādēļ jūs to visu nepateicāt meitenei?"

Diks kādu brīdi klusēja.

"Nevarēju… bija iemesli…"

Ierēdnis sāka saprast, kas par lietu, un mainīja sarunu tematu.

"Tātad jūs bijāt Melnais abats?"

"Pa lielākai daļai," Diks atzinās. "Mans brālis loti baidījās no šī mana Melnā abata un ne par ko negāja ārā no mājas, kad tas bija tuvumā. Es rūpējos par to, lai noturētu viņu mājās un neļautu krist tajās šausmīgajās lēkmēs, kas baidīja visu apkārtni. Cilvēks, kuru visi sauca par Melno abatu un kurš gaudodams klaiņoja pa abatijas drupām un tās apkārtni, bija Harijs. Es. biju kluss abats," Diks vāji pasmaidīja, "un rādījos vienīgi Harija tuvumā. Mans vienīgais mērķis bija atturēt Hariju no Melnā abata gaitām un noturēt mājās."

"Baidos, ka patiesība nāks gaismā," ierēdnis domīgi teica.

"Gribētu, lai patiesība būtu atklājusies jau pagājušajā nedēļā," Diks rūgti sacīja, "tad daudz kas būtu aiztaupīts."

"Tātad jūs domājat, ka Leslijas Džinas pazušanā vainojams jūsu brālis?"

"Noteikti! Viņš to pievilinājis pie loga un pierunājis nokāpt. Viņš vienmēr bija loti viltīgs. Neviens nedomā, ka viņš ir nenormāls, tikai es to redzēju," Diks nopūtās. "Redzēju to, ko redzēju. Lūk, ko jums teikšu — ne par kādiem Helfordas tituliem, ne bagātību es neņemtos vēlreiz piedzīvot pēdējos piecus gadus. Brīžiem man gribējās nojaukt abatiju un šo māju un pārvērst par publisku parku," Diks pasmaidīja par saviem vārdiem.

52

Leslija nešaubījās par koka barjeras izturību, tādēļ viņa nekustējās ne no vietas un aiztaisīja ausis, lai nedzirdētu šausmīgās lamas, kamēr Harija dusmas pāries. Laikam tādā pašā dusmu uzplūdumā viņš nogalināja Tomasu, pec tam izdemolēja savu istabu un tad negaidītā panikas lekme izkāpa pa logu un, paņēmis spilvendrānā līdzi grāmatas, atvilka tās uz tagadējo slēptuvi. Leslija atņēma rokas no ausīm. Harijs vaidēja šausmīga balsī. Par laimi, viņai bija līdzi rokas pulkstenis, un viņa zināja, ka ir jau pusdienas laiks. Droši vien visa apkārtne tiek rūpīgi pārmeklēta. Iespējams, ka Diks nenāks uz abatiju tik ilgi, kamēr kaut kas nesaistīs viņa uzmanību, un Leslija sāka īstenot savu plānu.

Stāvot zem dzelzs režģiem, viņa vairākkārt izšāva gaisā. No augšējās istabas neatskanēja nc skaņas. Ak, kaut viņai izdotos saistīt Dika uzmanību! Bet Harijam varēja būt vel viena šautene. Viņš varēja nošaut Diku. Leslija nobāla, to iedomājoties. Nākošajā mirklī viņa nolēma pašas spēkiem izlauzties no slazdiem. Vajadzēja atvērt barjeru un izrauties uz izeju. Bet bija jau par vēlu, jo viņa izdzirda Harija vājo balsi:

"Leslij…"

Viņa pakāpās pa trepēm, lai labāk dzirdētu.

"Viņi nāk, Leslij. Sakiet, ka nedarīju jums nekā ļauna. Dzirdu vinu soļus."

"Jā, jā," Leslija steidzīgi piekrita.

Harijs neatbildēja, bet pec tam augšā varēja dzirdēt soļu troksni un Leslija izdzirda viņa balsi:

"Sveiks, Dik, sveiks, draudziņ… Ceru, ka neesmu tev sagādājis lielas nepatikšanas?"

Lejā stāvot, meitene dzirdēja skaņu, kuru varēja noturēt par atnācēja balsi, un drebošu roku atvēra aizbīdni. Atgrūdusi akmeni, viņa izlīda no slazda. Apkārt bija melna tumsa, un viņa nevarēja neko redzēt.

"Dik!" Leslija pasauca.

Negaidot viņu satvēra kāda roka un viņa saprata, ka balsis un soļu troksnis bijusi Harija viltība. Pusdzīva no bailēm Leslija vāji pretojās, bet viņš turēja to savās stiprajās rokās.

"Kāpsim lejā, dārgā," Harijs iečukstēja viņai ausī. "Beidzot es zinu taisnību. Tātad jūs gribat Diku. Mīļais Diks!" viņš velnišķi iesmējās, stiepdams meiteni līdzi pa trepēm.

"Kāpsiet pati vai man vajadzēs jūs nogrūst lejā?" viņš mierīgi jautāja augstsirdīgā tonī, it kā piedāvātu kādu pakalpojumu.

Ar drebošiem ceļgaliem Leslija nokāpa pa kāpnēm savā istabā, un Harijs tai sekoja. Viņš cieši aizvēra akmens lamatas.

"Sēdiet!" viņš norādīja uz krēslu pie galda.

Leslija leni paklausīja.

"Jūs esat mani apvainojusi, un jums nav vairs glābiņa, Leslij," Harijs lēni teica, nenovēršot no viņas savas stingās acis. "Vai saprotat, ko esat izdarījusi? Jūs gribējāt piemānīt Hariju Alfordu, astoņpadsmito Helfordas lordu, Karberijas vikontu, Alfordas baronu."

Kā bērns iemācītu stundu, Harijs uzskaitīja visus savus titulus, līdz pat Akvitanas baroneta titulam, kas Helfordiem bija piešķirts senos laikos. Leslijai šķita, ka viņa atrodas tiesneša priekšā un klausās garu nodarīto grēku sarakstu.

"Jūs gribējāt pakļaut manu dzīvību briesmām, jūs vienojāties ar tiem, kas mani neieredz. Jūs nodevīgi draudzējāties ar maniem ienaidniekiem."

Sekoja včl citi muļķīgi apvainojumi, bet Leslija klausījās, krājot spēkus priekšā stāvošajai cīņai. Harija šautene gulēja uz trepēm, bet viņš gudri aizšķērsoja ceļu uz to un uz kāpnēm. Atskatījusies, viņa ieraudzīja lampu, bet tā bija par smagu tādam mērķim.

"Jums," Harijs nobeidza, "var būt tikai viens sods — nāve!"

Viņa balss nodrebēja. Leslija juta, ka Harijam, pēc viņa trakās saprašanas, ir pat žēl tās un viņš nožēlo priekšā stāvošo slepkavību. Viņa mēģināja piecelties, bet neviens muskulītis neklausīja. Leslija lūdzoši pacēla rokas, bet viņš vienā mirklī metās pie tās. Harija roka aizžņaudza viņai kaklu, apslāpējot kliedzienu. Un tad virs galvas atskanēja soli. Tas bija Diks. Meitene gribēja kliegt un saukt vinu, bet Harijs to cieši turēja. Atlaidis vienu roku, viņš nodzēsa lampu, un Leslija to izmantoja, lai atgrūstu viņu atpakaļ. Bet pirms viņa paguva izdvest kaut vai skaņu, Harijs uzlēca viņai virsū un piespieda pie galda. Viņa mēģināja atraut Harija rokas no sava kakla, bet tās nepadevās nc par matu. Tātad nāve! Skaļš zvans ausīs, sarkani riņķi gar acīm — Leslija sāka zaudēt samaņu.

Šajā mirklī viņa juta, ka galds kustas lēni, tad ātrāk un ātrāk, un viņa zaudēja līdzsvaru. Harija rokas atlaidās, un viņš atlēca no tās. Atskanēja kritiena troksnis un vaids. Leslija spēra soli… tukšumā, viņa nebija ievērojusi lielo spraugu grīdā. Ar izmisīgām pūlēm viņa centās noturēties, pieķērās pie grīdas malas un ripoja zemāk un zemāk pa čīkstošajām trepēm, līdz viņas kājas atdūrās pret kaut ko mīkstu un šķidru. Virs galvas atskanēja zvans, un tad iestājās klusums.

53

Harijs bija bez samaņas. Meitene sataustīja viņa seju, un pirksti juta ko siltu un slapju. Droši vien tās bija asinis. Tumsa bija necaurredzama, un viņa nevarēja nekā atšķirt. No augšējās istabas nenāca ne skaņas.

