Volless Edgars

Melu detektors

Edgars Volless MELU DETEKTORS Romāns

Stāsti no krājuma " DŽENTLMENIS AFĒRISTS" Tulkojis E. Feldmanis

Melu detektors

,,

1

Ciema ļaudis Meneringu godāja par "kapteini". Viņš dzīvoja Bakingemas tālākajā dienvidu nostūrī — tā dēvētajā Zaļajā mežā — un iesauku laikam bija dabūjis militārās stājas un skarbā runas veida dēj.

Viņš mita Hekslija muižā, tas bija neliels nams plaša parka vidu, un ļaudis zināja stāstīt, ka naudas viņam necik daudz neesot. Kad kapteinis šai namā ievācās, tas bija nolaists, tāpēc arī īres maksa par to bija gandrīz vai smieklīgi zema. Visi iepriekšējie interesenti, kas bija gribējuši tur apmesties uz dzīvi, pieprasīja, lai namu kārtīgi izremontē, tāpēc pirms viņa ne ar vienu no tiem īres līgums netika noslēgts.

Kapteinis nebija tik prasīgs, vajadzīgos remontdarbus viņš veica pats. Ar vietējiem amatniekiem nekādās darīšanās neielaidās.

Viņam bija trīs kalpotāji; divi dzīvoja kopā ar viņu, trešais — šveicara mājiņā, kas atradās uz tā paša gruntsgabala. Visi trīs turējās savrup, ciemā viņi nerādījās. Vietējie iedzīvotāji domāja, ka tie varētu būt veci zaldāti, kas kara laikā bijuši pakļauti kapjteinim.

Produktus ciemnieki regulāri piegādāja šveicara mājiņā; ieiet galvenajā ēkā viņiem bija aizliegts. Rēķinus kapteinis katras nedēļas beigās kārtoja ar čekiem kādā Londonas bankā.

Vēstules kapteinim Meneringam nepienāca, izņēmums bija bandroles un apkārtraksti. Acīmredzot viņam nebija ne draugu, ne tuvu pazinu.

Klusā un atturīgā dzīve kapteiņa namā ilga vienu gadu, bet tad sākās pārmaiņas. No Londonas kravas automobiļos tika atvestas dārgas mēbeles. Vārdos skopais kapteinis pieņēma darbā trīs dārzniekus, kā arī krāsotāju, kam bija jāuzpoš galvenā ēka.

Rideru, kas strādāja par detektīvu prokuratūrā, uz Hekslija muižu atveda diezgan dīvaina sagadīšanās. Vai puse pasaules zināja, ka viņa vaļasprieks ir vistkopība; Kentā viņam piederēja ferma, kurā viņš audzēja retu un skaistu šķirņu vistas. Ap to laiku arī kapteinis Menerings gatavojās ierīkot līdzīgu fermu, un cilvēks, kam viņš šo darbu bija uzdevis, vērsās pie Rīdera kā pie attiecīga lietpratēja.

Kad Rītlers ieradās muižā, kapteiņa Meneringa nebija mājās. Viņš vai ik dienas brauca ar savu auto uz galvaspilsētu. Tā nu Rīderam bija iespējams parunāt vienīgi ar to cilvēku, kura ziņā bija vistu fermas ierīkošana.

Kad darījums bija nokārtots, turklāt abas puses jutās apmierinātas, Rīders kāpa atpakaļ savā automobilī un brauca mājup. Diez vai viņam bija atmaksājies šo ceļu mērot, taču tas viņu neuztrauca. Daudz svarīgāk likās tas, ka ir pārdotas dažas paša audzētas vistas.

Virzoties uz parka vārtiem, Rīderam bija jābrauc gar šveicara mājiņu. Durvju priekšā, pīpi kūpinādams, sēdēja kāds kapteiņa kalpotājs. Viņš nepacēla galvu, taču Rīders viņu pazina uzreiz.

—   Tad nu gan brīnumi, — detektīvs norūca, jo atcerējās šo cilvēku no senākiem laikiem, turklāt — loti labi.

Rlderam bija apbrīnojama atmiņa. Ar to un ar savu neapslāpējamo ziņkāri viņš dažam labam krita uz nerviem.

Skotlendjarda kolēģi ar skaudības pieskaņu runāja, ka nereti viņam gluži vienkārši laimējoties. Viņi zināja daudzas tādas reizes, kad Rlderam — vismaz pirmajā acu uzmetienā tā šl<ita — bija palīdzējusi nejaušība.

Rlders gan bija tieši pretējos ieskatos; viņš domāja, ka savus panākumus irguvis, balstoties uz paša spējām.

Izmantodams to, ka darba patlaban necik daudz nebija, Rīders aizbrauca uz Za|o mežu vēlreiz un ievāca informāciju. Taču ne jau tādēļ, lai gūtu no tās kādu tūlītēju labumu, — viņš gribēja tikai apmierināt savu ziņkāri.

Tas viņam bija kļuvis gandrīz vai par paradumu — ievākt ziņas un krāt it kā gluži nesvarīgus faktus. Viņš krāja tos tāpat, kā mehāniķis vai amatieris krāja skrūves un rezerves daļas — ne jau tāpēc, ka tie viņam pašlaik būtu vajadzīgi, bet gan tāpēc, ka varētu noderēt kādreiz nākotnē.

Rīdera priekšnieks, kam sava darbinieka atklājums bija jau zināms, apjautājās, ko viņš esot noskaidrojis, un te nu detektīvam atlika tikai nopūsties.

—  Es visur redzu vienīgi slikto, pat tad, ja runa ir par gluži nevainīgām lietām. Tas varbūt ir izskaidrojams ar manu slikto raksturu — citiem vārdiem sakot, ar manu noziedznieka raksturu! Ja man būtu vairāk drosmes — paldies Dievam, ka man tās nav —, es pats būtu nokļuvis uz slidena ce|a un nonācis konfliktā ar likumu.

Priekšnieks saprotoši smaidīja.

—  Būs jau labi, Rīder! Lai uzvedinātu jūs uz citām domām, gribu lūgt: apmeklējiet rīt seru Vilfredu Heinholu! Varbūt jūsu noziedznieka instinkts pateiks priekšā, kā viņam vislabāk palīdzēt.

Tā Rīders iepazinās ar ietekmīgu baņķieri, kas darbojās septiņpadsmit banku konsorciju uzraudzības padomēs un bija vēl astoņu citu finanšu institūciju prezidija priekšsēdētājs.

Sers Vilfrcds bija smalki informēts par visu, kas notika darījumu pasaulē. Vairāku firmu bilances viņš zināja no galvas, bet pasaules tirdzniecības situācijā orientējās tikpat labi kā ekonomikas ministrs. Taču, par spīti šīm savām spējām darījumu laukā, viņš diemžēl nemaz nepazina cilvēkus.

Rīders apmeklēja šo baņķieri prokuratūras uzdevumā, jo kāds viņa ierēdnis bija noblēdījis lielu summu naudas. Ievākdams vajadzīgās ziņas, Rīders konstatēja, ka darba metodes bankā ir diezgan novecojušās.

—  Ja drīkstu izteikt piezīmi, tad man jāsaka: jūsu kontroles sistēmā, hm, ir svarīgi trūkumi.

—  Tā nav taisnība, — sers Vilfrcds sašutis iesaucās. — Varbūt jūs vēlaties mani pamācīt, kā veicami darījumi? Es tomēr nedomāju, ka prokurors jūs ir atsūtījis pie manis nolasīt lekciju par grāmatvedību!

Viņš pateica vēl daudz ko vairāk, taču Rīderam

tikpat kā neizdevās iebilst, jo sers Vilfreds Heinhols viņu gandrīz vai nelaida pie vārda. Pārrunas beidzās diezgan negaidīti — detektīvs pagriezās un aizgāja prom.

Novakarē Rīders pastaigājās pa Vaitholu. Piepeši viņš pamanīja kādu cilvēku, ar ko labprāt būtu aprunājies, taču tas aizsteidzās tālāk. Rīderam neatlika nekas cits kā vien skriet šim cilvēkam pakal un satvert viņu aiz piedurknes.

—  Higsona kungs, ko tad jūs darāt pilsētā?

Uzrunātais, kas bija izskatīgs, gadu četrdesmit

vecs vīrietis, nelaipni paraudzījās Rīderā, tomēr piespiedās pasmaidīt.

—  Sveiks, Rīder…

—  Rīdera kungs, ja drīkstētu lūgt. Nu, kas jums ir padomā? Vai taisāties atkal izplatīt viltotu naudu — vai varbūt šoreiz gribat kaut ko gluži vienkārši no-

^ zagt?

Higsons bija labi ģērbies, jo izskatīties elegantam un smalkam — tas piederējās pie viņa amata. Viņš aizdedzināja no zelta etvijas izņemtu cigareti.

—  Jums es to pateikšu, — Higsons beidzot atbildēja. Viņa balsī nebija saklausāms ne respekts, ne pazemība. — Kad toreiz mani uz jūsu sasodīto liecību pamata iesēdināja cietumā, biju paguvis atlikt sāņus krietnu summiņu naudas. To dzirdot, jums, vecais okšķeri, droši vien sirds vai lūst? Tur bija piecpadsmit tūkstoši mārciņu! Pa šo laiku savus gadus esmu nosēdējis, un jūs manai naudai netiekat klāt.

Tagad nekādus grēka darbus vairs nedarīšu — varu to atļauties. Ja es nebūtu tik labi situēts, tad bez garas domāšanas atkal laistu apgrozībā viltotas piecjTiārciņu banknotes un dzīvotu cepuri kuldams. Taču jums, viltīgais lapsa, vairs nejautu sevi noķert!

Rīders ar sava lietussarga rokturi tik sparīgi uzsita Higsonam uz pleca, ka tas sāpēs iekliedzās.

—  Nekļūstiet nu bezkaunīgs, — detektīvs laipni teica, — citādi jums būs mani jāiepazīst no citas puses.

Higsons pēkšņi atcerējās, ka Rīders var būt arī visai nesaudzīgs. Viņš bikli palūkojās detektīvā no sāniem un paberzēja sāpošo vietu; tad apgriezās un ātri devās projām.

—  Loti savādi, — Rīders domīgi nomurmināja.

Taču šī sastapšanās jau nu nebija tik dīvaina kā

atgadījums ar Rīdera kalponi.

Lizija Pentone pēc izskata bija neievērojama un arī citādā ziņā tik maz dūrās acīs, ka neviens neizrādīja interesi ne par viņu pašu, ne par viņas radiem. Viņa bija stipri kalsnēja, bālu, šauru seju un kājām kā slotas kātiem.

Rīdera kabinetu viņa vienmēr tīrīja loti rūpīgi, nebija saplēsusi nevienu vērtīgu lietu un — pats galvenais — nekad nemēģināja ieviest kārtību uz viņa rakstāmgalda. Savu darbu viņa darīja tik /iemānāmi, cik vien iespējams. Viņas acīs Rīders bija "vecāks kungs" un, ja viņa vispār par kaut ko brīnījās, tad nu visvairāk par to, ka viņš valkā tik vecmodīgu filca platmali. Kad saimniecības vadītāja kādudien viņai pastāstīja, ka Rīders esot pazīstams detektīvs, Lizija bija ļoti pārsteigta.

—  Ko, šitas? — viņa neticīgi jautāja.

—  Jūs droši vien gribējāt teikt — Rīdera kungs! — saimniecības vadītāja pārlaboja.

—  Vai tad viņš strādā policijā?

—   Policijā nu gluži ne, taču viņam ir daudz darba Skotlendjardā. Viņš ir valsts ierēdnis, un viņam uztic sevišķus uzdevumus.

—  Žēlīgais Dievs!

Pilns vārds kalponei bija Elizabete, bet, tā kā tas skanēja pārāk gari, viņu sauca vienkārši par Liziju. Uzzinājusi, ar ko nodarbojas viņas maizes devējs, meitene par Rīderu sāka domāt arvien biežāk. Satiekot viņu, Lizija iesāņus kautrīgi viņā noskatījās; reizēm viņa pa logu vēroja Rīderu vakarā atgriežamies no darba. Katrā ziņā, lietussargu turēdams vienā un parasti aukliņā ap pirkstu virpinādams pensneju otrā rokā, valdzinošs viņš neizskatījās.

Lizija bija loti noraizējusies. Jau ilgāku laiku viņa lauzīja galvu par savas daiļās māsas līgavaini. Lizijas māsai bija tik pikants augums un tik skaistas kājas, ka neviens vīrietis nespēja paiet viņai garām neatskatījies. Redzot viņas abas kopā, nevarēja noticēt, ka Ena un Lizija Pentones ir māsas.

Agrāk Ena bija strādājusi par stenogrāfisti mašīnrakstītāju un pelnījusi piecdesmit šiliņu nedēlā. Par šo algu viņa ar rakstāmmašīnu bija rakstījusi neskaitāmas vēstules, kas lielākoties sākās tā: "Atbildot uz jūsu vēstuli, kas datēta ar…" Taču tagad Ēnai vairs nevajadzēja strādāt, viņa dzīvoja mājās un savu istabu bija jauki iekārtojusi ar labām mēbelēm. Kopš kāda laika viņa jau jutās par smalku, lai brauktu ar autobusu, tāpēc izmantoja vairs tikai taksometrus, un bieži vien līgavainis bija pārvedis vinu mājās superelegantā limuzīnā. Turklāt Ēnai tagad bija divi dārgi briljanta gredzeni un trīs modernas vakarkleitas. Un tomēr viņa apgalvoja, ka esot kārtīga meitene. Viņas saderinātais Ernī Molino bija bagāts jauneklis, kas dzīvoja nevis Londonā, bet uz laukiem. Pilsētā viņš parādījās tikai nedēļas nogalē, lai reizēm kopā ar Enu aizbrauktu uz Braitonu.

Viņu iepazīšanās bija notikusi gluži parastā veidā. Moli no bija gadus divdesmit sešus vecs pabāls jauneklis, kādu ir daudz. Viņa zods neliecināja par stipru gribasspēku, bet citādi viņš izskatījās loti labi. Reiz, nejauši ieraudzījis Enu kinoteātrī, viņš meitenē iemīlējās līdz ausīm. Tovakar Ernī bija pavadījis Enu līdz mājām un mazliet vēlāk, kā jau pieklājas, apciemojis viņas vecākus. Viņa bija ievedusi Ernī viesistabā, un tur, kā jau pieņemts, visi bija tērzējuši par laiku un politiku. Viņš bija sarunājies jauki un laipni, un godīgi arī atbildējis uz Ēnas mātes jautājumiem. Tie bija jautājumi, kurus mātes mēdz uzdot, kad ir runa par meitu nākotni. Viņš nebija slēpis, ka sevišķi bieži baznīcā vairs neejot, bet agrāk gan cītīgi esot dziedājis baznīcas korī. Vārdu sakot, Ernī bija radījis labu iespaidu un ticis uzņemts Ēnas ģimenē. Pēc kāda laika Austrālijā nomira Ernī tēvocis un atstāja viņam lielu mantojumu. Kopš tā laika Ena bija kļuvusi pārāk smalka, lai brauktu ar autobusu, kopš tā laika viņa arī bija sākusi valkāt mirdzošos briljanta gredzenus.

Par to Lizija Pentone, protams, vēl neuztraucās. Meitene kļuva domīga tikai pēc tam, kad reiz vakarā viņu bija apmeklējis kāds glauns kungs. Viņš toreiz acīmredzot atgriezās no viesībām, jo bija ģērbies smokingā. Melnās ūsas un tumšās brilles piešķīra šim cilvēkam īsta džentlmeņa izskatu. Pie Pontoniem Frendli ielā viņš ieradās sestdienas vakarā ap pulksten vienpadsmitiem. Visi ģimenes locekļi, izņemot Liziju, kas mazgāja savas zeķes, bija jau aizgājuši gulēt. Tā kā viņa caurām dienām bija aizņemta Rīdera mājās, par savām lietām parūpēties viņai atlika pavisam maz laika.

Lizija arī atvēra svešiniekam durvis.

—   Loti lūdzu atvainot, ka traucēju tik vēlu, — svešinieks, aiz durvīm stāvēdams, zemā balsī ierunājās. — Gribēju tikai pavaicāt, vai šeit dzīvo Pentonu ģimene?

—  Jā, — Lizija izbrīnījusies atbildēja.

—  Vai man ir gods runāt ar Ēnas jaunkundzi?

Kad Lizija neviļus bija atvērusi durvis plašāk,

viņš panācās soli tuvāk un, kā pārbaudīdams, viņā palūkojās.

—  Nē, es esmu Lizija, Ēnas māsa.

—  Ak tā!

Iestājās klusums.

—  Jūs esat… jūs tātad esat tā jaunā meitene, kurai ir darbs?

Lizijai šis jautājums bija nepatīkams, tas aizskāra viņas lepnumu.

—  Es palīdzu Rīdera kungam mājsaimniecībā, — viņa vīzdegunīgi atbildēja.

Atkal garāks brīdis pagāja klusējot. Li/.ijas atbilde atnācēju laikam bija darījusi domīgu.

—  jūs strādājat pie Rīdera kunga? Pie kāda Rīdera kunga, ja drīkstu vaicāt?

—  Viņš dzīvo Broklijā. Bet kāpēc tas jūs tik loti interesē?

Viņa redzēja, ka vīrietis sarauc pieri.

—  Ak, tāpat vien! Vai Ēnas jaunkundze ir mājās?

—  Viņa tikko kā aizgāja gulēt. Varbūt jūs nākat no Ernī? Vai viņam kaut kas ir atgadījies?

Vīrietis brīdi vilcinājās.

—  Nē, atgadījies viņam nav nekas. Es esmu Ernī paziņa un gribēju kaut ko pateikt Ēnas jaunkundzei: Ernī un Ena šodien ir uzmetuši avīzē publicējama sludinājuma tekstu, un es tikai gribēju brīdināt, ka šis sludinājums nekādā ziņā nedrīkst parādīties avīzē.

Ena tovakar bija atgriezusies mājās diezgan agri, un arī ģimenē sludinājuma publicēšana tika plaši apspriesta. Tā bija bijusi Lizijas ideja — šādā veidā visiem darīt zināmu abu jauniešu saderināšanos. — Tas viņus ciešāk saistīs kopā, — meitene savā sievišķīgajā viltībā bija teikusi mātei.

Beigās visi vienojās par šādu tekstu:

"Ernests Džeiks Molino kungs no Overdīnas Birtningemā ir saderinājies ar Enu Pentones jaunkundzi no Broklijas. Tuvākajā laikā notiks viņu laulības."

Pentonu Frendli ielas dzīvoklis gan atradās Deptfordā, taču Ēnai Broklija šķita smalkāka.

—  Vai jūs sludinājumu esat jau iesniegusi?

—  Nē, vēl ne, — Lizija atbildēja, joprojām nespēdama saprast, kāds varētu būt dīvainā viesa apciemojuma nolūks. — Bet, lūdzu, pagaidiet brītiņu, es pasaukšu Enu. Vai jūs neienāktu iekšā?

Vīrietis pieklājīgi pateicās un ienāca priekšnamā.

Ātri uzmetusi mugurā rītakleitu, nokāpa lejā Ena. Viņa jutās mazliet apjukusi un sadusmota, jo arī Ernī bija visādi centies viņu atrunāt no saderināšanās sludinājuma publicēšanas.

—   Kas jūs īsti tāds esat? — viņa ne visai laipni jautāja.

—   Esmu Ernī aizbildnis, — svešais cilvēks paskaidroja.

Lizija redzēja, ka viņš tikai ar pūlēm spēj apvaldīt savu nepacietību.

—    Manuprāt, jūsu saderināšanos izsludināt avīzē nav īpaši nepieciešams, — viņš klusā balsī turpināja. — Laikam jūs nezināt, ka tādējādi varētu .tikt sabojātas labās attiecības ar vienu no viņa tēvočiem. Šis vecais un loti bagātais kungs ir iecēlis Ernī par savu mantinieku, taču nevēlas, ka viņa radinieks precētos.

Teiktais Enu ietekmēja. Viņas līgavainis gan nebija neko par šo savu radagabalu stāstījis, bet, galu galā, tēvocis, no kura kaut ko var mantot, vienmēr ir visnotaļ patīkams.

—   Nu, ja jau tas ir tā, tad es sludinājumu saplēsīšu, — viņa lēnā garā sacīja. — Vispār es grasījos rīt no rīta sūtīt to avīzei, bet, ja jūs tiešām domājat, ka man labāk būtu nesūtīt…

—  Vai jūs nebūtu tik laipna un neiedotu man to lapu, uz kuras ErnI uzrakstīja tekstu?

Papīra lapa bija Ēnas istabā, viņa uzkāpa augšā un pēc brīža nonesa to svešiniekam.

Viņš pieklājīgi pateicās, vēlreiz atvainojās un tad aizgāja.

Lizi ja pa logu noskatījās, kā svešais vīrietis iekāpj taksometrā, kas acīmredzot uz ielas viņu bija gaidījis.

—  Dīvaini, — viņa teica un nogrozīja galvu.

—  Tev taisnība, — Ena māsai piebalsoja. — Ai!

Vina iesaucās un atlēca sānus.

—  Kas tev ir?

—   Es laikam uzminu pelei vai kaut kam tamlīdzīgam! — Ena satraukusies kliedza. Vina bija basām kājām.

—  Nerunā nu muļķības! Vai tad mūsu mājā kādreiz ir bijušas peles? Pagaidi, es palūkošos.

Uzmanīgi pētīdama grīdu, Lizija pie pašām durvīm tiešām pamanīja kaut ko tumšu un mīkstu. Vina pieliecās un, ar pirkstu galiem satvērusi, pacēla to.

—  Žēlīgais Dievs, skaties — tā ir melna Osa! Tādas bija šim vīrietim! Kad viņš atvadoties palocījās, man jau tā likās, ka viņam kaut kas ir pazudis.

Meitenes izbrīnījušās paraudzījās viena otrā un nezināja, ko lai par to domā.

—  Ārkārtīgi savādi, — Lizija teica, nožāvādamās un papurinādama galvu.

Ēna nespēja tik drīz nomierināties. Viņa tūliņ apsēdās pie galda un sāka rakstīt līgavainim vēstuli, kurā lūdza nekavējoties visu paskaidrot.

Viņa jau vairākkārt Ernī bija rakstījusi, taču gandrīz nekad nebija saņēmusi atbildi; reiz viņš smiedamies bija teicis, ka esot slinks vēstuļu rakstītājs un labāk sarunājoties ar viņu aci pret aci. Ena atcerējās tikai vienu tādu gadījumu, ka viņš nedēļas vidū bija atrakstījis no Birmingemas. Savas vēstules viņa vienmēr sūtīja pēc kādas adreses netālu no Heimārkita Londonā. Pati viņa pie Ernī šai pilsētas dzīvoklī vēl nekad nebija ciemojusies, taču kādas pastaigas laikā nejauši konstatēja, ka tas ir liels īres nams ar daudziem dzīvokļiem.

Pēc šā dīvainā notikuma Ena vēl tai pašā nedēlā saņēma vēstuli, kurā Ernī rakstīja, ka esot noticis liels pārpratums, un, kaut gan viņš Enu neprātīgi mīlot, abu interesēs tomēr būtu šķirties. Šo savu pēkšņo lēmumu Ernī sīkāk nepaskaidroja, tikai lūdza, lai visas dāvanas viņa paturot sev.

Ena izmisumā ilgi raudāja. Beidzot viņa saņēmās un devās uz māju Heimārkita tuvumā; tur viņai tika r pateikts, ka Molino kungs savu dzīvokli esot uzteicis. Šveicars nezināja, uz kurieni viņš ir pārvācies.

Abas māsas bija apjukušas, taču drīz vien šis notikums kļuva vēl sarežģītāks un noslēpumaināks.

Pēc neilga laika Ena saņēma vēl vienu vēstuli, kas acīmredzot bija rakstīta lielā steigā. Ernī apliecināja, ka joprojām neprātīgi viņu mīlot.

Vēstule bija iemesta Birmingemas galvenajā pastā, taču savu adresi Ernī nebija uzdevis. Visdīvainākais likās tas, ka vēstule bija rakstīta uz papīra lapas ar labajā pusē nogrieztu apakšējo stūri:

"Es Tevi mīlu vairāk par visu pasaulē… Es nemitīgi domāju par Tevi — vienīgi Tu spētu mani glābt no šā drausmīgā cilvēka, kas neliek mani mierā, fa es kaut reizi varētu tevi satikt un visu paskaidrot, taču viņš neizlaiž mani no acīm! Viņš pastāvīgi ir pie manis un nepārtraukti runā par naftu, naftu un naftu… Reizēm es nakts vidū pamostos un saku sev, ka tā nevar būt patiesība. Laiks iet, un mani māc briesmīgas aizdomas!"

