Volless Edgars

Mīlas upuri. Al Kapone - Bandītu karalis

Edgars Volless

Mīlas upuri

Romāns

SIA "Elita" 1995

1

Gadījums un viegli ripojošs auto noveda Andrevu Maklodu Beverlijas apvidū. Pilsētiņas eksistence īstenība ne ar ko nav attaisnojama, un ari ienākumu tai nekādu nav. Bet tomēr viņas iedzīvotāji vel nav nomiruši badā. Taisni otrādi: mazo tirgotavu īpašnieki šķiet taisām labus veikalus, kaut lepnās Beverli-Grinas iedzīvotāji savus iepirkumus izdara gandriz vienīgi lielajos preču namos.

Andrevs apturēja savu lielo vāģi pasta kantora priekšā un izkapa. Piecas minūtes viņš pa telefonu sarunājās ar Londonas policijas prezidiju par Alizonu Džonu Vaikeru, kas bija pazīstams, zem «Četracainā Skotija» vārda, ko tas bija ieguvis caur briļļu valkāšanu.

Kad Diamonda sindikāta direktors kādā pirmdienas rīta iegāja savā birojā, tas atrada, ka kāds jau bija papūlējies atvērt viņa lielo uguns un zagļu drošo naudas skapi. Sis darbs tik neapšaubāmi norādīja uz Skotija līdzdalību, it ka viņš bulu atstājis notikuma vietā savu vizītkarti ar kvīti par septiņiem briljantu sainīšiem, kas bija no seifa pazuduši. Sakarā ar to visās tvaikoņu un vilcienu piestātnēs bija norīkota policijas apsardze, un Skotlend jarda ierēdņi rūpīgi pētīja visu viesu sarakstus.

Andrevs Maklods bija pavadījis uz laukiem savu atvaļinājumu, kad viņa atpūtu negaidot partrauca priekšniecības rīkojums: uzņemties Skotija meklēšanu.

I)r. Maklods sākuma bija ieņēmis pataloga palīga vietu Skotlend-Jardā, bet tad, pašam nemanot, no viņa bija izveidojies spējīgs detektīvs un noziedznieku ķērājs. Oficiāli viņš tomēr arvien vel skaitījās ka ārsts un piedalījās visās liķii apskates, lai nodotu savu atzinumu par nāves cēloni. Bet neoficiāli pat zemākie policisti, kas stāv ielu stūros ar savam rundziņām, dēvēja viņu tikai par «Andiju».

Pirms trim dienām viņš kājām izgājis caur Penton-Mailu, viņš sacīja. Patreiz es pārmeklēju ceļu starp šejieni un Tri-Lekū. Vietējie policisti apzvēr, ka tas nav rādījies Beverlijas tuvumā, kas nozīmē, ka viņš pagājis tiem garam tieši deguna priekša. Tic vispār ir dīvaini ļaudis: viņi visa nevainība jautaja man, vai tad Skotijs atkal jau esot ko nogrēkojis kaut jau pirms nedēļas viņi saņēmuši šiku ziņojumu par visiem lietas apstākļiem!

Saja acumirkli pasta kantorī ienāca kāda jauna daina. An-dijs apbrīnodams uzlūkoja to caur telefona kabīnes lodziņu. Ta bija slaida auguma meitene, kuras glīta, pievilcīga seja no pirmā acu uzmetiena saistīja viņa uzmanību.

Ja, laikam gan, viņš mehāniski atbildēja savam priekšniekam, nenovērsdams skatu no viņas sejas.

Meitene nejauši pacēla kreiso roku, un viņš ieraudzīja tai pirksta mirdzam gredzenu ar smaragdu.

Ta ka sarunas slepena daļa jau bija beigusies, viņš mazliet pavēra durvis un ar vienu ausi klausījās svešas meitenes balss skaņa, aizrautība turpinādams verot viņas skaisto profilu.

Bet tad notika kas neparasts. Acīmredzot, ari viņa bija ievērojusi Andiju un patreiz apjautajās par to pasta priekšniekam, kam Andijs bija uzradījis savu karti, lai ātrāk dabūtu savienojumu ar Londonu. Andijs dzirdēja, ka sava atbilde ierēdnis minēja vardu «detektīvs».

Detektīvs! jauna daina čukstoši atkartoja un pēkšņi ņobala; viņai bija jaatbalstas pret galda malu, lai slēptu savu vājumu.

Nākama acumirkli viņas acis sastapas ar Andija skatu, un viņš izlasīja tajas šausmas un izbailes. Tad viņa samulsusi novērsās un steiga izgaja no kantora. Nenobeidz's sarunas, Andijs nzkara klausāmo stobriņu un piegāja pie pasta ierēdņa.

Kas bija šī dāma? viņš jautāja, samaksājis par telefona lietošanu.

Ta bija miss Nelson no Beverli-Grinas. Jau viņas vectēvs dzīvoja šajā apvidu, pirms vēl tas bija izvērties par lepnu dārzu pilsētu, kāda ta ir tagad.

Ierēdnis gribēja pastāstīt vēl ko vairāk par vietejo dzīvi, bet Andijs diezgan skarbi partrauca sarunu un izsteidzās uz ielas, cerēdams vēlreiz ieraudzīt svešo meiteni.

Viņa patreiz ātriem soļiem gāja pa ceļu, kas veda uz piestātni.

Andijs jutās pārsteigts un ieinteresēts. Ka lai izskaidro svešas uzvešanos? Kamdēļ viņa bija tik ļoti nobijusies, dzirdot, ka viņš ir detektīvs? Saja mazajā vārdiņā taču nav nekā šausmīga priekš normāliem, likumu cienījošiem ļaudīm.

— Hm! — Andijs norūca, domīgi glāstīdams savu gludi skūto smakru. — Sada ceļā es Skotiju vis nenoķeršu!

Viņš bija nobraucis jau kādus divus kilometrus, kad tam nācās samazināt ātrumu, lai sagrieztu vāģi kada strauja līkumā. Saja acumirkli viņš ieraudzīja pa labi ceļmalas dzīvžoga klaju vietu, kur nogriezās ērts, labi kopts braucams cc|š, kas bija apzīmēts ar ceļarāditaju: «liz. Beverb-Grinu».

Mirkli šaubījies, Andijs iegrieza mašīnu šaja ceļa, kaut nebija domājams, ka Skotijs butu izvēlējies šo apvidu. Viņš tikai gribēja redzei namu, kur dzīvoja sveša meitene. Vai viņai ir ari kādi piederīgie, un kas tie ir?

Bridi braucis, viņš pēkšņi ieraudzīja Beverli-Grmu guļam sava priekša visa viņas vasaras skaistuma. Andijs tagad brauca tik lēnam, ka kājnieks butu varējis turēties tam līdzas. Viņa priekšā atradas plašs laukums, ko iežogoja nepārtraukta ziedošu kruinu rinda. Apmēram desmit metru atstatuma no ceļa pacēlās neliels uzkalns, aiz kura bija ierīkots lielisks golfa laukums. Aiz ta, zaļojošo koku aizsegtas, staveja vairākas vasarnīcas.

Ceļš šaja vietā sadalijas divos atzarojumos, un Andijs palūkojas apkārt, cerodams ieraudzīt kādu, kas varētu sniegt paskaidrojumus par apkārtnes iedalījumu. Stūri paceļas glīta, jmnstiņiem segta eka, kas atgadinaja kluba namu, jo pie vārtiem bija piestiprināts dēlis ar sludina jumiem un paziņojumiem. Andijs patreiz izkapa no auto, kad ap Guri iegriezās kāds kungs, kas izskatījās pēc pārtikušā pilsētas tirgotājā atpūta. Viņš izbrīna uzlūkoja svešnieku; tomēr viņa sveiciens bija laipns un radīja Andijam, ka viņu šeit uzņem labi.

Labrīt, ser, viņš iesaka. Ka liekas, jus kādu meklējat? Beverlija svešam nav viegli orientēties. Šeit nav ne ielu nosaukumu, ne namu numuru. Viņš omulīgi iesmejas.

Patiesība es gan neviena negribēju meklēt, Andijs atbildēja. Iegriezos šeit tikai aiz tīras ziņkāres. Man jau Beverlija daudz tika stāstīts par ši zemes stūrīša jaukumu.

Korpulentais kungs glaimots pamāja ar galvu.

Sveši tikai reti kad ierodas šeit. Si zeme pieder man un maniem draugiem un kaimiņiem. Mums nav viesnīcas, kas varētu iekārdināt svešus cc|otajus. Bet mušu viesiem mums ir savs īpašs nams. Viņš pamāja uz ēku, ko Andijs bija

noturējis par klubu. Mēs visi kopēji rūpējamies par mušu

viesu labklājību. Reizēm to ir tik daudz, ka nezinām, kur viņus novietot. Bet patreiz pie mums viesojas tikai viens ievērojams viesis: tas ir kāds slavens Kanadas ģeologs.

Laimīgs cilvēks un laimīga vieta. Vai visas vasarnīcas šeit apdzīvotas?

Viņš uzstādīja šo jautājumu, kaut ari pats varēja uz to atbildēt.

Protams! Tas lielais nams, pa kreisi, pieder arhitektam Personām, kas pavada mūža galu atpūta. To vasarnīcu, ar smailo jumtu, apdzīvo Vilmots; tas ir . . . nu, es tiešam nezinu ši kunga nodarbošanos, kaut viņš ir mans māsasdēls. Zinu tikai, ka viņam pilsēta ir kāds veikals, vai vieta. Viņam līdzas tur, kur aug daudzas rozes dzīvo misters Nel-sons Kennets Leonards Nelsons.

Vai slavenais gleznotājs? Andijs ieinteresēts jautāja.

Jā gan, lielais mākslinieks Tālāk, kur atzarojas ceļš uz tenisa laukumu, atrodas mana vasarnīca, — viņš apmierināts piebilda.

Un kas ši liela ēka pašā uzkalna piegāzē?

Ta pils pieder Boidam Zalteram, kura ģimene dzīvo šeit jau kopš gadusimteņiem. Misters Zalters ir ļoti bagāts virs, bet diemžēl pusinvalids.

Andijs līdzjūtīgi pamaja ar galvu.

Redzat, tur jau nak mušu viesis, profesors Belinghems. Atļaujat iepazīties: mans vārds ir Merivans.

Andijs uzlūkoja tuvojošos ģeologu. Tas bija kalsns, uz priekšu salīcis cilvēks kupliem, izpurušiem matiem.

Viņš laikam atkal bijis kalnos vākt pārakmeņojumus to viņam jau ir vesela kolekcija, misters Merivans paskaidroja.

'a nemaldos, es ļoti labi virtu pazīstu, Andijs sacīja, pēkšņi ieinteresēdamies par Kanadas profesoru.

Viņš devas tam pretim. Kad līdz zinātniekam atlika vairs tikai daži soļi, tas pēkšņi pacēla galvu un redzami satrūkās.

Tas ir ļauns liktenis, Skotij, Andijs sacīja ar slikti liekuļotu nožēlu. Vai gribiet sarīkot šeit skaļu scēnu, vai arī vēlaties, lai aizvedu jūs kaut kurp pusdienot?

Loģika vienmēr bijusi mana vājiba, — Skotijs atziņas.

Ja atļausiet man paņemt manas lietas — es mierīgi sekošu jums.

Andijs klusēdams pamāja ar galvu. Kad viņi nonāca pie pārsteigtā mistera Merivana, detektīvs paskaidroja tam:

Profesors Belinghems solīja paradīt man dažus interesantus atradumus. Ļoti pateicos par jusu laipnību, mister Merivan.

Varbūt jums vēlreiz gadas nokļūt šeit tad es labprāt izradītu jums Beverlī-Grinu.

Man būtu vislielākais prieks par to, — Andijs atbildēja tieši to, ko patreiz domāja.

Kopa ar Skotiju viņš uzkapa pa platajam ozola kāpnēm greznajā viesu istaba, ko «profesors Belinghems» bija apdzīvojis. Kad bridi velak viņi iesēdās Andija vāģi, Skotija seja atspoguļojās apvainotas nevainības izteiksme.

Ko jus īsti gribiet no manis, Maklod? Lai ko jus ari neteiktu par mani, man arvien būs gatavs a'ibi pierādījums.

Kur tad jus to dabūjat? Vai ari atradāt kopā ar pārakmeņojumiem? Andijs jautaja.

Skotijs neieskatīja par vajadzīgu atbildēt.

2

Nododot Skotiju Beverlijas policijas stacija, Andijam vel nācās izpildīt dažas formalitātes. Tur viņš dabūja zināt, ka arestēta pārvešana uz Londonu var notikt tikai ar kāda vietēja tieslietu ierēdņa piekrišanu un atļauju.

Kur tad lai tādu atrodu? Andijs jautāja.

Jūs varētu griezties pie mistera Steininga, ser, policijas seržants omulīgi atbildēja, bet tas patreiz ir slims. Tad vēl ir misters Džems Bolters, bet tas ir atvaļinājuma. Misters Karols aizbraucis iepirkt zirgus. Redziet, viņš nodarbojas ar sugas zirgu audzēšanu . . .

Man šķiet, ka šejienes gaiss padara ļaudis pārāk pļāpīgus, seržant, Andijs viņu nepacietīgi partrauca. Es tikai gribētu zināt, vai šeit tuvuma nav kāda miertiesneša?

Jā, viens tāds kungs mums ir gan, policists ar uzsvaru atbildēja. Tas ir Boids Zalters. Viņš izdos jums

vajadzīgo atļauju ja vien būs runājams, seržants ap

domīgi piebilda.

Andijam bija jāsmejas par šadn piezīmi. Tomēr viņš devās ceļa. Mistera Zaltera īpašums sniedzās līdz pašai Beverlijas robežai, ta ka Andijam nebija jābrauc atpakaļ caur Beverli-Grīnu, lai nokļūtu apkārtnes bagātaka un ievērojamāka muižnieka pili.