Grīda likās dažas pēdas bieza, bet galds, kā viņai likās, kustējās uz ritcnlšiem jau vairākus gadu simtus, tāpat kā tad, kad vēl Melnais abats bija to izmantojis. Tagad tas bija atgriezies savā vietā.

Ak, ja tagad viņai būtu gaisma! Leslijai ienāca prātā pārmeklēt Hariju, un beidzot viņa atrada sudraba sērkociņu kastīti. Viņa uzrāva sērkociņu un paskatījās visapkārt.

Viņi gulēja pie koka trepju drupām. Margas bija atlauztas, pakāpieni salauzti, bezveidīga koku kaudze bija viss, kas palicis pāri.

Pa labi un kreisi viņa redzēja divus koridorus, kuros tecēja nelieli strautiņi. Meitene aizdedza otru sērkociņu. Koridori izlocījās tā, ka varēja redzēt tikai dažas pēdas sev priekšā. Grīdas iedobumos bija ūdens peļķes, no sienām un griestiem nokarājās zaļganu sūnu skrandas. Tomēr šeit nebija smacīgi. Meitene juta vieglu vēsmu pūšam no kreisā koridora, taču neriskēja viena iet un atgriezās pie Harija.

Viņa acis bija aizvērtas, lūpas bez asins piliena un seja bāla. Ar šausmām Leslija domāja, ka viņš varbūt miris, bet, uzlikusi roku uz krūtīm, sajuta vieglus sirds pukstus. Viņa atcerējās, ka Harijam kabatā vajadzētu būt laternītei, un sāka meklēt. Viņai nācās mazliet pacelt Hariju, un viņš ievaidējās. Latcrnltc atradās frakas kabatā. No sākuma viņai likās, ka atradusi divas laternltes, bet otra izrādījās rezerves baterija. Leslija apskatīja griestus un nāca pie slēdziena, ka tie ir ozolkoka kvadrāts. Viņa pat varēja atšķirt to vietu, kur augšā gājuši ritenīši, kas ripināja galdu, un pēc tam, kad galds bija atsities pret šķērsli, tas automātiski atgriezās savā vietā.

Paskatījusies uz Hariju, Leslija redzēja, ka viņš, atspiedies uz elkoņiem, nesapratnē lūkojas sev priekšā.

"Kas noticis?" viņš jautāja.

"Mēs esam ievēlušies lamatās," viņa atteica. "Vai varat izkustināt no vietas to koka kvadrātu?"

Harijs ar pūlēm piecēlās, sameklēja savas brilles, kuras, par laimi, bija palikušas veselas, un paskatījās uz augšu. Pēc tam pamēģināja durvis pacelt ar plecu un norūca:

"Ne, tas nav man pa spēkam!"

Šajā mirkli meitene ieraudzija ievainojumu un lika Harijam sedet mierīgi. Viņa pārsēja to ar drānas gabalu, kuru atrāva no saviem svārkiem.

"Kāda velna pec mēs esam nokļuvuši šajā nolādētajā vietā?" viņš izbrīnījies jautāja. "Kur mēs atrodamies!"

"Mēs esam zem abatijas," Leslija mierīgi paskaidroja, un Harijs savilka uzacis sāpīgā izteiksmē.

"Kur ir Diks?" viņš jautāja.

"Es domāju, ka augšā," Leslija atbildēja un ar rūgtumu nodomāja, ka Diks droši vien nevarēs uzminēt galda noslēpumu un atrast ieeju viņu istabā.

"Vai jūs varat iet?" Leslija jautāja, un Harijs nedroši paraudzījās visapkārt.

"Es varu iet, bet uz kurieni?"

"Vispirms dosimies pa kreiso koridoru."

Harijs piekrita. Viņi atklāja, ka kreisais koridors gāja slīpi uz leju, un visu laiku bija jānogriežas pa kreisi. Koridors bija līdzīgs tam spirālveida tunelim, pa kādu Leslija bija ceļojusi Šveicē, kur vilciens izlauž sev ceļu cauri veselam kalnam.

Pirmajā pagriezienā Leslija apstājās, jo ieraudzīja mirgojam gaismu. Izpētot tuvāk, viņa atrada sienā apaļu caurumu. No ārpuses tas bija aizaudzis ar sūnām, bet tam cauri spīdēja vāja gaisma. Viņi turpināja ceļu un drīz vien piegāja pie otra cauruma. Acīmredzot no šiem caurumiem tad arī ieplūda svaigs gaiss.

"Cik ilgi mēs vēl iesim?" Harijs jautāja vājā balsī. "Es nevaru vairs tālāk."

"Mums jāiet," Leslija stingri teica, "šis cclš mūs izvedīs ārā."

Harijs uzlika roku viņai uz pleca, un viņi lēni devās tālāk. Pēc dažām minūtēm bija jauns pagrieziens, un viņi atrada jaunu, ar sūnām neaizklātu caurumu. Leslijai likās, ka viņa redz pa to ārā šūpojamies virvi, pēc tam viņai šķita, ka dzird balsis. Virve likās esam loti tuvu, bet, kad viņa izbāza roku pa caurumu, tad saprata, ka tie bijuši redzes maldi. Viņa nevarēja aizsniegt virvi ar roku. Leslija iekliedzās, bet nesaņēma nekādu atbildi. Varbūt ari balsis bija tikai izlikušās? Negaidot viņa izdzirda vāju kliedzienu, un dzeltenā gaisma, kas ieplūda pa caurumu, izdzisa.

"Es nevaru vairs tālāk paiet," Harijs nomurmināja, un noslīga pie sienas zeme. Viņa galva nevarīgi noslīga uz krūtīm.

"Ja jums nav iebildumu, atstāšu jūs uz brīdi tumsā," Leslija teica, un Harijs gurdi pamāja. Meitene devās tālāk. Driz viņa atradās šaurā, taisnā koridorā. Leslija manīja, ka kādreiz te tikusi uzturēta kārtība. Sienas bija noklātas ar lieliem akmeņiem, kurus dažās vietās balstīja koka balsti. Cik Leslija varēja noprast, eja gāja virzienā no abatijas uz Helfordas pili. Tagad viņa saprata visu. Šajā mirklī viņa atradās zem paugura Ravensvilas krastā.

"Kas tik vien nav staigājis pa šo ceļu!" Leslija neviļus nodomāja. "Kādas bailes, cerība un izmisums ir skanējuši šajās sienās!"

Tā domājot, viņa pēkšņi apstājās. Koridoru aizšķērsoja augsta siena. Lūk, kādā veidā greizsirdīgais lords bija ierīkojis šo slēptuvi, kad viņa uzpirktais slepkava bija nogalinājis abatu, kas aptraipīja viņa dzimtas godu. Neviena sieviete nebija te spērusi savu kāju kopš tiem laikiem, kad Ivonna Helforde nomira aiz bēdām pēc mīļotā cilvēka.

Ar grūtu sirdi Leslija atgriezās. Pēc nelielas atpūtas izlūkgājienā devās Harijs. Pagāja kāda stunda, līdz viņš atgriezās. Pa to laiku Leslija bija izložņājusi blakus ejas.

"Jūs neatradāt izeju?" viņa jautāja Harijam.

"Nē, es nokļuvu kādā labirintā un jau domāju, ka nekad no tā neizklūšu — tā apmaldījos. Mans Dievs! Paskatieties uz savām kājām!"

Tas patiešām bija bēdīgs skats. Vieglās istabas tupelītes bija pazudušas, krītot pa salauztajām kāpnēm, un Leslijai kājas bija sapampušas un asiņainas. Harijs norāva savas kurpes.

"Uzvelciet tās," viņš pavēlēja un, kad meitene vilcinājās, satvēra viņas kāju un pats uzvilka vienu kurpi.

"Kādreiz es biju labs skrējējs," Harijs ar lepnumu paziņoja, "bet skriet mums vajadzēja arī ar basām kājām."

Leslijai kurpes bija pārāk lielas, tomēr pčc pastaigas pa rupjo akmens grīdu tās viņai likās loti ērtas.

"Tikai vienā vietā cs nebiju — tā ir maza eja pa kreisi. Agrāk tā bija iebrukuši, un mani ne visai sajūsmina šīs ejas apskate."

To pateicis, Harijs gāja pa priekšu, un, taupīdams latcrnīti, tikai laiku pa laikam iededza to. Ejot viņš visu laiku runāja par saviem plāniem, par abatijas nākotni un bija visai sajūsmināts par savu senču entuziasmu.