—  Ko tas viss nozīmē? Es tur nesaprotu ne vārda, — Ena izdvesa un sāka klusu šņukstēt.

—  Viens gan man šķiet pilnīgi skaidrs, proti, tas, ka viņš tevi mīl, — Lizija bilda.

— Jā, par to es nekad neesmu šaubījusies, — Ena skumji noteica.

Šī vēstule bija pēdējā ErnI dzīvības zīme. Pēc tam par viņu nekas vairs nebija dzirdams.

Ar bažām vērodama, cik ļoti nomākta ir viņas māsa, Lizija kādudien sev pateica, ka ilgāk tā nu turpināties nevar. Sadūšojusies viņa aiznesa Rīderam gan ūsu, gan vēstuli.

Protams, viņa nogaidīja izdevīgu brīdi, un tas pienāca jau tai pašā vakarā. Rīders sēdēja atzveltnī pie kamīna un snauduļoja — to viņš dēvēja par pauzi savā radošajā darbībā.

—  Es gauži atvainojos par traucēšanu, — Lizija mulsi iesāka. — Vai drīkstu jums ko jautāt?

Rīders pablisināja uz viņu miegainas acis.

—  Kas noticis, mīļais bērns? — viņš laipni nobubināja, ieraudzījis savā priekšā stāvam Liziju.

—  Runa ir par manu māsu, — vina bikli paskaidroja.

Rīders piecēlās, izstaipījās un piegāja pie rakstāmgalda, lai sameklētu savu pensneju.

—  Un kas tad ir noticis ar jūsu māsu?

Rīders pietiekami labi pazina cilvēkus, lai noprastu, ka runa ir par kaut ko Lizijai ļoti svarīgu, kas pats par sevi varbūt ir tīrais nieks. Viņš nodomāja, ka tā varētu būt kāda no mazajām ikdienas traģēdijām, kas atgadās itin bieži.

—  Manas māsas līgavainis izturas loti savādi, — Lizija atbildēja un tad izstāstīja visu, kas bija noticis. Bet par neīsto ūsu, kas viņu bija pārsteigusi visvairāk, meitene pastāstīja pašās beigās.

Rīders klausījās loti uzmanīgi un iegaumēja katru sīkumu. Kad Lizija bija beigusi, viņš būtu varējis Ēnas nelaimīgās mīlas stāstu atainot daudz sakarīgāk un labāk nekā viņa pati.

—       Parādiet man to vēstuli un ūsu! — viņš iev interesēts sacīja.

Izņēmusi abas pieprasītās lietas no priekšauta kabatas, viņa nolika tās uz galda.

—  Es Ēnai neesmu teikusi, ka paņēmu vēstuli… es zināju, ka tā atrodas viņas kumodē, kreisās puses atvilktnē…

Par dažiem faktiem Lizijas stāstījumā Rīders bija izbrīnījies vairāk, nekā viņš sev atzinās. Viss pārējais viņam gan šķita gluži ikdienišķs. Taču, ieraudzījis ūsu, viņš savilka pieri grumbās. Tā bija izgatavota loti prasmīgi, daudz labāk nekā parastās mākslīgās, veikalos nopērkamās ūsas. Laikam tas bija kāda

pieredzējuša teātra friziera darbs. Osas augšdaļā Rīders pamanīja gumijas sludinājuma pēdas. Patiesībā tādas lietas būtu jālīmē ar speciālu līmi. Osa, domājams, bija nokritusi, vīrietim izdarot kādu strauju kustību.

Tagad detektīvs uzdeva Lizijai veselu virkni jautājumu, uz kuriem viņa spēja atbildēt tikai daļēji. Meitenei šķita dīvaini, ka viņš jautā daudz ko tādu, kam, pēc viņas domām, nebija nekāda sakara ne ar Molino kungu, ne mākslīgo ūsu. Rīders, piemēram, gribēja zināt: vai Ernī viņas māsai ir devis naudu, vai Ena vīrieti ar mākslīgajām ūsām kādreiz jau ir redzējusi Ernī sabiedrībā — vai varbūt kādu citu, kas izskatījies viņam līdzīgs? Vai Ernī kādreiz agrāk ir ieminējies, ka grib braukt uz ārzemēm, piemēram, uz Ameriku?

Par šo gadījumu Rīders ieinteresējās daudz vairāk, nekā Lizija bija gaidījusi. Viņa detektīvam izstāstīja visu, ko zināja, un attēloja Ernī kā jauku jaunu cilvēku.

—  Vai to ir rakstījis viņš? — Rīders norādīja uz vēstuli.

Viņa pamāja ar galvu.

—    Vai jūs esat pilnīgi pārliecināta, ka to ir rakstījis viņš pats?

Lizija par to bija cicši pārliecināta. Rokraksts viņai bija pazīstams, jo māsa bija rādījusi arī abas Ernī agrāk rakstītās vēstules. Turklāt kādā Ēnai dāvinātā grāmatā bija ar viņa roku ierakstīts veltījums.

—   Varbūt jūs nejauši redzējāt, ka viņš šo veltījumu raksta? — Rīders iekarsis jautāja.

Viņa atkal pamāja ar galvu.

—  Kā viņš turēja spalvaskātu? Varbūt tā?

Viņš paņēma no rakstāmgalda spalvaskātu, apmeta ar to dažus lokus gaisā un tikai tad sāka rakstīt uz papīra lapas.

Lizija no brīnumiem apstulba.

—  ļā, viņš darīja tieši tā. Es to labi atceros, jo mātei toreiz teicu: "Viņš laikam nezina, ko rakstīt."

Rīders apmierināts smaidīja.

—  Varbūt jūs vēlaties zināt, ko viņš tai grāmatā ierakstīja?

Detektīvs brīdi vilcinājās.

—   Nu protams, tas mani interesē, — pēc tam viņš teica.

Šis sīkums varēja būt gluži nenozīmīgs, taču viņam jau bija radusies profesionāla interese. Varbūt tas ļaus kaut ko vairāk secināt par jaunā cilvēka raksturu.

Ernī ierakstītajā pantiņā bija teikts, ka svarīgāk •v ir, lai meitenei būtu laba sirds, nevis liela gudrība.

—  Hm, — Rīders novilka. — Skan itin jauki.

2

Rīders tiešām ļoti ieinteresējās par šo lietu, kaut gan tā likās diezgan skaidra. Visi šie dīvainie fakti viņam savirknējās sakarīgā notikumā. Viņš nezināja tikai to, kas īstenībā ir Ernī. Vēl noslēpumaināks viņam šķita ar mākslīgām ūsām maskējies vīrietis, kas nakts vidū tik droši bija apmeklējis Pentonu ģimeni,

lai novērstu saderināšanās sludinājuma publicēšanu. Rīders Lizijai pajautāja, vai viņa zinot šā paziņojuma tekstu.

Meitene lepni atbildēja, ka to viņa vārdu pa vārdam esot ierakstījusi savā burtnīcā, ko glabājot mājās.

—   Man šķiet, — vina turpināja, — ka Molino kungs grib no manas māsas tikt vaļā. Varbūt aiz visa tā slēpjas vina māte, varbūt tēvocis. Jūs taču zināt, ko tādi cilvēki domā — viņiem ir bail, ka tikai dēls neapprecētu savai kārtai neatbilstošu sievu. Bet tur gan cienījamā kundze maldās! Variet man ticēt — Ēnai ir loti jauks raksturs, viņa ir krietna meitene, turklāt vienkāršo laužu vidū laimīgu laulību ir vairāk nekā "smalkajās aprindās". Ja palasa avīzē, kas visbiežāk šķiras…

—  Jā, jā, varbūt jums tiešām ir taisnība, — Rīders izklaidīgi sacīja. — Tik labi es par to gan neesmu informēts.

Viņš sarauca pieri, piecēlās un sāka staigāt pa istabu. Rokas Rīders bija sabāzis kabatās, pleci viņam bija sagumuši.

—   Un vēl kas, — Lizija atsāka, ievērojusi, cik lielu iespaidu uz Rīderu ir atstājis viņas stāstītais. — Pat tad, ja tēvocis Molino kungam grib atņemt mantojumu, viņi tomēr varētu apprecēties. Ēnas rotaslietas ir vērtīgas, tās maksā vismaz tūkstoš mārciņu…

—  Vai es nevarētu ar Enu pašu aprunāties? — Rīders meiteni pārtrauca. — Viņa taču zina, ka jūs man to visu stāstāt. Vai varbūt ne?

Lizija nolaida acis.

—    Ja man jums jāsaka taisnība, — viņa apmulsusi atbildēja, — Ena neko pat nenojauš. Ko gan mana māsa teiks uzzinājusi, ka esmu bijusi pie detektīva!

Rīders palocīja galvu.

—  Pasakiet vien, — viņš laipni bilda. — Un rītvakar atvediet māsu pie manis! Lai viņa paņem līdzi arī citas Ernī rakstītās vēstules! Man viņa droši var uzticēties, es labi saprotu viņas bēdas.

Lizijas atnesto vēstuli viņš gribēja paturēt, taču viņa atteicās to atstāt.

Nakts lielākā dala Lizijai pagāja, cenšoties Enu pārliecināt, ka viņām abām kopā jāaiziet pie Rīdcra. Visu uzzinājusi, Ena izbijās un pārmeta māsai izdarīto. Galu galā viņa tomēr padevās.

Nākamajā vakarā viņa pat ļoti labprāt kopā ar Liziju devās pie Rīdera, jo todien atkal bija atgadījies kaut kas divains. Viņa bija saņēmusi no Ernī ierakstītu vēstuli ar trim simtmārciņu banknotēm un šādu zīmīti:

"Ja Tev pienāk telegramma ar kādu adresi, nevienam par to nestāsti! Sadedzini telegrammu un nāc tūliņ pie manis! Es vairs nespēju bez Tevis dzīvot. Nekavējoties sagādā sev ārzemju pasi! Taču nesaki par to ne savai mātei, ne Lizijai! Nebaidies, viss atkal būs labi."

Zīmītei otrā pusē ar zīmuli, turklāt, šķiet, lielā steigā, bija uzšņāpta vesela virkne skaitļu.

Rīders tos saskaitīja, summa bija 310 740 mārciņas.

Ena detektīvu bija iedomājusies pavisam citādu. Bet tā gadījās daudziem, tāpēc Rīders jau diezgan sen visus cilvēkus, ar kuriem viņam bija darīšana, iedalīja divās kategorijās. Vieni, viņu ieraugot, jutās vīlušies, bet otri atviegloti uzelpoja. Ena piederēja pie otriem.

Rīders bija laipns un pieklājīgs, viņš meiteni nesteidzināja, un tas viņai loti patika. Viņa bija gaidījusi, ka detektīvs viņu apbērs ar jautājumiem un iedzīs strupceļā. Viņš Ēnai šo to pajautāja, taču visu laiku bija vēlīgs un centās meiteni nekādi neaizvainot.

Viņa detektīvam pastāstīja daudz vairāk, nekā iepriekš bija domājusi. Ena pati brīnījās, ka spēj svešam cilvēkam tik ļoti uzticēties. Viņa mīlēja un cienīja Ernī; viņš vienmēr bija izturējies solīdi, un viņai nebija ne mazākā iemesla žēloties.

—   Ja viņš gribēja mani pamest, tad varēja to atklāti pateikt. Es neko nebūtu pārmetuši, — viņa skumji sacīja.

—  Bet Ernī taču mīl jūs un ilgojas pēc jums, — Rīders laipni iebilda. — Tomēr es bīstos…

Viņš papurināja galvu.

—  Vai jums šķiet, ka rakstīdams, lai es sagādāju ārzemju pasi un eju pie viņa, Ernī nav patiess? — Ena bailīgi jautāja.

—   Tieši otrādi, esmu pilnīgi pārliecināts, ka to viņš ir domājis pavisam godīgi, — Rīders piesardzīgi atbildēja. — Nē, man prātā bija kas cits…

— Es vispār nesaprotu, kāpēc tik loti uztraucos, — Ena tiepīgi sacīja. — Manuprāt, viņa vecāki pretojas

mūsu laulībām. Bet mums jādzīvo pašiem sava dzīve; beigu beigās, mēs taču neprecam vecākus, kurus es nemaz nepazīstu!

Šķita, ka Rīdera domas kavējas pavisam citur.

—  Vai viņš kādreiz agrāk ir teicis, ka gatavojas kopā ar jums ceļot pāri okeānam?

—  Nē.

—  Varbūt viņš ir ar jums apspriedies, kur jūs pavadīsiet medusmēnesi?

Ena detektīvam paskaidroja, ka par to viņi nekad neesot runājuši — no šī jautājuma viņš esot izvairījies.

Rīders paberzēja degunu, viņš jutās mazliet pārsteigts.

—   Tātad šai sakarā jūs man neko nevarat pateikt? Vai viņš nekad nav pat ieminējies par uzturēšanos ārzemēs?

Ena papurināja galvu. Viņu šī saruna pamazām sāka kaitināt, it īpaši pēdējais jautājums šķita gluži -.nevietā, jo vairs nebija ticams, ka viņa kādreiz apprecētos ar Ernī.

—  Kaut arī viņš raksta, lai es ejot pie viņa, ir taču pilnīgi skaidrs, ka ceļojumā došos tikai kopā ar savu māti. '

—  Nu protams, — Rīders piekrita.

Lai cik veikli detektīvs meiteni izjautāja, par Ernī raksturu viņa varēja pastāstīt gaužām maz. Viņas acīs jauneklis bija īsts džentlmenis, kaut arī nekad nebija pieminējis savu nodarbošanos. Tomēr jau tas fakts, ka viņš bija atsūtījis trīssimt mārciņu, šķita liecinām, ka viņam ir labi ienākumi. Tāpat Ena zināja, ka Ernī

%

dzīvo Birmingemā, kur atradās viņa darbavieta. Taču tas, ko īsti viņš dara un kāda viņam tur ir adrese, meitenei nebija zināms.

—   Es neļaušu ar sevi tā izrīkoties, — viņa kareivīgi piebilda. — Ja Ernī no manis ir atteicies tikai tāpēc, ka es kādam viņa ģimenē neliktos pietiekami smalka, tad…

—  Jums ir pilnīga taisnība, bet gan jau būs labi, — detektīvs viņu mierināja.

Atkal paņēmis mākslīgo ūsu, Rīders domīgi to aplūkoja un tad uzdeva vēl dažus jautājumus. Viņš vēlējās zināt, cik liels svešajam kungam bijis augums, kāds bijis viņa balss tembrs, apģērbs, vai viņam bijušas kādas sevišķas pazīmes.

Ena centās atbildēt, cik precīzi varēdama. Viņa atcerējās, ka vīrietim mugurā bijis smokings. Un pilnīgi skaidri zināja, ka ne pirms šīs tikšanās, ne pēc tās šo cilvēku nav redzējusi.

Kad Ena kopā ar māsu devās mājup, viņa bija diezgan īgna.

—  Nebiju domājusi, ka detektīvs ir tāds, — viņa vīlusies teica. — Pēc katra teikuma viņš apklust un saka "hm". Un tad vēl viņa jautājumi — man šķiet, ka tiem ar šo notikumu ir loti maz sakara. Uz maniem gredzeniem viņš pat nepaskatījās. Viņam taču vajadzēja vismaz pajautāt, vai tie ir īsti.

—   Tu pati loti labi zini, ka tie ir īsti, — Lizija pikti atcirta.

Taču Rīders arī viņai bija licis mazliet vilties. Galvenam kārtām tāpēc, ka par melno ūsu viņš neko vairāk nebija teicis. Par šo, pēc Lizijas domām, ārkārtīgi svarīgo vainas pierādījumu detektīvs sarunu bija izbeidzis ar piezīmi, ka ūsa esot loti prasmīgi izgatavota.

—    Vismazāk man patīk tas, ka viņš paturēja manas vēstules, — Ena sašutusi sacīja. Visas savas dusmas vina tagad izgāza uz Rīderu, kas sākumā viņai tomēr bija licies gluži simpātisks.

—  Ena, viņš paturēja tikai vienu vēstuli, — Lizija centās māsu nomierināt. — Rīt no rīta, tiklīdz Rīdera kungu redzēšu, es viņam par to apjautāšos. Esmu pārliecināta, ka viņš man vēstuli atdos.

—  Tam nu gan es neticu! Jau pirmīt lūdzu, lai detektīvs to atdod, taču viņš man atsacīja, — Ena satraukta iesaucās. —Tavā vietā es pie tāda cilvēka nestrādātu, bet sameklētu sev citu darbu.

Lizija neko neatbildēja. Viņā bija modušās aizdomas, taču tās nebija vērstas pret detektīvu.

Nākamajā rītā Rīders, kā parasti dzijās domās iegrimis, devās uz savu biroju. Lizijas māsa un viņas dīvainais līgavainis nodarbināja viņa prātu pat pārpildītajā mctrovilcienā. Kaut arī pašlaik Rīders tikpat kā neko nevarēja pasākt, tomēr attiecībā uz Ernī viņam viss bija skaidrs — katrā ziņā Ernī vēstules nozīme viņā neradīja nekādas šaubas.

Detektīvs papūlējās gadījumu izklāstīt savam šefam. Tas gan ieinteresēts klausījās Rīdera stāstījumā, taču, kad viņš bija beidzis, noraidoši papurināja galvu.

— Šo lietu, protams, varētu pamatīgi izpētīt, — šefs teica, — bet es šaubos, vai tas ir mūsu uzdevums.

Varbūt dariet to zināmu Skotlendjardam, viņi tur vairāk varēs līdzēt. Uz mums šī lieta patiesībā neattiecas. Bet, ja ar to sāks nodarboties Skotlendjards, mums vēlāk pie tās būs jāķeras tik un tā.

Šķita, ka Rīders šefam piekrīt, taču, kaut arī vēl tai pašā dienā viņam bija darīšanas Skotlendjardā, viņš par šo gadījumu klusēja. Detektīvs bija uzaicināts konsultēt kolēģus kādā sensacionālā lietā, kas jau nedēļām ilgi turēja sasprindzinājumā Londonas lielākos laikrakstus.

Īstenībā tā pat nebija kāda viena lieta, tā bija it kā savstarpēji nesaistītu noslēpumainu notikumu virkne.

Pirmais bija atgadījums ar itonas skolotāju Fristona kungu. Viņš bija plaši pazīstams, visi zināja, ka dažos jautājumos — it īpaši attiecībā uz ekonomisko politiku — viņam ir savs viedoklis. Par to viņš Londonā jau vairākkārt bija runājis sanāksmēs, turklāt tik asi, ka skolas vadība lūdza viņu ar šādām runām publikas priekšā vairs neuzstāties.

Četrdesmit astoņus gadus vecais Fristons bija loti enerģisks. Turklāt šis skolotājs mēdza neticami agri celties; viņš visiem stāstīja, ka viņam nevajagot vairāk kā piecas stundas miega. Tā kā vakarā Fristons gāja gulēt pulksten deviņos, parasti jau trijos no rīta viņš sēdēja savā kabinetā pie rakstāmgalda, pirms tam paguvis pat krietni izstaigāties.

Policisti to zināja un nemaz nebrīnījās, divos naktī uz ielas satiekot skolotāju, kas padeva viņiem labrītu.

Kādā naktī ap šo stundu gan bija migla, taču policists, kas stāvēja pie mūra žoga, saskatīja Fristonu pastaigas soli dodamies Itonas virzienā. Skolotājs nogriezās pa kreisi un vairs nebija redzams, bet vēlāk apgaitas laikā viņu atrada tas pats policists.

Migla jau bija pārvērtusies smalkā lietutiņā. Pulkstenis rādīja piecpadsmit minūtes pāri trijiem, kad policists ieraudzīja kādu vīrieti, kas gulēja pa pusei uz ietves, pa pusei uz ielas. Viņš iespīdināja vīrietim sejā kabatas lukturi un, sev par šausmām, atklāja, ka tas ir Fristons.

Tūliņ viņš piezvanīja ātrās palīdzības dienestam. Samaņu zaudējušais skolotājs tika nogādāts slimnīcā, un tur viņam konstatēja smadzeņu satricinājumu smagā formā.

Pārmeklēdami apkārtni, policisti atrada asiņainu uzgriežņu atslēgu; tā bija tik liela un tik smaga, ka ar to varēja nosist cilvēku. Darbarīks bija nomests aptuveni metra attālumā no tās vietas, kur tika atrasts nesamaņā guļošais Fristons.

Bērkšīras policijas prezidents, saņēmis ziņojumu par šo notikumu, vērsās Skotlendjardā pie slepkavību izmeklēšanas komisijas. Lieta kļuva vēl nopietnāka, kad nākamajā dienā Fristons, nenācis pie samaņas, nomira. Policijai nebija ne mazākā pieturas punkta, kas palīdzētu noskaidrot vainīgo.

Rīders kopā ar dažiem slepkavību izmeklēšanas komisijas locekļiem aizbrauca uz Vindzoru un apskatīja gan mirušo, gan asiņaino uzgriežņu atslēgu. Nebija ne mazāko šaubu, ka noziegums ir pastrādāts ar to.

Kā varēja spriest pēc smagajiem ievainojumiem, noziedznieks vairākkārt no visa spēka bija iesitis savam upurim pa galvu.

—  Tātad Fristona slepkavības ierocis mums tā kā būtu, — teica policijas inspektors, kas izmeklēja šo lietu. — Uz uzgriežņu atslēgas mēs atradām asinis un matus, turklāt ārsts teica, ka tās viens gals precīzi atbilstot brūcei.

Rīdcrs pamatīgi izpētīja gan brūci, gan uzgriežņu atslēgu un tad, ne vārda neteicis, nolika darbarīku sāņus.

Viņš bija atklājis kaut ko tādu, kas viņu pārsteidza. Acīmredzot brūci tiešām bija radījusi uzgriežņu atslēga. Taču bija daži sīkumi, kas šai teorijā neiekļāvās.

—  Par slepkavību laupīšanas nolūkā gan nevar būt ne runas, — policists skaidroja. — Kad Fristons tika atrasts, viņam kabatā bija desmit mārciņas. Nē, viņš noteikti bija ar kādu sastrīdējies — vai arī viņu ir novākuši viņa politiskie pretinieki. Mums ir zināms, ka Fristons ir saņēmis vairākas draudu vēstules. Rīdera kungs, ko jūs par to domājat?

Detektīvs pakratīja galvu.

—  Diemžēl es jums nevaru piekrist, — viņš pieklājīgi atbildēja. — Ar politiku šai lietai noteikti nav nekāda sakara.

—  Tā jau es domāju, ka jums, protams, atkal būs pilnīgi cits viedoklis, — policijas inspektors ironiski teica. — Tāda nojauta man radās, tikko jūs šai lietā tikāt iesaistīts.

—   Tas katrā ziņā ir visai dīvains notikums, — Rīders sacīja, inspektora vārdus neņemdams vērā. — Kad Fristonu atrada, viņam taču galvā vēl bija viņa mīkstā filca platmale. Diezgan stipri cietusi,

taču nokritusi nebija. Pirms brīža es runāju ar viņa kalpotāju, un šis cilvēks man pateica, ka Fristona kungs parasti savu platmali uzlicis galvā loti stingri, gandrīz vai uzvilcis uz ausīm. Un to jau mēs arī redzējām — Fristonam nogāžoties, platmale viņam no galvas nebija nokritusi.

—  Bet tajā ir caurumi, vai ne?

Rīders pamāja.

— Pilnīgi pareizi. Turklāt arī brUcē tika atrastas filca daļiņas — jūs taču pats teicāt, ka noziedznieks ir sitis, cik spēka.

Rīders palūkojās uz visiem klātesošajiem pēc kārtas.

— Inspektor, ticiet man, es negribu noniecināt jūsu darbu! Arī pats vēl nespēju šo notikumu izskaidrot — jāatzīstas, tā man joprojām ir mīkla.

—  To var teikt par mums visiem, — inspektors atbildēja jau mazliet labākā omā. — Bet, Rīdera kungs, tā taču ir vienmēr: vispirms jums katrs gadījums šķiet mīkla, bet, kad esat to mazliet papētījis,

,,atrodat pareizo atminējumu. Cilvēks, kas to ir izdarījis…

—  Par viņu es galvu nelauzu, — Rīders atteica. — Mani tagad interesē gluži cits jautājums: kas ir bijis otrs upuris?

Inspektors raudzījās viņā šausmās ieplestām acīm.

—  Par kādu otru upuri jūs runājat? Mēs taču atradām tikai vienu.