Lielajā namā valdīja klusums un miers. Ieejot plašaja vestibila, Andijs varēja sakļausit vienīgi liela pulksteņa vienmērīgo tikšķēšanu. Sulainis, kas bija paņēmis Andija karti, staigāja uz pirkstu galiem. A\irkli velak viņš atgriežas uu aicināja apmeklētāju iekša.

Misters Zalters ir ļoti nervozs. Viņš katra ziņā bus jums pateicīgs, ja runāsit ar to pēc iespējas klusākā balsī.

Andijs sagaidīja ieraudzīt vecu, slimīgu, nevarīgu, trīcošu veci, un bija ļoti pārsteigts, redzot sava priekša veselīga izskata, kādus piecdesmit gadus vecu cilvēku, kas viņam ienākot strauji pacēla galvu no darba.

Labdien, mister Maklod. Ar ko varu jums pakalpot?

Arulijs paskaidroja sava apmeklējuma mērķi. Izlasījis detektīva sastādīto rakstu, viņš bez iebildumiem parakstīja to.

tin kur jus atradat šo briljantu laupītāju? viņš ieinteresēts jautāja.

.1 ūsu dārzu pilsēta, Andijs atbildēja, un pastastija viņam par savu satikšanos ar misteru Merivanu.

Dīvaini |audis, misters Zalters domīgi piezīmēja.

Ari šis Vilmots ir neizdibināms cilvēks. Tiešam, mani reizem mostas aizdomas, ka viņš ir laupītājs, kas slēpjas zem džentlmeņa maskas, t u tad šis Nelsons galīgi pazudis cilvēks! Dzer ka pats velns! Tas varētu izdzert vai visu juru.

Andijs atcerējās, ko jau senāk bija dzirdējis par ši māksliniekā vājību.

Viņam ir ari meita, viņš it ka nejauši iebilda.

Ja, glīta meitene. Vilmots esot saderinājies ar to. Viņš sniedza Andijam parakstīto apcietināšanas pavēli.

Misters Merivans šķiet ļoti laipns cilvēks, Andijs turpināja sarunu.

Hs ļoti maz zinu par viņu. Man liekas, viņš ir mazliet garlaicīgs, bet gluži nevainīgs. Viņš tikai parak daudz runa ka jau visi ļaudis Beverlija.

It ka apliecinot šo vietējo vājību, misters Zalters turpināja stāstīt par Bcverliju un tas iedzīvotajiem. Tad viņš novērsa sarunu uz savu dzimts īpašumu.

Sis ir skaists, mierīgs stūrītis, bet viņa uzturēšana man ļoti dārgi maksa. Hs nespētu segt lielos izdevumus, ja . . . Viņš pēkšņi aprava sarunu. Bridi klusējis, viņš negaidot jautajai Vai jums kādreiz gadījies ielaisties darīšanas ar velnu, mister Maklod?

Viņš nejokoja viņa skats bija ciešs un nopietns.

Hsinu saticis sava ceļa daudz mazu velnēnu, Andijs smaidīdams atbildēja, tomēr paša viņu vadoņa gan neesmu vel redzējis.

Mistera Zaltera seja palika nopietna.

Londona dzīvo kāds Ābrams Selirns, viņš lēnam sacīja. Sis puisis tiešam ir pats nelabais. Hs nestāstu jums to ka policijas ierēdnis; vispārīgi, es pats nezinu, kamdēļ runāju par to. Tas laikam tikai ideju asociācijas sekas. Hsmu parakstījis jau neskaitāmas apcietināšanas pavēlēs, bet ik reizes, ņemot rokā spalvu, man jadoma par šo pašu lielāko nelieti noziedznieku vidu. Tas ir slepkava, kas novedis kapā neskaitāmus cilvēkus. Viņš gandrīz nožņaudza ari kādu manu draugu! misters Zalters piebilda, ar piliem valdīdams uztraukumu.

Ābrams Selims? Arulijs jautāja, lai pārtrauktu smago klusumu.

Misters Zalters pamaja ar galvu.

.la viņš reiz kļūdītos un nejauši kristu justi rokas — vai jūs sagādātu man prieku un paziņotu man par to? Bet tas gan laikam nekad nenotiks viņš ir pārāk uzmanīgs un apdomīgs.

Spriežot pee varda, viņš laikam ir žīds?

Boids Zalters papurināja galvu.

Nekad neesmu viņu redzējis, un nezinu neviena, kas bulu ar to personīgi saticies. Bet nu es neaizkavēšu jus vairs ilgāk, mister Maklod. Kaila ir jusu amata pakāpe, ja drīkstu zināt?

I'.smu studējis medicīnu, Arulijs atbildēja.

Ks ļoti cienu ārstus, misters Zalters piezīmēja.

Nervi mani galigi nomoca. Vai tad tiešām nav nekāda līdzekļa pret tiem?

Psihoanalīze. Ar viņas palīdzību var novērst slimīgās iedomas. Andijs pasteidzas atvadīties.

Uz redzēšanos, doktor. Jus izskatāties vel ļoti jauns — jums taču nevar but vairak ka trīsdesmit gadu?

Jus uzminējai, Andijs smiedamies atbildēja, iedams uz durvīm.

3

Mulsa un uztraukta Stella Nelson izgaja no pasta. Viņa zinaja, ka slaikais, patīkama izskata kungs bija to ievērojis. Ko gan šis cilvēks domas par viņu? Viņš taču bija detektīvs, un šiem ļaudīm pat mazakais mulsums cita sejā šķiet jau aizdomīgs. Viņas pēkšņais bālums un uztraukums droši vien nebija palicis tam nepamanīti.

Viņai bija jasaņemas, lai nesāktu skriet. Airiem soļiem viņa devas lejup pa nogāzi, uz piestātni. Tur izrādījās, ka viņai vel pusstundu jagaida. Viņa atcerējās, ka izejot no mājām ta bija nodomājusi pa ceļam nokārtot dažas darīšanas. Bridi vilcinājusies, viņa devas atpakaļ.

Redzot, ka tumšzilais vāģis pazudis, viņa atvieglota uzelpoja. Mirkli šaubījusies, viņa vēlreiz iegriezās pasta kantori nopirkt dažas markas.

Ar ko nodarbojas tas kungs, par kurn mēs pirmīt runājām? — viņa jautāja, pulēdamas izlikties mierīga.

Tas ir detektīvs, iniss, — vecais ierēdnis svarīgi paskaidroja.

- Kurp viņš devas no šejienes? viņa vaicaja, jau iepriekš baiļodamās.

Viņš teicas braukt uz Beverli-Grmu. Acīmredzot, pasta priekšnieka atmiņa nebija nekāda teicama, jo Andijs nekā tamlīdzīga nebija sacījis.

— Vai viņš tur dzīvo?

Ierēdnis pakratīja galvu.

Ne, miss, viņš tikai nejauši nokļuvis šeit. Nu es atceros: viņu sauc Maklodu. Vai tas nav brīnišķi, ka mūsu klusajā stūrīti reiz ieradies īsts Skotlend-Jarda detektīvs, tieši no Londonas?

Miss Nelson atgriezās piestātne un nopirka biļeti. Viņu mocīja neziņa, šaubas un bailes. Kas gan šim detektīvam varēja būt darams Beverli-Grina?

Viņa ienīda šo Maklodu - ienīda un reizē ari baidījās no ta. Viņa nodrebēja, atceroties viņa aso, caururbjošo skatu, kas šķita sakām: Tev ir iemesls bīties no manis. Sēdot va

gona, viņa pūlējās lasit, bet rindiņas nesaprastas aizslīdēja viņas acu priekša.

Tuvojoties ceļa mērķim, viņa arvien mazak domāja par nepatīkamo satikšanos. Viņai atlika vel tikai nedēļa laika, lai nokārtotu svarīgo lietu tikai viena nedēļa! Gik jauki butu, ja viņai izdotos visu nokārtot jau šodien. Ar kādu prieku viņa tad jau pēcpusdienā dotos atpakaļ mājup.

Izkāpjot no vagona, viņas sapņi uzreiz izgaisa. Ātriem soļiem viņa steidzas cauri ļaužu pūlim, kas pildīja piestātni. Izkļuvusi uz ielas, viņa pamāja kādam taksometram.

Ešler-Beildinga? šoferis jautāja. Ja gan, miss, es zinu to vietu.

Ešler-Beildinga bija liela biroja eka. Miss Nelson nekad vel nebija tur bijusi, un nezināja, ka atradis cilvēku, kas viņai bija vajadzīgs. Bet vestibilā viņa ieraudzīja firmu sarakstu, kura bija minēti visi biroju īpašnieki.

«309 — Ābrams Selims.»

Viņa birojs atradas piektā stava. Tur uzkāpusi, viņa ar pūlēm atrada paša koridora gala divas durvis, uz kuram bija rakstīts Ābrama Selima vārds.

Viņa pieklauvēja, un kada balss aiz durvīm atsaucas: -- Iekšā!

Nelicis skapis šķira biroja telpu no šauras ejas, kas bija domāta kā uzgaidāmā telpa apmeklētājiem.

Ko vēlaties, miss? jauneklis, kas bija iznācis viņai pretim, jautāja.

F.s gribētu runāt ar misteru Selimu.

Svešais pakratīja galvu.

— Tas nav iespējams, ja viņš pats nav jūs uzaicinājis. I ii arī tādā gadījumā viņš neierastos personīgi. — Pēkšņi viņš apklusa, tad pārsteigts iesaucās: — Bet jūs taču esat miss Nelson!

Meitene pietvīka, velti pulēdamās atcerēties, kur gan viņa būtu redzējusi šo cilvēku.

— Mans vārds ir Svennijs ■ jūs taču vēl atceraties mani?

Viņa vēl vairāk nosarka.

Ja, protams . . . Svennij. — Viņa jutās ļoti neērti.

Jūs toreiz visai negaidot atstājāt savu vielu pie mistera Merivana.

Nu ari jauneklis samulsa.

— Jā, pareizi. — Viņš sāka klepot. — Es mazliet saķildojos ar misteru Merivanu. Briesmīgi neuzticīgs cilvēks! Vai jūs nekā neesat dzirdējusi par mūsu ķildas cēloni?

Jaunā meitene papurināja galvu.

Redzat, tas bija tā, Svennijs iesāka, juzdamies atvieglots, ka var pirmais pastāstīt viņai šo notikumu, pie tam raugoties no sava viedokļa. — Misters Merivans atrada, ka viņam nozudušas dažas sudraba galda lietas, ko es nelaimīgā kārtā biju aizdevis savam brālim, kas gribēja tās nokopēt. Viņš ir juvelieris un zeltkalis, un ļoti interesējas par veclaiku sudrabu. Kad misters Merivans atrada, ka sudrabs nozudis, jauneklis atkal samulsa, — viņš apvainoja mani zādzība un atlaida mani bez iepriekšējas uzteikšanas. Es toreiz būtu varējis nomirt badā, ja misters Seliins, kas kaut kādā ceļā bija dzirdējis par mani, nebūtu piedāvājis man šo vietu. Nevaru sacīt, ka tā būtu visai spīdoša, — viņš pasteidzās piebilst. — Es bieži ilgojos pēc zaļojošās Beverlī-Grīnas.

— Kad es varētu satikt misteru Selimu? — Stella viņu pārtrauca.

Jauneklis atkal pakratīja galvu.

— Pie labākās gribas nevaru jums to pateikt, miss Nelson. Arī pats vēl neesmu viņu redzējis.

— Kā tā? - meitene pārsteigta jautāja.

— Visas savas darīšanas viņš nokārto rakstiski. Es pieņemu šeit apmeklētājus un pārrunāju ar tiem viņu vajadzības. Klienti izpilda sevišķas anketas, kurās uzrāda vajadzīgā aizdevuma lielumu, nodrošinājuma veidu un ta tālāk. Sis anketas es atstāju šajā naudas skapi, kur misters Selims viņas atrod.

— Un kad viņš ierodas pēc tam?

To zin vienīgi Dievs, Svennijs svētsvinīgi noteica. — Divas, vai trīs reizes nedēļā visas vēstules tiek izņemtas no seifa, pec tam šefs pats uzsāk ar klientiem sarakstīšanos, ta kā es nekad nedabūju zināt, vai viņu lūgumi tiek izpildīti, un zem kādiem noteikumiem.

— Vai tad ari jums viņš dod savus rīkojumus rakstiski? — miss Nelson ieinteresēta jautāja, uz mirkli aizmirsdama savas rūpes.

— Nē, viņš sarunājas ar mani pa telefonu es tikai nezinu, no kurienes. Si vispār ir dīvaina vieta. Es esmu nodarbināts tikai četras reizes nedēļā, pa divām stundām diena.

— Vai tad tiešām nav nekādās iespējas satikt viņu personīgi? — meitene gandrīz izmisusi jautāja.

— Ne, ne vismazākās. misters Svennijs noteikti paskaidroja. Ar Ābramu Selimu var sazināties tikai rakstiski.

Viņa mirkli parlika.

— Ka klajas misteram Nelsonam?

Pateicos, labi, viņa atbildēja, arvien vairāk samulsdama. — Jus taču neteiksit nevienam, ka esmu šeit bijusi?

— Protams, ne. Mans Dievs, ia jus zinātu, kādi ļaudis šurp nak jus bulu pārsteigta. Slaveni aktieri un aktrises, ministri, garīdznieki . . .

— Ardievu, mister Svennij. Viņa izgāja, aizvērdama aiz sevis durvis.

Kāpjot lejup, viņas ceļi ļodzījās. Tikai tagad viņa saprata, cik daudz tā bija sagaidījusi no sarunas ar misteru Selimu. Nu viņa izmisusi lūkojās pretim rūgtajai tiešamībai. Viņai nebija vairs izejas. Nekas vairs nespeja novērst nelaimi. Vienīgais cilvēks, kas būtu varējis tai palīdzēt, bija nesasniedzams.

Asaras viņai sakapa acis, kad tā no vagona loga ieraudzīja sava tēva balto namu.