"Tas nav pat anglosakšu laikā cclts, bet sniedzas daudz tālākā pagātne," Harijs skaidroja. "Varbūt mes ejam pa ceļu, ko izcirtis alu cilvēks. Vai tas nav interesanti, Leslij?"

"Šausmīgi!" viņa ironiski atbildēja.

"Es ievilkšu šeit elektrību. Vajadzēs pilnveidot mūsu elektrostaciju, bet par to parūpēsies Diks. Es varēšu to uzdāvināt valdībai vai kādai zinātniskai biedrībai. īsti vel neesmu izlēmis, kam, bet nav šaubu, ka no arheoloģijas viedokļa…"

Tādā garā Harijs pļāpāja visu ceļu.

Leslija viņam sekoja, un galvā tai jaucās visādas domas. Viņi bija nogājuši kādu ceturtdaļu jūdzes, kad Harijs apstājās.

"Šeit ir sānu koridors," viņš rādīja. "Neiesim iekšā, akmeņi var nobrukt."

Viņš apgaismoja eju, un meitene redzēja tās vidū akmeņu kaudzi. Pirmais, ko meitene ieraudzīja, kad noliecās apskatīt eju, bija gaismas straume un svaigs gaiss, kas plūda viņai sejā.

"Te ir mūsu ceļš, Harij," viņa teica. "Vai jūtat svaigo gaisa plūsmu?"

"Jā, jūtu gan," Harijs piekrita, bet vilcinājās ieiet nepievilcīgajā ejā.

"Mums jāiet, Harij. Cita ceļa nav. Mēs aizvien attālināmies no abatijas. Aiz mums ir labirints, kas, pec jūsu vārdiem, izvedīs mūs tur, kur sākām savu ceļu."

"Labi," viņš neapmierināts piekrita. "Es iešu pirmais."

Harijs uzmanīgi pārrāpās pāri akmens kaudzei un ieslīdēja ejā.

"Šeit ir labi," Leslija izdzirda viņa balsi un lukturu gaismā sekoja viņam. Eja bija augsta. Likās, ka tā bija dabiska ala klinti. Gara, melna būtne pārskrēja pār ceļu un nozuda. Meitene iekliedzās un atstreipuloja atpakaļ.

"Tā ir žurka," Harijs paskaidroja. "Kur iziet žurkas, iziesim ari mēs."

Vini atradās kvadrātveida alā ar akmens plākšņu griestiem, kuri bija icliekušies zem smaguma un pa pusei paslēpušies zem stalaktītiem, kas spīdēja luktura gaismā. Meitene nodrebinājās, jo alā bija auksts kā leduspagrabā.

"Ne logu, ne durvju, kam kalpojusi šī telpa?"

Pa sienām tecēja ūdens straumītes, no griestiem pilēja, bet ūdens no grīdas nozuda klinšu spraugās.

"Ūdens pamazām izēd akmeni," Harijs teica un norādīja uz nelīdzeno grīdu. Viņš aizgāja alas tālākajā galā un sāka skatīties uz augšu.

"Dienasgaisma!" viņš paziņoja.

Tukšums augšā bija dabiska plaisa klintī. Augšā bija redzamas zilas debesis, un meitene pirmo reizi ieraudzīja arī parādību, kas pazīstama ogļračiem. Viņa redzēja mirdzošas zvaigznes dienas debesīs.

"Lūk, no kurienes nāk gaiss un gaisma. Tagad pameklēsim tālāko ceļu."

Bet cclš izbeidzās ar lielo klinti. Viņi jautājoši paraudzījās viens uz otru.

"Mums jāatgriežas," Harijs nolēma. Tomēr viņš nepaguva spert nc soli, kad atskanēja dārdoņa, zeme nodrebēja zem viņu kājām un no alas atlidoja putekļu mākonis.

"Uzgaidiet!" viņš iesaucās un metās pa koridoru. Pēc dažām minūtēm viņš atgriezās.

"Eja pilnīgi aizbērta. Es domāju, Leslij, ka tagad mums ir beigas."

54

Dikam Alfordam bija neliela cerība izglābt ieslodzītos. Viņš aizsūtīja savu pārvaldnieku pēc sprāgstvielām. Dika plāns bija vienkāršs — uzspridzināt augšējo sienu un tādā veidā iekļūt galerijā.

"Es jau sen sapratu, ka klinti, uz kuras uzcelta abatija, ir izcirstas daudzas slepenas ejas. Mans tēvs par tām stāstīja, kad mēs redzējām koridoru sistēmas plānus, bet mēs domājām, ka tās ir zīmētāju fantāzijas auglis."

"Kur palicis plāns tagad?" Džilders jautāja.

"Harijs paņēmis to sev līdzi, kad atstāja māju."

"Vai tas nav starp grāmatām, kuras jūs atradāt pazemes istabā?" Putlers jautāja, un Diks bez panākumiem pārmeklēja grāmatas.

Kad viņi tuvojās abatijas drupām, Putlers ieraudzīja pie debesim riņķojam aeroplānu.

"Varu derēt, ka tas puisis grib te nolaisties," viņš teica.

Tā an bija. Aeroplāns ar briesmīgu troksni nolaidās klajumā un, gabalu paskrējis, apstājās. Lidotājs izlēca no kabīnes un tuvojās viņiem. Diks viņu pazina, tas bija Artūrs Džins.

Smaidīdams tas uzlūkoja Džildera drūmo seju:

"Esmu jums parādā mazliet naudas, Džilder," Artūrs teica un izvilka no kabatas portfeļa biezu naudas žūksni.

"Te ir apmēram tā summa, kuru no jums aizņēmos, ja tik vien franka kurss nav krities no tā laika, kad atstāju Parīzi. Dariet ar to, ko gribat."

Džilders klusēdams paņēma naudu, un Artūrs Džins pievērsās Dikam.

"Par notikušo es uzzināju no franču laikrakstiem," viņš vienkārši tcica, "un tādēļ atgriezos. Vai Leslija jau atrasta?"

Diks papurināja galvu.

"Vai jūs zināt, kur viņa atrodas?"

Diks pastāstīja viņam visu, kas bija noticis.

Kad Diks pateica Artūram, ko bija nolēmis darīt, tas pašūpoja galvu.

"Pirms es pārgāju uz juridisko fakultāti," viņš teica, "es mācījos par inženieri. Tādēļ, pateicoties savām elementārajām zināšanām šajā nozarē, varu jums pateikt— ja mēs uzspridzināsim visas akas, tad lai Dievs žēlīgs tiem, kas atrodas pazemē."

Viņi visi kopā iegāja abatijas drupās un apskatīja apakšējo istabu. Artūrs nolaidās akā, lai to izpētītu. Viņa paziņojums pēc atgriešanās nebija iepriecinošs.

"Ja jūs centīsieties paplašināt caurumu akas sienā, jūs varat izraisīt nobrukumu. Neaizmirstiet, ka jums ir darīšana ar materiālu, kas visus šos gadus nav bijis pakļauts nekādai ārējai iedarbībai."

Tad Artūrs izpētīja zemāko istabu un pēc citu parauga mēģināja atbīdīt galdu no savas vietas. Un tad viņš izdarīja to, kas nevienam nebija ienācis prātā. Viņš ar spēku atgrūda galdu no sevis un juta, ka tas kustas. No sākuma lēni, tad ātrāk, likdams iedarboties neredzamam mehānismam. Artūrs tik tikko paspēja pieķerties galdam un atlēkt nost, jo zem viņa kājām parādījās bedre. Diks ieraudzīja salauztās trepes un ielēca bedrē. Artūrs ar Džilderu pievienojās viņam. Kad viņi apgaismoja apkārtni ar savām laternām, Diks ieraudzīja zemē kaut ko tumšu un pacēla to. Tas bija zīda drānas gabaliņš.

"Te ir divi celi," viņš teica, "cs iešu pa labi, jūs pa kreisi."

Artūrs izdarīja galvā mazu aprēķinu.

"Koridors aizvedīs jūs pie akas, un, ja nemaldos, jūs atradīsiet spraugu akā, pa labi no sienas. Vai gribat, lai eju jums līdzi?"

Viņi nokāpa pa šauro koridoru un piegāja pie pirmā cauruma, aizgāja tam garām un nonāca tur, kur Leslija bija veltīgi staigājusi. Sasnieguši barjeru, viņi atgriezās, neatraduši Harija un Leslijas pēdas. Viņi devās citā virzienā un drīz vien ieraudzīja Džildera kabatas laternites gaismu.