Rīders pamāja ar galvu.

—  Protams. Bet ar šo uzgriežņu atslēgu ir nogalināts vēl kāds. Uz tās ir asinis un mati.

—Tas ir pavisam viegli izskaidrojams, — inspektors

Laimens iebilda. — Vardarbīgas nāves gadījumā nav nekāds brīnums, ka uz slepkavības ieroča paliek asinis un mati.

—  Te nu mūsu domas dalās, — Rīders pieklājīgi sacīja. — Manuprāt, slepkavības ierocis brūci neradīja tiešā saskarē. Turklāt Fristona kungs ir plikgalvis.

Laimens bija satriekts. Uztraukumā viņš berzēja pieri.

—   Jums taisnība, — viņš klusu atzina. — Brūce tikpat kā nav asiņojusi, un nogalinātajam pauris tiešām ir pliks.

Viņš vēlreiz paņēma uzgriežņu atslēgu un uzmanīgi to apskatīja.

—  Šis gadījums man ir mīkla, — Rīders turpināja. — Fristona kunga slepkava ar šo pašu ieroci ir nogalinājis vai vismaz smagi ievainojis vēl kādu.

Ļāvis sevi pārliecināt, inspektors lika vēlreiz rūpīgi pārmeklēt apkārtni. Policisti izķemmēja upes krastmalā divas jūdzes plašu teritoriju uz augšu un uz leju, taču neatrada nekādas pēdas, kas palīdzētu šo gadījumu noskaidrot.

Rīders dienas lielāko dalu pavadīja, pētīdams lietas apstākļus uz savu roku. Viņš neatgriezās pie Laimena un citiem, bet viens pats aizbrauca ar vilcienu uz Londonu.

Pcdingtonā viņš nopirka visas vakara avīzes un uzmanīgi izlasīja ziņojumus par slepkavību, jo žurnālisti reizēm pamana šo to, kas paslīd garām pat vērīgākajam policistam.

Taču Rīders neatrada nekā tāda, kas būtu varējis veicināt mīklas atminēšanu.

Ar autobusu braucot mājup, viņš sēdēja stūrī un lasīja vēl citas avīžu ziņas.

Viņš izskatīja tās uzmanīgi un sistemātiski, tāpēc nekas viņam nepalika nepamanīts. Rīders lasīja arī sludinājumus, bet daži apgalvoja, ka viņš risinot pat krustvārdu mīklas.

Pēc brīža viņš ieraudzīja šādu informāciju:

"Dolāru paciņa siena kaudzē.

Kāda laukstrādnieka pārsteidzošs atradums.

Fermera Džona Kārtera strādnieks Vords šorīt atklāja kaut ko loti savādu. Viņam vajadzēja uzrāpties siena kaudzē, kuras augšmalu vējš bija krietni paplucinājis. Tur viņš ieraudzīja kādu plakanu paciņu, paņēma to un aiznesa Kārtera kungam. Kad fermeris paciņu attina, izrādījās, ka tajā ir divdesmit pieci tūkstoši dolāru. Paciņa bija apņemta ar gumijas lenti. Virsējās banknotes bija samērcējis lietus, taču visumā tās nebija cietušas, kārtera kungs nekavējoties sazinājās ar Vārnemas policiju, tā paņēma banknotes uzglabāšanā un sāka attiecīgu izmeklēšanu.

Šai apkaimē pēdējos trīs mēnešos ne reizi vien ir notikuši iebrukumi laupīšanas nolūkā, tāpēc ir pamats domāt, ka šīs naudaszīmes varētu būt dala laupījuma, ko zagli vasarā nozaguši vairākiem šai pusē dzīvojošiem bagātiem amerikāņiem. Neatbildēts paliek vienīgi jautājums, kāpēc zagli naudu noslēpa siena kaudzē, nevis paņēma līdzi. Kārtera kungs kopā ar strādnieku, protams, pārmeklēja visu siena kaudzi, taču neko vairāk neatrada."

Rīdcrs, kam bija apskaužama atmiņa attiecībā uz visu, kas kaut cik līdzinājās noziegumam, loti labi zināja, ka Fārnenias apkārtnē ir notikušas vairākas sīkas zādzības, taču viņš nekādi nespēja atcerēties, ka tur būtu izdarīta kāda liela laupīšana. Vismaz policijai par tādu nekas nebija ziņots.

Viņš vēlreiz izšķirstīja avīzi un pēdējā lappusē zem virsraksta "Pēdējās ziņas" pamanīja pavisam īsu informāciju saistībā ar naudas atradumu siena kaudzē:

"Pēc negaidītās dolāru žūkšņa atrašanas siena kaudzē, par ko jau esam ziņojuši, izžuvušā notekgrāvī aptuveni divu kilometru attālumā no Kartera fermas ir atrasta vēl viena banknošu paciņa — tāpat ar divdesmit pieciem tūkstošiem dolāru."

— Hm, — Rīders noņurdēja un tad pievērsās nākamajam ziņojumam.

"Kā policijai izdevies noskaidrot, sadegušais auto, par ko ziņojām 6. lappusē un kas pieder kādam Vaterlo Stīvensonam, ir pirkts Brikfīldas automobiļu remontdarbnīcā."

Rīders uzšķīra sesto lappusi un pats sev izteica rājienu, jo šo ziņu bija palaidis garām. Taču tas, ko viņš tur izlasīja, nebija nekas īpašs.

Viltšīrā kādā ceļmalas grāvī starp Šrūtonu un Tilshedu bija atrasts sadedzis automobilis. No īpašnieka nebija ne vēsts. Arī numuru vairs nevarēja salasīt, tāpēc policijai pagaidām nebija nekādu pieturas punktu.

—  Hm, — Rīders atkal noņurdēja.

Par saviem panākumiem detektīva darbā viņš daļēji varēja pateikties spējai no nenozīmīgiem pieturas punktiem izveidot veselu notikumu. Rīders prata sasaistīt kopā pavisam dīvainas lietas. Tādējādi konstruēto notikumu fantastiskums dažkārt radīja iespaidu, ka viņš tos izdomā vienīgi sev par prieku.

Notikumā, kuru Rīders konstruēja, braukdams uz mājām, sava vieta tika ierādīta gan sadegušajam automobilim, gan abām Amerikas naudaszīmju paciņām, gan arī Ilonas skolotājam, ko naktī bija nogalinājis nezināms ļaundaris.

Taču no šiem notikumiem Rīders parasti neko nesecināja — ja vien pēkšņi neatklājās, ka tie atbilst patiesībai. Lielākoties viņš ar šīm fantāzijas rotaļām īsināja sev laiku.

Kad Rīders savā dzīvoklī sēdēja pie vakariņu galda, viņš iztēlojās vēl kādu notikumu. Turklāt šoreiz likās, ka tā varētu būt īstenība.

Viņš nolika aizkosto sviestmaizi atpakaļ uz šķīvja, izdzēra tēju un noslaucija salvetē rokas. Tad paskandināja zvanu, un uz sliekšņa jau stāvēja saimniecības vadītāja.

—  Lūdzu, novāciet to visu! — viņš teica. — Man tagad jāstrādā.

Pēc tam Rīders divas stundas sēdēja sakrustotām rokām un stingi raudzījās uz balta papīra lapu. Tikai paretam viņš paņēma zīmuli un uzrakstīja dažus vārdus vai arī izsvītroja kaut ko iepriekš uzrakstītu.

Pusvienpadsmitos viņš iegāja guļamistabā un apģērba savu labāko uzvalku. Tas bija ļoti neparasti, un saimniecības vadītāja vai izbijās, ieraudzīdama Rīderu tik elegantā izskatā.

3

Bija ceturksnis pirms divpadsmitiem, kad Rīdcrs iegāja Vordora ielas Regbega klubā. Par šo lokālu plašākā sabiedrībā runāja tikai tad, kad policija tur atkal bija izdarījusi kratīšanu. Kaut gan Rīders šai klubā iegriezās reti, galvenais viesmīlis viņu pazina un tūliņ ierādīja vietu pie galdiņa zāles stūrī. Tad pasniedza viņam pudeli minerālūdens un ceptas olas ar šķiņķi.

—  Ādolf, vai šeit kāds ir?

—   Vēl nav, Rīdera kungs. Viņi droši vien ieradīsies pēc izrādes.

Viesmīlis šķita mazliet satraukts.

—  Vai ir noticis kas sevišķs? — viņš jautāja.

Detektīvs vispirms aizdedzināja cigareti un tad

atbildēja:

—  Ja jūs interesē tas, vai policija šovakar taisās pārmeklēt jūsu krogu, to es jums nevaru pateikt… Bet man šķiet, ka šovakar varat justies drošs.

Ādolfs atviegloti uzelpoja. Rīdera vārdi bija tikpat kā garantija, ka šovakar nekas nenotiks.

Patiesībā pirms došanās uz Regbega klubu Rīders bija informējis Skotlendjardu par savu nodomu.

—  Vai jūs šovakar kādu gaidāt?

Ādolfs papurināja galvu.

—  Nevienu no tiem, kas jums ir pazīstami.

Šādu apgalvojumu Rīders, šeit atnācis, dzirdēja

vienmēr.

—  Un kā ir ar Higsonu? Vai Himiju Higsonu šovakar varēs satikt?

—  Viņš te nav redzēts jau sen, kopš…

—   Variet man mierīgi teikt taisnību! — Rīders viiiu pārtrauca. — ļa es pret kādu esmu vaļsirdīgs, tad gaidu to pašu pretī. Apmēram pirms gada iznāca lielas nepatikšanas kāda cilvēka dēļ, kura vārds man pašreiz ir aizmirsies. Viņš bija izplatījis viltotas naudaszīmes. Policijai izdevās izsekot viltotās naudas cclu līdz šim klubam, un īpaši aizdomās tika turēts galvenais viesmīlis Ādolfs, kam šis klubs pieder. Iesaistījies lietas izmeklēšanā, es noskaidroju, ka jūs neesat vainīgs. Protams, tas viss varēja mest ēnu uz jums, taču man nebija nolūka aizbiedēt jūsu publiku. Un tieši tāpēc es neliku jūs nopratināt kā liecinieku.

Ādolfs samulsis ieklepojās.

—  Rīdera kungs, tā tiešām bija. Toreiz es apsolīju atlīdzināt jums ar pretpakalpojumu, tiklīdz rastos tāda izdevība.

—  Labi. Tātad kā ir ar Higsonu?

Rīders viiiā asi paraudzījās, taču viesmīlis atbildēja nevilcinādamies:

—     Himijs šeit nav bijis kopš svētdienas vakara, bet tieši šodien es gaidu viņu ierodamies. Pa telefonu viņš man pasūtīja atsevišķu kabinetu un lika uzklāt galdu. Taču kabinets bija jau aizrunāts, tāpēc vakariņas es viņam varu pasniegt tikai tepat. Manuprāt, viņam jābūt klāt kuru katru brīdi.

—   Kad viņš jums zvanīja?

Ādolfs padomāja.

—   Šovakar ap sešiem. Viņš katrā ziņā gribēja dabūt blakusistabu.

—  Vai viņam līdzi būs vēl kāds?

Galvenais viesmīlis paraustīja plecus.

—   Par to viņš neko neteica, vakariņas tika pasūtītas vienai personai.

—  Labi, — Rīders sacīja, — es pagaidīšu.

Ādolfs norūpējies viņu uzlūkoja.

—  Vai kaut kas nav kārtībā? Man būtu loti nepatīkami, ja jūs gribētu kādu apcietināt tieši manā klubā. Pēdējā laikā man policistu aprindās nav visai laba slava…

—   Neuztraucieties, es šeit nevienu neapcietināšu, — Rīders laipni atbildēja. — Gribu tikai atjaunot kādu senu, kaut arī ne visai tīkamu pazīšanos.

Pēc piecām minūtēm pa durvīm ienāca Himijs Higsons un Jāva, lai galvenais viesmīlis palīdz viņam novilkt mēteli. Viņš bija ģērbies neuzkrītošā ielas uzvalkā.

Pārlaidis skatienu zālei, viņš ieraudzīja Rīderu. Higsons izlikās, ka nav detektīvu manījis, taču tas, mādams ar roku, nepārprotami aicināja viņu pie sava galdiņa.

Zālē bija pavisam maz viesu, tāpēc Himijam neatlika nekas cits kā vien pieņemt Rīdera uzaicinājumu.

Vilcinādamies viņš nāca tuvāk.

—  Vai jūs esat viens pats? — Rlders laipni apjautājās. — Apsēdieties pie manis!

—  Es gaidu dažus draugus, — Himijs vēsi atteica un palika stāvam.

—  Manuprāt, būtu gan labāk, ja jūs uz brīdi apsēstos pie manis, — Rīders teica, un viņa balsī ieskanējās draudīgs tonis.

Himijs negribīgi sekoja uzaicinājumam. Viņš bija slaida auguma vīrietis asiem vaibstiem. Viņu pavērojot, visvairāk dūrās acīs neparasti šaurās plaukstas ar gariem pirkstiem.

—   Nu labi, tad sakiet, kas jums sakāms, tikai, lūdzu, pēc iespējas ātrāk! — viņš izaicinoši teica. — ja paziņas redz mani policijas ierēdņa sabiedrībā, tas kaitē manai labajai slavai.

Rīders pasmaidīja.

—  Man gan tas nenozīmē neko. Cilvēki, kas redz mūs kopā, tik un tā zina, ap ko lieta grozās. Viņi domās, ka es izjautāju noziedznieku, jo visiem jau tāpat ir zināms, ka jūs izplatāt viltotu naudu, viltojat vekseļus un šmaucaties kāršu spēlē. Savus draugus virsniekus jūs tādā veidā taču pamatīgi apstrādājāt, vai ne? Tāpēc jums bija jāatvadās no dienesta. Par pārējo, kas vēl jums gu| uz sirdsapziņas, es nemaz negribu runāt. Varbūt tur ir pat kāda slepkavība?

Rīders to visu pateica loti laipnā balsī, un šķita, ka uz Himiju tas neatstāj nekādu iespaidu.

—   Jūs nudien varētu uzrakstīt manu dzīvesstāstu!

—  Katrā ziņā es varu to papildināt ar dažiem interesantiem faktiem, — Rīders tikpat vēlīgi turpināja un tad pēkšņi piebilda: — Ar naudu jums tiešām izgāja greizi.

Kaut gan Himijs loti labi prata savaldīties, tagad viņš mazliet sarāvās.

—  Ko jūs ar to domājat?

—  Tos piecdesmit tūkstošus dolāru, — Rīders nevērīgi attrauca. —Tā tomēr ir pamatīga summiņa, un tādas nemēdz glabāt ne siena kaudzēs, ne grāvjos.

—   Kas tās par muļķībām? Man nav nekāda sakara ar siena kaudzēm un grāvjiem, — Himijs gausi novilka. — Varbūt esat izgudrojis jaunu viktorīnu? — Piepeši viņš iesmējās. — Dieva dēļ, jūs taču nedomājat Amerikas naudaszīmes, par kurām ir rakstīts visās vakara avīzēs? Tās atradis kāds Kentas laukstrādnieks, vai ne? Tiešām loti dīvains gadījums. Bet kā jums varēja ienākt prātā, ka man par to kaut kas būtu jāzina?

—  Jūs maldāties, tas nebija Kentā, — Rīders pārlaboja, — tas bija netālu no Fārncmas.

—  Tur es vispār nekad neesmu bijis, — Himijs smaidīdams teica. — Rīdcra kungs, jūs droši varat man ticēt. Un pat tad, ja es tur būtu bijis, nekādā ziņā nebūtu pametis tik lielu naudu siena kaudzē! Ja jūs tikai par šo gadījumu gribējāt ar mani aprunāties, tad velti šķiežat savu un manu laiku.

Himijs piecēlās, bet detektīvs satvēra viņu aiz rokas.

—   Pacietieties mirklīti, man jāuzdod jums včl daži jautājumi.

—   Tādā gadījumā es jums ieteiktu vai nu atrakstīt man vēstuli, vai — vēl labāk — pārbaudīt mani ar melu detektoru. Par to es nesen izlasīju kādā amerikāņu žurnālā: apsūdzēto pie tā pieslēdz, un, ja viņš melo, dažādu aparātu reakcija uz to norāda. Tas esot izmēģināts ar kādu cilvēku, kas izdarījis slepkavību…

Pēkšņi viņš apklusa, un Rīdcrs redzēja viņa sejā atspoguļojamies cietsirdību.

—   Un tālāk — ko jūs vēl gribējāt teikt? Tātad kāds ir izdarījis slepkavību…

Higsons griezīgi iesmējās.

—  Neesmu šurp nācis, lai stāstītu jums pasakas.

Higsons stīvi palocījās un aizgāja. Viņš noteikti

nebūtu bijis tik pašpārliecināts, ja būtu zinājis, ka arī Rīdcrs ir lasījis interesanto rakstu par melu detektoru. Tas tiešām bija publicēts kādā amerikāņu ^urnālā.

Himijs apsēdās pie cita galdiņa un lika sev pasniegt vakariņas. Rīderam šķita, ka tās viņam diez kā negaršo. Himijs arī necik ilgi restorānā nepalika, drīz viņš samaksāja un devās prom.

Rīdcrs centās vēl šo to noskaidrot, taču rezultāts viņu neapmierināja.

Tovakar viņš apmeklēja dažus klubus ar vēl sliktāku slavu nekā Regbega klubam. Tie nebija nekādi smalkie lokāli, tajos viņš visiem dūrās acīs. Tur lielākoties bija mazas istabiņas ēku augšstāvos. Kad Rīdcrs kādā no tām iegāja, visi viņu tūliņ pazina un islabā kļuva kluss kā kapā. Un tomēr — viņš parunājās ar visvisādiem cilvēkiem un uzdeva tiem savādus jautājumus.

Pēc vairākām stundām Rlders loti noguris atgriezās mājās. Kad viņš bija apgūlies un pārvilcis segu pār galvu, pulkstenis nosita trīs. Taču viņš vēl nebija paguvis aizvērt acis, kad izdzirda kādu zvanām pie ārdurvīm.

Zvanīšana nerimās, un beidzot viņš piecēlās, lamādamies piegāja pie loga, atvēra to un paraudzījās laukā.

Pie durvīm varēja samanīt tumšu stāvu.

—  Kas tur ir? — Rīders uzsauca.

— Tā esmu es, Lizija, man noteikti jums kaut kas jāpasaka, Rīdera kungs, tūliņ. Ir noticis kaut kas briesmīgs!

—  Uzgaidiet!

Rīders aizvēra logu, iededzināja gaismu un ātri apģērbās. Tad viņš nokāpa lejā un ielaida iekšā skali šņukstošo Liziju.

Pagāja labs brīdis, iekams viņa spēja ko sakarīgu pateikt.

—   Ēnas nav, viņu aizveda! Un es esmu pilnīgi pārliecināta, ka ar viņu kaut kas ir noticis…

Rīders pasniedza Lizijai glāzi ūdens, un beidzot viņa varēja pastāstīt visu pēc kārtas.

Pulksten vienpadsmitos Lizija bija aizgājusi gulēt. Abas ar māsu viņas gulēja istabā, kurai logi atradās ielas pusē. Apmēram stundu meitenes vēl bija runājušas par Ernī un viņa dīvaino izturēšanos, līdz ap pusnakti iemiga.

Ap vieniem Lizija — viņai bija loti ciešs miegs — pamodās no kāda trokšņa. Viņa atvēra miegainās acis un redzēja, ka Ena ir uzdedzinājusi gaismu un gatavojas rītakleitā iet ārā no istabas. Viņa apjautājās, kas noticis, un Ena viņai pačukstēja: — Ernl grib man kaut ko teikt, viņš ir lejā.

Lizija pa pusei vēl bija miega varā — viņa palika gultā un vispirms centās pilnīgi atmosties.

Kādu bridi pie namdurvīm varēja dzirdēt balsis, bet tad pēkšņi tās apklusa. Tūliņ arī tika iedarbināts automobiļa motors. Lizija uzlēca kājās, piegāja pie durvīm un paklausījās — pilnīgs klusums. Ātri uzmetusi plecos mēteli, viņa noskrēja lejup pa kāpnēm.

Namdurvis bija līdz galam vaļā, no Ēnas nebija ne vēsts.

Satrauktā meitene uzkāpa augšā un pamodināja māti. Abas izbijušās gaidīja Enu atgriežamies, taču velti. Viņa bija nogājusi lejā tikai pidžamā un rītakleitā. Nakts bija auksta un miglaina, tāpēc tādā -apģērbā viņa ārā nebūtu gājusi. 5 — Vai jūs policijai piezvanījāt? — Rīders noprasīja.

Lizija, vēl aizvien raudādama, tikai bezpalīdzīgi papurināja galvu.

— Māte mani atrunāja. Viņa teica, ka tas būtu tik nepatīkami…

Taču Rīders par to nemaz neuztraucās. Viņš piegāja pie telefona un piezvanīja tuvākajam policijas postenim. Laimīgā kārtā atbildēja iecirkņa inspektors, un Rīders norunāja ar viņu tikties Pentonu ģimenes dzīvoklī Frendli ielā. Kad viņš kopā ar Liziju jau devās uz turieni, meitene pateica kaut ko tādu, ko iepriekš bija noklusējusi.

—  Tas, ka viņa pēkšņi dabūja tik daudz Amerikas dolāru, mums visiem, protams, bija liels pārsteigums.

Rlders palika stāvam.

—  Amerikas dolārus? — viņš izbrīnījies jautāja.

—  Bet jūs taču man to vēl netikāt teikusi!

—  Jā, īstas Amerikas naudaszīmes, — Eizija stāstīja. — Tur bija divdesmit piecas tūkstošdolāru banknotes! Mēs bijām ārkārtīgi pārsteigti — tik daudz naudas rokās turējuši nekad vēl nebijām!

—  Tas ir ļoti svarīgs fakts, — Rīders nopietni teica.

—   Pastāstiet man sīkāk, kā jūs to naudu saņēmāt?

—  Mēs saņēmām steidzamu vēstuli, tā nebija pat ierakstīta. Vakar pašā rīta agrumā to atnesa pastnieks. Ena ne man, ne mātei nebija teikusi, ka Ernī viņai jau agrāk ir atrakstījis, paziņodams par naudas sūtīšanu. Viņš bija lūdzis, lai māsa par to nevienam neko nesaka.

—  Vai kopā ar naudu pienāca arī kādas garākas rindas no Ernī?

—  Nē, tikai no piezīmju bloka izplēsta lapa. To viņš bija pabāzis zem gumijas lentes, kas banknotes saturēja kopā. Tur bija rakstīts: "Nestāsti nevienam neko, pat Lizijai ne!" Šo zīmīti es jums vēlāk parādīšu.

—  Un ko jūsu māsa ar to naudu izdarīja?

Lizija brīdi padomāja.

—   Es nemaz īsti nezinu… Ak tā, atceros gan. Pirms gulētiešanas pabāza zem spilvena.

—  No kurienes vēstule bija sūtīta? Vai apskatījāt pasta zīmogu?

—  No-Londonas. Es vēl īpaši vērsu Ēnas uzmanību uz to, ka vēstule ir iemesta Londonas rietumdaļas pasta nodaļā, turklāt iepriekšējā vakarā. Ena izbrīnījās, ka Ernī, būdams Londonā, viņu nemaz neapciemo.

Rīders meitenei vēl šo to pajautāja, taču neko daudz vis neuzzināja. Lizija vēlreiz atkārtoja, ka zīmītē bijis tikai brīdinājums nevienam neko neteikt.

—  Bet to jūs varēsiet izlasīt pats, kā ari apskatīt aploksni. Tajā Ena ir atstājusi naudu.

Kad viņi ieradās Pentonu dzīvoklī, tur jau bija iecirkņa inspektors un kāds viņa policists. Inspektors apjukušajai meiteņu mātei patlaban uzdeva parastos jautājumus.

Rīders viņu pavirši pasveicināja un tūliņ kāpa augšup uz abu meiteņu guļamistabu. Ne vārda neteicis, viņš piegāja pie Lizijas norādītās gultas un pacēla uz augšu spilvenu.

Istaba vēl nebija uzkopta, un viņš redzēja uz spilvena Ēnas galvas astāto iespiedumu. Taču zem tā nebija nekā — ne aploksnes, ne naudas. Viņš pacēla matraci — nekā. Naudas nebija arī kumodē, kur Ena glabāja savas rotaslietas.

—  Nē, atvilktnē viņa naudu gan neielika, — teica Lizija, kas bija jau atguvusies. — Es pilnīgi skaidri atceros, ka pirms gulētiešanas viņa pabāza naudu zem spilvena. Ena vēl pajokoja, ka tur tā būšot lielākā drošībā nekā bankā.