Pirmais, ko viņa, izkāpjot no vilciena, ieraudzīja, bija svešais detektīvs ar vērīgo, mierīgo skatu. Viņu acis uz mirkli satikas. Bet tad viņa ieraudzīja tam līdzās kādu cilvēku važās saslēgtām rokam tas bija Kanādas profesors! Tatad viņš bija ieradies šeit, lai apcietinātu ievērojamo zinātnieku, kas tik aizraujoši prata stāstīt par pārakmeņojumiem!

Ģeoloģija bija Skotija kaislība. Ikvienā cietumu bibliotēkā var atrast dažas gramatas par šo jautājumu. Skotijam pie iilriem sāniem stāvēja kāds formā tērpies policists. Uz miss Nelson šausmu pilno skatu noziedznieks atbildēja ar laipnu smaidu.

Ātri pagājusi garām šai grupai, viņa atvieglota uzelpoja. Viņas briesmīgā nojauta tātad nebija piepildījusies. Un viņa jutās gandrīz laimīga, soļojot pa sava dārza grantēto celiņu, kuru iežogoja ziedošu rožu krūmi.

4

Nelsona nama parādes ieeja veda plašā vestibilā, ko no trim pusēm apņēma galerija, kurp varēja nokļūt pa platām kāpnēm.

Misters Nelsons stāvēja pie molberta, aplūkodams kādu gleznu. Viņa seja nebija redzama. Bet Stellai pietika uzmest skatu viņa stāvam, lai saprastu visu. Nu viņš novērsās no gleznas un uzlūkoja meitu ar tādu skatu, ar kādu karalis uzlūko neaicinātu iebrucēju. Viņa kalsno seju rotāja iesirmas ūsas, kas piešķīra tai kareivisku izskatu.

Nu, vai pārnāci gan?

Rokas uz muguras sakrustojis, viņš lēnām tuvojās meitenei.

Vai tu arī zini, ka es vēl neesmu pusdienojis? — viņš drūmā balsī jautāja.

- Es taču jau šorīt sacīju, ka braukšu uz pilsētu. Kamdēļ neprasīji Mērijai?

— Es atlaidu Mēriju! — viņš lepni atcirta.

Stella nopūtās.

— Tu taču nebūsi padzinis arī ķēkšu?

Arī to es izmetu pa durvīm.

— Vai tu izmaksāji viņām arī algu? — viņa īgni jautāja. — Tēvs, kamdēļ tu vienmēr rīkojies tik neapdomīgi?

— Man vajadzēja viņas atlaist, jo tās bija kļuvušas pārāk nekaunīgas, — gleznotājs uzpūtīgi atbildēja. — Es taču vēl esmu kungs pats savā namā!

Es vēlētos, kaut tu vairāk būtu kungs pats pār sevi, — Stella rūgti piezīmēja. Piegājusi pie kamīna, viņa paņēma tur stāvošo pudeli un aplūkoja to pret gaismu. — Kamdēļ tu ik-reizes padzen kalpotājus, kad esi piedzēris?

Piedzēris? viņš atkārtoja juzdamies apvainots.

Viņa pamāja ar galvu.

— Rit tu atkal apgalvosi, ka nekā neatceries, un nožēlosi padarīto. Bet man no jauna jāsameklē Beverlijā divas kalpones, ko tu vēl nebūtu atlaidis — tas nenāksies viegli. Nelsons sarauca uzacis.

— Ka, tu ieskati mani par piedzērušu?! • viņš pārmetoši iesaucās.

Nepiegriezdama viņam vairs vērības, Stella izgāja virtuvē un sāka rīkoties ap pavardu. Viņa dzirdēja, kā tēvs smagiem soļiem kāpa augšup, sarūgtinātā balsi atkārtodams: — Piedzēris? Piedzēris?

Nosēdusies pie virtuves galda, viņa izdzēra tasi kakao un apēda gabalu maizes ar sviestu. Kaut taču tēvs reiz sāktu strādāt! Viņa iegāja darbnīcā, kas atradās nama pagalma pusē. Audekls, ko viņa šorīt bija uzlikusi uz molberta, stāvēja neaizskārts.

Stella nopūtās.

Tam visam taču nav nekādas nozīmes, viņa skumji sacīja, aplūkodama pie sienas atslietos, pusē iesāktos gleznojumus.

Nosēdusies pie rakstāmgalda, viņa saka pārbaudīt savu saimniecības grāmatu, kad pēkšņi atskanēja ārdurvju zvans. Stella piecēlās un izgāja vestibila. Arā metas jau krēsla.

A, tas esi tu, Artur? Lūdzu, ienāc. Tēvs jau uzgāja

augšā.

— Tā jau es domāju.

Misters Arturs Vilmots nogaidīja, kamēr viņa iededza dzīvojamā istabā gaismu.

— Tu šodien biji pilsētā?

Vai tad tu mani redzēji? — viņa iztrūkusies jautaja.

— Nē, man stāstīja Merivans. Vai esi jau dzirdējusi par gadījumu ar Kanādas profesoru? Izrādās, ka tas ir tik ievērojams noziedznieks, ka pat Maklods interesējas par viņu.

Stella zināja, par ko viņš runā, tomēr izlikās nesaprotam.

— Kas tas par Maklodu?

— Viņš ir detektīvs, kaut studējis medicīnu. Skotlendjards uztic viņam visus svarīgākos gadījumus, un šis «profesors» ir īsts lietpratējs zagļu arodā, kur tas pazīstams zem Skotija vārda.

— Es viņu redzēju piestātnē — glīts vīrietis ar ļoti īpatnēju skatu.

Es nu gan neņemtos apzīmēt Skotiju par skaistuli, Vilmots ironiski piezīmēja.

Stella bija tik samulsusi, ka neiedomājās novērst šo pārpratumu.

— Diemžēl, es šovakar nevaru tevi lūgt palikt pie mums ilgāk, jo namā nav neviena kalpotāja.

— Jau atkal neviena kalpotāja? — viņš izbrīnā iesaucās. — - Tas taču pavisam traki! Tavs tēvs tiešām uzvedās necie-sami. Nu tev atkal jāuzņemās kalpones un ķēkšas lomas, kamēr būsi atradusi vietnieces.

— Ļaunākais tas, ka tēvs tad grib man palīdzēt, bet pie tain tikai traucē mani. Tas tiešām ir smags pārbaudījums, ko liktenis man uzlicis; un pie tam tēvs ir tik labs un laipns cilvēks, ja vien ...

Jauneklis tikai ar pūlēm atturējās no jautājuma, kad gan viņas tēvs vispār mēdz but nedzēris. Tomēr drīz izrādījās, ka Vilinots ne ik reizes ir tik apdomīgs.

— Ko tu darīji pilsētā?

— Kamdēļ tu gribi to zināt? — Viņa uzmeta tam pētošu skatu.

— Ja es būtu zinājis, ka tu esi pilsētā, mēs būtu varējuši kopā paēst pusdienu.

— Londonā man ēšana nemaz neienāca prātā. Bet ko tu tur vienmēr dari? Es jau vairākkārt esmu jautājusi tev par tavu nodarbošanos; es ļoti gribētu zināt, kādā kārtā tu nopelni līdzekļus dzīvei.

Arturs mirkli klusēja.

— Man ir savs veikals, — viņš beidzot nedroši sacīja.

— Vai kāds birojs?

— Jā, man ir arī birojs.

— Kur viņš atrodas?

Vilmots sarauca pieri.

Visbiežāk es izmantoju savu draugu birojus, un ... — Viņš aprāvās, tad piebilda: — Es vairāk apmeklēju savus klientus mājās.

— Tu neesi ne advokāts, ne ārsts, — viņa atbildēja. — Arī biržas aģents tu neesi. Man jāatzīst, ka tu esi gandrīz tikpat noslēpumains, kā . . . misters Skotijs. Bet nu tev jāiet, Artur, — viņa negaidot piebilda. — Pieklājības jautājumos es neesmu pārak ģeķīga; tomēr man šķiet, ka mums neklājas palikt kopā, kad tēvs jau aizgājis pie miera.

— Vai tu vēl neesi padomājusi... - Viņš mirkli vilcinājās. — Protams, es negribu tevi piespiest, ne arī izmantot savā labā ... patreizējos apstākļos . . .

Stella uzmeta viņam līdzjūtīgu skatu.

— Esmu visu pārdomājusi, Artur bet tas nav iespējams. Es vispār negribu precēties. Un nu ej, un aizmirsti visu.

— Atmet šo toni, Stella, un neapejies ar mani kā ar mazu bērnu, kam vajadzīga mierināšana. Tu zini, ko es varu tev piedāvāt. Man ir savs darbs un nodrošināti ienākumi; pēc Merivana nāves... tu taču saproti — es esmu viņa vienīgais mantinieks. Tavs stāvoklis acumirklī nav visai iepriecinošs — vēl šodien tu esi bijusi pilsētā, lai nokārtotu kādas naudas darīšanas. Es gan nezinu, ap ko isti lieta grozās, bet agri vai vēlu — es tomēr to izdibināšu. Tu nevari ilgāk palikt Beverlī-Grīnā. Tavs tēvs jau izdevis divas lielas hipotēkas uz šo namu, un nebūs ilgi jāgaida, kad viņš būs nodzēris arī visas mēbeles un iekārtu. Tu maldies, ja domā, ka ir skaisti un poētiski pašai pelnīt sev uzturu. No septiņiem šefiem pieci mēģinās nodibināt ar tevi tuvākas attiecības to es noteikti zinu. Es esmu mierā ievietot nabaga veco dzērāju kāda alkoholiķu patversmē, kur par to rūpēsies krietni ārsti. Tu pati sapratīsi, ka vienīgi ar stingrību un cietsirdību var labot šādus cilvēkus. Stella, es mīlu tevi vairāk par visu pasaulē — un es zinu visu!

Pēdējos vārdus viņš izteica paceltā balsi. Stella Gribēja ko atbildēt, tomēr neviena skaņa nenāca pār viņas lūpām.

— Es zinu, cik ļauni ir tavi apstākļi, un jau iepriekš pasaku, ka izmantošu šīs samazināšanas, lai tevi iegūtu. Ja tu ari turpmāk paliksi tikpat nepiekāpīga ari es vairs nevairīšos no neatļautiem līdzekļiem. Vai saproti?

Viņu draudzība bija tik sena, ka tie jau daudzkārt bija runājuši pilnīgi vaļsirdīgi. Atskaitot tēvu, viņš bija vienīgais vīrietis, kam bija atļauts uzrunāt viņu priekšvārdā, un arī viņa sauca to par Arturu.

Stella beidzot atguva balsi.

— Būtu labāk, ja tu nu ietu, Artur, — viņa draudzīgi sacīja.

— Es iešu, kad pats vēlēšos! Ja gribi mani izmest, tad pasauc taču savu tēvu! Tikai neiedomājies, ka tev darīšana ar muļķa puiku! Es ieteiktu tev neaizmirst, ka tu esi gluži viena — ne tikai šajā nama, bet ari visā pasaulē!

— Ja gan, un tu esi stiprais, pļāpīgais virs. Ja tu būtu klusējis un mierīgi nogaidījis varbūt ar laiku tu tomēr bulu sasniedzis savu mērķi.

Viņas miers un aukstasinība izveda Arturu Vilmotu no pacietības. Viņš juta šīs meitenes pārākumu par sevi, un tas viņu mulsināja.

— Es neļaunojos par tavu smieklīgo, traģikomisko uzvešanos, Artur es tikai nevēlos tevi precot. Tu pats atzīsti, ka varētu iegūt mani tikai pateicoties tavam finansiālam stāvoklim — bet tā taču bulu visai bēdīga uzvara. Tad tu vēl piedraudēji man ar izspiešanu, vai ko tamlīdzīgu. Tu esi otrais apreibušais cilvēks, ko es šodien esmu redzējusi tikai tu atrodies zem vel spēcīgākas narkozes iespaida, nekā mans

U‘vs. I'cvi apreibina tava godkāre un šādiem |audirn grūti nakas atgūt skaidru sapratu.

Viņas vardi bija sasnieguši mērķi. \ ilmots izskatījās galīgi samulsis. Viņš jutās pilnīgi uzveikts.

Stella piegāja un atvēra durvis.

tīs tikai gribētu vel teikt . . . viņš iesaka, bet Stellas smiekli to pārtrauca.

Vai tad tiešām tev vel varētu but kas sakams?

Klusēdams viņš atstaja namu, un Stella noslēdza aiz viņa durvis.

Velak viņa pati neatcerējās, ka bija uzkāpusi sava istaba. Domas nogrimusi, viņa saka lēnam izģērbties. Ara spīdēja meness, kas pietiekoši apgaismoja ari istabu.

Uzmetusi virs naktsterpa vieglus rīta svārkus, viņa atvēra logu un saka lūkoties ara. Pēkšņi viņa izdzirda uz grantēta celiņa soļu troksni, un mirkli vēlāk ieraudzīja ari nācēju.

Tas bija pelēkacaiuais detektīvs Andrevs Maklods!

Ar pūlēm savaldījusi šausmu un izbaiļu kliedzienu, Stella steiga aizvēra logu un atkapas no ta.

Ko gan viņš meklēja šeit? Viņa no jauna piezagās pie loga un uzmanīgi palūkojas ara. Bridi nogaidījusi, viņa atvēra logu. Detektīvs patreiz bija pārgājis par pļaviņu, un drīz izzuda no redzes, lad atskanēja motora rūkoņa, kas pamazam apklusa tāluma.

Stella aizstreipuļoja līdz gultai un atslīga tajā.

Ari Arturs Vilmots neaizvēra acis. Viņu nomaca jautājums: ko gan Stella nu domas par viņa nekrietno izturēšanos? Bet viņš pilnīgi butu varējis aiztaupīt sev šo bezmiega nakti, jo Stella Nelson bija pilnīgi aizmirsusi, ka Arturs Vilmots vispār ir pasaule.

5

Piestātnē, gaidot vilcienu, Skotijs pēkšņi kļuva vaļsirdīgs, pat daiļrunīgs.