"Šis koridors ir īsts labirints," Džilders teica. "Šeit ir sānu eja, bet tā pilnīgi aizbērta ar akmeņiem."

Viņi aizgāja līdz tai vietai, un Artūrs izpētīja nobrukumu.

"Te ir iebrukuši griesti," viņš paskaidroja, "cik sen, to grūti pateikt. Akmeņi ir veci, un es domāju, ka tas noticis pirms pāris gadiem."

Vīlušies viņi devās izpčtlt labirintu. Bet, neskatoties uz to, ka meklētāji izstaigāja katru eju, beigu beigās viņi atkal atgriezās atpakaļ uz to vietu, kur bija sākuši cclu. Diks atkal apskatīja nobrukumu, nemaz nenojauzdams, ka tikai divdesmit jardus no tās vietas, aiz biezas klinšu sienas, Leslija Džina gaidīja nāvi.

Diks izgāja svaigā gaisā ar putekļainu seju un drebem. Artūrs izmisis sedeja uz akmens, aizklājis seju rokām. Pat Džilders bija izsists no sliedēm. Traģiskām acīm viņš skatījās uz drupām, kuras tik daudz slēpa. Sadrupuši aka rietošās saules staros atgādināja milzigu jautājuma zīmi. Tā izlikās tik velnišķīga, ka visiem gaidošajiem laupīja pedejo cerību.

"Ejam atpakaļ uz māju," Diks teica un pagriezās pret pienākušo pārvaldnieku.

"Man dinamīts nav vairs vajadzīgs."

Viņi bezcerīgi soļoja pa pauguru. Artūrs satriekts vilkās iepakaļ, kad negaidot pārējie izdzirda viņa kliedzienu un atskatījās.

Artūrs sauca un norādīja ar roku uz upes otru krastu.

"Kas noticis?" Diks jautāja.

"Vēlējumu aka! Vai esat par to padomājuši?" Artūrs drudžaini jautāja.

Diks atcerējās mīlētāju iecienīto satikšanās vietu, bezdibenīgo plaisu klinti, kur viņš, zens būdams, bija metis akmeņus un klausijies, kā tie skanēdami atsitās pret klinšu sienām, līdz kritiena troksnis noklusa dziļumā.

"Tā kaut kur ved," Artūrs uztraukts turpināja. "Mes varam pamēģināt to uzzināt."

Diks skrēja uz krastu, metās ūdenī un peldēja uz pretējo krastu. Kaut kas čukstēja sirdī, ka šai akā ir viņa pēdējā cerība.

55

"Cik pulkstenis?" Harijs jautāja.

Kādas divas stundas viņš nebija izteicis ne vārda. Viņš sēdēja, saliecis ceļgalus, galvu izstiepis uz priekšu, un prātā viņam šaudījās mežonīgas domas.

"Iedodiet man Iaternīti."

Leslija iededza gaismu.

"Ceturksnis pāri sešiem," viņa teica. "Harij, man briesmīgi gribas est."

"Patiešām?" viņš pārsteigts iesaucās. "Man gan vēl nemaz negribas. Mums vajadzētu labāk pameklēt kādu izeju no šejienes."

Leslija neatbildēja. Viņš paņēma Iaternīti un tās gaismā sāka uzmanīgi aplūkot telpu.

"Tur ir plaisa," viņš nomurmināja, "cs ceru, ka mums nekas ļauns nenotiks."

Viņai likās, ka Harijs nodrebēja.

"Nekas nenotiks, Harij," viņa mierinoši tcica. "Mēs atradīsim izeju un, nokļuvuši augšā, sarīkosim lielas vakariņas par godu mūsu atbrīvošanai."

Viņš klusi iesmējās.

"Mēs neizklūsim no šejienes," viņš jautri iesaucās. "Tās ir Helfordu dzimtas beigas. Pie joda! Diks, protams, mantos muižu. Vai tas nav dīvaini, Leslij, ka viņš negribēja, lai es precos? Es nesaprotu tikai vienu: Diks nav ne skaudīgs, ne skops, bet labs cilvēks ar plašu sirdi, un tomēr viņš negribēja, lai es precos. Vai tas jums neizliekas dīvaini?"

"Es nedomāju, Harij, ka jums taisnība. Viņš tikai negribēja, lai jūs apprecētu sliktu sievieti."

"Bet viņš negribēja, lai es apprecu jūs," Harijs ar sašutumu teica. "Gribētos redzēt, vai pasaulē ir vēl labāka meitene par jums. Protams, es esmu briesmīgs lempis, bet…"

"Hallo!"

Telpā atskanēja dobja balss. Viņa redzēja, ka Harijs nodrebēja no bailēm.

"Kas tas ir?" viņš izbijies jautāja.

"Hallo!" atkal atskanēja balss.

Meitene paķēra lukturi un pieskrēja pie plaisas, pa kuru redzēja dienasgaismu.

"Vai tas esat jūs, Dik?" viņa iekliedzās ar visu spēku un par atbildi izdzirda atvieglotu "Paldies Dievam!".

Tajā pašā mirkli alā atskanēja dēmoniski smiekli. Draudēja vēl vienas briesmas! Leslija bija palikusi viena ar ārprātīgo.

56

"Vai Harijs ir ar jums?"

"Jā," viņa iesaucās, "pagaidiet vienu mirkli."

Leslija atgriezās atpakaļ un atrada Hariju piespiedušos pie sienas. Viņa pakratīja to aiz pleca.

"Harij," viņa lūdzoši teica, "viņi ir mūs atraduši!"

Viņš caur pieri paskatījās uz meiteni.

"Kas mūs atradis?"

"Diks un pārējie," viņa paskaidroja. "Saprotiet, viņi mūs ir atraduši!"

Leslija atgriezās pie plaisas.

"Vai esat izsalkuši?" balss no augšas jautāja.

"Loti," viņa atbildēja, "bet tas nav galvenais. Es varētu vēl vienu dienu iztikt bez ēšanas. Mēs atrodamies kādā pazemes telpā. Ieeja ir aizbērta."

"Cik gara ir telpa, kurā jūs atrodaties?" Diks ātri jautāja.

Leslija brīdi padomāja.

"Es domāju kādus sešdesmit jardus, nc mazāk."

"Cik tālu no ieslodzījuma vietas ir nobrukums?"

Viņa pateica, un Diks vaicāja:

"Leslij, vai mani labi dzirdat?" un, kad viņa apstiprināja, turpināja:

"Es jums nolaidišu kaut ko lejā ar virvi. Tur ir kompass. Vai varat man tieši uzrādīt bultiņas kustību?"

Beidzot kompass nolaidās akā. Viņa nolika to uz grīdas.

"Nolieciet tā, lai es varu redzēt. Vai jums ir gaisma?" Diks izrīkoja.

Leslija apgaismoja kompasu.

"Kur ir ziemeli? Pielieciet tur pirkstu. Pagaidiet, tūlīt atnesīšu binokli."

Pēc desmit minūtēm viņa atkal izdzirda Dika balsi:

"Parādiet kompasu tagad."

Viņa parādīja ziemeļus, un Diks jautāja, kurā pusē atrodas ala.

"Rietumos!" viņa svinīgi teica. "Cik ilgs laiks paies, kamēr jūs pieklūsiet mums?"

Uz to Diks neatbildēja.

Šajā laikā Diks sarunājās ar speciālistu inženieri, kuru bija izsaucis no pilsētas pa telefonu un kurš labi pazina vietējos apstākļus, jo bija piedalījies visos pārkārtojumos Helfordā.

"Ala iet zem upes gultnes," viņš paskaidroja.

"Vai varam paplašināt caurumu?" Diks jautāja, bet inženieris papurināja galvu.

"Nav iespējams. Paies mēnesis, kamēr nokļūsim līdz lejai. Ala iet slīpi zem upes gultnes. Abi krasti ir no cieta akmens. Es to labi zinu, jo mans priekšgājējs mūsu firmā ierīkoja te ūdensvadu jūsu cienījamam tēvam."

Diks ievaidējās. Protams, viņš varēja ieslodzītos barot veselu mēnesi, bet tāds nervu sasprindzinājums viņiem nebūtu pa spēkam. Un tad jauna doma kā zibens uzliesmoja viņa smadzenēs.

"Kādēļ nevarētu nojaukt Ravensvilas dambi?!" viņš iesaucās, un Putlers, kuram tā pati doma bija ienākusi prātā, pamāja.