Rīders rādīja bēdīgu seju.

—  Vai jūs māsu redzējāt tobrīd, kad viņa gāja ārā no istabas? Vai viņai kaut kas nebija rokā?

Lai kā arī gribētu, Lizija nespēja noteikti atbildēt. Viņa tikai atcerējās, ka Ena bija stāvējusi vaļējās durvīs un kaut ko runājusi. Iztraucēta no dziļa miega, Lizija bija bijusi tik apstulbusi, ka pat īsti nespēja apjēgt Ēnas teikto.

— Man ir tik ciešs miegs! Var jau būt, ka Ena, atvērusi logu, brītiņu sarunājās ar kādu uz ielas, bet es to nemanīju. Logs katrā zinā bija va(ā, un varbūt mani pamodināja aukstais gaiss, nevis troksnis.

Tas nu Rīderam bija skaidrs: vīrietis, ar kuru Ena tika sarunājusies, pateica, lai viņa nones lejā saņemtos divdesmit piecus tūkstošus dolāru.

Bet kas bija šis vīrietis? Vai Ernī? Varbūt vēl kādam uz Enu bija tik liela ietekme, ka meitene nekavējās viņam pusnaktī atdot naudu?

Ridcrs lika pasaukt policistu, kas attiecīgajā laikā šai iecirkni bija patrulējis. Viņš vismaz spēja sniegt kādas ziņas.

Policists bija redzējis pie Pentonu mājas piebraucam automašīnu un nodomājis, ka tas pieder ārstam. Parasti Frendli ielā automobili gan iegriezās reti. Policistam bija šķitis, ka mašīnā sēž divi cilvēki, taču droši apgalvot viņš to nevarēja.

Kad viņš savā apgaitā otrreiz gājis šai vietai garām, automobiļa tur vairs neesot bijis.

Rīders konstatēja, ka tas varēja būt aptuveni ceturtdaļstundu pēc Ēnas pazušanas.

Daži policisti, pārmeklēdami ielas, atrada vēl kādu pieturas punktu — Ēnas čību. Tā tika atrasta aptuveni pusceļā starp namdurvīm un to vietu, kur bija stāvējusi mašīna. Inspektors ienesa čību mājā un pamatīgi apskatīja, taču varēja secināt vienīgi to, ka Ena apavu bija pazaudējusi, pūlēdamās no kāda atbrīvoties.

Rīdcrs viņam piekrita.

— Esmu pilnīgi pārliecināts, ka labprātīgi viņa neaizbrauca, — detektīvs norūpējies teica.

Un šis pieņēmums atbilda patiesībai.

4

Apgūlusies Ena Pentone nespēja tūliņ aizmigt, viņa bija pārāk satraukta. Viņa arvien vairāk brīnījās par Ernī izturēšanos. Jauneklis viņai, protams, patika, taču nekādā ziņā nevarēja apgalvot, ka viņa būtu loti iemīlējusies.

Ernī nebija diez cik vīrišķīgs, uz Enu viņš bija atstājis iespaidu tikai ar savu lielo pieķeršanos. Meitene zināja, ka Ernī viņu mīl, un tas viņai glaimoja.

Ēnai bija loti patīkami, ka tik izskatīgs, turklāt ba^gāts jauneklis viņu aplido, un, kad Ernī sāka pasniegt dārgas dāvanas, viņa jutās aizkustināta un laimīga.

Taču īsti iemīlējusies šai jaunajā cilvēkā ar koptiem matiem un nelielām Osiņām viņa tomēr nebija. Tagad pēkšņi viss bija mainījies, jo viņai zem spilvena atradās vesela bagātība. Viņa to aptaustīja un pārliecinājās, ka aploksne ar banknotēm tiešām tur ir, ka tas nav sapnis.

Domās viņa jau iztēlojās, ko iesāks ar šo lielo naudu.

Tā pagāja laiks, Ena joprojām gulēja va|ā acīm un tad izdzirda kaut ko atsitamies pret loga rūti.

Viņa ātri piecēlās un atvilka aizkaru. Viņa darīja to uzmanīgi, lai nepamodinātu māsu.

Izlickusies pa logu, Ena netālu no mājas ieraudzīja automobili. Lejā stāvēja kāds vīrietis ar uzslietu mēteļa apkakli.

—  Vai tā esat jūs, Ena? — viņš jautāja apslāpētā balsī.

—  Kas tur ir? — viņa klusu atsaucās.

—  Džeks, Ernī brālis.

Pirmoreiz viņa dzirdēja, ka Ernī ir arī brālis.

—  Kas noticis?

—  Ernī vēlas ar jums aprunāties. Viņš gaida jūs mašīnā. Vai varat uz brīdi nonākt lejā?

Viņa vilcinājās, paskatījās uz māsu, bet tā cieši gulēja.

—  Atklāti sakot, nevaru, — viņa atbildēja. — Vai jūs nepateiktu, ko viņš grib?

—  Runa ir par naudu, — vīrietis nepacietīgi sacīja. — Nonesiet to un es jums visu paskaidrošu. Ernī meklē policija, un ir iespējams, ka meklēta tiekat arī jūs.

Ena, kas nekad nebija izdarījusi ne mazāko pārkāpumu, izbijās ne pa jokam. Viņa pati jau bija sākusi domāt par to, kā Ernī ir ticis pie tik lielas naudas summas, un uzdevusi sev jautājumu, vai šo naudu viņš ir ieguvis godīgā ceļā.

—   Es eju, — viņa bailīgi noteica, uzvilka rītakleitu, uzāva čības, izvilka no spilvena apakšas aploksni ar banknotēm un traucās uz durvīm.

Pirms tam viņa bija uzdedzinājusi gaismu, un tāpēc Lizija pamodās.

—  ErnT grib man kaut ko teikt, viņš ir ārā, — Ena nočukstēja un jau skrēja lejā pa kāpnēm.

Viņa noņēma no durvīm ķēdi un pagrieza atslēgu. Ēnas priekšā nostājās svešais vīrietis un iegrūda viņu atpakaļ priekšnamā. Iekams viņa paguva saprast, kas notiek, viena spēcīga roka viņu aptvēra un otra aizspieda viņai muti un degunu.

—  Ja kliegsiet, es jūs nogalināšu! — svešais iešņāca meitenei ausī.

Ena no bailēm bija gluži vai pamirusi un nemaz nespēja pretoties. Viņa lāva sevi izvest uz ielas un tikai tad, kad viņas kailā kāja saskārās ar mitro asfaltu, pamanīja, ka ir pazaudējusi čību, un atģidās. Vīrietis vēl aizvien turēja aizspiestu viņas muti un degunu, un meitene izmisīgi centās atbrīvoties. Taču nekas nelīdzēja; viņš Enu gluži vienkārši pacēla un aiznesa uz automobili.

Šoferis duivis jau bija atvēris, un vīrietis, rupji iegrūdis Enu mašīnā, iekāpa tajā pats un apsēdās viņai ^blakus.

—   Atcerieties: ja trokšņosiet, pārlauzīšu jums sprandu. Es nejokoju!

Drebēdama viņa iespiedās sēdekļa stūrī. Svešais aizvilka logiem priekšā melnus aizkarus, un automobilis tūliņ sāka kustēties.

Ēnai nebija ne jausmas, uz kurieni viņi brauc, viņa tikai juta, ka ceļš ved kalnup; iespējams, ka tas bija Lūishemas virzienā. Viņa sāka klusi raudāt, taču viņas pavadonis tam nepievērsa uzmanību. Pēkšņi viņai ienāca prātā, ka aploksni ar divdesmit pieciem tūkstošiem dolāru vīrietis viņai bija izrāvis no rokas.

—   Nelieti, ko jūs izdarījāt ar naudu! Jūs nemaz neesat ErnI brālis — viņam nav ne brāļa, ne māsas!

Vīrietis sausi iesmējās.

—    Ko jūs vispār zināt par ErnI un viņa radiniekiem? — svešais vienaldzīgā balsī atbildēja. — Bet attiecībā uz naudu — tā ir drošībā, man kabatā. Ernī muļķības dēļ jau tā esmu daudz zaudējis.

—  Kur ir Ernī?

Atbildi viņa nesaņēma.

—  Kas ar mani notiks? — viņa jautāja pēc ilgas un nomācošas klusēšanas.

—  Tas ir atkarīgs no jums. Ja darīsiet, ko likšu, nekādas briesmas jums nedraudēs: jūs uzrakstīsiet vēstuli savai mātei vai māsai, varbūt arī Rīdera kungam. Tajā jūs paziņosiet, ka kopā ar Ernī esat aizbraukusi uz ārzemēm un jūtaties loti laimīga. Pēc gada jūs atgriezīsieties un…

—  Es pat netaisos braukt uz ārzemēm — ne kopā ar jums, ne ar Ernī! — viņa dusmīgi attrauca. — Policija jūs apcietinās un icslodzīs! To, ko jūs esat izdarījis, sauc par nolaupīšanu!

—   Jūsu inteliģences trūkumu, — viņš ironiski sacīja, — atsver vienīgi skaistā sejiņa. Citādi Rīdera kungs noteikti nebūtu ar jums tik ilgi noņēmies.

Tad Ena kaut ko iedomājās.

—  Rīdera kungs mani atradīs — viņš zina visu, arī par Ernī. Ernī rakstītās vēstules es atdevu viņam.

—   Kas tās bija par vēstulēm? — vīrietis aši ievaicājās. Ena saprata, ka ir pieļāvusi kļūdu.

—  Es domāju to vienu vēstuli, ko viņš man atrakstīja no Birmingemas.

Viņa dzirdēja, ka vīrietis sāk straujāk elpot.

—   Viņš jums rakstīja no Birmingemas? Vai uz aploksnes bija minēts nosūtītājs?

Ēnas vilcināšanās atbildēt vīrieti acīmredzot nomierināja.

—  Tātad nosūtītāja adreses nebija, — viņš teica. — Un vai šī vēstule ir pie Rīdera?

Meitene klusēja, un tad viņš sagrāba to aiz pleciem un spēcīgi sapurināja.

—  Kad es jautāju, jums jāatbild! Tā, un tagad izstāstiet man visu, kas Rīderam ir zināms!

Bailēs no sava pavadoņa viņa atkal sāka šņukstēt.

—  Vēstules Rīdera kungam aiznesa Lizija, un māsu viņš arī iztaujāja. Viņš pat gribēja zināt, vai Ernī, iekams sāk rakstīt, apmet ar spalvaskātu dažus lokus gaisā.

—  Vai tiešām viņš to jautāja? Vecais, viltīgais lapsa!

Ēnai kļuva skaidrs, ka jāuzmanās.

—  Tā ir nelietība, ka jūs mani tagad nezin kurp vedat. Tiksiet cietumā…

—  Par to jums sava galva nav jālauza, — viņš atcirta. — Labāk pastāstiet, ko Rīders vēl teica.

Taču drīz vien viņš manīja, ka daudz vairāk no viņas neizdabūs.

—   Vai viņš zina arī to, ka jūs vakarrīt saņēmāt naudu?

—  Nē. Bet varat būt pilnīgi drošs — Lizija viņam to pateiks.

— Vai, jums promejot, viņa pamodās? — viņš aši ievaicājās.

— Jā, viņa bija augšā, un esmu pārliecināta, ka Lizija paskatījās pa logu. Viņa noteikti būs pierakstījusi jūsu mašīnas numuru. Esiet taču prātīgs, sakiet, ka tas bija tikai joks, un vediet mani atpakaļ uz mājām!

—  Jūs maldāties — es jokus netaisu.

Ilgāku laiku viņi vairs nesarunājās.

Automobilis traucās lielā ātrumā, un tad Ena

vēlreiz pajautāja, uz kurieni virji brauc.

—  Es vedu jūs uz kādām skaistām, klusām lauku mājām. Tur jums būs ērti iekārtota istaba, un jūs darīsiet gudri, ja beigsiet uztraukties un īsināsiet laiku ar rokdarbiem. Hīt es pagādāšu jums drēbes, un, ja nemēģināsiet bēgt, neviens pret jums slikti neizturēsies. Bet ja jūs tomēr iedrošināsieties…

Viņš teikumu nepabeidza, taču šie vārdi jau tāpat skanēja draudīgi.

Ēnai uztraukumu bija bijis par daudz. Viņu pārņēma milzīgs nogurums, un brauciena pēdējo pusstundu viņa pavadīja nesamaņai līdzīgā snaudā.

Ena uzmodās tikai tad, kad automobilis spēji apstājās. Pavadonis aizsēja viņai acis ar šalli, palīdzēja izkāpt un ieveda kādā ēkā.

Gaiss iekšā bija sasmacis, šķita, ka māja ilgu laiku nav tikusi apdzīvota.

Vīrietis bīdīja meiteni augšup pa kāpnēm. Tām vajadzēja but loti platām, jo, izstiepusi roku, viņa nevienā pusē nesataustīja ne margu, ne sienu.

Kādā nelielā telpā vīrietis noņēma šalli Ēnai no acīm un atstāja viņu vienu. Aiz aukstuma drebēdama, viņa apsēdās uz vienīgā krēsla.

Taču svešais tūliņ atgriezās un ieveda viņu lielākā istabā, kur atradās gulta. Logiem priekšā bija pamatīgi koka aizvirtņi. Sienas izskatījās nesen tapsētas. Ai z kādām pavērtām durvīm viņa ieraudzīja vannas istabu, kurai laikam vispār nebija logu.

—   Atnesīšu jums kaut ko ēdamu. Rīt dabūsiet grāmatas, lai jums nekļūtu pārāk garlaicīgi, un visu pārējo.

Spilgtās griestu lampas gaismā Ena tagad vīrieti pirmoreiz kārtīgi apskatīja. Viņš bija garš, slaids un likās gluži vai simpātisks.

Tagad arī Himijs Higsons varēja vērīgāk aplūkot Enu — viņš bija pārsteigts par Ernī labo gaumi.

—  Jūs nudien neizskatāties slikti. Tomēr diez cik inteliģenta vis neesat, — viņš noteica jau mazliet laipnāk.

—  Ko jūs atļaujaties…

—  Nu, varbūt ilgāku laiku šeit uzturēdamās, kaut ko vēl iemācīsieties. Un, ja vien būsiet prātīga, nekas jums nenotiks — to es apsolu. Lūdzu, neaizmirstiet, ka tiekat apsargāta — zem jūsu logiem un mājā vienmēr ir kāds, kas jūs uzmana. Tāpēc labāk

. nemaz nemēģiniet no šejienes izkļūt!

To pateicis, viņš izgāja no istabas, bet pēc minūtēm desmit atgriezās ar paplāti, uz kuras bija kanna ar karstu tēju un sviestmaizes.

—  Un vēl kas, — nolicis paplāti viņai priekšā uz galda, viņš nopietni sacīja. — Varbūt jums ir zināms, ka par nolaupīšanu draud vismaz desmit gadi cietumā. Tas jums liks saprast, ka mums ne no kā nav bail. Jau mūsu, hm, pazīšanās sākumā es jums pateicu, cik nesaudzīgs pret jums būšu vajadzības gadījumā. Varbūt tagad, kad esmu redzējis, cik skaista esat, man būtu mazliet grūtāk jūs nožņaugt,

bet neiedomājieties, ka tas mani no kaut kā atturētu!

Vīrieša izkoptais runasveids bija krasā pretstatā rupjajiem draudiem.

Un pēkšņi Ēnai kā zvīņas no acīm nokrita — tas taču bija tas pats vīrietis ar mākslīgajām asām, kurš tika apmeklējis viņu dzīvokli! Savas aizdomas viņa pateica pavisam atklāti.

Viņš smaidīdams pamāja ar galvu.

— Pilnīgi pareizi, jūs manu seju esat labāk iegaumējusi nekā es jūsējo, jūsu priekšnamā bija tik tumšs! Toreiz es gribēju jums palīdzēt, taču jūs to nesapratāt, ja jūsu māsa nebūtu aizskrējusi pie tā sasodītā okšķera un visu izbazūnējusi, jūs tagad neatrastos tik neapskaužamā situācijā. Es pat nebūtu iebildis pret to, ka Ernī jums sūta naudu. Galu galā, jums taču ir zināmas tiesības uz dalu no tās.

Ena, nesapratusi vīrieša teiktā jēgu, drošības dēl klusēja.

Viņš aizgāja, un meitene palika viena. Brīdi viņa nogaidīja, bet tad sāka dzert tēju un ēst sviestmaizes.

Pa aizvilinu spraugām varēja redzēt, ka laukā klust gaišs; viņa apgūlās gultā, apsedzās ar segu un aizmiga.

Brauciens Enu acīmredzot bija loti nogurdinājis, jo, kad viņa pamodās, ārā jau atkal bija tumsa. Meitene iededzināja gaismu un piespieda zvana pogu, ko Himijs viņai bija parādījis.

Pagāja kāds laiciņš, iekams ārpusē atskanēja soli, un tad atvērās durvis un tajās parādījās Himijs ar paplāti.

—  Man ļoti žēl, ka liku jums tik ilgi gaidīt, — viņš teica laipni, taču ar ironijas pieskaņu. — Es šeit esmu pavārs un cietumsargs vienā personā. Mums nav arī istabenes, kas varētu jūs apkalpot, bet es katrā ziņā apgādāšu jūs ar vislabāko, kas vien te ir dabūjams.

Uz paplātes Ena ieraudzīja vārītas olas, svaigu maizi un sviestu. Ena bija jauna un vesela, un ēstgriba viņai bija laba.

Himijs izgāja no istabas, taču pavisam drīz atgriezās un nometa viņai blakus uz gultas dažus apģērba gabalus.

—   Sīs drēbes ir jaunas. Mums vajadzēja krietni papūlēties, lai sameklētu tās dažādos Londonas veikalos. Es domāju, ka sasodītais Rīders ir brīdinājis visus veikalus. Ja mēs būtu bijuši tik dumji un iepirkušies tikai vienā veikalā, viņš noteikti būtu mūs pieķēris. Labi, bet tagad mēģiniet ar visu to tikt galā, — viņš, nu jau labākā omā, piebilda.

—  Vai jūs esat amerikānis? — Ena jautāja.

Himijs pasmaidīja, atklādams viņas skatienam

skaistus zobus.

—  Dzimis esmu Anglijā, bet Amerikā tiku uzaudzināts. Savu astoņpadsmito dzimšanas dienu es nosvinēju kādā amerikāņu iestādē ar nosaukumu Singsings. Varbūt esat par to kaut ko dzirdējusi?

—  Vai tas ir slavenais cietums?

Viņš skali iesmējās.

—  Brīnums, ka jūs to zināt. Varbūt esat šo vietu redzējusi kinofilmā? Jā, mans bērns, es tiešām sēdēju Singsingā, jo biju notiesāts uz nāvi. Taču īstā laikā notika amnestija. Tā mani izglāba. Brīvprātīgi

pieteicos karā un atgriezos no tā ar apbalvojumiem.

Viņš norādīja ar roku uz drēbēm.

—   Es sagādāju jums visu, kas dāmai ir nepieciešams. Ceru, ka nebūšu neko aizmirsis! Bet, ja kaut kā tomēr trūktu, sakiet droši. Mēģināšu sadabūt arī to.

Kad Himijs bija izgājis, Ena aizšāva durvīm priekšā bultu un apģērbās. Kleita derēja kā uzlieta, un, kaut gan kurpes bija mazliet par lielām, tagad viņa tomēr jutās drošāk un labāk.

Pēc brīža Himijs atgriezās un sāka raustīt durvju rokturi.

—   To es nemaz nebiju ievērojis, — viņš teica, kad Ena bija viņu ielaidusi.

Viņš izgāja ārā un kādu pasauca. Tūliņ istabā ienāca kalpotājs un, nelikdamies par Enu ne zinis, bultu noskrūvēja.

—  Jums nav nekādas vajadzības ieslēgties, — Himijs paskaidroja. — Jau vairākkārt esmu teicis un atkārtoju vēlreiz: ja būsiet prātīga, nekas slikts jums nenotiks. Bet, ja sadomāsiet darīt muļķības, arī bulta jūs neglābs.

5

Rīders ne reizi vien bija apgalvojis, ka viņš spējot iejusties noziedznieka domāšanā, taču reti kad tas apstiprinājās tik skaidri, kā tajās divpadsmit stundās, kas sekoja pēc Ēnas Pentones pazušanas.

Viņš bija gluži pārliecināts par savu pieņēmumu pareizību, taču Skotlendjards mēdz rīkoties loti piesardzīgi. Iekams tā smagnējais mehānisms palēnām iekustas, šaubām vairs nedrīkst būt ne mazākā iemesla. Tāpēc kriminālpolicisti, kuru uzdevums ir izsekot aizdomās turēto personu, stingri ievēro noteikumu, ka šai personai virji tiešām paliks pilnīgi nemanāmi. Zināmā mērā tas, protams, kavē nozieguma apstākļu noskaidrošanu.

Taču Rīders, kaut arī diezgan bieži ar šo iestādi cieši sadarbojās, nebija Skotlendjarda ierēdnis.

Viņš uzsāka garākas pārrunas ar prokurora vietnieku — savu tiešo priekšnieku — un, protams, saņēma tieši tādu atbildi, kādu arī bija gaidījis: visi droši zināmie fakti ir jāpaziņo Skotlendjardam.

Diemžēl starp Rīdera pieņēmumiem un droši zināmajiem faktiem bija dzi|š bezdibenis. Galu galā, viņš varēja ziņot tikai par vienu faktu, kas bija zināms pilnīgi droši: kāda pidžamā un rītakleitā ģērbusies stenogrāfiste nakts vidū izgāja no sava dzīvokļa un pazuda.

Rīders pat nevarēja apgalvot, ka viņai bijuši divdesmit pieci tūkstoši dolāru. Izņemot viņas māsas teikto, citu pierādījumu par to nebija. Turklāt Lizija pati bija atzinusies, ka ārzemju naudaszīmes īsti nemaz nepazīstot!

Varbūt Skotlendjards Rīderam pieklājīgi aizrādītu: tas, ka jauna, skaista, nepilnīgi apģērbusies meitene pamet vecāku mājas un aizlaižas lapās ar mīļāko, nav nekāds retums. Un šis gadījums tiktu uzskatīts par gluži nevainīgu.

Rīders apspriedās ar inspektoru Greisonu no Skotlendjarda.

—   Pilnīgi iespējams, — inspektors izteica savas domas, — ka aiz visa tā slēpjas daudz kas vairāk, nekā mums šobrīd šķiet. Taču, no otras puses, jūs taču pats zināt, cik neprātīgi šīs jaunās meitenes reizēm uzvedas. Varētu būt arī tā, ka Ena Pentone slepus gaidīja piebraucam savu draugu. Tas, ka viņas drēbes tika atrastas guļamistabā, vēl neko daudz neizsaka, jo šim piedzīvojumam viņa varēja pagādāt jaunas. Šā gada bezvēsts pazudušo sarakstā viņai ir 673. numurs, un no visiem tiem jau vismaz pieci simti ir atkal parādījušies un nožēlas pilni atgriezušies mājās. Šie divdesmit pieci tūkstoši dolāru arī man ir mīkla, bet šķiet, ka tomēr būšu to atminējis.

Inspektors izņēma no kabatas avīzes izgriezumu, kurā bija stāstīts par Fārnemas tuvumā atrasto naudu.

—  Redziet, kā varēja sākties runāšana par naudu. Laikam viņa šo rakstu ir izlasījusi un savu notikumu gluži vienkārši izdomājusi. Jūs taču pats zināt, cik neticamas lietas cilvēki dažkārt sastāsta. Un slimīga tieksme izcelties mudina darīt sevi interesantu jebkādā veidā.

Rīders nopūtās. Saistīdams Himiju Higsonu ar dolāriem siena kaudzē, viņš bija gribējis šo tipu tikai iebaidīt. Šķita, ka detektīva dzīvā fantāzija atkal ir izjokojusi viņu pašu. Taču vislabāk viņš būtu vēlreiz aprunājies ar Higsonu, jo arī tagad nespēja noticēt, ka šim cilvēkam ar visu to nav nekāda sakara… Bet varbūt meiteni ir nolaupījis Higsons? Rīders uzdeva sev jautājumu, kāpēc gan Himijam būtu vajadzējis to darīt, taču nespēja rast apmierinošu atbildi.

Detektīvs apsēdās pie sava rakstāmgalda un atkal sāka gudrot fantastiskus notikumus, turklāt darbības personām piešķīra vissliktākās īpašības. Viņš meklēja rīcības motīvus visiem, kam, viņaprāt, ar šo gadījumu bija kāds sakars.