Jūs laikam iedomājāties, ka pazīstot Londonas padibenes, jau zināt visas dzīves ļaunas puses, Maklod? Ls zinu, ka jus neesat tik pašpaļāvīgs, ka visi šie radījumi, kas dēvē sevi par detektīviem. Ka ārsts un labs novērotājs jus pazīstat dzīvi labāk, nekā šie ļaudis; tomēr ari jus nezināt visu.

Ne, es tiešām nezinu visu, Andijs atziņas.

Sājā ziņa gandrīz visi policisti maldas . priecājos, ka ļus to nedarat. Dzertuves un tējnīcas, kuras apmeklē sīkie noziedznieki, kas jūtas bagāti ka Rotšildi, ja tiem kabata ir piecas mārciņas tas vel nav pašas sliktākās vietas. Viņš uzmanīgi palūkojās apkart, tad klusāk turpināja: — Ja gribat rcdzct īsto elli ejat uz Beverli-Grīnu!

Andijs pārsteigts uzlūkoja viņu.

Ko jus gribai ar to teikt? Vai esat dzirdējis ko sevišķu?

Skotijs pakratīja galvu un saknieba lupas.

Nē, dzirdējis es nekā neesmu, bet es to jutu. Es esmu ļoti jūtīgs pret pie velnu, ka taču to saka? pret atmosfēras vi|ņiem. Jūs smiesities par to, bet ši spēja man vienmēr bijusi. Jums nemaz vairs nenāks smiekli, kad tiesa dzirdēsiet manu alibi. Jau dažu labu reizi ši priekšsajūta mani izglābusi no cietuma. Pastāstīšu jums tikai vienu gadījumu. Es sēdēju kada cietuma, kad tur ieveda uz nāvi notiesātu cilvēku. Neviens nezināja, ka viņš pārvests uz šo cietumu, bet es sajutu to tūliņ, kolīdz viņš bija spēris kāju par slieksni, lln taisni tada pat nojauta man ir attiecība uz Beverlī-Grīnu. Viss gaiss tur piesātināts ar kādu tumšu noslēpumu. Jus brīnāties par maniem vārdiem, Maklod? Es pastāstīšu jums ko tādu, kas varētu nākt man par ļaunu, ja jūs runātu par to tiesa. Bet cs uzticos jums, Maklod jūs neesat tāds, ka citi. Jūs vienmēr esat bijis džentlinens. Man ir revolvers; parasti es nekad nemēdzu nesat viņu klāt, bet Beverli-Grinā es nesperu ne soļa bez ši ieroča. Ari apcietināšanas brīdī viņš bija man kabata, bet ce|a uz piestātni es paguvu to nomest. Nejautājat: kur, ir labi, ka jus to noredzējāt.

Es |oti labi redzēju, ka jus ceļa līkumā izmetāt revolveri, izlikdamies, it ka staipītos. Bet neķildosimies par to. Es pat atsaukšu savu rīkojumu, ar kuru es uzdevu pārmeklēt ceļa nogāzi minētā vietā. Bet sakat, Skotij, kamdēļ jus Beverlijā staigājāt apbruņojies citādi jūs taču nemaz neesat no bailīgiem?

Skotijs izskatījās drūms un ļoti nopietns.

Es pats nezinu. Es neesmu nervozs, un nekad ari neesmu tāds bijis. Es nebīstos no cilvēkiem, kam ir miesa un kauli. Bet šaja gadījumā es izjutu patiesas bailes. Vel vakar es runāju par to ar Merivanu. Jūs taču pazīstat šo cilvēku, kas ziu visu par Beverliju un tas iedzīvotājiem?

Andijam negribot bija jāsmejas, atceroties šo pļāpīgo un viesmīlīgo Beverli-Grīnas dzīvo reklāmu.

Viņš ir laga zēns, tikai par daudz mīl stāstīt. Tas ceļas no korpulences. Maklod, es ieteiktu jums nodzīvot dažas dienas Beverli-Grina, tad ari jus sajutīsiet to pašu. Miers, kas tur valda, ir ka klusums pirms negaisa . . . Bet tur jau nak mušu vilciens. Un ja jums nāksies uzstāties tiesa ka lieciniekam pret mani — neesat pārāk nesaudzīgs.

Vai tad es jau kādreiz esmu pret jums ko teicis, Sko-tij? Andijs pārmetoši jautaja. Tatad labas sekmes ar justi alibi!

Skotijs noslēpumaini pasmaidīja.

Saja acumirkli vilciens apstajas, un no tā izkapa Stella Nelson. Andijs vel ilgi nolūkojās tai paka).

Arī viņa kaut ka iejaukta gaidāmā nelaimē, — Skotijs iečukstēja viņam ausi. Un nu uz redzēšanos, Maklod!

Tiesā viss norisinājās daudz labak un gludāk, nekā Skotijs. bija cerējis. Tiesa atzina viņa alibi par neapšaubāmu tin četru liecinieku izteicienus par pilnīgi pietiekošiem. Tie apliecināja, ka nozieguma pastradašauas laika tie kopa ar Skotiju spēlējuši kārtis. Neraugoties uz prokurora pūlēm, tiesa atzina Skotiju par nevainīgu.

Andijs sākuma bija nolēmis mēnesnīcā izdarīt autobraucienu līdz savam brīvdienu miteklim, lai tur pavadītu tik negaidot pārtrauktā atvaļinājuma atlikumu. No turienes viņš viegli varēja nokļūt Londonā gadījuma, ja tiesa atrastu

par vajadzīgu nopratināt viņu ka liecinieku Skotija lieta.

Bet Skotija dīvaina atsauksme par Beverlī-Grinu bija atstājusi uz Andiju tādu pat iespaidu, kādu kodīga skābe atstaj uz vara plāksnīti. Ejot atpakaļ uz viesnīcu, kur tas bija atstājis savu auto, viņš nosprieda vel neatstāt Beverliju, kaut viņu nepatīkami pārsteidza, ka visi iedzīvotāji jau zin, kas viņš ir.

Paēdis vakariņas, viņš sēdās sava vāģī un nesteigdamies brauca uz Beverlī-Grinu. Apturējis mašīnu kluba ēkas priekša, viņš izdzēsa ugunis un izkāpa. Bija pilns mēness, nu sidrabota gaisma ari viņu noskaņoja mazliet sapņaini.

Gluži neapzinīgi viņš pargaja pļavu un pagriezās uz mistera Nelsona namu.

Viņš redzēja, ka atveras nama durvis un pa tam iznaca kāds vīrietis, kura gaita uzreiz saistīja viņa uzmanību. Aizslēpies aiz kupla rododendronu krūma, viņš saka to noverot.

Arturs Vilmots jau pavēra dārza vārtiņus, kas veda uz viņa vasarnīcu, bet tad pēkšņi apdomajas, izgāja atpakaļ uz ielas un nozuda kada nama, kas atradas paša lielceļa malā. Andijs pazina šo namu: tas bija mistera Merivana īpašums. Viņš atcerējās ari, ko šis kungs bija stāstījis par savu māsas dēlu Arturu Vilmotu.

Turēdamies koku un krunui ena, detektīvs turpināja ce|u. Sasniedzis mistera Merivana namu, viņš palika stāvam, pats nesaprazdams, kamdēļ to dara. Vārtiņi bija palikuši vajā. Andijs pārgāja par ce|u un iegāja dārzā. Izvairīdamies no trokšņa, viņš uzmanīgi soļoja pa zaļi apaugušo kājceliņa malu.

Pagājis garam kokiem, kas pa da|ai aizsedza ēkas fasadi, viņš redzēja, ka namam bija ļoti daudz logu. Neviena no tiem neredzēja gaismu. Andijs uzmanīgi piezagās tuvāk, un pēkšņi tas izdzirda aiz viena no logiem kādu balsi, kas neparasti skaidri sacīja:

To tu nedarīsi Dieva vārds, to tu nedrīksti darīt! Drīzāk es pats savām rokām tevi nožņaugšu!

Tā nebija Merivana balss, un Andijs nodomāja, ka runātājs ir Arturs Vilmots. Drīz pēc tam atveras viens no augšējiem logiem. Biezi priekškari neļāva ielūkoties istabā, bet nu skaidri bija dzirdama ari Merivana balss:

Neuzvedies taču tik smieklīgi tu runā muļķības, mans mīļais. No taviem draudiem es nebūt nebīstos. Un nu es tev ko pateikšu tas tevi droši vien pārsteigs! Es zinu tavu noslēpumaino nodarbošanos pilsētā.

Balsis kļuva klusākas, un, neraugoties uz visam pūlēm, Andijs nevarēja saprast vairs ne vārda. Viņš tikai dzirdēja klusu murmināšanu, un reizi misters Merivans skaļi iesmējās.

Tad bija dzirdams, kā tika atstumts kāds krēsls. Andijs ātri noslēpās tuvējos krūmos, no kurienes tas redzēja, ka Arturs Vilmots iznaca no tēvoča nama un lēnām devās uz savu vasarnīcu.

Ķilda pašu ģimenē nav nekāds retums. Tomēr Andijs bija pārliecināts, ka šoreiz tam gadījies būt klāt pie diezgan neparastas sarunas. Kada gan varēja būt Artura Vilinota noslēpumainā nodarbošanās, ja jau viens vienīgs mistera Merivana aizrādījums uz to varēja piespiest pašapzinīgo jaunekli tik strauji piekāpties?

Nogaidījis, kamēr Vilmota vasarnīcas durvis bija atkal aizvērušas, Andijs iznāca no savas paslēptuves un devās atpakaļ. Pret Nelsona namu viņš apstājās un palūkojas augšup. Viņa sirds sita mazliet straujāk. Augša, aiz loga, viņš skaidri saskatīja meitenes seju, kas mēnesnīca izskatījās burvīgi daiļa. Bet tad viņa atravas no loga. Andijs saprata, ka viņa to ieraudzījusi. Vai viņa bija nobijusies?

Ceļa uz Beverliju viņš domaja par Skotija dīvainajiem vārdiem, ,1a Beverlī-Grinu tiešām bija apsēduši velni, tad tiem vajadzēja būt ļoti vareniem, jo īsu brīdi ari Andrevs Maklods bija izjutis viņu ba.igo, neapjaužamo tuvumu.

6

Stella Ne'lson sēdēja pie hrokasta galda, kad istabā ienaca viņas tēvs. Viņā vairs nebija ne pēdas no vakarējās augstprātības. Viņš izskatījās pavisam nokaunējies, un viss viņa stāvs izteica lūgumu pēc piedošanas.

Senāk Stella bija ticējusi, ka cilvēks, kas patiesi atzīst un nožēlo savas kļūdas, ir spējīgs laboties, bet nu ši cerība viņai bija zudusi līdz ar daudzām citam.

Labrīt, darga! Es pat neiedrošinos ielūkoties tev seja, viņš sacīja, nedrošu roku izplezdams servjeti. — Es esmu necilvēks, es esmu uzvedies ka īsts nelietis!

Stella ielēja viņam teju, nepiegriezdama viņa vārdiem nekādās vērības.

Tici man, Stella, ta bija pēdēja reize tiešam pēdēja reize! Esmu devis sev vardu, nekait vairs nelietot alkoholu. Vai tiešam es atkal biju tik traks, ka atlaidu mušu kalpotājas?

.la, viņas ir prom.

Misters Nelsons nopūtas.

Varbūt es varētu viņas uzmeklēt? Man šķiet, ka Mēriju varētu pierunāt nākt atpakaļ. īstenībā viņa nav slikta meitene. kaut ta nozaudējusi manas zelta krekla pogas. Neskumsti, darga līdz pusdienai abas bēgles būs atkal klāt. Es

taču nevaru ciest, ka tu atkal uzņemtos visus kalpones un ķēkšas darbus.

Merija šorīt paņēma savas lietas, Stella lietišķi paskaidroja. Es uzaicināju viņu palikt, bet viņa atbildēja, ka ne par kādu naudu neuzņemtos šīs mocības no jauna.

Misters Nelsons Vel dziļāk nodūra galvu.

Vai tev ir mazliet naudas? Es gribu iet iepirkties.

Viņš nemierīgi sakukstējās sava krēsla.

Bīstos, ka man nekas nebūs atlicis. Vakar es biju Be-verlija un iegādāju dažas nepieciešamas lietas . . .

To es jau zinu, Stella viņu mierīgi pārtrauca. Tev vel bija atlicis pus pudeles viskija es pirmīt izlēju to.

To tev nevajadzēja darīt, darga, viņš nedroši ieminējas. Nekad nav par ļaunu, ja mājas ir kādas zāles nejaušam saslimšanas gadijumm.

Ja jau kāds saslims, tad labāk ataicināsim doktoru (ira-nitu, Stella diezgan skarbi atbildēja. Vai tiešam tev nemaz nav naudas priekš manis, tēvs?

Man ir tikai daži šiliņi. Viņš izvilka no kabatas sauju sudrabnaudas. Bet la man pašam vajadzīga, viņš steidzīgi piebilda. — Šodien es kaira zina dabušu čeku no mākslās lietu tirgotājā. Brīnos, ka tas nav pienācis ar rīta pastu. Uz šiem ļaudīm nemaz vairs nevar paļauties.

Čeks pienāca jau pagajuša nedeja, Stella mierīgi paskaidroja. Tu pats paņēmi vēstuli no kalpones un piekodināji viņai, lai nesaka man par to.

Viņš atkal nopūtas.

Es esmu galīgi paklīdis cilvēks, viņš sūdzējās.

Tikai es esmu vainīgs tavas mātes nāvē es pats novedu viņu kapā. Tu pati zini, ka ta ir mana vaina, Stella.

Sados brīžos viņš atrada patiesu prieku sevis nopelšana un tiesāšana. Viņam pat neienāca prata, ka citiem cilvēkiem šada gaudošana varētu but nepatīkama.

— Nerunā par to, Stella viņu skarbi partrauca, bet tūliņ atkal atgriežas pie naudas jautajuma. Tēvs, man vajadzīga nauda. Šodien ieradīsies abas kalpones, lai saņemtu savu ieturēto algu; taisnību sakot es apsolīju šo naudu viņam piesūtīt.

Nelsons sarāvies sēdēja sava krēsla, nogrimis drūmās pārdomās.