"Jā," viņš teica. "Pārtaisiet savu senču darbu. Pagrieziet upi uz pļavu, tur ir viņas dabiskā gultne."

Pēc desmit minūtēm telefons pilī zvanīja bez apstājas, un te arī Mērija Vinere izrādījās noderīgs palīgs. Divdesmit jūdžu apkārtnē tika sacelti kājās visi darbu vadītāji. Pēc stundas ar strādniekiem pilni autobusi piebrauca pie pils galvenās ieejas. Visu dienu viņi strādāja, lai nolīdzinātu Ravensvilas dambi, un lielais uzbērums ar katru bridi kļuva mazāks. Pēc tam ūdens pārrāva atlikušo aizsprostu un gāzās uz savu veco vietu, kura to gaidīja jau vairākus gadu simtus, pa ceļam izskalojot šķūņus un sadrupinot kādas kotedžas sienas, kuras iedzīvotāji jau savlaicīgi bija pārcelti uz pili. Pamazām ūdens aizgāja no savas divus gadsimtus ilgās gūstniecības vietas, un pēdīgi tur palika tikai dūņas, sajaukušās ar ūdens augiem, un sudraba zivtiņas, kas šaudījās starp postažu. No ūdens atbrīvotā vieta bija pilna ar cilvēkiem, kas strādāja ar milzu enerģiju un ik pa pusstundai mainījās.

"Ja arī šeit būs akmens, tad mēs esam pazuduši. Bet man liekas, ka šeit būs tikai smiltis un māli."

"Mālu te nebūs," Diks iebilda. "Loti dīvaini, bet Ravensvilā mēs nekad neesam atraduši mālus."

Inženieris skatījās uz bedri, kurā strādāja cilvēki.

"Es priecātos, ja šeit nebūtu māla. Ar smiltīm ir vieglāk."

Tikko viņš bija to pateicis, kad no bedres atskanēja saucieni:

"Mēs uzdūrāmies mālam, priekšniek!"

Inženieris pa pieslietām kāpnēm nolaidās bedrē, lai pats pārliecinātos.

"Tā ir mīksta šķirne," viņš teica, izkāpis atpakaļ. "Tas ir dīvaini un dod iemeslu dažādām pārdomām."

Diks neklausījās. Šajā brīdī māla vērtība viņu interesēja tikai tik daudz, cik stiklinieku interesē smiltis.

Darbs kļuva grūtāks, jo nācās picrīkot vagonetes, lai aizvestu prom izraktās smiltis, un tas aizņēma daudz laika.

Diks bieži gāja pie Vēlējumu akas.

Pēc tam, kad tika atrasts māls, Harija balss no akas uzsauca pienākušajam Dikam.

"Vai tas esi tu? Ko jūs tur augšā darāt?" viņa balsi skanēja neapmierinātība un nepacietība.

Diks īsi visu paskaidroja.

"Vai nevari man kaut ko nomest, lai es varētu strādāt apakšā?" Harijs jautāja. "Es varētu jums palīdzēt."

Lai viņu apmierinātu, Diks atrada vieglu lauzni un ar pūlēm nolaida to akā. Tas aizņēma daudz laika, bet Harijs rēca un trakoja akas dibenā.

"Dieva dēļ, pasteidzieties!" viņš kliedza. "Jūs domājat, ka gribu te sēdēt mūžīgi? Man vēl daudz steidzamu darbu! Tu to zini, Dik!"

Diks neko neatbildēja, bet viņa nemiers pieņēmās. Viņš pārāk labi pazina Hariju un tā slimības simptomus, lai zinātu, ka dusmas pārspēs gribas spēku, ja Hariju sakaitinās. Tikai tad Diks atviegloti nopūtās, kad juta, ka kāras rokas satver lauzni.

"Esi uzmanīgs," Diks brīdināja, "augšā strādā cilvēki un, ja tu nepiesargāsies, vari nokļūt zem nogruvuma."

Bet viņa vārdi skanēja tukšumā.

57

Par Harija aktivitāti nebija nekādu šaubu. Izvēlis lielo akmeni tā, lai varētu aizsniegt balstus, kas bija sadalīti sešos iecirkņos, Harijs izmetās kreklā un atlocīja piedurknes, kas atklāja viņa kalsnās, bet muskuļotās rokas. Viņam izdevās iebāzt lauzni starp diviem akmeņiem, un viņš sāka tos šūpot, pusbalsī runādams ar sevi.

Meitenes nemiers pieauga. Harija saprāta un aktivitātes brīdis būs īss, bet kā tas beigsies? Leslijai izkalta lūpas, un viņa uzmanīgi pataustīja kabatā paslēpto nazi, pagriezdama to tā, lai ērti varētu izņemt.

Beidzot Harijs pārtrauca darbu, un noslaucīja sviedrus no pieres un palūkojās uz meiteni. Viņš sakārtoja noslīdējušās brilles.

"Dikam nenāk nc prātā mūs glābt. To mums vajadzēja saprast."

"Jūs maldāties, Harij," Leslija atteica. Iebildums sakaitināja Hariju vēl vairāk.

"Mulķe! Visas sievietes ir stulbas mulkcs! Es saku, ka tā ir sazvērestība. Diks pat nedomā mūs glābt!"

"Viņš negaidot apklusa un pārvilka roku pār seju.

"Kā man gribētos redzēt portretu," viņš murmināja un atkal pievērsās meitenei. "Ja nebūtu jūs, cs būtu paņēmis to līdzi, bet tagad tas palicis tur, un tas cūka par to zākājās."

Leslija paraudzījās uz griestiem.

"Jūs veikli strādājat, Harij," viņa sacīja, lai novērstu Harija domas uz darbu. Viņš atkal ķērās pie darba.

"Jums jātic man, Leslij. Esmu vienīgais cilvēks pasaulē, kuram var ticēt. Jums ir daudz ienaidnieku. Melnais abats ir miris. Es pats to nogalināju. Es lepojos ar to! Katram Helfordam jānonāvē vismaz viens abats, un es par to saņemšu pateicību no saviem senčiem."

Pa to laiku lauznis bija pietiekoši dziļi iegājis starp akmeņiem, un Harijs sāka tos šūpot. Meitene uzmanīgi to novēroja un redzēja, ka akmens bija izkustējies par kādu ceturtdalcollu.

"Vai redzat!" Harijs priecīgs iesaucās. "Dikam pat prātā neienāca, ka es varu to izdarīt, citādi viņš nebūtu man devis lauzni."

Harijs nokāpa no akmens, iesmēla no sīkā strautiņa plaukstās ūdeni, padzērās un apslacīja seju. Pēc tam uzkāpa uz akmens un sāka strādāt ar divkāršu spēku. Viņš šūpoja lauzni uz priekšu un atpakaļ, līdz akmens pilnīgi izkustējās no savas ligzdas.

"Uzmanīgāk Harij!" meitene brīdināja. "Tas var negaidot krist un jūs sadauzīt."

Viņam vēl bija pietiekoši prāta, lai to saprastu, un, pārmainījis stāvokli, viņš sāka apstrādāt akmeni zem cita leņķa. Pēc tam akmens negaidot nokrita lejā un tik tikko neaizķēra Hariju, kas paguva atlēkt sānis.

"Vai redzat!" viņš kliedza. "Es pratu to izdarīt."

Sīks akmeņu lausku lietus nokrita no augšas. Negaidot Harijs ieraudzīja kastes malu.

"Skatieties, skatieties!"

Ar neprātīgu enerģiju Harijs sāka dauzīt mālus, ķieģeļus un akmeņus zem kastes un pieķēries tās malai, pavilka to sānis.

Tā bija skārda kaste, līdzīga tai, kāda bija pili, sešas pčdas garumā un četras platumā. Ar laužņa galu Harijs norausa zīmogus no svina, un dzelzs āķis ar troksni atlēca vaļā. Kad viņš atlauza vāku, zem tā parādījās bezkrāsainas drčbes sainīši. Beigu beigās viņš izvilka no kastes krūku ar kādu šķidrumu. Krūka bija cieši aizzīmogota. Harijs pacēla to rokās ar neprāta uguni acis.

"Eliksīrs!" viņš kliedza. "Dzīvības ūdens! O, Dievs! es tev pateicos!"

Leslija gribēja atņemt viņam krūku, bet Harijs kā sakaitināts suns aizgriezās.

"Jūs, sātani!" viņš spiedza. "Jūs esat sazvērestībā kopā ar Diku. Jūs gribat atņemt man dzīvības ūdeni un dzīvību, bet nu vairs to nevarat."