Protams, nebija izslēgts, ka Ena pēkšņi uzrodas un tādējādi viņa teorijas atspēko. Viņš pamatojās tikai uz Lizijas liecībām, bet viņa notikuma brīdī bija vēl pusaizmigusi. Tātad uz tām pārāk paļauties nevarēja, jo arī Lizijai bija ārkārtīgi dzīva fantāzija.

Par vienu gan Rīders nešaubījās: sitiens, kuru viņš gaidīja, nāks kā pērkona spēriens no skaidrām debesīm un vairākām lielām bankām iedzīs milzīgas bailes.

Kad Rīders nākamajā rītā iegāja savā birojā, viņš tūliņ tika aicināts pie priekšnieka.

—    Jums vajadzētu nekavējoties doties uz pilsētu un apmeklēt seru Vilfredu Heinholu. Lieta ir steidzajna un loti svarīga. Tāpēc nebrauciet ar autobusu, bet

izsauciet taksometru!

—  Varat būt pilnīgi drošs, ka izvēlēšos visātrāko satiksmes līdzekli, — Rīders atbildēja.

Viņš brauca ar metrovilcienu.

Lielajā, grezni iekārtotajā sera Vilfreda kabineta priekštelpā Rīderu jau gaidīja. Divi uzņēmumu vadītāji un prokūrists pavadīja viņu uz banku karaļa kabinetu.

—  Ser, tas ir Rīdera kungs, — viņi iepazīstināja baņķieri ar detektīvu un pēc šefa mājiena klusu izgāja no kabineta.

Sers Vilfreds — šis cilvēks Rlderam bija jau pazīstams — nervozi skraidīja pa dārgu persiešu paklāju. Atkal un atkal viņš izbrauca ar roku caur izspūrušajiem matiem. Turklāt baņķieris izskatījās tā, it kā vismaz nedēlu nebūtu gulējis.

—   Lūdzu, sēdieties, Ridera kungs! — beidzot viņš aizkapa balsī iesāka. — Ir noticis kaut kas drausmīgs. Un jūs taču mūs brīdinājāt! Mūsu pēdējās sarunas laikā jūs teicāt, ka manas darba metodes esot novecojušās. Es, protams, iebildu, taču diemžēl jūsu teiktais ir apstiprinājies!

Baņķieris izdarīja ar rokām tādu kustību, kurai bija jāpauž viņa dziļais izmisums.

Rīdcrs uzmanīgi apsēdās uz krēsla maliņas un iespieda lietussargu starp ceļgaliem. Uzlicis rokas uz lietussarga kāta un atspiedis uz tām zodu, detektīvs gaidīja, ko vēl sers Vilfreds gatavojas viņam uzticēt.

—   Atkārtoju: kad jūs toreiz teicāt, ka manas darba metodes vienā no bankām, kuras es kontrolēju, esot novecojušās, es neticēju un varbūt pat nebiju pret jums visai pieklājīgs.

—  Nevaru to noliegt, — Rīders viņu pārtrauca.

—  Man tiešām loti žēl. — lūdzu, pieņemiet manu atvainošanos! Ir noticis kas briesmīgs, kaut kas tāds, kas vēl nevienā bankā nav atgadījies. Mums ir nozagta milzu summa, turklāt nevis šeit, Londonā, Rīdera kungs, bet…

Viņš apklusa, lai atvilktu elpu.

—  Taču ne jau Birmingemā? — Rīders piesardzīgi apjautājās.

pamatiem, bet detektīvs ievirzīja sarunu praktiskākā gultnē.

—  Un kad jūs šo zādzību atklājāt?

—    Naudas iztrūkums tika atklāts pirms divām dienām, kad Ernests Grīdls neieradās darbā, — sers Vilfreds stāstīja. — Birmingemas filiāles vadītājs, nodomādams, ka jaunais cilvēks ir saslimis, aizsūtīja kurjeru uz vina dzīvokli. Tā vir.iš uzzināja, ka Greidla kungs mājās mēdzot būt loti reti un naktis bieži pavadot kur citur. Iepriekšējā vakarā viņš bija aizbraucis uz Londonu un paņēmis līdzi visas savas mantas. Ap pulksten astoņiem vakarā ieradies pie mājas saimnieka, samaksājis īri un devies prom ar nelielu melnu auto, kāds viņam agrāk neesot manīts. To izdzirdis, filiāles vadītājs k|uva uzmanīgs un lika pārbaudīt dokumentus; tad arī nāca gaismā Grīdla afēras. Grīdlam bija jāiegrāmato bankas konts, no kura viņš bija izņēmis naudu, un jau pēc trīs stundas ilgas revīzijas atklājās, ka viņš ir piesavinājies trīssimt

/tūkstošus mārciņu. Mēs to, protams, tūliņ paziņojām policijai, un tā ir izsūtījusi Grīdla personas aprakstu pa visu valsti. Bet jūs, Rīdera kungs, es ataicināju tāpēc, ka tieši uz jums ceru visvairāk, — lūdzu, noskaidrojiet šo lietu bankas uzdevumā!

Detektīvs pasmaidīja.

—  Tas diemžēl nav iespējams, — viņš skumji teica. — Vismaz ne bankas uzdevumā. Taču jums par mierinājumu varu pasacīt, ka ar šo lietu nodarboties mani ir pilnvarojusi prokuratūra.

Tas seru Vilfrcdu pārsteidza. Līdz šim viņš bija domājis, ka Rīders galvenokārt veic privātdetektīva

pienākumus. Viņš zināja, ka agrāk Rīders ir sadarbojies ar kādu Anglijas banku konsorciju, turklāt loti sekmīgi.

Detektīvs sāka baņķierim skaidrot, ko viņš vispirms gribētu darīt, un sers Vilfreds ar visu bija mierā.

Filiāles vadītājs, kasieris un vēl daži bankas darbinieki tika izsaukti no Birmingemas uz Londonu, un Rīders viņiem uzdeva milzum daudz jautājumu. Filiāles vadītājs vēl aizvien nespēja saņemt sevi grožos, jo baidījās, ka visa vaina tiks uzvelta viņam.

—  Vispār es par šo lietu nezinu neko, — viņš nervozi sacīja, — taču atbildība, protams, jāuzņemas man! Grīdls bija viens no mūsu spējīgākajiem jaunajiem darbiniekiem, un neviens nebūtu no viņa neko tādu gaidījis. Kā gan tas varēja notikt…? jā, Rīdera kungs, man tomēr jāteic, ka tur ir vainīgas mūsu novecojušās darba metodes. Vismaz reizes desmit esmu centies pievērst sera Vilfreda uzmanību tam, ka bankā nav pienācīgas kontroles. Šādos apstākļos tiešām nebija brīnums, ka viens no mūsu darbiniekiem, it īpaši, ja viņam vēl bija kāds atbalstītājs, tā varēja banku iegāzt!

—  Vai Grīdlam bija kas īpaši raksturīgs?

Filiāles vadītājs, mazliet padomājis, teica, ka viņš

esot bijis dažādu klubu biedrs. Taču sevišķi izcēlies ar spēju nekad nekļūt nepatīkamam, un visi esot viņam pilnīgi uzticējušies.

—  Varbūt viņš slēdza derības?

—  Nē jel! Grīdls necieta nekādas laimes spēles, un divreiz viņš par to pat tika runājis plašākās sanāksmēs. Cik zināms, arī ar sievietēm viņš pārāk neaizrāvās.

Viņš nedzīvoja izlaidīgi, nedzēra — ka jau teicu, viņam nebija sliktu ieradumu. Tikai loti godkārīgs gan bija! Reiz Grīdls man teica: ja viņš būtu bagāts, tad biržā tikpat kā klavieres spēlētu. Pēc viņa domām, ja vien ir sākumkapitāls, viegli var tikt pie lielas bagātības.

—  Tur viņam laikam ir taisnība, — Rīders nomurmināja.

—   Sevišķi Grīdls interesējās par naftas akcijām, taču nevienam gan nav zināms, ka šādās spekulācijās viņš būtu riskējis kaut ar šiliņu. Bet vietējā politehnikuma Grīdls apmeklēja vakara nodarbības — viņš mums bieži teica, ka domājot mainīt profesiju un k|ūt par inženieri kādā naftas pārstrādes uzņēmumā.

Nedēļas nogalēs Ernests Grīdls parasti uzturējās Londonā un, ciemojoties tur, laikam iztērēja visus savus iekrājumus. Atvēruši viņa rakstāmgaldu, atradām veselu lērumu vēstuļu. Tajās pa lielākai x da|ai tika piedāvāti gruntsgabali, kur ir atrodama nafta. Acīmredzot viņš bija meklējis avīzēs attiecīgus sludinājumus un regulāri lūdzis sīkāku informāciju. Var jau būt, ka viņa interese bija tīri teorētiska — viņš gribēja tikai noskaidrot, cik lielas ir naftas atradnes, kas tiek piedāvātas tirgu. Bet, kā jau teicu, nekas neliecināja par to, ka viņš šai sakarā būtu piedalījies kādās spekulācijās.

Kad Rīders to visu bija noklausījies, viņš turpināja izmeklēšanu citur.

Kādā amerikāņu bankā viņš uzzināja, ka pēdējos divdesmit piecus tūkstošus sterliņu mārciņu Grīdls

ir izmainījis dolāros tieši tur. Un visa šī summa nekavējoties tikusi izmaksāta jaunajam cilvēkam, kas uzrādījis centrālās bankas ieteikuma vēstuli un kam bijusi attiecīgā summa Anglijas valūtā.

Jau dažas dienas iepriekš banka bija saņēmusi rakstveida paziņojumu, ka ieradīsies klients, kam ir nepieciešama lielāka summa Amerikas dolāru, un bankas darbinieki bija tam sagatavojušies. Jaunā cilvēka ārienes apraksts precīzi atbilda Ernī izskatam.

Sīkāk ar lietu iepazīstoties, atklājās, ka tā ir bijusi gluži parasta bankas apzagšana, kas notiek ik pa laikam. Protams, noblēdītā summa bija loti liela, taču vismaz vienā ziņā šis gadījums atšķīrās no iepriekšējiem.

Un šī atšķirība bija loti dīvaina — Ernestam it kā nebija nevienas sliktas īpašības, kādas mēdz būt vieglprātīgiem banku darbiniekiem; pats galvenais — viņš nebija ielaidies ne derībās, ne spekulācijās. Rīders tomēr īsti tam neticēja. Viņš taču bija lasījis Ēnai rakstīto vēstuli, kur bija runa par naftu. Un viņam bija skaidrs, ko tas nozīmē.

Avīzēs tiek piedāvāts pirkšanai samērā daudz naftas atradņu — diemžēl dala šo piedāvājumu nebūt nav solīdi. Ir diezgan daudz krāpnieku, kas publicē šādus sludinājumus un tādējādi apmāna vienkāršus cilvēkus, kuri grib pēc iespējas ātrāk un vieglāk kļūt bagāti. Varbūt apmēram tā bija noticis arī ar Grīdlu.

Rīderu nodarbināja tikai viens jautājums: kas bija tas krāpnieks, kurš apveda viņu ap stūri?

Pēc dažām dienām Rīdcram uz Londonu tika atsūtīts viss Ernī rakstāmgalda saturs, un viņš rūpīgi pārbaudīja katru papīra lapu. Vairākus ierēdņus detektīvs aizsūtīja uz dažu lielo laikrakstu redakciju arhīviem; viņiem bija jāsameklē visi sludinājumi, kuri attiecās uz naftu. Vienīgā laime, ka tas notika Anglijā, nevis Amerikā, citādi Rīderam šā uzdevuma veikšanai būtu bijusi vajadzīga vesela ierēdņu armija.

Ernī interese par naftu pirmoreiz bija manīta aptuveni pirms gada. Varbūt, lasot grāmatas par šo tematu, viņam bija radusies doma tuvāk iepazīt attiecīgo nozari. Viņa dzīvoklī tika atrasta grāmata "Naftas lielvalsts". Šo darbu viņš bija cītīgi izstudējis, uz to norādīja daudzās piezīmes lappušu malās. Pēc datumiem sakārtotā Ernī korespondence atradās biezos aktu vākos.

Nākamajā dienā bija paredzēts visas šīs vēstules salīdzināt ar avīžu sludinājumiem.

Ernī personas apraksts bija katrā policijas iecirknī, kā arī visās automobiļu nomātavās.

Astoņos vakarā Skotlendjarda šefs piezvanīja Rīderam.

— Man šķiet, ka esam tikuši Grīdlam uz pēdām, — viņš teica. — Vai atceraties ziņu par sadegušo auto, ko atrada uz ceļa netālu no Šrūtonas?

To dzirdot, Rīders gandrīz vai nokrita no krēsla. Tātad izrādās, ka viņa aiz garlaicības izfantazētais notikums ir patiess!

—  Jā, atceros gan.

— Tā bija Grīdla mašīna. Automobiļu remontdarbnīcas īpašniekam, mašīnu pērkot, Grīdls bija uzdevies par Stīvensonu, taču pēc personas apraksta, šis cilvēks viņu pazina, un, kad vēlāk es turp aizsūtīju mūsu ierēdni ar fotogrāfiju, izzuda visas šaubas.

6

Līdz trijiem rītā Rīders gaidīja ierēdni, kuram bija licis doties uz Šrūtonu un ievākt precīzāku informāciju.

Izrādījās, ka auto ir aizdedzināts. Tuvējos krūmos atrada divas benzīna kannas, un ekspertu ziņojumā bija teikts, ka mašīna ir tikusi aplieta ar benzīnu un uzliesmojusi, laika deglim aizdedzinot spridzekli. Iespējams, ka aizdedzināšanai vajadzēja notikt pēc pusstundas.

Cipari uz automobiļa numura plāksnītes nebija salasāmi, bet motora un šasijas numurus, pamatīgāk papētot, tomēr izdevās noteikt.

Stīvensonu — pareizāk sakot, Grīdlu — pēc fotogrāfijas pazina arī kādas Endoveras viesnīcas īpašnieks. Vēlā vakarā Grīdls bija tur atbraucis ar savu mašīnu. Viņam rokā bijis neliels koferis, un viņš pasūtījis vakariņas. Viesnīcas īpašnieks Grīdlu bija ievērojis tāpēc, ka viņš izskatījies bāls un satraukts; kāds viesmīlis pat teicās redzējis jauno cilvēku slaukām asaras.

Samaksājis par vakariņām, jauneklis sacījis, ka gribot doties tālāk uz Bornmutu, taču izrādījies, ka ar viija mašīnu kaut kas nav kārtībā. Viņš neesot varējis to iedarbināt un tad galīgi zaudējis savaldību. Ticis ataicināts automehāniķis, un tas konstatējis, ka jauneklis ir tikai aizmirsis ieslēgt aizdedzi.

Kamēr Grīdls uzturējies viesnīcā, savu koferi viijš neesot izlaidis no acīm, arī automobilī nolicis to sev tieši blakus.

Kad tuvumā tikusi atrasta sadegusi mašīna, par uztraukto Stīvensonu neviens neesot iedomājies. Tikai vēlāk, kad policija automobili aizvilkusi un darījusi zināmu motora numuru, pieteicies automobiļu remontdarbnīcas īpašnieks.

Viss pilnīgi saskanēja ar Rīdera savulaik izdomāto notikumu.

ļa Grīdls būtu savaldījies, tad noteikti nebūtu atgadījušies viņam liktenīgās nakts notikumi. Tad banknotes nebūtu mētājušās ne siena kaudzē, ne grāvī un arī skolotājs nebūtu gājis bojā.

Rīdcram jau pašā sākumā bijā licies, ka Ernī ir bankas darbinieks. Tāpat viņam bija aizdomas, ka jaunais cilvēks strādā centrālajā bankā, jo viņa rakstītajām vēstulēm labajā pusē bija nogriezts apakšējais stūris. Šai neparastajā vietā uz veidlapām atradās centrālās bankas firmas zīme.

Taču tāpēc vien, ka banku darbiniekiem ir nauda un viņi dāvina jaunām dāmām dārgas dāvanas, viņiem nav katrā ziņā jābūt noziedzniekiem.

Rīders iesēdās policijas automobilī un viens pats devās ekspedīcijā uz Bakingemšlru. Pirms tam viņš bija izskatījis visus dokumentus, taču neko īpašu nebija atklājis. Meneringam, kas sevi dēvēja arī par Himiju Higsonu, vajadzēja būt vēl kādam vārdam.

Rīders, nevairīdamies ne no kādām grūtībām, apmeklēja daždažādus cilvēkus. Taču ari šoreiz viņš secināja, ka visdrīzāk gūs panākumus, strādājot viens. Nebūdams diez cik runīgs, viņš par saviem atklājumiem klusēja, cik ilgi vien bija iespējams.

Daudzi kolēģi sūdzējās par šo viņa ieradumu. Viņiem šķita, ka Rīders katrreiz grib slavas laurus pievākt sev, bet tā tas nebūt nebija. Patiesībā šī klusēšana bija tikai savrupnieka rakstura iezīme.

Arī par braucienu uz Bakingemšīru Rīders nevienam neko neteica. Vakarā atgriezies Londonā, viņš restorānā kārtīgi paēda, tad aizsteidzās uz Pcdingtonas staciju un iekāpa Meidenhcdas vilcienā. No kļuvis galā, noīrēja automobili un miglainajā naktī aizbrauca kapteiņa Mencringa mājas virzienā.

Kaltie dzelzs vārti, kas veda uz parku, bija slēgti, bet mūris, kas apjoza gruntsgabalu vārtu tuvumā — krietni augsts. Taču Rīderu tas nespēja atbaidīt. Viņš devās gar mūri uz priekšu un pēc dažiem simtiem metru atrada vietu, kur tam cieši blakus auga liels koks. Iekļuvis parkā, Rīders pieliecās un spraucās caur krūmiem.

* * *

Varbūt Ena Pentone — vismaz pēc Himija Higsona domām — arī nebija sevišķi inteliģenta, taču viņai piemita novērošanas spēja, un drīz vien viņa saprata, ka telpa, kurā viņu tur gūstā, ir šim nolūkam rūpīgi sagatavota.

Cilvēki, kas viņu turēja šeit ieslodzītu, nolaupīšanu acīmredzot bija plānojuši jau dažas nedēļas iepriekš. Par to varēja spriest pēc vairākiem apstākļiem: logiem priekšā bija no ārpuses pie logu rāmjiem pieskrūvēti aizvirtņi; no iekšpuses logi nemaz nebija atverami. Vēdināšanai bija paredzēta ventilācijas šahta, kas atradās tik augstu, ka Ena to nevarēja aizsniegt. Istabā bija daudz grāmatu, ar tām gūsteknei vajadzēja īsināt sev laiku. Taču dīvainā kārtā tās bija tādas grāmatas, kuras sievieti nevarēja interesēt — zinātniski darbi galvenokārt par naftas ieguves jautājumiem.

Jau nākamajā dienā pēc savas ierašanās Ena saņēma lasāmvielu, kas viņu interesēja vairāk — ilustrētus žurnālus, mīlestības romānus, modes žurnālus.

Par saviem vērojumiem viņa pastāstīja Himijam, ar ko satika diezgan labi.

— Vai tā ir taisnība, ka jums jau sen bija nodoms šeit kādu turēt gūstā? — viņa bez aplinkiem jautāja.

—  Kāpēc jums tā šķiet?

— Viss, kas te ir izdarīts, runā pats par sevi, — Ena smaidīdama atbildēja.

—  Jūsu secinājumi ir apbrīnas vērti! Tik tiešām — uz izdevību jūs šeit apsveikt es gaidīju veselu mēnesi.

Viņa sparīgi papurināja galvu.

—  Tā gan nav, jūs gaidījāt kādu citu — nevis mani, bet Ernī!

Viņš stingi vērās meitenē.

—  Kas liek jums tā domāt?

—  Es nezinu. Bet man tā šķiet… Kur ir Ernī?

—  Viņš aizbrauca uz ārzemēm.

—  Kāpēc?

—   Esmu jums jau pietiekami bieži teicis, ka nevēlos dzirdēt nekādus jautājumus!

Viņš aizgāja līdz istabas otram galam, pavilka sānus portjeru, aiz kuras bija smagas bīdāmās durvis, atslēdza tās un atgrūda vaļā.

—    Nāciet, jums nepieciešama pastaiga svaigā gaisā. Tikai uzvelciet mēteli, ārā ir auksts.

Ena paklausīja, un pēc brīža viņi abi izgāja. No neliela, tukša priekšnama kāpnes veda uz parku. Bija jau satumsis.

Šis bija otrais uzaicinājums doties nakts pastaigā. Pirmoreiz viņa atteicās iet Himijam līdzi, bet viņš tikai paraustīja plecus.

—   Ja negribat saslimt, jums vairāk jākustas, — viņš toreiz teica. — Bet dariet, kā tīk — palieciet vien sēžam istabām!

Ena beidzot saprata, ka viņam ir taisnība, un, kad Himijs otrreiz aicināja pastaigāties, vina neiebilda.

Laukā nekas daudz nebija redzams, tikai koki un kaut kur tālāk — sarkans gaismas atspīdums tumšajās debesīs. Viņa iejautājās, kas tā par pilsētu, taču atbildi nesaņēma.

—  Vai tā ir Londona? — viņa jautāja vēlreiz.

—  Var jau būt, — Himijs negribīgi noņurdēja.

Ena jau ceturto vakaru atradās gūstā, taču, kopš

bailes bija mazinājušās, garastāvoklis viņai manāmi uzlabojās.

Uz jautājumu, ko Himijs ir nolēmis ar savu gūstekni darīt, viņš labprāt būtu atbildējis skaidri un gaiši, jo viņas klātbūtne sāka traucēt aizvien vairāk.

Viņi staigāja labu laiku un tad atgriezās mājā.

Pie kāpnēm, kas veda augšup, Himijs pēkšņi aplika roku Ēnai ap vidu un mēģināja viņu noskūpstīt.

Ena, nespēdama savaldīties, viņam iesita. Viņš tūliņ palaida meiteni vaļā un klusēdams sekoja viņai augšup pa kāpnēm. Tad iestūma Enu istabā un aizslēdza durvis no ārpuses. Kad mazliet vēlāk Himijs atnesa viņai vakariņas, viņa atkāpās līdz istabas tālākajam kaktam un neizlaida viņu no acīm.

— Jums nav no manis jābaidās, — viņš norūca. — Es izturējos slikti, pats zinu, bet tas vairs neatkārtosies.

Kaut viņa varētu dabūt istabas durvju atslēgu! Ena bija ievērojusi, ka viņš glabā to žaketes sānkabatā. Tāpēc meitene sāka trenēties: uzkārusi kādus savus apģērba gabalus uz krēsla atzveltnes, centās no tā kaJpatām neuzkrītoši izvilkt nelielus priekšmetus. Taču Himijs pagaidām nedeva meitenei iespēju izmēģināt pirkstu veiklību — turējās no viņas pa gabalu.

Šai vakarā Ēnai bija uznākušas bailes, un pirms došanās pie miera viņa nolika abām durvīm priekšā krēslus.

Pulkstenis bija tikai deviņi. Pēc divām stundām, izdzirdusi kādu troksni, viņa pēkšņi pamodās. Durvīs, kas veda uz kāpnēm, klusu noskrapstēja atslēga.

Nākamajā mirklī viņa izlēca no gultas, iededzināja gaismu un uzmeta mugurā rītakleitu. Bālu seju un trīcošiem ceļgaliem viņa piezagās pie durvīm.

Brīdi viss bija klusu, bet tad viņa atkal izdzirda skrapstoņu.

— Taisieties, ka tiekat! — Ena skali iesaucās. —Ja jūs uzdrīkstēsieties nākt iekšā, es jūs nogalināšu — man ir nazis!

Troksnis apklusa, un viņa saspringti klausījās. Meitene piespieda ausi durvīm, un viņai šķita, ka dzird klusus soļus.

Taču tad viņa piepeši pagriezās pret otrām durvīm. Tās atvērās, un ienāca Himijs rītasvārkos. Viņš izskatījās dusmīgs.

—   Kas tā par trokšņošanu nakts vidū? Varbūt esat sataisījusies bēgt? Tūliņ ejiet atpakaļ gultā!

—   Vai tad jūs tikko nemēģinājāt atslēgt durvis, kuras ved uz kāpnēm?

—  Ko, tās durvis?

Viņš pārskrēja pāri istabai, izņēma no kabatas atslēgu un atslēdza otras durvis.

Aiz tām neviena nebija.

Himijs apgaismoja kāpnes, bet arī tur nebija manāma neviena dzīva dvēsele.