Jau šodien pat iesākšu savu jauno gleznu «Pig-maljonu». Protams, paies zināms laiks, kamēr es varēšu to nobeigt un pārdot. Sie sasodītie tirgotāji . . .

Jau pirms trim gadiem viņš bija sācis šo «Pigmaljonu». Bet kopš tā laika viņš nebija gleznai vairs pieskaries.

Stella jau sen bija atteikusies aicinat arvien jaunus modeļus. Ari šo solījumu viņa, uzņēma ar pilnīgu vienaldzību.

Pēkšņi Nelsonain iekrita prāta kāda laimīga doma.

Stella, viņš paļāvīgi iesaka, vai tu nevarētu kur sadabūt mazliet naudas? Vai atceries to reizi, kad nekaunīgais fabrikants iesūdzēja mani par rokasnaudu, ko tas bija iemaksājis uz savas ģīmetnes rēķina? Ari toreiz tu atradi izeju. Viņš uzmeta meitai lūdzošu skatu.

Viņa enerģiski pakratīja galvu.

Tāda ceļa es vairs nemēģināšu dabūt naudu tad es labak mirstu. Viņa nodrebēja, atceroties pārciesto pazemojumu. Nerunāsim vairs par to, tēvs. Viņa bridi klusēja, tad piebilda: Kamdēļ gan tu tiešām reiz nevarētu sākt

strādāt, tēvs? Es labprat palīdzētu tev, cik varu.

Ak, tas taču nav tik steidzami laika mums vel diezgan! viņš nevērīgi atbildēja. Vispirms iešu palūkot, vai neatradīšu kādu partneru. Krietna golfa partija man patreiz bulu ļoti derīga.

Viņš izgaja, nokratījis visas rūpes un aizmirsis visus savus solījumus un labos nodomus.

Kad viņš pusdienas laika pamāca, tas bija vislabākā gara stāvokli, un Stella redzēja, ka ari šoreiz tas nav ticis talak par skaliem solījumiem.

Ir labi, ja cilvēks prot arvien laika apstaties, Stella. Es vienmēr zinu, kad jabeidz. Viņš apmierināts iesmējās.

Nemaz nebēdā pec nedējas «Pigmaljons» bus gatavs.

Vai tu kluba esi ko dzēris, tēvs? viņa apvaicājās.

Ak, tikai glāzi viskija ar sodu, viņš nevērīgi atbil

dēja, atkal piebilzdams kaut ko par vīru, kas zina savu īsto ineru.

Kennets Nelsons, līdzīgi visiem neirotiķiem, mēdza nedomāt par to, kas nav patīkams. So īpašību viņš uzlūkoja ka lielu talantu, kaut patiesībā tā bija tikai vajiba.

Vai zini, Stella, mūsu kluba ir jauns viesis, viņš turpināja. — Līdz šim tur viesojās Belinghems, kas bija zaglis un laupītājs, bet nu ta vietu ieņēmis tiešs pretstats likuma aizstāvis. Viņš iesmējās par savu asprātīgo salīdzinājumu.

Stella uzreiz saprata, ko tēvs doma.

Tātad detektīvs apmeties, tur? viņa ātri jautāja.

Jā, viņš nodomājis uzturēties šeit dažas dienas. Tas ir loti interesants un laipns cilvēks. Viņš ir zināma mēra mistera Mcrivana viesis. Viņa vārds ir Andrevs . . . pie velna, ka taču bija uzvārds? Es nevaru iegaumēt šos skotiskos vārdus.

Maklods.

Ja, ja, — Andrevs Maklods. Tas ir tas pats, kuru atsūtīja apcietināt iebrucēju. Un to viņš tiešam izdarījis joti smalki. Protams, grūti atrast detektīvu, kas reizē Initu ari džentlmenis. Tas mēdz gadīties tikai romānos. Vai ari tu nevēlētos ar viņu iepazīties?

— Ne, -- viņa atbildēja tik strauji, ka viņš pārsteigts uzlūkoja to. Es jau vakar redzēju viņu pasta — viņš man nepatīk.

Misters Nelsons nožāvājās un ielūkojās pulksteni.

Nu man jāiet es apsolīju misteram Personām ierasties uz bridža partiju. Vai ari tu nenāksi līdzi padzert teju?

Stella neuzmācās viņam ar nepatīkamo jautājumu par nenobeigto «Pigmaljonu». Pirms trim gadiem, tikko pārnākusi no pansijas, viņa vēl varēja brīnīties par to, cik viegli tēvs aizmirsa savus labos nodomus. Bet nu viņa jau sen bija atmetusi visam ar roku, jo zinaja, ka tur nekas vairs nav grozāms. Viņa atcerējās savu braucienu uz pilsētu, un saprata, ka liktenis nav novēršams nelaimei tikpat janotiek.

Šorīt viņa bija saņēmusi no Artura Vilmota vēstuli, ko ta neizlasītu bija saplēsusi un iemetusi papirkurvi. Domas par viņu tai sagadaja vismazāk raižu.

Ari detektīva ierašanas bija kas liktenīgs. Acīmredzot, viņš darīja to, ko pienākums tam lika. Viņa bija sagatavojusies uz visļaunāko. Ari viņš bija saistīts ar nelaimi, kam vajadzēja nākt par viņas galvu.

Pēcpusdiena viņa kada vietu apgadašanas kantori sameklēja divas jaunas kalpones. Niecīgie ietaupījumi deva viņai iespēju izmaksāt algas aham atlaistam kalponēm.

Stella patreiz pulējas iestāstīt jaunajai ķēkšai, ka pagatavojama laba tēja, kad namam tuvojās misters Merivans. Ieraudzījusi to nākam, Stella pati atvēra durvis. Viņa apmeklējums bija tai nepatīkams, liet viņa mierināja sevi domas, ka ari tas stāv sakara ar gaidamo nelaimi, ko liktenis tai gatavo.

Hs nāku ļoti nepatīkama lieta, miss Nelson, viņš iesaka. Nemaz nezinu, ka lai to izskaidroju . . .

Stella domaja, ka viņš ieradies atprasīt paradu, ko tā, par laimi, būtu varējusi viņam atdot. Tomēr viņa atvieglota uzelpoja. jo izrādījās, ka viņš nācis tikai atvainoties par sava krustdēla brutālo uzvešanos.

Viņš jūs tik ļoti apvainojis, ka īstenība jūs nemaz nevarētu tam piedot, viņš sacīja, nosēzdamies Stellas piedāvātā krēslā.

Nerunāsim vairs par to, mister Merivan, viņa to partrauea. Arturs vēl ir ļoti jauns un tamdēļ nezina, ka pret sievietēm jaizturas.

Vai jums ta šķiet? viņš zīmīgi jautāja. Man žēl, ka nevaru jums piekrist. Viņš pietiekoši pazīst dainas, lai apzinātos savus pienākumus pret jums.

Vai tad viņš jums visu izstāstīja? Stella izbrīna jautāja.

Ja, un lūdza mani būt par starpnieku nepatīkamā gadījuma likvidēšanā. Viņš mazliet samulsa, bet tad ar uzsvaru turpināja: līs tomēr atbildēju, ka no manis viņam

nav ko cerēt, jo es nekad neatbalstītu kada cita bildinājumu.

Kada cita? viņa pārsteigtā atkartoja. ,1us taču negribēsiet teikt . .?

Ja gan, es runāju par sevi, misters Merivans mierīgi sacīja. Bet milzīgā starpība gados gan laikam ir nepārvarams šķērslis, kas stāv ceļa mušu laimei, miss Nelson?

Nē, gadiem tur nav nekādas nozīmes, mister Meri-van, ■— viņa steidzīgi atbildēja. Ks vispār negribu precēties. Bet tā taču nebija jusu nopietnība?

Vissvētākā nopietnība. - viņš svinīgi apliecināja.

Esmu nācis pie atziņas, ka jus esat vienīgā sieviete, ar ko es varētu būt laimīgs.

Stella iesmējās.

Esmu mazliet histēriska, — viņa atvainojās. Protams, tas man ļoti liels gods, mister Merivan. Jūs vienmēr esat bijis tik labs pret mani . . .

Viņš noraidoši pacēla roku.

Par to nerunāsim. Ks varu jums . . .

Vienu mirkli! - viņa to pārtrauca. — Lieta tā, ka es nekādā ziņa nevaru precēties tas tiešām ta ir. Esmu vēl ļoti jauna un man nav noteiktu ieskatu par laulību. Man nav iebildumu ne pret jums, ne ari pret Arturu. Mana noraidījuma vienīgais iemesls ir tas, ka es vispār vel nedomāju precēties.

Viņš neizrādīja ne vismazākās vilšanās.

Laika vel diezgan. Nebūt neprasu, lai jus izšķiraties uz vietas. Bet cerību es tomēr nezaudēšu.

Viņa pakratīja galvu.

Man šķiet, bus labak, ja jus necerēsiet. Mani ieskati Šajā ziņa nekad nemainīsies, un mana atbilde vienmēr paliks negrozāma.

Bet viņš arvien vel sēdēja un mierīgi turpināja sarunu:

Vai jusu apstākļi nu uzlabojušies, miss Nelson?

Jā, patreiz man klājas ļoti labi, viņa jautri atbildēja.

Vai jums nav nekādu rūpju?

Viņa pakratīja galvu.

Gribēju jums vel ko teikt. Es esmu ļoti bagāts, un piederīgu man nav . . . Ja divi tūkstoši mārciņu jums šajos sliktajos laikos varētu noderēt — jums tikai jāpasaka man to.

Nē, mister Merivan. Tas ir ļoti augstsirdīgi un laipni no jusu puses. Tikai reizi esmu izmantojusi jūsu palīdzību, bet tas man bija ļoti rūgts piedzīvojums. Es nevaru no jums nekā pieņemt.

Viņš piecēlās un paņēma platmali.

Arturs to zina, - viņš sacīja. — Es viņam to pateicu.

- Ko jus viņam pateicāt? Stella izbrīnā jautāja.

Ka esmu nodomājis lūgt jūsu roku.

Viņa klusu iesmējās.

Viņš bija ļoti sašutis, miss Nelson, — viņš turpināja,

un draudēja .. . mani nogalināt. - Durvīs viņš vēlreiz atgriezās. — Vai viņš ir jums teicis, ka zin jūsu noslēpumu?

Vai tad ari to viņš jums uzticēja?

— Nē, es to tikai nojautu. Man .neizprotamā kārtā viņam izdevies izdibināt, ka jus esat aizņēmusies no manis naudu ... Bet varbūt jūs vel tomēr grozisiet savus uzskatus? . . .

Viņa pakratīja galvu.

Kad tad īsti ir divdesmit ceturtais? — viņš negaidot jautāja, lūkodamies dārza.

Pagāja labs brīdis, pirms viņa spēja atbildēt.

— Nakamo pirmdien, viņa beidzot izdvesa, un palika nekustīgi stāvam, kamēr durvis nebija aizkritušas.

Tātad viņš to zināja. Un detektīvs bija ieradies vienīgi tam dēj, lai atbalstītu Merivana intereses.

7

Aridijs pavadīja Beverlī-Grīnā divas nepatīkamas dienas. Nepatīkamas tas bija tamdēļ, ka vienīgais cilvēks, ko viņš vēlējās satikt, noteikti izvairījās no ta.

Pirmā vakarā viņš ēda kopā ar misteru Merivanu un arhitektu Seperdu.

— Kungi, misters Merivans sarunā sacīja, pie tam tādā balsī, it kā tas būtu vislielākais noslēpums, lai cik jauki ir šejienes apstākļi un iedzīvotāji nākotnei man tomēr ir cili nodomi. Vai pazīstat Komo ezeru, doktor Maklod?

Andijs to pazina ļoti labi.

Es nopirku tur vasarnīcu, — misters Merivans turpināja. Villa Freskoli man šķiet īsti piemērota vieta mierīgai un laimīgai ģimenes dzīvei.

Andijs kļuva domīgs. Misters Merivans nebija cilvēks, kas izdod naudu bez noteikta aprēķina. Villa Freskoli bija tiešām lielisks īpašums, kas drīzāk pelnīja pils nosaukumu. Andijs zināja, ka misters Merivans saietas ar Nelsonu ģimeni . . . Vai tikai šim apstāklim nebija kāds sakars ar jaunas vasarnīcas iegūšanu?

Pēc vakariņām misters Seperds atvadījās, bet Andijs sekoja namatēvam tā darbistabā, lai izdzertu vēl tasi kafijas.

Nu viņš atradās telpa, kur vakar bija notikusi saruna mistera Merivana un Vilmota starpā, ko viņš bija noklausījies. Tā bija īpatnēja, iegarena istaba, no kuras logiem vienā pusē bija pārskatāma iela, bet otrā dārzs. Visapkārt istabai stiepās ozola pasiena. Vienas sienas vidū atradās kamīns, kura greznums un milzīgie apmēri nestāvēja nekādā samērā ar šo telpu.

Acīmredzot, misters Merivans nebija literatūras cienītājs, jo istabā nebija neviena grāmatu skapja. Toties sienas rotāja vērtīgas gleznas, kuru starpā Andijs ievēroja dažu lielu meistaru darbus.

Pamanījis viesa interesi par kamīnu, misters AAerivans pastāstīja, ka ieguvis to vairāksolīšanā Steklija pilī. Stekiiju ģerbonis vēl atradās virs kamīna dzegas. Pārējās mēbeles bija labas un modernas.

— Esmu vienkāršs cilvēks, un tamdēļ arī mana gaume ir vienkārša, - misters Merivans pašapzinīgi piezīmēja. — Mans krustdēls vienmēr saka, ka šī istaba atgādinot biroju. Vai smēķējat, doktor?

Andijs paņēma cigāru no sidraba kastes, ko namatēvs tam piebīdīja.

— Vai neatrodat, ka pie mums ir mierīga dzīve?

Andijs pasmaidīja.

— Jā, šeit tiešām ir ļoti kluss.

Misters Merivans jutās glaimots.