Krūka bija aiztaisīta ar koka korķi, kas ilgajā laikā bija piebriedis. Ar neprāta speķu viņš izrāva to ar zobiem.

"Es dzīvošu mūžīgi, bet jūs mirsiet! Diks atradīs jūs šeit mirušu un sapratīs…"

Harijs pielika krūku pie lūpām. Leslija aizklāja ar rokām seju un juta, ka Harijs spCra soli uz viņas pusi. Viņa satvēra naža rokturi.

Pec tam viņa izdzirda, ka kaut kas ar troksni nokrita zeme, un atvēra acis. Ķieģeli un akmeņi vel arvien krita zemC kā smiltis smilšu pulksteni, bet tagad līdz ar tiem nokrita kaut kas smagāks. Tas bija dzeltens stienis. Pec tā nokrita vel viens. Meitene skatījās kā apburta, bet stieņi vel arvien turpināja krist. Tic krita un krita, piepildīdami alu. Simtiem, tūkstošiem zelta stieņu krita pāri ķieģeļu un akmeņu kaudzei.

"Zelts, zelts!" Harijs iesaucās. "Bet viņš to nedabūs!"

Viņš pacēla laternu, un meitene ātri atlēca atpakaļ. Atskanēja saplēstā luktura šķindoņa, un meitene metās pie Vēlējumu akas. Aiz viņas skanēja apdullinoša dārdoņa. Griestu dala neizturēja, un tagad ķieģeli, māls, zelts un akmeņi gāzās lejā, piepildot visu alu un atdzenot meiteni tās tālākajā stūrī. Milzīgais putekļu mākonis, likās, viņu nosmacēja.

"Dik! Dik!" meitene kliedza, bet viņš to nedzirdēja.

Akmeņu lavīna vēl aizvien gāzās ar mežonīgu spēku, aprokot zem sevis cilvēku, kas jau bija miris, pirms iebruka griesti un viņu apraka.

Vēlāk Hariju atrada ar krampjaini sažņaugtu kristāla krūku rokā. Kas tur bija iekšā, tā arī neviens neuzzināja.

58

Kad Leslija Džina atguvās, saule meta savus starus caur aizvilktiem aizkariem. Viņa ātri apsēdās gultā un juta, ka galva reibst un acu priekšā viss griežas riņķī. Pēc tam viņa visu atcerējās un aizvēra acis, it kā pārdomādama kādu šausmīgu ainu.

"O, jūs uzmodāties!"

Mērija Vinere ielauzās istabā.

"Diks mani atsūtīja uzzināt, kā jūs jūtaties. Visi tā uztraucās par jums, pat Fabis, lai gan es neesmu greizsirdīga, kā to visi jau zina."

"Cik pulkstenis?"

Un tad Leslija atcerējās kādu citu, kurš pēdējo reizi uzdeva šo jautājumu. Cik ilgs laiks bija pagājis kopš šā brīža? Mūžība?

"Divpadsmit un trīsdesmit piecas minūtes," Vinere atbildēja, ieskatījusies pulkstenī. "Es gāju skatīties strādniekus. Goda vārds, mana dārgā, šī aina vairāk atgādina kādu jaunatklātu kūrortu nekā Helfordas pili. Tik daudz ķerru, strādnieku! Es dzirdēju stāstām, ka viss tas izmaksājis gaišībai apmēram divdesmit pieci tūkstoši mārciņu."

Leslija izbrīnījusies paskatījās uz Mēriju.

"Gaišībai?" viņa klusi jautāja.

"Es runāju par Diku," Mērija mierīgi paskaidroja. "Karalis miris — lai dzīvo karalis! Tāds vienmēr ir mans princips!"

Pēc tam, savas cietsirdības nokaunējusies, viņa maigākā balsī piezīmēja:

"Nabaga zēns. Tas bija viņam par svētību. Fabijs aizbrauca atpakaļ uz Londonu."

"Kāds Fabijs? Ak, Džildera kungs!" Leslija vāji pasmaidīja.

Mērija kautrīgi nolaida acis.

"Mēs esam saderināti. Tāda bija viņa griba, tādēļ, ka, kā jūs jau zināt, Leslij, cs neesmu no tām meitenēm, kuras krīt ap kaklu katram vīrietim. Bet viņš to gribēja." Merija smagi nopūtās. 'Tā arī laikam būs labāk. Es kļūstu ar katru gadu vecāka un nevaru būt mūžīgi pievilcīga."

Leslija nolaida kājas pār gultas malu un mēģināja nostāvēt. Viņa jutās vel vārga, un, neskatoties uz ārsta pārsējiem, viņai sāpēja kājas.

"Jāatzīstas, ka Artūrs uzņēma šo jaunumu vīrišķīgi," piezīmēja Mērija, palīdzot Leslijai apģērbties. "Protams, tas bija viņam liels trieciens."

"Kas tad?" Leslija nesaprašanā vaicāja.

"Mana saderināšanās," Mērija paskaidroja. "Jūs to nezinājāt? Artūrs bija manī šausmīgi iemīlējies, to man vajag tagad atzīt. Pašreizējos apstākļos es nevaru satikties ar cilvēku, kas slikti domā par manu līgavaini, vai ne, Leslij?"

"Es nekad nenojautu, ka jums ar Artūru kaut kas bija," atklāti piezīmēja Leslija.

Merija atkal nopūtās.

"Maz kas zina par to, bet tā varbūt ir labāk. Vismaz Artūrs tā domā. Es jau nekaros viņam kaklā, tā ka nekāds ļaunums nav noticis."

Leslija uzvilka vīriešu kurpes un nokāpa pa platajām kāpnēm lejā. Durvis uz Dika kabinetu bija atvērtas, un viņa ieraudzīja to sēžam dziļā, pītā krēslā ar pīpi zobos un dokumentu kaudzi uz ceļiem. Viņš tos cītīgi šķiroja.

Atskanot viņas balsij, Diks atskatījās un nekavējoties piecēlās. Leslija ieraudzīja viņa seju un izbijās.

"Dik, jūs izskatāties par simts gadiem vecāks!"

"Es jūtos tūkstoš gadu vecs," viņš atbildēja, pavadot meiteni līdz krēslam. "Sēdieties. Tātad viss beidzies, Leslij. Un turpinājums…"

Viga pamāja.

"Es domāju, ka izdosies noklusēt avīzēm pašu šausmīgāko. Nabaga Harijs!"

Dika acīs iemirdzējās asaras, ko viņš pat nedomāja slēpt. "Nabaga upuris!"

"Kāds upuris?"

"Savas mātes upuris," Diks atteica. "Viņa bija nenormāla. Mans tēvs to atklāja tikai pēc bērna piedzimšanas. Sievas nāve noņēma no viņa pleciem vienu slogu. Otrs bija Harijs. Tagad, kad jūs zināt visus mūsu noslēpumus, ko jūs domājat, Leslij?"

"Tātad jūs bijāt Melnais abats?" viņa jautāja.

"Es," viņš mierīgi atbildēja un pastāstīja viņai visu to, ko bija stāstījis Džilderam. "Pats dīvainākais tomēr ir tas, ka viņš pirms nāves atrada zeltu. Kādi muļķi mēs bijām! Dienasgrāmatā taču bija skaidri pateikts, ka lords Hclfords par slēptuvi izvēlējies upes gultni. Tas bija vējains gads, un upē bija maz ūdens. Iespējams, ka viņš izraudzījās dziļāko vietu upes dibenā, noslēpa zeltu un apklāja to ar ķieģeļiem un akmeņiem, ko nevarēja izskalot."

"Tagad jūs esat bagāts, Dik?"

Viņš lēni nolieca galvu.

"Tā iznāk. Mums vēl būs jāiziet cauri dažām sīkām nepatikšanām, dārgā Leslij," viņš teica. "Bet, kad tas viss beigsies, mēs brauksim uz ārzemēm un aizmirsīsim šīs šausmīgās dienas un naktis."

Leslija klusēdama paspieda Dika roku.