—  Jūs laikam gribat mani piemānīt — ko nozīmē šis teātris? — viņš skarbi noprasīja.

Taču tad Himijs, kaut ko ieraudzījis, aši pieliecās. Uzmanīgi ar pirkstu galiem viņš pārbrauca pār grīdu, tur bija mitras pēdas, nupat kāds tur bija stāvējis.

Himijs durvis atkal aizslēdza, izsteidzās no istabas un kādu brīdi nerādījās. Kad viņš atgriezās, viņam mugurā bija mētelis, bet rokā — spēcīgs kabatas lukturis. Viņš ļoti rūpīgi pārbaudīja kāpņu laukumiņu un arī tās durvis, kuras veda laukā. Tās

nebija aizslēgtas, kaut gan Himijs ļoti labi atcerējās, ka bija tās aizslēdzis. Ārā lija, un zeme bija slapja.

Himijs uzkāpa pa kāpnēm atpakaļ, šķērsoja Ēnas istabu un tad noskrēja pāris pakāpienu zemāk uz lielo zāli. Tur, ērti krēslā atlaidies, sēdēja kāds vīrs un lasīja avīzi. Tas pats, kurš bija noskrūvējis no Ēnas durvīm aizbīdni.

—  Varam sākt, modiniet pārējos! — Himijs pavēlēja. — Pasauciet arī Dženiju!

—   Kas noticis? — vīrs jautāja, ļaudams avīzei nokrist uz grīdas.

—   Kāds ir mēģinājis pa viņpuses kāpnēm iekļūt mājā.

Vīrs ņirdzīgi pasmīnēja.

—  Vai tad tie būtu bijuši laupītāji? — viņš ironiski vaicāja.

Himijs saniknojās.

—  Dariet, ko jums liek! — viņš uzkliedza.

Himijs, protams, atskārta, kas ir bijis šis viesis. Kat-

rā ziņā patīkami tas nebija, taču sevišķi viņš tāpēc neuztraucās. Himijs ne brīdi nebija šaubījies, ka Rīders zina, kur viņš dzīvo un kas slēpjas aiz kapteiņa Meneringa vārda, taču to, ka šeit atrodas Ena Pentone, detektīvs noteikti nevarēja ne nojaust. Turklāt Himija lielākais noslēpums bija tik rūpīgi noglabāts, ka par tā atklāšanu viņam nevajadzēja uztraukties.

Himijs nebija parasts blēdis. Viņa rīcībā bija labi funkcionējoša informācijas sistēma — savi cilvēki ne tikai policijā, bet arī Iekšlietu ministrijā. Neviena apcietināšanas pavēle netika izdota, Himijam jau iepriekš par to neuzzinot, — uz to viņš pilnīgi paļāvās.

Tiklīdz viņš saņemtu attiecīgu informāciju, tā ņemtu kājas pār pleciem. Vēl tai pašā vakarā Himijs bija pa telefonu runājis ar savu uzticības personu un noskaidrojis, ka pagaidām Skotlendjards pret viņu neko neuzsākšot.

Diemžēl Rīderam darba metodes un domāšana bija pavisam citādas nekā Skotlendjarda ierēdņiem. Un to Himijs loti labi zināja. Šis detektīvs atļāvās darīt tādas lietas, kas citiem nenāca ne prātā; turklāt apcietināšanas pavēles viņš dažkārt uzskatīja par gluži liekām.

Kurš gan cits, ja ne Rīders, būtu uzdrošinājies miglainā naktī spert savu kāju svešā gruntsgabalā un ielauzties mājā!

Sasaucis kopā kalpotājus, Himijs viņiem izklāstīja savu plānu.

—  Vēl šonakt es nogādāšu Enu Pentoni Francijā. To gan vajadzēja darīt jau pašā sākumā. Tur viņa būs drošās rokās. Rītvakar es atgriezīšos. Man vajag automobili no garāžas, un tad vēl jāpiezvana uz lidmašīnas novietni.

Kara laikā Himijs bija dienējis aviācijā un savā īpašumā ieguvis divvietīgu sporta lidmašīnu, kas viņam jau vairākkārt bija lieti noderējusi. Tā atradās kādā šķūnī lauka vidū aiz Vaikombas. Taču pilota apliecība, kā Rīders pilnīgi pamatoti domāja, nebija izdota ne uz Higsona, ne Meneringa vārda.

—   Varu derēt, ka tas zellis meklēja meiteni. — bilda kāds kalpotājs.

Himijs dusmīgi uz viņu paskatījās.

—  Jūs taču nedomājat Rīderu?

—  Tāpat vien viņš te neslamstījās. Jūs taču mums teicāt, ka nesen viņš klubā esot jums jautājis, kāpēc mētājat apkārt piecdesmit tūkstošus dolāru.

—  Nu, tas jau bija tikai tāds minējums, — Himijs attrauca.

Vīrs nogrozīja galvu. Tas bija dārznieks, kas dzīvoja šveicara mājiņā un Rīderu atcerējās loti labi.

—   Viņš bija atbraucis šurp, lai atvestu tās sasodītās vistas. Tobrīd, kad viņš ar savu mašīnu brauca garām, es sēdēju ārā pie durvīm. Kaut gan nelikos gar viņu ne zinis, viņš mani, protams, tūliņ pazina. Pirms četriem gadiem, kad es izplatīju viltotu naudu, viņš mani pieķēra, un šim vīram atmiņa ir tik laba kā nevienam citam. Viņš zina visu. Viņš, protams, kaut kā bija uzzinājis, ka jūs varat arī lidot, un sāka interesēties, kur atrodas lidmašīna. Un, ja viņš šovakar ir šeit, tad tikai tādēļ, lai meklētu meiteni. Manuprāt, vislabāk mums būtu visiem no šejienes pazust.

Himijs apsvēra dzirdēto, un priekšlikums viņam šķita gluži pieņemams. Organizēdams meitenes nolaupīšanu, viņš bija rīkojies muļķīgi. Šī lieta jau kopš paša sākuma bija bijusi pārāk riskanta.

—   Labi, izbrauciet ārā visas mašīnas! Es pa to laiku uziešu augšā un pateikšu viņai, lai gatavojas braukšanai.

Himijs uzsteidzās pa kāpnēm un aizskrēja pa gaiteni. Tad atslēdza durvis — istabā valdīja tumsa.

—   Celieties un sāciet ģērbties! — viņš pavēlēja. — Mēs dosimies nelielā izbraukumā.

Nesaņēmis atbildi, viņš taustījās pēc elektrības slēdža.

—   Nekustieties! — teica Rīders, kad istabā iedegās gaisma'.

Viņš sēdēja pie galda, bija atbīdījis platmali pakausī un revolveri notēmējis uz Himiju Higsonu.

7

Himijs raudzījās detektīvā galīgi apjucis, taču tikai mirkli. Viņš bija kā pamiris, nespēja vairs sakarīgi domāt.

—  Ārā Ēnas jaunkundze mani jau gaida… — Rīders sāka runāt, taču Himijs jau bija atguvies un rīkojās.

Ar zibenīgu kustību viņš nospieda slēdzi — gaisma nodzisa, un nākamajā mirklī viņš aizdrāzās pa gaiteni un lejup pa kāpnēm.

Zālē neviena nebija. Himijs traucās uz ārdurvīm, atrāva tās va|ā un izskrēja naktī. Vienīgais apģērbs viņam bija rītasvārki un cimdi, taču, skriedams pa piebraucamo ceļu, viņš pat nejuta zem kājām cieto granti. No garāžas, kas atradās aiz šveicara mājiņas, tieši tobrīd izbrauca auto.

—   Atveriet vārtus, ātri! — Himijs kliedza jau pa gabalu. Kāds no viņa kalpotājiem pieskrēja pie lielajiem dzelzs vārtiem, pagrieza atslēgu un centās tos atvērt. Vārti pavērās dažus centimetrus platā spraugā, taču, par spīti visām pūlēm, nebija attaisāmi. Kāds abas to puses bija saslēdzis ar rokudzelžiem.

—  Atnesiet āmuru, nē, cirvi! — Himijs auroja.

Kāds kalpotājs aizskrēja uz garāžu un atstiepa

smagu uzsitējveseri. Sākumā šķita, ka pārsist tērauda ķēdi, kas saturēja abas vārtu puses, būs tīrais sīkums, taču pagāja vismaz trīs minūtes, līdz tas izdevās.

—  Kāpēc jūs tā nopūlaties? — pēkšņi Himijs tumsā izdzirda sarkastisku balsi. — Mašīnai riepas ir tukšas, es atļāvos tās sagriezt. Un pat tad, ja es nebūtu to darījis…

Šai brīdī atskanēja motora rūkoņa. Milzīgā ātrumā viņiem tuvojās automobilis un, bremzēm kaucot, apstājās pie pašiem parka vārtiem.

Himijs, redzēdams pazibam policistu uniformas un ieročus, apsviedās un skrēja atpakaļ. Desmit metru tālāk tumsā no krūmiem iznira kāds stāvs — Himijs apstājās, izrāva pistoli un izšāva.

Rīders to vien bija gaidījis. Šai ziņā viņš stingri ievēroja noteikumu — vienmēr šāva tikai tad, kad bija šauts uz viņu.

Viens pēc otra norībēja divi šāvieni.

Himijs sajuta skaudras sāpes gurnā un nogāzās.

Mazliet vēlāk Rīders visu, kas bija noticis, stāstīja inspektora Greisona kabineta.

—  Jā, uz Bakingemšīru es aizbraucu, Skotlendjardu par savu ieceri neinformējis. Bet, kā jūs jau zināt, esmu diezgan uzmanīgs, tāpēc es tomēr piezvanīju Bakingemšīras policijai un pavēstīju, ko esmu nodomājis darīt. Un pie reizes palūdzu, lai pēc zināma laika pie parka vārtiem piebrauc patruļas mašīna ar dažiem puišiem.

Jau ilgāku laiku man hija zināms, ka šai jaukajā muižā dzīvo vismaz divi noziedznieki. Himijam Higsonam pēdējā laikā bija klājies tik pārsteidzoši labi, ka vienam no saviem darbiniekiem es uzdevu mazliet pievērst viņam uzmanību; tā mēs atklājām, ka viņš ir apmeties Hekslija muižā. Pierādīt, ka viņš un kapteinis Menerings ir viena un tā pali persona, mums tad vairs nebija grūti.

Uzzinājis, ka Himijs ir nopircis muižu, biju loti pārsteigts. Šo mīklu atminēt man palīdzēja no Amerikas pienākušie tiesu lietvedības dokumenti. Tajos ir teikts, ka Himijam loti patīk muižas īpašnieka loma. Tā cilvēkiem iedveš uzticību, un tādējādi viņam arī izdevās izspiest naudu no daudziem jauniem bagātniekiem.

Kad Amerikā Himijam zeme sāka degt zem kājām, viņš šo pašu metodi izmēģināja Anglijā. Viņš lika sludinājumus lielās avīzēs, piedāvādams pārdodamus gruntsgabalus ar naftas atradnēm. Un arī šeit viņam izdevās vienu otru apkrāpt.

Kad Himijs iepazinās ar Ernestu Grīdlu, viņš vēl īsti neaptvēra, kas tas par lielisku ķērienu. Tikai tad, kad bija saņēmis no Grīdla prāvāku naudas summu, viņš kļuva uzmanīgs, jo zināja, ka bankas darbinieka rīcībā tik daudz naudas nevar būt. Himijs piedraudēja viņu iesūdzēt tiesā, un Grīdls izstāstīja, kā ir apkrāpis banku.

Turpmākais norisinājās diezgan vienkārši. Grīdls tagad izlaupīja banku Himija uzdevumā, un summas kļuva arvien lielākas. Šī afēra bija tik primitīva, ka to būtu varējis paveikt pat bērns.

Grīdls bija nokļuvis uz slidena ceļa, taču bija stingri apņēmies iztrūkumu segt, tiklīdz viņam būs laimējies lielā slepenībā turētajās spekulācijās. Bet, kad viņš jau bija saistījies ar Himiju, šo apņemšanos īstenot kļuva neiespējami.

Pēc pirmās tikšanās abi nolēma Londonā nekur kopā nerādīties. Turklāt Himijs bija pārāk gudrs, lai nesaprastu, ka Grīdla pārkāpumi agri vai vēlu tiks atklāti. Viņi tikās kādā dzīvoklī Heimārkitā vai kaut kur citur.

Reiz, atbraucis uz Londonu, Grīdls ieraudzīja Enu Pentoni un iemīlējās viņā no pirmā skatiena. Viņš pirka meitenei dāvanas un deva lielas naudas summas. Kad viņa blēdību atklāšanās k|uva arvien draudīgāka, Grīdls nolēma Enu apprecēt un kopā ar viņu bēgt uz ārzemēm.

Ena vēlējās saderināšanos izsludināt avīzē. Pēc zināmas vilcināšanās Grīdls bija ar mieru un pastāstīja par to arī Himijam, bet tas k|uva vai traks ajz dusmām. Šāds sludinājums, protams, būtu pievērsis jaunajam pārim sabiedrības uzmanību. Himijs nelāva sludinājumam nonākt avīzē, bet savas naktsvizītes laikā uzzināja, ka Ēnas māsa strādā pie manis. Tas viņam bija smags trieciens.

Iedams pie Pentoniem, viņš pārģērbās pavisam citādi, jo neviens nedrīkstēja atklāt, ka viņam ir kāds sakars ar Grīdlu.

Beigu beigās Himijs izteica viņam priekšlikumu vēlreiz izņemt no bankas lielu summu un tad abiem kopā bēgt uz ārzemēm. Taču šoreiz Ernests pretojās. Viņš pateica, ka Enu nekādā ziņā nepametīšot, bet galu galā tomēr lāvās pierunāties palikt ārzemēs kaut neilgu laiku. Un tikai pēdējā vakarā pirms nodomātās bēgšanas viņš Himijam atzinās, ka savu solījumu esot lauzis, atkal sazinājies ar Enu un dalu samainītās naudas aizsūtījis viņai.

Dzirdēdams, ka Gridls uzdāvinājis Ēnai divdesmit piecus tūkstošus dolāru, Himijs vai zaudēja prātu aiz dusmām. Ja tiktu darīti zināmi naudaszīmju numuri, viņus tūliņ apcietinātu. Ernests Grīdls pēdējā laikā viņam bija sagādājis jau daudz nepatikšanu — baiļu un nožēlas mocīts, jauneklis apbēra Himiju ar pārmetumiem.

Automehāniķa un Endoveras viesnīcas īpašnieka izteikumi to apstiprināja. Viņiem Grīdls bija šķitis izbiedēts un apjucis.

Himija izstrādātais plāns bija šāds. Viņš gribēja pēcpusdienā aizlidot uz Solsberi apkaimi un tumsā tur nolaisties kāda sava līdzgaitnieka sporta laukumā, kas tika apgaismots. Ernestam uz turieni bija jāaizbrauc ar automobili un jāsagaida viijš Stonhendžas tuvumā. Himijam arī izdevās ar savu lidmašīnu nemanītam nolaisties. Netālu atrodas liels lidlauks, tāpēc zemu lidojoša lidmašīna nevienā aizdomas nerada.

Ernestam viņš, protams, bija apsolījis, ka noteikti nogādāšot to ārzemēs, laikam Dienvidfrancijā, bet patiesībā viņam prātā bija pavisam kas cits. Grīdls bija kļuvis pārāk bīstams; Himijs nedrīkstēja riskēt — ļaut viņam brīvi klīst pa Franciju, jo, līdzko atklātos bankas izlaupīšana, arī Francijas policija, protams, saņemtu Grīdla personas aprakstu. Turklāt viņš noteikti tūliņ sūtītu Ēnai telegrammu, aicinādams meiteni pie sevis.

Visu to apsvēris, Himijs savā muižā iekārtoja telpu, kur Grīdlu turēt ieslodzījumā.

Jauneklis ieradās norunātajā tikšanās vietā. Koferis ar naudu tika ienests lidmašīnā; automobili aplējuši ar benzīnu, viņi ielika tur spridzekli ar laika degli. Lidmašīna bez starpgadījumiem pacēlās gaisā.

Taču drīz vien Ernests sāka jaust briesmas. Viņš ievēroja, ka lidmašīna dodas citā virzienā, vai varbūt Himijs tūliņ pateica, ka Ernestam lidot uz ārzemēm būtu bīstami un ka viņš ir sagatavojis tam drošu paslēptuvi.

Es varu tikai minēt, kas notika pēc tam. Iespējams, ka Grīdls, kas jau tā bija ārkārtīgi uztraucies, tad galīgi zaudēja savaldību. Varbūt viņš beidzot noprata Himija īsto nolūku. Viņš atvēra koferi un gribēja visu tā saturu pārmest pār bortu. Tā nokrita zemē divas banknošu paciņas, kuras vēlāk tika atrastas. Taču tad • Himijs pagriezās un sita Grīdlam ar uzgriežņu atslēgu, kas viņam bija nolikta pa tvērienam. Grīdls izmisīgi aizstāvējās, cīņa sāka atslābt, un uzgriežņu atslēga pēc Himija pēdējā spēcīgā sitiena izlidoja no lidmašīnas. Tas, ka tā nokrita zemē, ir pilnīgi skaidrs, bet tas, ka tā uzkrita tieši uz galvas Fristonam, ītonas skolotājam, pieder pie tām dīvainajām sakritībām, kas ir un paliek mīkla ne tikai kriminālistiem vien.

Ja jūs paņemsiet Dienvidanglijas karti un novilksiet taisnu līniju no abu noziedznieku tikšanās vietas līdz Himija Higsona lidmašīnas novietnei, tad redzēsiet, ka šī līnija skar Fārnemu, Vindzoru un

Kukemu. Nelielie līkumi ir tikai novirzīšanās no kursa viņu abu cīņas laikā.

Es nezinu, cik reižu Ernestam tika trāpīts ar smago uzgriežņu atslēgu. Taču, kad Himijs nolaidās zemē, Ernests bija miris. Šķiet, ka mironi viņi nākamajā dienā paslēpa lidmašīnas novietnē. Man izdevās noskaidrot, ka turpmākajās dienās tā palika aizslēgta un ka viens no Himija kalpotājiem tur visu laiku dežurēja, kaut gan nepārtraukti lija lietus.

Taču Higsonam joprojām draudēja briesmas, jo Ena Pentone atradās brīvībā un bija saņēmusi divdesmit piecus tūkstošus dolāru. Situācija kļuva vēl riskantāka, kad tika atrasta nauda siena kaudzē un grāvī, jo varēja gadīties, ka šos gadījumus saista kopā.

Himijs jutās ļoti nedroši, ņemdams vērā iespēju, ka Grīdls Ēnai ir rakstījis garas vēstules un atzinies savos nodarījumos. Varbūt viņi pat bija sarunājuši kādā noteiktā vietā tikties.

Himija stāvokli vēl vairāk sarežģīja tas, ka šī lieta bija zināma arī man. Kad es viņu satiku klubā, viņš tieši todien gatavojās realizēt savu pārdrošo plānu.

Ena nekādā ziņā nedrīkstēja palikt brīvībā. Viņa man stāstīja, ka Himijs esot draudējis viņu nogalināt, un es nemaz našaubos, ka viņš šo nodomu būtu arī īstenojis. Bet varbūt viņš skaistajā meitenē iemīlējās, un tāpēc nekas ļauns nenotika.

Par Enu Pentoni mums nav jāuztraucas. Viņa tiesas prāvā figurēs kā galvenā apsūdzības lieciniece un, kad avīzēs būs parādījusies viņas fotogrāfija, no bildinājumiem nevarēs ne atkauties. Turklāt viņai jāsaņem ari atlīdzība, jo ar viņas palīdzību man izdevās atklāt šo

bankas afēru un izglābt vismaz kādu daļu naudas.

Tātad Himijs nakti ieradās pie Ēnas un realizēja savu plānu. Tas iznāca vieglāk, nekā viņš bija domājis. Himijs aizveda meiteni uz savu muižu, kur jau bija sagatavota istaba Grīdlam.

Rlders to visu izklāstīja Skotlendjarda vadošajiem darbiniekiem un Bērkšīras policijas ierēdņiem. Klāt bija arī prokuratūras pārstāvis.

—   Ridera kungs, viss jūsu teiktais atbilst patiesībai, — inspektors Greisons sacīja. — Tas tiešām ir interesants gadījums. Un es nešaubos, ka līdz šim uzzinātais apstiprināsies visos sīkumos. Tagad mēs varam izmeklēšanu turpināt, — viņš jau pievērsās Rīdera priekšniekam

—  Jā, bet kur tad ir mirušais? — Rīders jautāja un šķelmīgi pasmaidīja.

—  To mēs atradīsim. Es šorīt nopratināju Himiju Higsonu viņa kamerā. Viņš, protams, visu noliedz. "Vispirms atrodiet līķi!" viņš man teica. "Nedrīkst taču tiesāt cilvēku par slepkavību, iekams nav atrasts līķis!" Bet variet paļauties uz mums, to mēs noskaidrosim. Ar Bērkšīras policijas palīdzību, protams, — Greisons pieklājīgi piebilda.

Rīders enerģiski berzēja zodu.

—  Tātad jūs nevēlaties, lai es jums palīdzu? Kaut ko šai ziņājesmu jau papētījis…

—  Ļoti laipni no jums, Rīdera kungs, bet šo lietu jūs tiešām mierīgu sirdi varat uzticēt mums.

—   Man aizvien vairāk sāk likties, ka beigu beigās mums tomēr vajadzēs atkal pieaicināt Rīdera kungu, — prokurors teica Skotlendjarda galvenajam inspektoram, kopā ejot pusdienās. —Viņš nudien ir viltīgs kā lapsa! Esmu pārliecināts, ka Rīders arī šo mīklu ir atminējis un, ja vien Greisons nebūtu bijis tik godkārīgs, jau sen būtu viņam visu sīki izstāstījis.

Greisons tiešām bija uzņēmies sarežģītu uzdevumu. Neliela policistu grupa pārmeklēja māju un gruntsgabalu. Viss tika apgriezts otrādi, tika atlauzti grīdas dēli, tika nojaukts mūra žogs — no Ernesta Grīdla nebija ne miņas.

Kā jau iepriekš teikts, Rīders loti labprāt lasīja amerikāņu žurnālus; arī viņš mīklas atminējumu nebūtu atradis tik drīz, ja viņam nebūtu palicis prātā raksts par melu detektoru, ko sarunā nepiesardzīgi bija iepinis Himijs Higsons. Apmeklēdams Rīderu viņa birojā, prokurors uzmanīgi apjautājās, vai viņš tomēr nevarētu dot kādu mājienu.

—   Līķim var būt tikai viena droša slēptuve, — Rīders atbildēja. — Vai esat kādreiz dzirdējis par vecu klaidoni, vārdā Pēteris? Šis vārds jums noteikti ir svešs. Arī man nebija ne jausmas par šā cilvēka eksistenci, bet viņš patiešām ir dzīvojis.

—  Tas jau atkal skan loti noslēpumaini, — prokurors smaidīdams sacīja.

Rīders papurināja galvu.

—   Nē, nē, šai lietā nav nekā noslēpumaina. Esmu uzzinājis, ka Himijs Higsons pret šo Pēteri ir bijis ļoti devīgs. Pastāstiet to Skotlendjarda darbiniekiem! Varbūt tad viņi paši atradīs atminējumu.

Pagaidām, protams, diezgan grūti būtu darīt Himiju Higsonu atbildīgu par Grīdla nāvi.

Himijs bija tieši tādās pašās domās. Jo ilgāk tika novilcināta lietas izskatīšana, jo vairāk pieauga viņa pašapziņa. Turklāt viņš bija pietiekami viltīgs, lai nepakļautos ne draudiem, ne citiem paņēmieniem, tāpēc neatzinās.

Visbeidzot Skotlendjarda ierēdņiem vairs neatlika nekas cits kā atkal vērsties pie Rīdera.

—  Mēs gluži vienkārši nespējam no tā zella izdabūt atzīšanos, un diemžēl mums joprojām nav izdevies atrast Grīdla līķi, — inspektors Greisons noskaities teica.

Rīders uzmanīgi izņēma no kabatas amerikāņu žurnālu.

—  Varbūt šāda lasāmviela jums nešķiet necik nopietna. Es gan lasu to loti labprāt, un arī Higsonam, pēc visa spriežot, tā patīk. Pirms dažiem gadiem pavisam nejauši uzzināju, ka šis žurnāls Amerikas noziedznieku aprindās esot loti iecienīts. Redziet, tur visos sīkumos ir aprakstīts, kā tiek noskaidroti interesanti slepkavības gadījumi. Šai žurnāla numurā man loti saistošs šķita raksts par melu detektoru, ko savā darbā reizēm lieto Amerikas policija.