Es pats esmu, tā sakot, šis vielas dibinātājs. Es sapirku visus apkārtējos namus un tad vienu pēc otra pārdevu tos maniem tagadējiem kaimiņiem. Jūs varbūt neticēsiet, bet pie tam es nenopelnīju ne šiliņa.

Andijs bija pārsteigts.

Bet tas taču ir pavisam neveikalnieciski no jūsu puses.

Par peļņu es šajā gadījumā nemaz arī nerūpējos, misters Merivans paskaidroja. — Els tikai vēlējos dabūt patīkamus kārniņus. Tomēr šķiet, ka šis nodoms man nav gluži izdevies.

Pēc tam saruna novirzījās uz noziegumiem un noziedznieki,em. Misters Merivans ļoti interesējās par šo jautājumu.

Vai jums kādreiz gadījies dzirdēt ari Ābrama Selima vārdu? — viņš beidzot jautāja.

— Ar šo pašu jautājumu nesen pie manis griezās vēl kāds kungs. Ne, ar Selimu man vēl nav gadijies tikties. Tas laikam ir diezgan nekrietns cilvēks?

— Viņš ir augļotājs un — man ir pilnīgs iemesls to apgalvot — arī naudas izspiedējs, — misters Merivans nopietni atbildēja. — Par laimi, man nav gadījies nokļūt viņa nagos, bet citi ļaudis... Vai tas nebija Nclsons, kas jums stāstija par viņu?

Nē — ja nemaldos, tas bija misters Boids Zalters.

— Skat’ tik! — Merivans smiedamies iesaucās. — Mušu virskungsl Vai jūs viņu labi pazīstat?

— Iepazinos ar viņu savā pirmajā Beverlī-Grīnas apmeklējumā. Man bija vajadzīgs viņa paraksts apcietinātā izdošanas orderam.

— Ļoti laipns kungs; tikai žēl, ka tik reti dabūjam viņu redzēt. Man stāstīja, ka viņš esot smagi slims .ar nerviem.

Andijarn ienāca atmiņā uzmanīgais sulainis un dziļais klusums, kas bija valdījis namā.

Drīz viņš piecēlās un saka atsveicināties. Misters Merivans piesolījās pavadīt viņu, bet Andijs ar pateicību noraidīja šo laipnību. Viņš gribēja iet viens, lai kaut notālēm uzmestu skatu Nelsona namam.

Brīdi vēlāk viņš jau stāvēja apstādījumu ēnā. Viņu pārsteidza un nobiedēja kāda vīrieša šausmīgie kliedzieni un rēcieni, kas atskanēja mākslinieka nama. Pēkšņi atvērās durvis, un pa tām lamādamās un klaigādamas izskrēja divas sievietes. Tām sekoja misters Nelsons, ģērbies vienīgi biksēs, virskreklā un rīta kurpēs.

— Nerādieties vairs manās acīs! — viņš kliedza, un Andijs noprata, ka tas ir piedzēris.

— Nac iekšā, tēvs! — Stella, kas bija izsteigusies viņam pakaļ, to lūdza.

— Neiešu! Es daru, kas man patīk! Taisies, kā tieci savā istabā! Vai gan es lai paciešu visu no šīm netīrām bābām — es, karaliskās akadēmijas loceklis? Tas nekad nenotiks!

Nāc taču, tēvs! Vai tiešām tu gribi, lai visa Beverlija redz . . .

— Sī sasodītā ligzda! Es stāvu augstāk par visiem šiem puišiem ... Ej savā istabā, Stella!

An 'ijam šķita pienācis laiks iejaukties.

— Ā, labvakar, mister Maklod! Nelsons pēkšņi kļuva tik laipns, ka to bija grūti pazīt.

Labvakar, mister Nelson. Es gribēju parunāt ar jums dažus vārdus. — Viņš saņēma gleznotāju zem rokas un ieveda to namā. Nelsons neizrādīja ne vismazākās pretošanās. Stella sekoja viņiem.

Viņa bija pateicīga detektīvam, kaut reizē arī nobijusies.

— Es nupat padzinu divas pavisam neciešamas kalpones, mister Maklod, — Nelsons paskaidroja. Sie zemāko šķiru ļaudis kļūst arvien nekaunīgāki. Stella, atnes misteram Mak-lodam ko iedzert. Arī es izdzeršu kopā ar viņu kādu glāzīti.

— Tad jau dzersim vislabāk kādu glāzīti ūdens, — Andijs smaidīdams sacīja.

• Gdeni! Misters Nelsons nemaz nepūlējās slēpt savu nicināšanu pret šo dzērienu. — Kamēr man vēl pieder savs nams un pagrabs, mīļais draugs — neviens cilvēks neaizies no manis, pirms nebūs nogaršojis lāsīti Skotijas skaistā, zeltaina dzēriena!

Andijs bija domājis, ka atradīs Stellu satriektu un nokaunējušos, un bija patīkami pārsteigts, redzot tās mieru un pašsavaldīšanos.

Viņa pat nepakustējās, lai izpildītu tēva vēlēšanos, jo labi zināja, ka visā namā nav ne pilītes viskija.

— Pagrabs ir tušs, tēvs, — viņa vēsi paskaidroja.

Sis paziņojums no jauna saniknoja Nclsonu, un tas jau draudīgi pavērsās pret meitu, bet Andija stingrais skats piespieda viņa apvaldīt savas dusmas.

Miss Nelson, vai es varētu brītiņu parunāt ar jūsu tēvu divatā? Es gribētu apspriesties ar viņu kādā lieta.

Stella klusēdama pamāja ar galvu un izgāja.

— Bet, mans mīļais... — Nelsons mēģināja protestēt.

— Neaizmirstat, ka esmu ārsts, mister Nelson, — Andijs viņu nopietni pārtrauca. — Vai pēdējā laika kāds ārsts ir jus izmeklējis?

— Nē, tas nav bijis vajadzīgs — esmu pilnīgi vesels, — gleznotājs spītīgi atbildēja.

— Jūs maldāties. Jūsu veselība ir tuvu galīgam sabrukumam, no kura jūs nekad vairs neatspirgsat. Pat nepārbaudījis justi sirdi, varu apgalvot, ka jums ir ļaundabīgs pulsa dzīslu uzpampums. Ja neatsacīsaties no dzeršanas, jūs nakaino gadu vairs nepārdzīvosat.

Nelsons pameta ar acīm.

Jūs gribat mani tikai iebiedēt. Es taču neesmu bērns, doktor Maklod, lai nezinātu, ka alkohols ir kaitīgs. Bet es dzeru tikai tamdēļ, ka man ... ir tik daudz rūpju.

— Lielāko daļu no tām jūs aiztaupīsiet, ser, ja atmetīsiet

dzeršanu. Atļaujiet man rīt atnākt jūs pamatīgi izmeklēt. Kas ir jūsu ārsts? f

Doktors Oranits. Viņš ārstēja manu nabaga sievu, bet pašam man nav bijis vajadzības pie tā griezties. Bet tiešām nesaprotu ... — viņš no jauna pacēla galvu.

— Es negribētu pārāk nobiedēt jūsu meitu, — Andijs to pārtrauca. — Tamdēļ nerunāsim vairs par šo lietu.

Kad Stella brīdi vēlāk ienāca istabā, viņa atrada tēvu klusu un mierīgu. Andija biedinājums tomēr bija atstājis uz viņu lielu iespaidu.

— Man šķiet, būs labāk, ja iešu gulēt, Stella. Jau vairāk dienas nejūtos īsti labi.

Andijs klusībā smaidīja, tomēr izlikās ļoti nopietns. Pie durvīm viņš palika stāvam un pagaidija, kamēr Stella uzmeta plecos šalli. Tā bija melna zīda, ar sarkanu monogrammu stūrī. Ce|ā uz dārza vārtiņiem, viņš atstāstīja tai sarunu ar tēvu.

— Es zinu, ka viņš neslimo ar pulsa dzīslas uzpampumu. Bet es aprunāšos ar doktoru Granitu, un ceru, ka mums izdosies sadomāt kādu slimību, kas vismaz uz iigaku laiku atturēs jūsu tēvu no dzeršanas.

— Tas būtu brīnums, bet brīnumiem es vairs neticu, — viņa skumji atteica.

Andijs neatbildēja, un Stella jau nožēloja, ka bija tik vēsi izturējusies pret viņa labo nodomu. Bet vārtos viņš vēlreiz palika stāvam.

— Es tomēr esmu piedzīvojis, ka brīnumi vēl notiek, un tiešām ir vērts uz tiem gaidīt. Jaunībā dienas aiziet ātri, bet gadi liekas kā mūžība, tā ka cilvēks zaudē pacietību vēl ilgāk gaidīt.

— Jūs runājat kā vecs vīrs, — viņa pūlējos jokot, kaut prāts nemaz nenesās uz jokiem.

Jūs domājat: kā vecs vīrs ar sirmu bārdu? Ari es vēl dažreiz kļūstu nepacietīgs; bet esmu iemācījies gaidīt.

Mirkli viņš paturēja meitenes roku savējā. Stella nolūkojās viņam pakaļ, kamēr tas gaja pār zāļaino laukumu, līdz viņa stāvs beidzot nozuda viesnīcas vārtos.

8

Dienas gāja. Andijs nolēma palikt šeit vēl nedēļu. Pēc viņa apmeklējuma, doktors Granits ieradās pie mistera Nelsona un, rūpīgi izmeklējis to, beidzot atstāja viņu pilnīgā pārliecībā, ka slimo ar neskaitāmām kaitēm.

Atvaļinājums jau tuvojas beigām, bet Andijs arvien vēl nevarēja apņemties izvest savu nodomu un atgriezties pie zivīm un makšķerēm, kaut Stellu tas šajā laikā tikai vienu reizi bija redzējis notālēm.

Svētdien viņš pat aizgāja baznīcā. Tas notika mazliet necerēti, jo viņš sēdēja vēl pidžamā tin lasīja, kad pēkšņi ieraudzīja Stellu, kas ar dziesmu grāmatu rokā soļoja uz baznīcu. Desmit minūtes vēlāk arī viņš ieradās dievnamā un nosēdās kāda solā, no kurienes tas varēja labi saskatīt jauno meiteni. Pēc dievkalpojuma viņi reizē atgriežas mājup.

— Tas taču bija ļoti interesants sprediķis, doktor Maklod?

— Jā, tiešām, — 'Andijs piekrita, bet bija pietiekoši apdomīgs, lai pasteigtos pārmainīt sarunas tematu. Viņš gan bija redzējis mācītāju kancelē un dzirdējis to kaut ko runājam, tomēr nebija sapratis ne vārda, jo viņa skati un domas bija kavējušies pavisam citur.

Viņi jau tuvojās Beveriī Grīnai, kad Andijs pamanīja kādu cilvēku, kas nāca viņiem pretim, bet, tos ieraudzījis, steigšus iegriezās tuvējā šķērsielā.

— Kā liekas, misters Svennijs negrib satikties ar mums, — Stella smaidīdama piezīmēja.

— Ari man palika tāds iespaids. Kas tad īsti ir šis misters Svennijs?

Viņš reiz dienēja mistera Merivana namā, bet tad tam nācās diezgan neikdienišķos apstākļos atstāt šo vietu. Man šķiet, viņš ļoti neieredz misteru Merivanu.

Viņi vēl stāvēja pie Nelsona nama vārtiem un sarunājās, kad tiem piebiedrojās ari misters Merivans.

Labrīt, miss Nelson, — viņš draudzīgi sacīja. — Vai nupat nesatikāt šo nekrietno Svenuiju?

— Jā gan, es viņu redzēju.

— Kāds nelietis! — Misters Merivans pakratīja savu lielo dūri. — Nebūtu domājis, ka viņam būs tik daudz nekaunības, lai vēlreiz rādītos Beverlī-Grīnā. Es taču notvēru šo puisi, kad tas spiegodams ložņāja ap manu namu; pareizāk sakot — mans dārznieks to redzējis.

Andijs nesaprata, kamdēļ misters Merivans ieskatīja par tik briesmīgu noziegumu to, ka kāds cilvēks atradies viņa nama tuvuma. Bet misters Merivans pastāstīja, ka dārznieks pārsteidzis Svenniju tieši tajā brīdī, kad tas bijis izlauzis dzīvžogā caurumu un glūnējis pa to.

Todien nekas sevišķs negadījās. Liktenis, kas kā draudošs mākonis karājās virs Beverlī-Grinas un vēlāk padarīja to slavenu visā pasaulē, kad mēness pacēlās virs kalna virsoines.

Stella sēdēja zālē un lasīja. Viņas tēvs gulēja augšā, savā istabā, jo tas ļoti kārtīgi izpildīja abu ārstu priekšrakstus un neatstāja gultu.

Pēkšņi pie loga kāds klusu pieklauvēja. Viņa nolika grāmatu un piecēlās. Arī senāk Arturs bieži vien tādā kārtā bija saistījis viņas vērību, aicinot to dārzā pastaigāt.

Viņa piegāja pie durvīm un patreiz jau gribēja tās atslēgt, kad pēkšņi pamanīja uz grīdas vēstules aploksni. Acīmredzot, tā bija iebāzta pa durvju apakšu. Adreses nebija. Mirkli vilcinājusies, Stella atplēsa aploksni. Tajā atradas četras lappuses gara vēstule. Sākumā viņa domāja, ka to rakstījis Arturs un jau gribēja viņu saplēst, bet tad uzmeta skatu parakstam un sāka lasīt.

Ar kairu izlasīto vārdu viņas šausmas pieauga. Ikviens teikums lai kā duncis iedūrās sirdi.

Beigusi lasīt, viņa piegāja pie rakstamgalda un, atslēgusi vienu no atvilktnēm, izņēma no tas mazu brauniņu un kārbiņu ar patronām. So ieroci viņa reiz bija noslēpusi, kad tēvs dzēruma trakumā bija piedraudējis ar to kādai kalponei. Noslaucījusi revolveri putekļu lupata, viņa pielādēja to ar trim patronām. Uzgājusi savā istabā tin apģērbusi tumšu mēteli, viņa iebāza ieroci tā kabatā.