Zilā roka

Izdevniecība tapals jau izdevusi šādus e. vollesa darbus:

Ceturtais mēris

A Kaislību upuri

Pie 3 ozoliem

A Dižciltīgais klaidonis

Londonas tumsās acis

A Hipodroma blēži

Noslēpumainais testaments

A .Nodevēju vārti

Bongindas karalis

A Šausmu eņģelis

Dvēseļu kapteinis

A Sidraba trīsstūris

1'azuduĀais miljons

A Tetovētās rokas

Miljonāra kaimiņš

A Piektais dūzis

Cilvēks, kas zina visu

A Parādnieks

Trīs taisnīgi vīri

A Pirātu gūstā

Spoku nams

A Durvis ar 7 atslēgām

Savāda grāfiene

A Dimantu straume

Zaļais strēlnieks

A Melnais abats

Sagatavošanā:

Viesnīca pie Temzas

Grāmato var iegādāties ūsās p-āmalnids, Preses Apvienības kioskos un lauku pasta sakara nodaļas. Tālrunis 280728

Pirmo reizi Latvijā franču rakstnieka

tZORЮA SIMENONA RAKSTI

Izdevniecība Tapals lurpina Ž. Simenona Rakstu izdošanu. Pavisam iecerēts laist klajā 15 sējumus augstvērtīgā poligrāfiskā noformējumā. Mākslinieks Juris Utāns.

SIMENONS AR UN BEZ MEGRE

Vēl pirms pāris gadiem latviešu lasītājs ar franču rakstnieka Žorža Simenona (1903 — 1989) daiļradi varēja iepazīties visai pielicīgi, bet šobrīd situācija ir mainījusies un grāmatu tirgus interesentiem piedāvā patzināmas izvēles iespējas. Viena no tām— izdevniecības Tapals gatavotie Simenona Raksti, kuros ietverti mākslinieciski spilgtākie, būtiskākie rakstnieka romāni visā viņa radošās darbības periodā. Romānu sēriju aizsāk Pēteris Latvietis— pirmais darbs, kas publicēts ar īsto—Zorža Simenona—vārdu, te arī pirmoreiz "galvenajā lomā" vēlāk pasaulslavenais policijas komisārs Megrē. Rakstu 15 grāmatās būs atrodami vairāk nekā 30 romāni gan no Megrē cikla, gan, lietojot paša autora apzīmējumu, t.s. "smagie" sociālpsiholoģiskie darbi, starp kuriem īpaši izceļami romāni Kaķis, Prezidents, apjomīgais, lielā mērā autobiogrāfiskais Pedigri Simenona pēdējais — 214. romāns Megrē un mesjē Saris pabeigs ari rakstu sēriju.

Izdevumu sagatavošana notiek saskaņā ar Simenona Autortiesību aģentūras Lozannā līguma prasībām. Atgādinām arī, ka neviens no Rakstos iekļautajiem darbiem nedublēsies ar apgāda Artava izdotajiem Simenona tulkojumiem.

Saistošus brīžus

SIMENONA

varoņu sabiedrība!

Aizraujošs sižets, dēkas, romantika, eksotika un, protams, mīlas piedzīvojumi un pārdzīvojumi latviešu un cittautu rakstnieku darbos!

Izdevniecība Tapals piedāvā lasītājiem izklaidējošās literatūras sēriju

Iznākušas:

caf V. Bauma. Cilvēki viesnīcā b^ M. Cviks. Apburošais dēkainis Bezbailīgie V. Kвrkliтр. Vientulības kalns o3P P. Benиlijs. Žokļi

Sērijā

tMāis Html ifiMļ

iznācis V. Karkliņa romāns Vientulības kalns.

Kopš 1991gada, kad ar romānu Vēstule no dzimtenes aizsākas trimdinieka Valdemāra Kārkliņa "mājupceļš", rakstnieka literārais mantojums pastāvīgi atradies izdevēju uzmanības lokā, pie kam Dieva zeme — četru romānu cikla titulromāns — piedzīvojis pat "dubultizdevumu". Bet V. Kārkliņa tulkojumu atkārtotos publicējumus grūti pat saskaitīt, jo viņš bijis ne tikai augsti profesionāls, bet, šķiet, ari pats ražīgākais cittautu literatūras latviskotājs.

Izdevniecība Tapals sērijai Romāns vienai naktij izraudzījusies V. Kārkliņa Vientulības kalnu (1951), kura tematisko raksturojumu savās Esejās par rakstniekiem un grāmatām Anšlavs Eglītis formulējis īsi un kodolīgi: romāns par zeltu un mīlu mežonīgajos rietumos.

…Sākoties trimdinieku izceļošanai uz jaunām mītnes zemēm, V. Kārkliņš ar kāda Amerikas lielgruntnieka galvojumu kabatā no "mazās Latvijas" Eslingenas nokļūst tuksnesīgajā, saules kveldētajā Oregonas austrumu nostūri pie Pulvera upes un Briežraga kalnu grēdas. Meži un gravas te slēpj vecas, pamestas zcltraktuves, viena otra no tām vēl uzrāda pat vārās dzīvības zīmes.

Kaulu tuberkulozes mocītam, pie fiziska darba nepieradušam, V. Kārkliņam vairākus mēnešus nākas cilāt labības maisus, labot lopu aplokus, turēties seglos zirgiem, kuri nemaz neprot iet soļos. Gadījums viņu saved kopā ar kādu "veclatvieti", kurš Ameriku mēģina iekarot jau 40 gadus. Un, paklausot tā padomam, V. Kārkliņš pārceļas uz auglīgo, biezi apdzīvoto Villametas ieleju — uz Oregonas pavalsts galvaspilsētu Seilemu, kur aizvada visu atlikušo mūžu.

Tieši pirms 40 gadiem no Sunākstes pagasta Amerikā nokļuvis arī Toms Kalniņš — zelta meklētājs Vientulības kalnā. Savu latvisko vārdu gan viņš sen jau zaudējis līdz ar tautību un valodu, un pienāk bridis, kad jāzaudē ari vienīgais cilvēks, kas viņu patiesi milējis. Palikusi tikai negaistoša cerība, apmātība uzvarēt kalnu, reiz uzdurties visu atsverošai zelta dzīslai, izbēgt trimdas lietuvēnam un vientulibas rēgam. Un ari tad, kad uz nāves gultas spēka atlicis vien domās pārstaigāt senās dienas, pāri visam rančo kā drūms noslēpums joprojām klājas Oregonas zelta lāsts.

Ieskatam fragments no V. Kārkli ņa romāna Vientulības kalns:

Te vairs nebija sabraukts klēpja sunitis, zaglīga kalpone, pirmoreiz krāsoti mati, sengaidīta saderināšanās, jauna Parīzes cepure, kāzu tērps līdz ceļiem, pat ne kādas sabiedrības dāmas slepens izlēciens no laulības logāta; nē, te bija lielā dēka. Krustmāte Melvīna Scsilija pilnā mērā apzinājās šī neatkārtojamā mirkļa svarīgumu — tas viņai aizrāva elpu ne mazāk kā skrējiens uz viesnīcu un augša pa kāpnēm. Viņa jutas apmēram kā dramaturgs iedvesmas brīdī, nupat kā ieguvis vielu piecu cēlienu traģēdijai. Viss, ko viņa šai vietā un šai brīdi redzēja un dzirdēja, bija bezgalīgi svarīgs, katrs sīkums bija neaplēšami nozīmīgs. Krustmātes Melvlnas Sesilijas acis šaudījās apkārt kā zibošas atspoles: kaut jel nu ko nepalaistu garām neievērotu, kaut tik nu nenokavētu kādu raksturīgu šī mirkļa iespaidu.

Džoja bija viesnīcas istabā viena pati ar šo vīrieti! Ar vīrieti, ko lā vakarrīt vēl nebija pazinusi! Tur viņš stāvēja un iedomīgi smīnēja: bez svārkiem, bez kaklasaites, vaļēju krekla apkakli, dvieli rokā, acīmredzot nupat kā piecēlies. Krustmātei Melvīnai Sesilijai nodrebēja romantiski jutīgā sirds, viņa dziļi atvilka elpu. l'n Džoja… Džoja sēdēja uz gultas malas — uz gultas malas! — un rita ģērbā! Rīta ģērbā, zem kura varbūt nebija nekā. Nudien, krustmātei Melvīnai Sesilijai celi kļuva vāji. I.ūk, kājas zilajās rīta kurpēs Džojai bija gluži kailas; viņa mierīgi, tik mierīgi, it ka viss, kas te noticis un notika, būtu visparastākā, ikdienišķāka lieta, cilāja baltās, līdz elkoņiem atsegtās rokas un sukāja matus. Svešs vīrietis bija tepat istabā, un viņa rila ģērbā sēdēja uz gultas malas un sukāja matus! Ai, ne, šis virietis viņai droši vien vairs nebija — nevarēja būt svešs!