Jūs droši vien zināt, kā tas darbojas. Aizdomās turētajam ap krūtīm un ap roku cieši apliek lentes. Ar sarežģītu aparatūru ir iespējams mērīt temperatūru, svīšanu un sirdsdarbību. Pratināmajam uzdod dažādus jautājumus — ja viņš saka patiesību, mērinstrumenti nereaģē, ja melo, parādās tipiskas svārstības, kuras speciālisti viegli spēj izskaidrot.

Rakstā, kuru nupat minēju, ir runa par kādu jaunu automobiļu tirgotāju, kas pēkšņi neizskaidrojamā kārtā pazuda. Policijai bija aizdomas, ka ir izdarīta slepkavība, un iespējamo slepkavu apcietināja. Lietā tika likts melu detektors, taču pratināšanu vajadzēja pārtraukt, jo apcietinātā advokāts bija iesniedzis protestu augstākajā tiesā. Proti, likumā ir teikts, ka melu detektoru drīkst lietot tikai sevišķos gadījumos, turklāt parasti ir nepieciešama arī pratināmā piekrišana. Katrā ziņā, nopratināšanu pārtrauca, bija jau uzzināti svarīgākie fakti. Pirmkārt, bija noskaidrots, ka šis cilvēks tiešām ir nogalinājis automobiļu tirgotāju; otrkārt, ka viņš tā līķi ir apracis kādā noteiktā vietā; treškārt, ka šī vieta ir kapsēta!

Grcisons apstulbis raudzījās Rīderā.

—  Kapsēta?

Rlders apstiprinādams pamāja.

—  Vai varat iedomāties kādu mironim piemērotāku vietu? Meklēt līķi kapos policijai taču ienāktu prātā tikai pašās beigās. Nūja, Gridla noslepkavošanas dienā nomira kāds klaidonis, vārdā Pēteris. Viņu vajadzēja apglabāt kopējā nabago kapā, taču gluži negaidot uzradās kāds nezināms labdaris, kas nopirka īstu kapavietu. Viņš pagādāja Pēterim ari kaimiņu, jo nākamajā naktī kaps tika atrakts, lai tajā guldītu Grīdlu.

Trīs mēnešus pēc tam, kad Himijam Higsonam bija izpildīts nāvessods, Lizija lūdza Rīderam brīvdienu.

—     Ena precas, — viņa teica. — Viņas līgavainis ir loti jauks un ari turīgs cilvēks, abi noteikti būs laimīgi; un to es māsai no sirds vēlu pēc visa tā, kas viņai bija jāpārdzīvo. Cik labi, ka viss ir nokārtojies! Starp citu, policija negrib viņai atdot tos divdesmit piecus tūkstošus dolāru. Šī nauda piederot bankai. Bet to taču viņai uzdāvināja Ernī! Un, ja jau viņi neatdod naudu, kāpēc tad neatņem Ernī dāvātās dārglietas?

Uz šo jautājumu Rlders nespēja atbildēt, turklāt viņš bija pārāk noguris, lai nodarbinātu savu prātu vēl arī arto. Žāvādamies viņš tikai atmeta ar roku.

— Lizij, jūs varat ņemt brīvdienu, bet tagad atnesiet man sviestmaizes!

Stāsti no krājuma "Džentlmenis afērists"

,

VĒLĒŠANAS BERSTIDĀ

Antonijs nebija ne godkārīgs, ne atriebīgs šo vārdu parastajā nozīmē. Viņa godkāre aprobežojās ar vēlēšanos nopelnīt pēc iespējas vairāk naudas un iegūt lielāku slavu. Visā citā viņš bija apbrīnojami pieticīgs. Atriebības tieksmes viņam bija tikai tik daudz, lai atdarītu saviem ienaidniekiem visu, ko tic kādreiz nodarījuši viņam.

Antonijam klājās tik labi, ka viņš jau sāka justies neapmierināts. Kādu dienu, šķirstot avīzes, viņš pievērsa uzmanību diviem sludinājumiem. Tie abi bija saistīti ar Berstidas vēlēšanu iecirkni, bet to viņš uzzināja tikai vēlāk, kad pie kāda aģenta bija noskaidrojis, ka "progresīvs nedēļas laikraksts ar augstu tirāžu un vislabākajām nākotnes izredzēm", rt* kuru piedāvāja pirkšanai, bija "Raķete", ko izdeva šajā pilsētiņā.

Par to, ka misters Džozcfs Longvirts izvirzīts par konservatīvo kandidātu Berstidas iecirkni, ziņoja liels, trekniem burtiem iespiests sludinājums citā lappusē.

Izlasot šo vārdu, Antonija sirdī pēkšņi pamodās ilgas pēc izlīdzinoša taisnīguma. Viņš arvien vēl nevarēja aizmirst nepatīkamo ainu, kas bija norisinājusies pirms vairākiem mēnešiem. Būdams ļoti izsalcis, viņš bija saticis kādu senu paziņu un lūdzis tam aizdot naudu vakariņām. Bet misters Longvirts,

kam dzīvē jau no sākuma bija veicies labāk, tomēr domāja, ka nu pienācis brīdis, kad senajam skolas biedram var parādīt savu pārākumu.

—  Man loti žēl, Nūton, bet es nevaru jums palīdzēt — tik daudz izdevumu… Kādēļ jūs neejat uz nabagu patversmi? Tur taču tik labi ēdina un arī dzīvokli dod par brīvu!

Tieši šādiem vārdiem misters Longvirts bija noraidījis savu bijušo klasesbiedru, lai tam atriebtos par bērnībā nodarītajām pārestībām.

Antonijs nebija žurnālists, bet viņš uzreiz saprata, kādas iespējas viņam pavērsies, ja nopirks šo provinces avīzīti.

Ar čeku grāmatiņu kabatā Antonijs lieliem soliem staigāja pa Vaterlo stacijas ceturto peronu, meklēdams brīvāku pirmās klases nodalījumu. Pēkšņi viņš ieraudzīja aiz kāda vagona loga pazīstamu seju. Nākamajā acumirklī Antonijs jau sēdēja tajā pašā kupejā.

—  Hallo, mister Longvirt! —viņš mierīgi sacīja.

Jauneklis pacēla galvu no avīzes, it kā tikai nupat

būtu pamanījis jauno kaimiņu.

—  Ā, tas esat jūs, Nūton, — viņš atteica, nevērīgi sniegdams roku.

—  Ko jūs darījāt kara laikā? — Antonijs prokurora balsī jautāja.

—  Es biju karadienestā, — Longvirts lepni atbildēja.

—  Jā, esmu par to jau dzirdējis. Jūs dienējāt kādā gaisa uzbrukumu atsišanas baterijā Bristolē, kur neviens cepelīns tā arī netika redzēts. Nu, kā jums tagad klājas, kas jauns lupatu un kaulu tirdzniecībā?

—   O, esmu pilnīgi apmierināts, — Džozefs bez sevišķas sajūsmas atbildēja. Vina tēvs bija sakrājis miljonus, uzpērkot un pārdodot lupatas, kaulus un citus atkritumus. Tomēr Džozefam loti nepatika par to runāt.

—    Es dzirdēju, ka arī jums klājoties labi, — misters Longvirts pasteidzās novirzīt sarunu uz citu pusi. — Es vienmēr priecājos, kad dzirdu, ka maniem agrākajiem skolas biedriem uzsmaidījusi laime. Arī es nevaru sūdzēties par dzīvi. Šajās vēlēšanās es iekļūšu parlamentā, un man ir pamats cerēt uz labu vietu valdībā.

—   Es lasīju jūsu sludinājumu avīzē, — Antonijs piebilda. — Berstidā jums laikam gan nenāksies grūti gūt uzvaru.

Misters Longvirts mirkli vilcinājās.

—     Ir izvirzīts arī vēl kāds neatkarīgo deputāts, bet tam nav ne mazāko izredžu tikt ievēlētam. Loti iespējams, ka virjš jau iepriekš atteiksies, — Longvirts viltīgi pasmaidīja.

— Jūs laikam gribat viņam samaksāt krietnu summu, lai tas atkāpjas? — Antonijs nevainīgi jautāja.

Misters Longvirts iesmējās.

—   Es taču nebūšu traks, ka sevi tā kompromitēšu!

—   Ā, nu es saprotu, ko nozīmē vārds "godīgs politiķis"! Vai esat jau dzirdējis, ka Berstidas laikrakstu "Raķete" pārdod?

—   Jā, tas pieder vecajam Merklam — viņš ir mazliet jucis… Es laikam būšu pats jaunākais parlamenta loceklis, IVūton.

—  Tā? Hc, kā! Vai atceraties mūsu pēdējo satikšanos pirms kādiem desmit mēnešiem?

Džozefs sarauca pieri.

—  Varbūt esmu jūs redzējis.

—   Ne vien redzējis. Mēs ari sarunājāmies. Jūs ieteicāt man iestāties nabagu patversmē.

Misters Longvirts saviebās, bet tad viņu pārņēma sašutums.

—  Ja jūs jūtaties apvainots, es tur neko nevaru līdzēt. Fs taču nevaru dot visiem naudu.

—   Jums būs diezgan jāpiepūlas, lai aizstāvētu sevi, — Antonijs drūmi noteica.

Šajā mirklī vilciens sāka kustēties. Pēkšņi atsprāga durvis, un vagonā lādēdamies ieklupa vēl kāds pasažieris.

Tas bija gadus sešdesmit vecs vīrietis ar kailu pakausi, platu, enerģisku zodu un caururbjošu skatienu.

—   Visi šie sasodītie stacijas priekšnieki, biļešu kontrolieri un konduktori! —viņš skali lamājās.

—  Vai jūs sasitāties, ser? — Antonijs laipni apvaicājās.

—  Nē, nemaz. — Viņš uzmeta Antonijam vērīgu skatienu. — Sākumā man likās, ka jūsu seja ir nesimetriska, bet nu redzu, ka tā bijusi tikai ēna. Jau gadiem neesmu redzējis tik pareizu galvas formu kā jums. — Tad viņa acis pievērsās Longvirtam, kas pārsteigts viņu uzlūkoja. — Mans Dievs, kas tā par dīvainu seju!

—  Tas ir loti interesanti, — Antonijs pasteidzās piebilst. — Lūdzu, paskaidrojiet kaut ko tuvāk.

Misters Longvirts bija mēms.

—   Atpakaļ izliektā piere norāda uz aprobežotu prātu, atkārušās ausis liecina par slepkavīgām tieksmēm, apakšējais žoklis par daudz vājš… Esiet tik laipns, pagrieztiet galvu mazliet sānus, ser!

—  Man nenāk ne prātā grozīt galvu, kad jūs to iedomāsieties! — Džozefs apvainots iesaucās. — Kā jūs iedrošināties tā runāt, ser?

—  Jūsu uzvešanos, — svešais kungs apmierināts turpināja, — pa daļai izskaidro arī atkārušās ausis. Jūsu nenoteiktais raksturs, jūsu godkāre…

—  Es esmu misters Longvirts!

—   Un es esmu doktors Klifelds no Klifelda vājprātīgo iestādes, — svešais stādījās priekšā. — Longvirts, Longvirts… Vai kāds no jūsu radiniekiem nav nozāļojis savu māti?

—  Nē! — Džozefs gandrīz ierēcās.

—  Vai esat par to cieši pārliecināts? — Antonijs laipni apjautājās.

-rProtams!… Jūs abi neprotat uzvesties!

Doktors Klifelds un Antonijs pārmija izteiksmīgus skatienus.

— Jums jāzina, mans kungs, ka mani drīz no Berstidas iecirkņa ievēlēs parlamentā — tas faktiski ir jau izlemts jautājums.

Ārsts uzmeta Antonijam jautājošu skatienu, bet tas slepus pakratīja galvu un norādīja ar pirkstu sev uz pieri.

—  Visi ļaudis lielākā vai mazākā mērā ir ārprātīgi, — misters Klifelds mierīgi sacīja. — Šo teoriju es dibinu uz personīgiem novērojumiem. Jūs, mans kungs, — viņš pievērsās Antonijam, — esat vienīgais prātīgais cilvēks, ko šodien esmu saticis. Vai jūs braucat uz Berstidu? Vai domājat palikt tur uz dzīvi?

—   Jā, doktor, esmu nodomājis nopirkt turienes avīzi, — Antonijs paskaidroja.

—  Tādā gadījumā arī jūs esat traks! Cilvēks, kas izvēlas Berstidu par savu dzīvesvietu, ir nelga, un ikviens, kas lasa "Raketi", ir vismaz vājprātīgs. Bet cilvēks, kas izdod naudu, lai nopirktu šo lapeli, ir neglābjami slims!

Berstidā Antonijs vēsi atvadījās no Džozefa, toties jo sirsnīgi no doktora Klifelda. Dabūjis zināt Antonija brauciena nolūku, misters Longvirts bija visai nepatīkami pārsteigts.

Bcrstidas laikraksta tirāža tiešām bija liela, draudzes nama atklāšanas svētkos bija iespiests pat vesels tūkstotis eksemplāru, kaut visi netika pārdoti. Misters Merkls tomēr lepni apgalvoja, ka viņa laikraksts ir visvairāk izplatītais divdesmit jūdžu plašā apkārtnē. Un ja nenovīdīgi ļaudis aizrādīja, ka šajā apvidū vispār neiznāk neviena cita avīze, tad arī šo apstākli misters Merkls uzskatīja par savu nopelnu.

"Raketi" izdeva mistera Merkla avīžu un rakstāmpapīru tirgotavā, un to iespieda kādā šķūnīti, kas atradās turpat līdzās tirgotavai. Sludinājumus nākamajam numuram pieņēma līdz pat laikraksta iznākšanas brīdim, un bieži vien gadījās, ka avīzes izdošana aizkavējās tikai tāpēc, ka vēl pēdējā mirklī bija atnests kāds sludinājums, kura dē| nācās pārkārtot visu tekstu.

"Raķete" bija visas Berstidas sabiedriskās domas noteicēja un vadītāja. Tas bija pilnīgi saprotams, jo visā apkārtnē nebija otra cilvēka, kas būtu tik sīki informēts par visu kā misters Merkls.

"Raketes" īpašnieks, izdevējs un varbūtējais Berstidas vēlēšanu iecirkņa neatkarīgo kandidāts bija jau sešdesmit gadus vecs. Viņam bija īsi apcirpta, balta bārda un raga brilles.

—    Dožberam nepatīk mans raksts par Loidu Džordžu, kuru es pagājušajā nedēlā ievietoju savā laikrakstā, — misters Merkls sacīja, domīgi košļādams smilgu.

Viņš stāvēja savas tirgotavas durvīs un vēroja garāmplūstošo laužu straumi, kas saulainās sestdienas pēcpusdienā bija visai dzīva. Līdzās misteram Merklam stāvēja kāds tirgotājs, kuru tas pūlējās pierunāt ievietot avīzē sludinājumu.

—    Dožbers ir pilnīgi nesamierināms cilvēks. Mans nesenais uzbrukums amerikāņiem esot padarījis viņu galīgi slimu — vismaz viņš pats tā apgalvo. Un mans pēdējais raksts par angļu flotes stāvokli esot sagādājis tam vēdergraizes. Bet man ir zināmi pienākumi pret valsti, mister Vels, un tos es nekad neaizmirstu. Amerikāņi taču neievieto savus sludinājumus "Raketē", arī Loids Džordžs to nedara. Bet no flotes pēdējo jinecu gadu laikā esmu dabūjis tikai vienu niecīgu aizrādījumu — dažas rindiņas divās slejās! Bet pagaidiet līdz nākamajai nedēļai, tad jūs lasīsiet manu rakstu par Dženovas konferenci. Es gan īsti nezinu, kur šī pilsēta atrodas, laikam Krievijā, bet tad nu es šoreiz krietni sadošu valdībai! Paldies Dievam, "Rakete" saņem informāciju no pirmavotiem. Kas rakstīts manā avīzē, tam jūs droši varai ticēt! Var jau gadīties, ka arī citi laikraksti raksta to pašu, bet tad viņi šīs ziņas ir pārdrukājuši no "Raketes".

—  Ja jūs gribat zināt par nākamajām vēlēšanām, — viņš pēc brītiņa turpināja, — tad es vēl neesmu izlēmis, kuru pusi lai atbalstu. Bet par vienu varat būt pārliecināts: kuru pusi es atbalstīšu, tā uzvarēs!

Dažbrīd misters Merkls pilnīgi pieskaņoja savu stilu un savus paņēmienus Londonas lielajiem laikrakstiem.

—   Ļaudis runā, ka es izvirzīšot savu kandidatūru parlamenta vēlēšanās. Ja es to tiešām darīšu, tad mana ievēlēšana ir pilnīgi nodrošināta. Longvirts loti baidās no manis un no "Raketes". Es viņam neko nepārmetu, bet ticiet man: ar savu avīzi es vēl k|ūšu bagāts! Šis ir vienīgais pelņu nesošais laikraksts visā apvidū, un tas kaut ko nozīmē. Varat būt pilnīgi pārliecināts, ka jūsu veikalam būs pavisam citi panākumi, ja jūs sludināsiet "Raketē". Es labprāt rezervētu jūsu sludinājumam vietu pirmajā lappusē, bet jūs līdz šim vēl neesat devis man noteiktu atbildi. Jau daudzas lielas firmas lūgušas dot šo vietu, bet, ja jūs maksājat trīsdesmit piecus šiliņus, es ar prieku to atdošu jums.

Tirgotājs norūca kaut ko par domāšanu un apspriešanos ar savu kompanjonu un pasteidzās atvadīties. Misters Merkls brīdi viņu pavadīja ar drūmu skatienu, tad pagriezās un iegāja atpakaļ savā tirgotavā. Tikai tagad viņš pamanīja, ka tur ienācis kāds klients, kas acīmredzot jau labu brīdi gaidīja.

—  Ko vēlaties, ser? — misters Merkls jautāja.

—   Mans vārds ir Ņūtons, Antonijs Ņūtons, — svešais paskaidroja. — Es izlasīju jūsu sludinājumu kādā Londonas avīzē.

—  Lūdzu, nāciet dziļāk! — misters Mcrkls aicināja, atvērdams dzīvojamās istabas durvis.

—   Es nekādā gadījumā nepārdotu šo laikrakstu, — viņš sacīja, kad tie jau brīdi bija sarunājušies. — Bet mani aizkaitinājusi valdība. Es vairs negribu pīties ar politiku. Mans priekšlikums būtu tāds: kamēr avīzes iespiešana turpināsies manā spiestuvē, es jums šeit iekārtošu nelielu biroju. Par to es jums atrēķināšu divpadsmit šiliņus nedēlā, turklāt jums jāmaksā man desmit procenti no visiem sludinājumiem, kurus es pieņemšu savā tirgotavā. Tas ir loti godīgs priekšlikums.

Tā Antonijs Ņūtons kļuva par "Raketes" izdevēju, un šis notikums loti uztrauca Džozcfu Longvirtu.

Antonijs nodevās žurnālista darbam ar tādu detļzību un aizrautību kā bērns, kas metas uz jaunu, neredzētu mantiņu.

Viņš jau bija izdevis divus numurus, kad pār Berstidu sāka plosīties vēlēšanu vētra, pārvēršot citkārt mierīgos pilsoņus niknos zvēros. Pirmais vēlēšanu uzsaukums, kas parādījās atklātībā, cildināja mistera Merkla nopelnus, literārās un organizatoriskās spējas un politisko neatkarību. Šā raksta autors un iespiedējs bija pats misters Merkls.

Antonijs pastaigājoties nejauši satika misteru Longvirtu, kas izskatījās pavisam nomākts.

—     Esmu pārliecināts, ka tas vecais blēdis beidzot tomēr atkāpsies — kā jums šķiet? — viņš noraizējies jautāja. — Es gan nepievēršu šai lietai sevišķu uzmanību — tas ir tikai naudas jautājums.

—   Esmu jūsu pusē un darīšu visu iespējamo, lai jums palīdzētu.

Džozefs domīgi glaudīja zodu.

—  Nesaprotu, kādēļ jūs šeit esat ieradies, — viņš nedroši ieminējās. — Sākumā es domāju, ka esat nopircis "Raketi", lai man sariebtu, bet jūsu raksts par mani bija absolūti nevainojams un laipns.

—   Pārsteigumi vienmēr bijuši mana vājība, — Antonijs nopietni atbildēja. — Manas ierašanās īsto iemeslu jūs drīz dabūsiet zināt. Ko jūs domājat iesākt ar Merklu?

—  Kā liekas, nāksies samaksāt viņam zināmu atkāpšanās naudu — tas šajos laikos ir vispārpieņemts. Patiesībā tā ir īsta izspiešana. Cik tad viņš grib?

—  Tas jums jāprasa viņam pašam.

Starp misteru Longvirtu un misteru Merklu notika personīga rakstura saruna, un divas dienas pirms vēlēšanām Merkla uzsaukumi un plakāti tika pārlīmēti ar baltu papīru. Vakarā Antonijs staigāja no vienas viesnīcas uz otru, un visur tam gadījās daudz draugu. Nav zināms, ko īsti viņš darīja, tikai vēlāk noskaidrojās, ka viņš devis visiem parakstīt lūgumu par kāda uz nāvi notiesātā apžēlošanu, un visi ļaudis, pie kā vien Antonijs vērsās, labprāt parakstīja zem lūguma ari savu vārdu.

Otrā dienā viss uztraukums Berstidā bija pilnīgi norimis. Gaidītā cīņa nenotika, kaut netrūka cilvēku, kas līdz pat pēdējam mirklim vēl cerēja, ka Merkls tomēr atsauks savu atteikšanos. Bet misters Merkls skumjā balsi paziņoja, ka tas nav iespējams.

— Līdz ar mana laikraksta pārdošanu es esmu atteicies ari no politikas. Tā bija k|ūda, ka vispār piekritu savas kandidatūras izvirzīšanai.

Tovakar Antonijs viņu uzaicināja vakariņās kādas viesnīcas atsevišķā kabinetā. Ap pulksten astoņiem misters Merkls kļuva politisks, ap deviņiem viņu pārņēma muzikālas tieksmes, ap vienpadsmitiem viņš jau līdz asarām sajūsminājās par saviem nopelniem visas cilvēces labā. Pulksten divpadsmitos Antonijs jau zināja visu viņa dzīves gājumu un arī katru vārdu, kas bija izskanējis mistera Merkla un Džozefa Longvirta sarunā.

Ausa vēlēšanu dienas rīts, un misteram Longvirtam šķita, ka pati debess laistās viņa slavas staros.

Viņš nupat bija beidzis ģērbties, kad īpašs sūtnis atnesa un nodeva viņam tieši rokās cieši aizzīmogotu aploksni ar uzrakstu "Pilnīgi slepeni". Aploksnes mugurpusi greznoja zīmogs. Pati vēstule bija rakstīta uz bieza, smaga papīra, kura kreisajā stūrī bija vienkārša atzīme: "Iekšlietu kabinets. Stingrā slepenībā."

Raksta saturs bija tāds:

"Ļoti godātais mister Longvirt!

Ir iestājusies negaidīta krīze. Satiksimies Malbihauzā, Blekpointā. Mums nepieciešams ļūsu padoms. Nejautājiet pēc S. B. vai kāda cita. Uzdodieties par misteru Fohu un prasiet Grieķijas karali. Šo rīkojumu ievērojiet. A. K ieradīsies ar speciālu vilcienu.

Malbihauza ir balta ēka pa kreisi no ceļa tieši taja vietā, kur sākas atzarojums uz Blekpointu.

S. B. (P. M.y

Misters Longvirts nepaģlba. Sapņos viņš jau dažu labu reizi bija piedzīvojis šādas lietas. Viņš tūliņ lika piebraukt savu auto.

—  Aizveriet durvis un nolaidiet aizkarus, — viņš pavēlēja šoferim.

Tuvojoties Blekpointai, viņš jau iztālēm ieraudzīja balto namu ceļa kreisajā pusē un deva šoferim rīkojumu braukt turp. Brīdi vēlāk auto apstājās pīlāriem izgreznotas nama ieejas priekšā. Durvis tūliņ atvērās, un pa tām iznāca baltā uzsvārcī tērpies kalpotājs.

Džozefs noslēpumaini paveda viņu sāņus.

—  Es esmu Fohs, — viņš klusā, aiz uztraukuma drebošā balsi sacīja. — Es vēlos runāt ar Grieķijas karali.

Kalpotājs pamāja ar galvu.

—  Lūdzu, ģenerāli, nāciet iekšā!