Atgriezusies zālē, viņa jau nožēloja, ka pirmā uztraukuma brīdī bija vēstuli sadedzinājusi. Nu viņa atkal bija pilnīgi mierīga, un roka, kas nogrieza gaismu, netrīcēja. Uzmetusi plecos šalli un pārliecinājusies, ka ārdurvju atslēga lai kabatā, viņa izgāja.

Vārtos viņa apstājās un uzmeta skatu viesnīcai. Mirkli viņu pārņēma vēlēšanās — izstāstīt visu Andijam; bet tad viņa pārvarēja sevi: kāds neprāts sūdzēt grēkus policijas ierēdnim!

*

Andijs Maklods jau trešo reizi viena dienā bija grozījis savus nodomus. Rīt viņš aizbrauks, jo tas taču smieklīgi, ja trīsdesmit piecus gadus vecs vīrietis kļūst sentimentāls!

Viņš izgāja, lai vēl pēdējo reizi palūkotos uz Nelsona namu. Redzēdams, ka tur visi logi tumši, viņš atgriezās istabā un mēģināja lasit. Tomēr art tas neveicās, un, noģērbies, viņš ielikās gultā. Bridi vēlāk viņš jau gulēja ciešā miega.

Viņu atmodināja skaļa klauvēšana pie durvīm.

— Kas tur ir?

— Džonstons, nama pārzinis. Vai varu runāt ar jums kādā ļoti steidzamā lietā?

Andijs iededza gaismu. Pulkstenis radīja bez ceturkšņa divi. Kas gan varēja būt noticis? Varbūt no Skotlcnd-Jarda bija piezvanīts pa telefonu?

Bet, ieraugot Džonstona nobālušo seju, viņš saprata, ka noticis kas sevišķs.

— O, ser, tas ir briesmīgi! nama pārzinis iesaucās, un viņa lupas šausmās trīcēja. - Misters Pērsons lika man vispirms pasaukt jūs, un tikai tad skriet uz policiju.

— Kas noticis? -- Andijs ātri jautāja.

— Misters Merivans, ser . . . ak, briesmas! . . . Misters Meri-vans . .. beigts . . . noslepkavots!

— Merivans noslepkavots? līs tūliņ noiešu lejā. Ja iespējams, uzvāriet man tasi tējas.

Viņš steigšus apģērbās un izdzēra karsto tēju, ko nama pārzinis tam pasniedza.

Acīmredzot, kāds cits jau bija paziņojis vietējai policijai, jo kad Andijs pieklauvēja pie mistera Merivana durvīm, tas atvēra policijas seržants.

— Priecājos, ka esat atnācis, ser, — es jau sacēlu kājās visus policistus un paziņoju visām apkārtējām stacijām.

— Vai viņš beigts?

— Jā. Kopš viņa nāves vajag būt pagājušai vismaz stundai. P.s aizsūtīju pēc doktora Granita.

Andijs pamāja ar galvu.

— Kur viņš ir?

— Tur. — Seržants norādīja uz darbistabas durvīm.

Andijs iegāja pazīstamajā telpā, kas bija spilgti apgaismota. Instinktīvi viņš pavērsa galvu pa labi, kur stāvēja rakstāmgalds. Bet miroņa tur nebija. Tas gulēja istabas otrā gala, ar kājām pret logu. Viņa rokas bija krampjaini paceltas, it kā atgaiņājoties no uzbrucēja, bet seja saviebta šausmās.

Acīmredzot, viņš bija nošauts no loti liela tuvuma, jo An dijs tūliņ ieraudzīja melno caurumu, ko pulveris bija izdedzi nājis viņa baltajā vestē.

Nebija nozīmes viņu pamatīgāk pārmeklēt. Pietika uzmest skatu sastingušajam ķermenim, lai saprastu visu.

9

Andijs izgāja atpakaļ vestibilā.

— Kur kalpotāji? — viņš jautāja.

•— Nama pārzinis mierina kalpones, ser.

— Liekat viņu pasaukt.

Nama pārzinis nekā nebija dzirdējis. Misters Merivans jau agri bija aizsūtījis kalpotājus pie miera.

— Vai viņam šovakar bija kāds apmeklētājs?

Nama pārzinis vilcinājās.

— Nezinu. Es dzirdēju lejā balsis, un man šķita, it kā misters Merivans sarunātos ar kādu dāmu.

— Kad tas bija?

— Starp pulkstcns pusvienpadsmitiem un vienpadsmitiem.

— Vai dzirdējāt šāvienu?

— Nē. Kaut kas mani pēkšņi atmodināja — varbūt tas bija sprādziena troksnis. Ķēkša saka, ka esot dzirdējusi troksni, it kā būtu aizcirstas durvis. Viņa pieklauvēja pie manām durvīm, jo domāja, ka notiek uzbrukums. Kad nonācu lejā, misters Merivans jau bija beigts.

Vai logi bija vaļā?

Ne, ciet.

Andijs atgriežas istaba, kur bija «notikusi slepkavība. Stūri stāvēja ķiniešu skapitis, kura durvis bija tikai pievērtas. Atvēris tas, Andijs saprata ši skapiša nozīmi: ta iekšiene at-radas neliels tērauda seifs. Bet ari tas bija vaļa un tukšs. Kamīna viņš atrada sadedzinātu papīru atliekas, no kuram tam izdevās izglābt kādu tikai pusē pārogļojušos dienasgrāmatu adas sējumā.

Neviens nedrīkst šiem pelniem pieskarties vai sapratāt, seržant?

Pilnīgi, ser.

Andijs pārbaudīja logus un, ka jau bija sagaidījis, atrada vienu logu dārza pusē tikai pievērtu.

Vai vēstuli jau redzējāt, ser? seržants jautaja.

Kādu vēstuli? Andijs izbrīna jautāja.

Nama pārzinis atradis to uz grīdas pie rakstāmgalda. Viņš pacēlis to un nolicis uz galda līdzās citiem papīriem.

Uz rakstāmgalda tiešām gulēja dzeltena aploksne. Vēstule bija rakstīta sagrozītā rokraksta. Nosēdies pie rakstāmgalda, Andijs sāka lasīt.

«Es devu jums kādu iespēju, bet jūs neesat manu noteikumu izpildījis. Nu jums janes sekas. Ja divdesmit četru stundu laika neizpildīsiet savu solījumu jums nāksies to nožēlot. Sis ir pēdējais atgādinājums. Jau tā esmu bijis parak iecietīgs pret jums.»

Vēstule bija parakstīta burtiem «A. S.». Ābrams Selims! Zem paraksta bija vēl kada piezīme:

«Kāds draugs, kam varu uzticēties, pabāzīs šo vēstuli zem jūsu durvīm.»

Andijs noglabāja rakstu savā kabatas portfeli.

Brīdi vēlāk ierādās ari doktors Ģranits un pārmeklēja līķi.

Slikta lieta. — Viņš pakratīja galvu. — Lode ķērusi galveno artēriju un ceturto skriemeļa kaulu. Viņš bijis uz vietas beigts.

Tikai tagad Andijs ievēroja, ka Merivanarn bija kājās vienkārši stulmu zābaki, kādus mēdz valkāt lauku strādnieki. Zoles bija aplipušas dzeltenbrūniem, sakaltušiem dubļiem.

Vai esmu jums vēl vajadzīgs, doktor Maklod? doktors Granits jautāja.

Ne, man šķiet, ka jus pat neaicinās piedalīties līķa apskate.

Paldies Dievam. Granits atvieglots uzelpoja. Patreiz mana prakse ir tik plaša, ka jau ta grūti tikt ar to gala.

Izvadījis doktoru Granitu, Andijs atgriezās pie nenoslēgtā loga, pa kuru vajadzēja būt iekļuvušam ļaundarim. Uz dīvānā, kas stāvēja loga iedobumā, viņš saskatīja netīru kāju pēdas. Tas bija samēra mazas, ka sievietes kurpju pēdas. Ari nama pārzinis taču bija dzirdējis kadas sievietes balsi.

Andijs tuvāk aplūkoja rakstāmgaldu. Katra pusē tam bija iekārtotās divas atvilktnes, no kurām viena bija izbīdīta. Andijs pavilka to vēl talak vaļa, un pēkšņi ieraudzīja tās dibenā kādu mirdzošu priekšmetu. Tas bija zelta dāmu gredzens, ar pieciem smaragdiem.

Andijs negribēja ticēt savām acīm. Tas taču bija Stellas Nelson gredzens, ko viņš jau pasta bija ievērojis tas kreisas rokas pirksta!

Šausmu pārņemts, viņš uzlūkoja gredzenu. Tad iebaza to vestes kabata un aizvēra atvilktni.

Turpinot pārmeklēt rakstāmgaldu, viņš atrada uz ta mazu adas etviju, kas bija tieši piemērota gredzena lielumam. Iz-dzirdis koridora sojus, viņš ātri noslēpa kabatā ari kārbiņu.

Ienāca Beverlijas policijas inspektors. Tas bija iedomīgs un godkars cilvēks, kas cercja iegūt lielu slavu ar saviem panākumiem šī gadījuma izmeklēšana.

Nu es pārņemšu izmeklēšanas vadību, mister Maklod, viņš sacīja.

Protams, Andijs piekrita. Bet tad jums jāizsniedz man rakstiska apliecība, ka es tieku atbrīvots no katras atbildības šaja lieta.

Inspektors vilcinājās.

To es negribētu mēs taču varam strādāt kopa. Pie pirmās iespējas es paziņošu par to policijas prezidijam.

Tādā gadījumā esmu miera, Andijs atbildēja. — Apsolu jums, ka jūsu vārds nevien neliks noklusēts, bet kļūs pat slavens, inspektor. Tikai atļaujat man pašam atrast noziedznieku.

- Esmu pārliecināts, ka pildīsiet savu solījumu, mister Maklod. Kas man nu būtu darāms?

Andijs deva savus rīkojumus, un pusstundu vēlāk līķis jau bija izvākts no istabas. Vēlāk policijas inspektors atnesa jaunas ziņas.

Misters Pērsons dzirdējis sprādziena troksni. Šāviens nācis no augļu dārza puses.

Andijs neticīgi kratīja galvu.

Tas nevar but. Viņš nošauts no liela tuvuma, par ko liecina pulvera apdedzinātais caurums veste.

Bet ari viena no kalponēm apgalvo, ka dzirdējusi to pašu, inspektors neatlaidās.

Andijs tikai paraustīja plecus un izgaja darza. Ausa rits, un visapkārt valdīja dziļš miers un klusums.

Augļu dārzs atradas vel aiz sakņu plantācijas. Andijs nokļuva taja pa sārņiem nokaisītu celiņu, kas izbeidzās zāle.

Andijs jau bija sasniedzis pirmo koku rindu, kad pēkšņi ieraudzīja kaut ko, kas lika tam apstaties. Zem viena no kokiem gulēja zeme kāds tumšs, rita krēsla tikai neskaidri saskatāms stāvs. Andijs piegāja un noliecās par to. Tas bija kāds vīrietis. Viņš vairs nekustējās — lode bija caururbusi tā sirdi.

Andijs atgriežas namā un pasauca inspektoru.

Es atradu augļu dārza vel otru nošauto. Ja nemaldos, jūs pazīstat šo cilvēku.

Ierēdnis sekoja viņam uz to vietu, kur gulēja līķis.

— Ja gan, es viņu pazīstu. Tas ir kāds Svennijs, kas senāk dienēja mistera Merivana namā. Viņš tika atlaists kadas zādzībās dēļ. Tatad viņš ir slepkava! Vispirms viņš nonāvējis misteru Merivanu, bet tad iznācis darza un ari pats nošāvies!

Bet tad taču šeit vajadzētu būt ari viņa ierocim, — Andijs aizradija.

Inspektors pārmeklēja visu apkārtni, tomēr bez sekmēm. Zāle bija tik īsa, ka pat mazākais priekšmets taja nebūtu varējis palikt nepamanīts.

Šeit notikusi ciņa, — Andijs pēkšņi sacija. — Vai redzat, ka izspārdītā zeme? Bet . .. lūdzu, pasaucat nama pārzini, inspektor.

Nogaidījis, kamēr ierēdnis nozuda aiz kokiem, Andijs ātri piegāja pie kada krūma un pacēla no zemes kādu priekšmetu. Ta bija melna zīda šalle tā pati, kas Stellai biia plecos, kad ta pavadīja Andiju līdz sava dārza vārtiņiem. Stūri bija iešūta viņas monogramma: S. N.

Salocījis šalli, Andijs noglabāja to krūšu kabata. Ar šausmām viņš naca pie atziņas, ka visi apstākļi norāda, ka slepkavības pastrādājusi Stella Nelson.

Un tomēr viņš savā sirdi šaubījās par to. Kada iekšēja balss tam teica, ka viņa nav spejiga izdarīt tik briesmīgu noziegumu. Varbūt ari viņš, lidzigi Skolijarn, bija kļuvis gaišreģis? Viņš skumji pasmaidīja.

Inspektors atgriezās kopa ar nama pārzini. Lai attaisnotu savu ncibu, Andijs jautaja tam, vai viņš pazīst nošauto.

Ja, ser, vecais virs atbildēja, trīcēdams pie visas miesas, tas ir Svennijs, ko misters Merivans vel vakarrīt pieķēra spiegošana.

Andijs jau bija piemirsis šo starpgadījumu. Sis Svennijs bija ienīdis Merivanu. Varbūt šim naidam bijis kāds dziļāks cēlonis, nekā vienīgi atlaišana no vietas zādzībās dēļ.

Kad viņi bija atgriezušies nama, Andijs deva vel pēdējos norādījumus.

Nama nevienam nav brīv ieiet. Avīžu reportieriem var pateikt tikai to, ka misters Merivans noslepkavots laika starp pulkstens divpadsmitiem un vieniem naktī; slepkavības iemesls laupīšana. Par augļu darza atrasto līķi lai viņi

doma, ko paši grib.