Kā drudzi krustmātes Melvinas Sesilijas skatiens svaidījās pa istabu, meklējot vairāk, vēl vairāk lietisku pierādijumu, ziinigu novērojumu, raksturīgu līniju. Un tad viņa beidzot ievēroja kaut ko, kas izšķīra visu, kaut ko, kas izgaisināja pēdējās šaubas, satricināja pēdējo ticību, piepildīja krustmātes Melvinas Sesilijas vispārdrošākās cerības. Viņa redzēja, ka istabā bija divas gultas. Vienā, kas vēl nebija uzklāta, sēdēja Džoja. Un otra… krustmāte Melvīna Scsilija paskatījās, aizvēra acis, it kā nespētu ticēt tam, ko tās rādīja, tad atkal tās atvēra un ieplēta baltas ka tikko nolobītas, cieti vārītas olas… otra stāvēja neaiztikta. Otra gulta stāvēja nevainojami glila un neaiztikta, kā vakarrīt uzklāta!

"Cdeni! Džoja, dod man glāzi auksta ūdens!" Mclvīna Sesilija vārgā balstiņā iespiedzās un lēnām, lēnām nolaidās atzveltni.

"Lūdzu, Tom, vai tu nepasniegtu krustmātei glāzi ūdens, mīļais?" Džoja teica. "Vai varbūt tev pie rokas kas stiprāks? Kaut kas sirdij?"

"Lūdzu, mīļais Tom. Mīļais, vai tu nepasniegtu…" — tas nu bija par daudz, pat krustmātei Melvinai Scsilijai drusku par daudz. Labi, ka Tomam gadījās pie rokas kas stiprāks, sirdij noderīgs… Drebošu roku krustmāte Melvīna Sesilija pielika plakano pudeli pie mutes un ieņēma malciņu — tādu malciņu, kas, starp citu, radīja aizdomas, ka viņai šis Šķidrums nebija ne gluži svešs, nedz arī sevišķi nepatīkams. Stiprinājums nāca lieši īstajā laikā — iedzērusi viņa redzami nomierinājās un drīz atguva valodu.

"Mīļais bērns, kā tu… kā tev ienāca prātā tik pēkšņi, nevienam nezinot, atstāt tēvoča un krustmātes māju?" Mclvīna Sesilija dramatiski pacēla saliktās rokas. "Mēs visi taču tevi glabājām kā acuraugu. Mēs visi tevi mīlam kā pašu bērnu un domājam par lavu nākotni. Tavs līgavainis tevi cieni un tikai gaida dienu, kad jūs varēsiet nodibināt savu dzīvi. Un tēvocis lljūzs Mortimers ir solījis jums abiem augstsirdīgi palīdzēt… Kā tu varēji mums visiem to nodarīt?"

"Es taču nevarēju tur palikt," Džoja tcica, šūpodama zilo rīta kurpi. "Gribēju būt pie Toma."

Tā! Vioa gribējusi būt pie Toma! Vairāk nekā; vina vienkārši gribējusi būt pie Toma. Pagāja daži mirkli, kamēr Melvīna Sesilija to norija.

"Un ko tu domā darit tālāk? Hjūzs Mortimers un krustmāte Merilīna ir dziļi aizvainoti. Tu esi viņus apvainojusi. Cits nekas ari nav sagaidāms pēc tavas neizprotamās rīcības. Bet, ja tu nožēlotu savu pārsteidzību un lūgtu piedošanu… es tevi atbalstītu, palīdzētu visu griezt par labu. Viņi saprastu, ka tā bijusi jaunas sirds aizraušanās… Tēvocis un krustmāte tevi arvien vēl gaida mājās. Vai nāksi atpakaļ?"

"Nezinu… Nedomāju vis. Man te loti patīk. Un Toms ir tik labs pret mani."

Krustmāte ieplestu muti paskatījās "labajā Tomā", kas stāvēja pie loga, aizmirsis sasiet kaklasaiti, un klausījās viņās tik tumšu seju, tādā neizpratnē, kā kad viņas runātu acteku vai mohikāņu valodā.

Melvīna Sesilija nu atskārta, ka vairāk nekā neizzinās, ja negriezīs kažoku uz otru pusi. Viņa apsēdās Džojai blakus, saņēma viņas roku un maigi to noglāstīja. Viņas apaļā seja izkusa smaidā, viņa jutekliski nopūtās un pat Tomam uzmeta pa pusei ziņkārīgu, pa pusei glaimīgu skatienu; tad viņa pieliecās Džojai pie auss un čukstēja ar karstu elpu:

"Ak, jaunība, jaunība… cik labi es tevi saprotu! Tu viņu mīli, es redzu, es jūtu, ka tu viņu mīli… Jā, tā ir mīlestība pirmajā acu uzmetienā… lielā, īstā mīlestība, kas nāk tikai reizi mūžā un nekad, nekad vairs neatgriežas! Saki, vai jūs domājat slepeni salaulāties? Man taču tu to vari teikt."

Džoja atbildēja tikpat noslēpumaini un klusu: "Jā, varbūt mēs slepeni salaulāsimies… Tikai tu to nevienam, nevienam nestāsti!"

SIA "MAPL" ir dibināta 1992. gada janvārī.

Firma tiražē un realizē latviešu un ārzemju mūziku audiokasetēs un kompaktdiskos.

Divu gadu darbības laikā ir izveidots stabils tirdzniecības tīkls, kas sastāv no vairāk kā simts tirdzniecības punktiem visā Latvijas teritorijā.

Pēc pasūtītāja vēlēšanās ir iespējams uztīt jebkura garuma un skaita audiokasetes, veikt fonogramas ierakstu kompaktdiskā, izveidot atbilstošu grafisko noformējumu un realizēt to kvalitatīvā tipogrāfiskā izpildījumā.

Telefons 325737 Fakss 8830292

MIC REC PIEDВVВ:

MICROPHONE RECORDS

Mikrofona skaņu ierakstu firma piedāvā jaunāko latviešu mūziku kasetēs un CD:

1. Miķeļa Ģruzīša dubultais šlāgeralbūms "Kamēr dziedu dzīvoju"

"Skaistāko dziesmu izlase" Sponsors A/S Sviesta un Siera Eksports.

2.  "Mikrofona šlāgeraptaujas izlase Nr.2" jaunas dziesmas, jauni vārdi.

3.  "Neapoles naktis" šlāgerveterāna Imanta Zaķa jaunā programma.

4.  "Manu elku dziesmas" roka un šlāgera elku labākās dziesmas vienā kasetē.

5.  "Mikrofona otrie Ziemassvētki" Ziemassvētku izlase.

6.  Raimonds Pauls "Ziemassvētku noskaņas" Latvijā un pasaulē populāras melodijas Raimonda Paula instrumentālā izpildījumā.

7.  "Horoskopi, horoskopi" dzied un spēlē Latvijā populāri cilvēki (no LTV raidījuma "Horoskopi, horoskopi")

8. CD Enijs Maiks "Pareizā kombinācija" mūzika tiem, kam patīk dejot.

9.  DC 100 debija "Debijas albūms" vispirktākā audioprogramma šogad.

10. CD Roberts Gobziņš "Sienāži" komentārs nav vajadzīgs.

11.  "Roks pret Skrundas lokatoru" mūziķu ieroči ir mikrofoni, ģitāras, bungas un skaļruņu lielgabali! Pirmā politiskā audiokasete!

SAGATAVOРANВ:

-  "Jumprava" sērija "Latviešu rokklasika audiokasete un CD"

-  "Dālderi"

-  Grupas "Rebel" kasete un CD.

-  "Zigfrīds Račs" kasetē un CD vienkārši laba mūzika.

Jūsu īsākais un ērtākais

ce|š uz

pasauli

caur

LONDONU BERLĪNI FRANKFURTI HAMBURGU

Informācija: 327 296, 225 021

Formāts 60x84/16. Kandapogas avīžu papīrs. Ofseta iespiedums. 12 uzskaites iespiedloksnes. SIA «Tapals». Reģ. apl. Nr. 24)115. Iespiesta A/s «Preses nams». Pasūtījuma Nr. 1131. Vāki iespiesti R/a «I.atvijas karte», iesieta RPT X. cehā.

Content

Volless Edgars Melnais abats

1

2

5

7

9

11

12

15

16

17

18

20

21

22

23

24

25

26

27

29

31

34

36

38

39

40

41

43

44

46

47

48

49

50

52

53

56

57

58

Izdevniecība tapals jau izdevusi šādus e. vollesa darbus:

iznācis V. Karkliņa romāns Vientulības kalns.