Misters Longvirts iegāja birojā. Atvērās kādas durvis, un pa tām ienāca plecīgs kungs. Džozefam likās, ka kaut kur jau viņu ir redzējis.

—  Es esmu Fohs, — misters Longvirts atkārtoja. — Man jārunā ar Grieķijas karali.

Doktors Klifelds uzmeta viņam aplaimotu skatu.

—  Jūs tūliņ aizvedīs pie viņa, ģenerāli, un tur jūs redzēsiet arī karalieni Elizabeti un Bongas radžu!

Viņš pazvanīja, un istabā ienāca divi kalpotāji baltos uzsvārčos.

—  Astotajā numurā — izmeklēšana! — ārsts īsi pavēlēja.

Misters Longvirts, laimīgi smaidīdams, sekoja abiem kalpotājiem.

Dažas minūtes pirms pulksten divpadsmitiem vēlēšanu komisārs gaidīja mistera Džozefa Longvirta ierašanos. Bet vina vietā ieradās Antonijs Ņūtons un klusēdams nolika uz galda lielu naudas summu un neticami daudziem parakstiem klātas papīrlapas.

—   Es nezināju, ka arī jūs esat izvirzīts par kandidātu, mister Nūton, — ierēdnis pārsteigts sacīja.

—  Arī es to nezināju, — Antonijs atbildēja.

Trīs advokāti pūlējās četras stundas, kamēr misteru Longvirtu izdabūja no Klifelda vājprātīgo iestādes.

—  Jums nav nekāda iemesla lamāties un dusmoties, mans draugs, — galvenais ārsts sacīja. — Ja pie manis ierodas cilvēks, kas uzdodas par ģenerāli Fohu un jautā pēc Grieķijas karaļa, tad taču man ir pietiekams iemesls paturēt viņu šeit. Es tikai veicu savu pienākumu.

—  Es sūdzēšos par jūsu rīcību! — misters Longvirts trakās dusmās kliedza. — Es iesniegšu par jums sūdzību parlamentā!

Viņš savus draudus tomēr neizpildīja.

Misters Antonijs Ņūtons, Berstidas vēlēšanu iecirkņa pārstāvis parlamentā, deva viņam padomu šo domu izmest no galvas.

—  Tam visam nav nekādas nozīmes. Tas gan ir nepatīkami, bet būtu vēl daudz nepatīkamāk, ja cs būtu darījis zināmu atklātībai jūsu sarunu ar veco Merklu. Man rokā ir visi pierādījumi pret jums. Ja vēlaties, atnāciet kādreiz pie manis parlamentā, tad es jums tos parādīšu!

KLUBA ĪPAŠNIEKS

Antonijs Ņūtons bija cieši pārliecināts, ka, iemetis maizi ūdenī, viņš ikreiz izzvejos no turienes gardu cepumu, turklāt vissmalkāko — ar cukura pārlējumu. Daudziem cilvēkiem ir rožainas cerības, bet Antonijs ticēja, ka viņam ir nenoliedzamas tiesības prasīt no dzīves visu savu vēlēšanos piepildījumu. Viņš ticēja, ka pasaule divdesmit četrās stundās reizi apgriežas ap viņu un ka mīļais Dievs septītajā dienā tikai tādēļ atpūties, lai apskatītos, vai nav piemirsis ko tādu, kas varētu noderēt Antonijam Ņūtonam.

Painkejs pašreiz lauzīja galvu par kādas sarežģītas situācijas atrisinājumu savā jaunajā mīlas romānā, kad istabā ienāca Antonijs.

—  Vai tad jums tiešām cita nekā nebija ko darīt? — advokāts nelaipni norūca.

Antonijs rūpīgi nolika cilindru uz galda un ērti atlaidās krēslā.

—  Man vajadzīga sekretāre, — viņš aukstasinīgi paskaidroja.

Painkejs sašutis pietrūkās kājās.

—  Vai tad man ir darba birža?

Bet Antonijs viņu apklusināja ar augstprātīgu rokas mājienu.

—   Lieta ir loti nopietna, — viņš mierīgi sacīja. — Man tiešām vajadzīga sekretāre. Man ir birojs, rakstāmmašīna un izkārtne pie durvīm, trūkst vel tikai sekretāres. Protams, kaut kāda izklaidīga skuķe man neder, viņa arī nedrīkst izskatīties pēc putnubiedēkla. Viņai jābūt glītai, klusai, godīgai, gudrai un saprātīgai.

—  Mašīnrakstīšana tai, protams, nav jāmāk, vai ne? — Painkejs ironiski jautāja.

—  Tas taču ir pats galvenais! Man ir rakstāmmašīna — tātad vajadzīga rakstītāja.

Advokāts atgāzās krēslā un sarauca pieri.

—  Ja jūs būtu meklējis sekretāri citā reizē, es jūs noturētu par traku, bet jūs esat atnācis laimīgā brīdī. — Painkejs paņēma no rakstāmgalda kādu papīru. — Mis Agnese Portlenda, — viņš turpināja, pasniegdams draugam adresi, — šorīt bija pie manis. Viņu sūtījis kāds no maniem draugiem, lai es atrodu viņai darbu. Viņa jau strādājusi par sekretāri un ir laba mašīnrakstītāja. Viņa uzrādīja arī ieteikuma vēstules…

—  Bet vai viņa?.. — Antonijs vilcinādamies jautāja.

—  O jā, viņa ir arī skaista. Bet nu, vecais draugs, atvainojiet mani, man jāstrādā.

Antonijs piecēlās un paņēma platmali.

—  Ko jūs iesāksiet ar sekretāri? — advokāts ieinteresēts jautāja.

Antonijs nopūtās.

—  Jūs vairs nederat šajā pasaulē, — viņš skumji sacīja. — Vai nezināt, ka senāk par veikalnieku atzina tādu, kam bija tirgotava un svari; mūsu dienās no veikalnieka prasa, lai viņam būtu savs birojs un sekretāre. Kur vien es parādos, ļaudis rāda uz mani ar pirkstiem un sačukstas: "Tam nav sekretāres!" Tas man krīt uz nerviem.

—  Bet tās taču tikai jūsu iedomas!

Antonijs nemēģināja aizstāvēties. Viņš tiešām bija noīrējis jaunas biroja telpas kādā lielā namā zem paša jumta. Viņš bija iegādājies visu, kas nepieciešams īstam veikalniekam: izkārtni, rakstāmmašīnu un telefonu. Uzņēmuma viņam vēl nebija, bet šajā ziņā Antonijs bija ļoti paļāvīgs — gan jau tas radīsies.

Mis Portlenda ieradās jau nākamajā rītā. Viņa bija jauna, glīta, pašapzinīga un neatkarīga savos spriedumos. Vispirms viņa aplūkoja Antonija nopirkto rakstāmmašīnu un atzina to par galīgi nederīgu. Pēc īsas vārdu pārmaiņas viņa aiznesa jauno rakstāmmašīnu atpakaļ uz tirgotavu un pārnesa tās vietā vecu, bet rakstīšanai lietojamu.

Antonijs bija sajūsmā.

Viņi birojā dzēra tēju, un Antonijs izstāstīja tai savu skumjo dzīvesstāstu. Arī viņa pastāstīja šo to par sevi.

—    Vai nevēlaties redzēt manas apliecības no līdzšinējām darbavietām? — viņa jautāja.

—  Darbinieku izvēlē es vados vienīgi no saviem iespaidiem, — Antonijs mazliet augstprātīgi atbildēja. — Un es nekad nekļūdos.

Viņa pasmaidīja.

—  Arī misters Ankvilins sacīja to pašu, — viņa piebilda, — un tomēr viņš izdarīja lielu kļūdu.

—    Ankvilins? — Antonijs ieinteresēts jautāja. — Vai jūs runājat par Dienvidamerikas miljonāru?

—   Dienvidamerikānis viņš ir — tas tiesa, — mis Portlenda atbildēja. — Bet es nedomāju, ka viņš būtu miljonārs.

—   Mīļais bērns, tā taču raksta visas avīzes. Viņš ir nopircis teātri "Triforium", Džolitu un…

Viņa iesmējās.

—  Mister Ņūton, ja Ankvilins tiešām būtu kaut ko nopircis, vai domājat, ka avīzes par to rakstītu kaut vārdu? Laikraksti tikai tādēļ interesējas par šo cilvēku, ka viņš pie katras izdevības stāsta par savu nodomu nopirkt kādu no Londonas teātriem. Es pazīstu misteru Ankvilinu. Viņš dzīvo dārgā viesnīcā un kārtīgi maksā savus rēķinus; viņam bija arī sekretāre, kamēr es tur strādāju. Arī mani viņš gribēja apmānīt, bet es viņu tūliņ atšifrēju.

—   Kas tad īsti ir šis cilvēks? — Antonijs loti pārsteigts jautāja.

—   Man nav iemesla slēpt jums patiesību, — mis Portlenda atbildēja. — Viesnīcā viņš bez guļamistabas īrē arī prāvu dzīvojamo istabu un tur pieņem savus viesus. Bakaru viņš prot spēlēt labāk par visiem citiem. Viņam jau nācās atstāt Rcksa viesnīcu, jo pārējie viesi bija sūdzējušies pārvaldniekam par troksni, ko lādēdamies un lamādamies sacel Ankvilina apmeklētāji, kad ap pulksten diviem rītā izklīst. Varbūt jums šķiet, ka man nevajadzētu tik slikti izteikties par savu bijušo šefu, bet viņš ir no tiem cilvēkiem, kuru negodīgos darbus nedrīkst noklusēt.

—  Vai viņš ir noziedznieks? —Antonijs jautāja.

—  To es nezinu. Ļaudis, kas iedzīvojas, apkrāpjot citus cilvēkus, nevar būt godīgi.

Antonijs nopietni pamāja ar galvu.

—  Pateicos jums, mis Portlenda.

Tai pašā vakarā Antonijs pirmo reizi dzirdēja par Mainova klubu. Tas bija mazs, galīgi panīcis lokāls Londonas rietumu daļā, kuru apmeklēja vienīgi zemāko aprindu (audis.

Pašreizējais īpašnieks Fēlikss Zandmanis šo uzņēmumu ar visu inventāru bija nopircis par septiņsimt mārciņām. Antonijs gluži nejauši satika Fēliksu Zandniani, viņi iegriezās kādā restorānā iedzert, un Fēlikss aicināja Antoniju iestāties šajā klubā.

—   Nē, pateicos, to gan cs nedarīšu, — Antonijs atbildēja.

Zandmanis nopūtās.

—   F,s nopirku klubu no kāda Aronsona, kas to bija pārņēmis no viena sava parādnieka. Bet tagad es vairs nezinu, ko ar to lai iesāku.

—  Vai tad tas nedod pelņu? — Antonijs ieinteresēts jautāja.

Fēlikss tikai atmeta ar roku.

—  Es jau prātoju piedāvāt to bagātajam dienvidamerikānim, par kuru pašreiz runā visa pilsēta. Stāsta, ka viņš kāda tresta uzdevumā Londonā uzpērkot nekustamos īpašumus: namus, teātrus un veikalus.

—   Es pērku jūsu klubu, — Antonijs bez apdomāšanās sacīja. Tas bija pavisam neparasti, ka viņš kaut ko pirka, iepriekš pat neapjautājies par cenu.

Šoreiz viņš tomēr to darīja. Nākamajā rītā viņš jau bija Mainova kluba pilntiesīgs īpašnieks. Viņš bija nopircis lokālu ar visiem salauztajiem krēsliem, nolietoto biljarda galdu un saplēstajiem traukiem.

Antonijs ar sajūsmu nodevās savai jaunajai idejai. Viņš noīrēja greznas mēbeles un traukus, nopirka jaunu grīdsegu spēļu istabai, pārbaudīja šīs telpas durvju atslēgu un, ataicinājis galdnieku, lika tam izzāģēt durvīs nelielu lodziņu un pierīkot tam no iekšpuses atveramu aizbīdni. Visu sakārtojis, viņš devās uz bijušo virsnieku pulcēšanās vietu. Agrākie biedri apsveica viņu skalām gavilēm.

—   O nē! Es neesmu atlaists no darba, jo man nemaz tāda nav, — Antonijs atbildēja uz viņu jautājumiem. — Pašreiz varu pieņemt darbā uz trim vakariem ikvienu no jums, kuram ir smokings un kurš prot spēlēt bakaru. Maksāšu labi — desmit procentus no manas pelņas; man šķiet, tur iznāks glīta summiņa. Es gribu pārmācīt kādu nelietīgu ārzemnieku.

Visi desmit cilvēki, kas tobrīd atradās birojā, ar prieku pieņēma izdevīgo priekšlikumu; bet tikai deviņiem no tiem bija nepieciešamais apģērbs.

— Tu būsi šveicars, Fcrij, — Antonijs sacīja desmitajam, un jauneklis priecīgi pasmaidīja. —Tava seja ir kā radīta šai lomai. Bet nu sasēdieties visi šeit ap galdu un klausieties…

Misters Antonio Ankvilins bija plecīgs, eleganti ģērbies pusmūža cilvēks. Viņš apdzīvoja vienu no greznas viesnīcas dārgākajiem numuriem, jo bija atzinis, ka šie izdevumi bagātīgi atmaksājas. Viņš bija biedrs kādā lepnā klubā, kur varēja satikt ievērojamākos teātra pasaules ļaudis, un, pusdienas ēdot, viņš mēdza skaļi gausties par zaudējumiem, ko tas iepriekšējā dienā esot cietis. Pateicoties šādai taktikai, misteram Ankvilinam laimējās atrast sev arvien jaunus partnerus, jo ikviens labprāt ielaižas spēlē ar tādu, kas mūžīgi zaudē. Nākamajā dienā viņš parasti bija vislabākajā garstāvoklī, jo vaimanas par neveiksmi vienmēr labi atalgojās.

Antonio Ankvilins nekad nebija nopietni domājis par kāda teātra pirkšanu, tomēr katrā izdevīgā gadījumā uzsvēra, ka ieradies Anglijā vienīgi šajā nolūkā. Viņš izlikās, ka naudai vina acīs nav nekādas nozīmes. Ja vien viņam izdotos atrast piemērotu skatuvi, viņš tūliņ to nopirktu. Bet diemžēl neviena nebija viņam pa prātam. Ankvilins izteica gatavību finansēt arī teātru trupas, ja vien to sastāvs un mākslas virziens atbilstu viņa prasībām. Tas deva viņam iespēju dažas nedēļas ēst uz cerību pilno teātra direktoru, autoru un režisoru rēķina. Tomēr līdz šim vēl nevienam nebija laimējies iekarot mistera Ankvilina atzinību.

Tajā pašā laikā viņš ik dienas ielūdza pie sevis vakariņās ļaudis, kuriem bija nauda un kuri gribēja, lai tās būtu vēl vairāk. Šie aicinājumi tika ar pateicību pieņemti, un pēc vakariņām ikreiz notika kāršu partija.

Protams, viņa apartamentus spēlētāji atstāja visai neapmierināti, un viņu skarbie izteicieni bija par iemeslu tam, ka misteram Antonio Ankvilinam bieži nācās mainīt viesnīcas.

Misters Ankvilins pašreiz pārdomāja savus turpmākos plānus, kad jaunais sekretārs pasniedza viņam kādu vizītkarti.

—   Kas ir šis misters Antonijs Ņūtons? — viņš jautāja.

—  Neesmu par viņu neko dzirdējis, — sekretārs atbildēja.

Brīdi vēlāk apmeklētājs jau bija ievests istabā.

—  Esmu dzirdējis, ka jūs vēloties pirkt teātri, — Antonijs iesāka.

Misters Ankvilins pamāja ar galvu.

—  Arī man ir tāds nodoms, — Antonijs turpināja, neievērodams amerikāņa izbrīnu. — Un tā es nācu pie atziņas, mister Ankvilin, ka mēs varētu kļūt kompanjoni, ja jums izdotos ko piemērotu atrast. Man ir kāda luga, ko es labprāt gribētu redzēt uz skatuves.

Visu pēcpusdienu viņi runāja tikai par teātriem un lugām.

—     Nauda nav svarīga, — Antonijs sacīja, beidzot » pieceldamies un paņemdams platmali. — |a vien es 1 atrastu piemērotu skatuvi, es tūliņ to nopirktu. Visu

atbildību par varbūtējiem zaudējumiem es uzņemos jau iepriekš.

Izteicis Antonijam veselu virkni glaimu, misters Ankvilins uzaicināja viņu pie sevis vakariņās.

— Tad jau labāk brauciet man līdzi, manā klubā mūs labi pacienās, — Antonijs atbildēja.

—  Kā sauc jūsu klubu?

—  Mainova klubs, — Antonijs noslēpumaini pasmaidīja. — jūs laikam par tādu neesat dzirdējis? Manu lokālu apmeklē tikai izredzēti (audis. Starp

mums runājot, es ar prieku pārdotu šo klubu par desmit tūkstošiem mārciņu, ja vien gadītos pircējs.

—  Vai tad tas neienes pelnu?

Antonijs izvairījās no tiešas atbildes.

—  Man apnikusi smagā atbildība, kādu esmu uzņēmies. Kaut arī cenšos uzmanīties, es tomēr baidos, ka klubs man sagādās lielas nepatikšanas.

Misters Ankvilins ar prieku pieņēma uzaicinājumu.

Vakariņas ēdot, viņš tomēr nevarēja ievērot neko sevišķu. Sākumā klubs viņam likās pat mazliet nolaists un negaumīgs. Tomēr viesi, kas sēdēja pie citiem galdiņiem, bez šaubām, nāca no labākajām aprindām. Pulciņos pa divi un trīs viņi atstāja ēdamzāli, un beidzot tajā palika tikai Antonijs ar savu viesi.

—  Vai tad kluba biedri tik agri izklīst? — misters Ankvilins jautāja.

Antonijs paraustīja plecus.

—   Nezinu, vai daru pareizi, atklādams jums šo noslēpumu, — viņš vilcinādamies sacīja. — Bet, ja tas jūs interesē… tomēr ne — labāk lai paliek.

Misters Ankvilins bija manāmi uztraukts.

—  Varat būt pārliecināts, ka pratīšu cienīt jūsu uzticību.

Antonijs uzmeta viņam pētošu skatienu.

—   Nu labi — nāciet!

Viņš piecēlās, un misters Ankvilins satraukts viņam sekoja. Pa šaurām kāpnēm viņi nokļuva nelielā priekštelpā, Antonijs trīs reizes pieklauvēja pie kādām durvīm. Atvērās mazs lodziņš, un tajā parādījās šveicara bargā seja.

—  Viss kārtībā, Fcrij, — Antonijs sacīja. — Šis ir mans draugs.

Šveicars nosodoši pakratīja galvu.

—   Man šķiet, ka bez pārējo viesu piekrišanas jums tomēr nevajadzētu šeit ievest svešus, mister Ņūton.

Antonijs sarauca pieri.

—  Vai tad es neesmu šā kluba īpašnieks? — viņš sašutis jautāja.

Šveicara seja pazuda no lodziņa, un nākamajā acumirklī durvis atvērās. Antonijs ieveda savu viesi vidēja lieluma istabā. Pašā vidū stāvēja liels, ar zaļu drānu pārvilkts galds, ap kuru sēdēja spēles dalībnieki. Kāds cilvēks, izmeties kreftlā, pašlaik jauca kārtis. Tomēr amerikāni pārsteidza nevis pati spēle, bet gan augstās likmes.

Šie ļaudis zaudēja simtus, pat tūkstošus ar tik vienaldzīgu seju, ka pat misters Ankvilins samulsa. Vienīgais protests atskanēja no kāda kunga, kas šķi, ta paspēlējis visu savu skaidro naudu. Viņš izplēsa no grāmatiņas čeku un nosvieda to uz galda.

—   Sasodīts, divās pēdējās dienās esmu pazaudējis jau sešpadsmit tūkstošus! — viņš sarūgtināts iesaucās.

Misters Ankvilins bija mēms aiz izbrīna.

Antonijs viegli pieskārās viņa plecam, un viņi abi klusēdami izgāja no istabas.

—  Ko jūs sakāt par to?

Ankvilins tikai pakratīja galvu.

—  Nu jūs zināt, kādē] esmu tik norūpējies. Spēle ir pārāk augsta. Protams, man tas nāk tikai par labu, un

spēle norit pilnīgi godīgi — to es stingri uzmanu, bet tomēr… — virjš skumji pamāja ar roku.

—    Mans dārgais draugs, — Ankvilins sacīja, mazliet attapies no pārsteiguma, — es jūs pilnīgi saprotu un patiesi jūtu jums līdzi. Jūs esat džentlmenis, jums ir raksturs. Es labprāt atpirktu no jums šo klubu. Es esmu bagāts, bet man ir savas vājības. Jūs, būdams anglis, to sapratīsiet, ļa jūs minētu man kādu pieņemamu summu, teiksim: seši tūkstoši…

—  Desmit, — Antonijs viņu pārtrauca.

—  Nu, lai būtu septiņi…

—  Deviņi, — Antonijs cieši noteica. —^ Man nenāk ne prātā pārdot ar zaudējumiem. Mani nekas nespiež klubu pārdot. Arī man ir savas vājībās…

Beidzot viņi vienojās par astoņi tūkstoši pieci simti mārciņu lielu pārdošanas summu.

Kad otrā rītā atvēra mistera Ankvilina banku, durvju priekšā jau stāvēja Antonijs ar čeku rokā, bet aiz tuvējās ielas stūra, neraugoties uz stipro lietu, desmit jauni, atvaļināti virsnieki, kas vakar bija paspēlējuši simtiem un tūkstošiem mārciņu, gaidīja savu peļņas tiesu.

SATURS

TOC \o "1-3" \h \z Melu detektors

Stāsti no krājuma "Džentlmenis afērists"

Velēšanas Berstidā

Kluba īpašnieks

Ceturtais mēris Pie 3 ozoliem Londonas tumšās acis Noslēpumainais testaments Bongindas karalis Dvēseļu kapteinis Pazudušais miljons Miljonāra kaimiņš Cilvēks, kas zina visu Tris taisnīgi viri Spoku nams Savādā grāfiene Zaļais strēlnieks Kaislību upuri Dižciltīgais klaidonis Hipodroma blēži Nodevēju vārti Šausmu eņģelis Sidraba trīsstūris Tetovētās rokas Piektais dūzis Parādnieks Pirātu gūstā Durvis ar 7 atslēgām Dimantu straume Melnais abats Viesnīca pie Temzas Zilā roka

IZDEVNIECĪBA

TAPALS

JAU IZDEVUSI ŠĀDUS E.VOLLESA DARBUS:

Varonīgā mantiniece Baltā maska

Diseldorfas slepkava Jūras meitene Kniepadatas noslēpums Cilvēks bez vārda Liktenīgā kļūda Dubultnieks Atriebējs Lords Bokseris Džons Fleks Cilvēks no Marokas Kokaīna skandāls Krcica Kalps Spoku ieleja Bandītu karalis Mantojuma alkas Nenotveramais Bīstamie liecinieki Trīspadsmitā istaba Rīdera sestais prāts Biržas Krauklis Lidojošā brigāde Rokas augšā! Sliktā slava Kings Kongs Zaļā lente

SAGATAVOŠANA:

Nakts meitas Cilvēks fonā

Tiesneša noziegums Atkal Nenotveramais Stiprāki par Skotlendjardu Sarkanais riņķis Ketija un viņas banda Melu detektors

Grāmatas var iegādāties visas grāmatnīcās, preses kioskos un lauku pasta nodaļās. Izdevniecības tālrunis: 7602672

Kā pagatavot spirdzinošos dzērienus un paģiru rīta brokastis vai kā atgūt mundrumu ar aromaterapijas palīdzību, to uzzināsiet, izlasot mazo padomu grāmatiņu "Ardievas paģirām". Mākslinieka Luda Danilāna asprātīgais skatījums mudina atcerēties dažas traģikomiskas situācijas, kas pazīstamas vai ikkatram…

Sagatavota iespiešanai SIA '"Tapals". Reģ. apl. Nr. 2-0115. Adrese Daugavgrivas ielā 36-9, Rīgā, LV-1007, tālr. 7602672. Noliktavas adrese Jēzusbaznīcas ielā 7a,

MINI TAPALS piedāvā padomu grāmatiņu

Rīgā, LV-1050, tālr. 7225669. Iespiesta, iesieta SIA "Apgāds Jāņa sēta".

Content

Volless Edgars Melu detektors

Melu detektors

1

2

3

4

5

6

7

Stāsti no krājuma "Džentlmenis afērists"

VĒLĒŠANAS BERSTIDĀ

KLUBA ĪPAŠNIEKS