Viņš jau tuvojas izejas vārtiem, kad pēkšņi pa tiem iedrāzās Arturs Vilmots. Acīmredzot, viņš bija ļoti steidzies, jo zem mēteļa tam bija mugura vienīgi pidžama. Viņa seja bija nāves bala.

Vai tas tiesa, mister Maklod? Mans nabaga tēvocis! Maus Dievs, tas taču nav iespējams!

Priecājos jūs redzēt, Andijs lēnam atbildēja. Ja, dieinžel tas ir tiesa. Justi tēvocis ir noslepkavots nošauts.

Noslepkavots? Arturs šausmās izdvesa.

Andijs pamāja ar galvu.

Bet viņam taču nebija neviena ienaidnieka . . .

Tikai loti nedaudz slepkavību notiek aiz naida. Vienīgais, kas nesen vel piedraudēja misteram Merivanam ar nāvi - esat jūs!

Vilmots atstreipuļoja atpakaļ, it ka būtu saņēmis sitienu seja.

Es? viņš stostījās. Bet es taču nekad . . .

Nepārsteidzieties, mister Vilinot, bet atbildiet man protams, ja vien pats vēlaties atbildēt: vai jums bijusi kada ķilda ar misteru Merivanu?

Arturs tikai mēmi pakratīja galvu, šausmas uzlūkodams detektīvu.

Es tikai gribēju sacīt, Andijs turpināja, ka pirms nedēļas šaja paša vieta dzirdēju jus sakam: «Drīzāk es nonāvēšu tevi!»

Vilmots atguva valodu.

Kāds mani apmelojis! viņš uztraukts iesaucās. — Bet ari es varu jums ko pastāstīt par kādu cilvēku. Es saķildojos ar viņu ja! Kādas meitenes dēļ, kas nav vērta ne matadatas! Tā, nu jūs zināt! Toreiz viņš teica, ka gribot to apprecēt bet pie tam viņš jau bija precējies! Viņam nebija ne jausmas,

ka es to zinu. Viņa sieva aizbēgusi no tā uz Ameriku, bet viņš nekad nav mēģinājis panākt laulības šķiršanu. Acīmredzot, viņam bijis kāds sevišķs iemesls tā rīkoties. Un kad nu viņš pateica man, ka gribot apprecēt šo meiteni . . .

Nekliedzat tik skaļi! Andijs viņu skarbi pārtrauca.

Es neesmu kurls. Ari jūsu ģimenes ķildas mani sevišķi neinteresē. Esmu gandrīz pārliecināts, ka jums nav nekā kopēja ar šo slepkavību, neraugoties uz to, ka jūs varat daudz iegul caur mistera Merivana nāvi, jo esat viņa mantinieks. Bet ja jus apgalvojat, ka viņa sieva vēl dzīva, tad pēc likuma visu manto viņa ja vien neatradīsies testaments, kas nosaka citādi.

Cik zinu, nekāda testamenta nav, Arturs sacīja jau mierīgāk. Ļoti nožēloju, ka nupat atļāvos sev aizmirsties, mister Maklod. Bet jūs sapratīsiet, ka ši lieta mani ļoti uztrauc.

Andijs klusēdams pamāja ar galvu.

Viņš nolūkojās pakaļ Vilinotam, kamēr tas nebija nozudis sava nama vārtos. Sis cilvēks pūlējās kādu apvainot meiteni, kas nav vērta pat matadatas. Andijs saka pārdomāt. Vai šie abi, ko Beverli-Grinā jau uzskatīja par saderinātiem, būtu saķildojušies? Cik smagi Stellai vajadzējis ievainot Vilmota patmīlību, lai tas varētu izteikties par viņu šādos vārdos!

Andijs lēnām soļoja pa plato braucamo ceļu.

Vai neaiziet pie viņas? Viņš ielūkojas pulksteni. Tas rādija seši. Droši vien, viņa vēl nebija piecēlusies. Viņš uzmeta skatu Neisona namam. Logu priekškari vēl bija nolaisti. Bet pēkšņi viņš atcerojas Stellas vārdus, ka kalpoņu atlaišanas dēļ tai nu nākšoties celties jau pulkstens sešos. Ja viņa būs nomoda, ta dzirdēs viņa klauvēšanu; ja viņa vēl gulēs klusie klaudzieni to neiztraucēs.

Apņēmies, viņš piegaja pie durvīm un pieklauvēja. Mirkli vēlāk tas atvērās.

10

Stella bija nāves bala, dziļas ēnas gulēja zem viņas acīm.

Es gaidīju jus, viņa gandrīz vienaldzīgi sacīja, ievezdama Andiju vestibilā, kur dega gaisma. Vai atjaušat man uziet pateikt tēvam, pirms aizvedat mani?

Pirms jus aizvedu? - Andijs pārsteigts atkārtoja.

Es zināju, ka jūs nāksiet, mister Maklod, un jau visu nakti gaidīju jūs. Dziļa izmisumā viņa zemu nokāra galvu. — Es biju ārprātīgā . . .

Diviem soļiem Andijs pielēca pie viņas un satvēra to aiz pleciem.

— Nabaga, muļķa bērns! viņš izdvesa. — Ak, Dievs, ko jūs esat izdarījusi!

Viņš izvilka no kabatas šalli un nometa to uz galda. Turpat tas nolika ari gredzenu.

Stella, es esmu galīgi samulsis. Bet es nevaru atstat jūs vienu šaja elle! Es jus mīlu! . . . Pec stundas eeturkšņa atbraukšu pēc jums sava vāģī un nogādāšu jus drošībā, pirms vēl vismazākā aizdomu ēna būs kritusi uz jums. Zinu: tas ir ārprāts; bet es nevaru mierīgi nolūkoties, ka jus . . .

Asarām acis, Stella uzlūkoja viņu.

Jus esat parak labs, doktor . . . bet tas neiet. Misters Me-rivans taču visu zin viņš uzmanīs mus.

Andijs atleca soli atpakaļ.

Ko jus runājat? Merivans taču beigts!

Viņa arvien vel nesaprata.

Merivans miris viņš šonakt noslepkavots!

— Noslepkavots?!

Smaga nasta novēlās no viņa sirds.

Ak, es tiešām esmu pratu zaudējis, ja kaut mirkli varēju ticēt, ka tas varēu but jusu darbs!

Viņš tikko vel paguva satvert paģībušo meiteni un noguldīt to dīvānā.

Samaņai atgriežoties, Stellas pirmā doma bija, ka Andijs noturējis to par slepkavu un tomēr gribējis glābt!

Es nespēju sakopot domas, viņa vāja balsi sacīja, un viņas skata Andijs izlasīja bērnišķu uzticību.

Jūs esat tik labs pret mani un mīlat mani, viņa čukstēja. Tas taču šausmīgi, ka misters Merivans nonāvēts. Vakarvakara es biju viņa namā. Viņš atsūtīja man kādu ziņu, un es aizgāju pie viņa, jo man ko vajadzēja no ta.

Kas tas bija, Stella? - viņš laipni jautaja.

To es nekad nevarēšu jums pateikt kaut man Initu vai jamirst . . . Andrev. Es ienīdu jus bet jums ir tik laba sirds.

Un kas pēc tam notika?

Ak, viņš izturējās tik nekrietni! Man bija jaļauj, lai viņš apskauj mani savām resnām rokām un skūpsta ... Viņa aiz riebuma nodrebēja. Tad viņš parādīja man to, ko es gribēju no viņa dabūt. Viņš lika man noņemt gredzenu un uzmauca ta vieta smagu briljanta gredzenu. Izmantojusi acumirkli, es paķeru no galda mani ieinteresējošo priekšmetu un metos bēgt. Viņš panāca mani, bet tad es pavērsu pret to revolveru.

- Jums bija ari revolvers? Ak, Stella, jus taču esat pielikusi visas pulēs, lai novestu briesmās pati savu dzīvību!

— Un tad es aizbēgu no nama ..,

Kada ceļa?

- Pa parādes durvīm.

Tatad jlīs neesat gājusi caur augļu dārzu?

Ne, kamdēļ lai es to darītu?

Stāstiet talak cik bija pulkstens, kad jūs pārnācāt

māja?

Vienpadsmit.

Bet kamdēļ tad īsti jus gajat pie viņa?

Viņš atrakstīja man briesmīgu vēstuli, piedraudot nepaklausības gadījuma atriebties man ar līdzekli, kas atradas viņa rokas. Sis lietas man izdevās atgūt no viņa un, pārnākusi, es tūliņ sadedzināju tas. Un tad es saku gaidīt, kad jus uaksat mani apcietināt. Mana vienīga velēšanas bija kaut drīzāk viss jau butu gala. Ko jūs nu domājat par to visu... Andrev?

Vai kāds redzēja jus ejam uz Merivana namu?

Viņa pakratīja galvu.

Vai jums nešķiet, ka Vilmots butu varējis jus pamanīt?

Ne. Kamdēļ ta jautajat?

Viņš apmēram ta izteicās. Vai priekšmeti, ko jūs sadedzinājāt, bija kādi papīri?

Stella pamaja ar galvu.

Es sadedzināju viņus šaja kamīna, kur pirms tam biju iemetusi ari saņemto vēstuli.

Cik neapdomīgi! Audijs pārmetoši piezīmēja. Si vēstule taču būtu vislabākais pierādījums par iusu nevainību.

Viņa vardi neatstāja uz Stellu nekādu iespaidu.

Tas iiijin vienalga ja tikai jus man ticat. Viņa gurdi pieceļas. Nu es labprāt atgultos, bet tas nav iespējams, jo nav neviena, kas pagatavotu tēvam brokastis.

,1us tūliņ liksieties gulēt, Andijs cieši noteica. Lietu ar jusu tēva brokastīm es pats nokārtošu. Vakar es telegrafēju manam sulainim, lai tas nekavējoties brauc šurp. Viņš lieliski prot gatavot ēdienus un uzpost istabas.

Stella jutās tik nogurusi, ka nespēja daudz pretoties. Viņa sniedza tam roku, ko Andijs maigi piespieda pie vaiga.-

Esmu tik pateicīga jums, viņa silti sacīja, tad piebilda, jau kapdama augšup: Tēva istaba atrodas pirmā

stāva, ielas puse.

Kad viņa bija aizgājusi, Andijs uzvilka priekškarus un atvēra logu. Viņš nebija telegrafējis savam sulainim. Viņam gan bija sulainis, bet tas vanja tik šausmīgus edienus, ka iedomājoties vien par tiem, Andijam jau pārskrēja drebuļi.

Pārmeklējis virtuvi un pieliekamo istabu, viņš vispirms ņz-vārīja tēju pats sev, tad saka gatavot brokastis misteram Nel-sonam.

Andijs brīnījās pats par sevi, bet vel vairāk pārsteigts bija Kcnnets Nelsons, redzot ienākam savā istabā īstu, Edinburga diplomētu ārstu ar paplāti roka. Pirmā acumirklī viņam šķita, ka šī paradība ir tikai viņa, slimība iekaisušo, smadzeņu fantāzija.

Kada mums šodien diena? viņš nedroši jautāja.

Arvien vel pirmdiena, Andijs atbildēja, nolikdams na-plati uz galdiņa līdzās gultai. Es aizsūtīju jūsu meitu gulēt.

Viņa taču nav slima? Nelsons izbailēs iesaucās.

Nē, tikai ļoti nogurusi pēc uztraukuma pilnas nakts. Merivans ir miris. Man šķiet, jus šodien droši varat piecelties no gultas. Maza izklaidēšanās draugu vidū jums nebūt nekaitēs. Tikai jūs nedrīkstat dzert.

Sis negaidītais paziņojums Nelsonti galīgi samulsināja.

Merivans miris? Kad tad? Kad pēdējo reizi to redzēju, viņš vel izskatījās pilnīgi vesels!

Tikai kad viņš bija apģērbies un nokāpis leja, Andijs pastāstīja tam visu tuvāk.

Tas taču briesmīgi! Nabaga Merivans! Viņš gan nebija man sevišķi mīļš draugs, bet tomēr. . .

Andijs redzēja, ka viņa seja noraustījās, it ka tas pēkšņi būtu atcerējies ko ļoti nepatīkamu.

Vai Stella visu nakti bija nomodā?

Viņa dzirdējusi šāviena troksni, un bez tam viena no Me-rivana kalponēm bija dabūjusi histērijas lēkmi un kliedza tā, ka neviens cilvēks Beverli-Grīnā nevarētu to nedzirdēt.

Kad viņš bija aizgājis, ari misters Nelsons sāka posties iziešanai.

Andijs devās tieši uz viesnīcu. Pulkstens bija astoņi, un viņš bija pavadījis sešas uztraucošas, nogurdinošas stundas.

Durvīs viņš satika inspektoru Danu.

Telefonogramma no policijas prezidija, viņš paziņoja.

Visas policijas stacijas atrodas trauksmes stāvoklī, un vēl šorīt tiks izdota pavēle apcietina! Ābramu Seliinu. Prezidijs jauta, vai jums kas zināms par viņa atrašanas vietu. Viņa birojs jau uziets.

Arī Andijs nevarēja sniegt nekādu ziņu.

Vai cits nekas nav atgadījies? - viņš jautāja.

Ne. Uz rakstāmgalda atrasti pirkstu nospiedumi; es jau liku tos nofotografēt. Līķu apskatītājs vēlās ap pulkstens vienpadsmitiem ar jums runāt.

Galīgi noguris, Andijs beidzot iekrita gulta, lai kaut stundu nosnaustos.

*

*

Stella Nelson atmodas tikai vēlā pēcpusdiena. Viņas pirmā sajuta bija, ka noticis kas |oti jauks. Si apziņa neatstāja to ari vēlāk, mazgājoties un pārģērbjoties, kaut viņa atcerējās ari to, ka tepat tuvuma noslepkavots kāds cilvēks, ar kuru ta bijusi kopa vel Īsi pirms viņa nāves.

Tu esi parak nejutīga, pat necilvēcīga, viņa pati sev pārmeta.

Bet tas viss nekā nelīdzēja laimes sajuta tomēr neatstāja viņu.

Andreva sulainis, acīmredzot, bija visai nevērīgs cilvēks, ko liecināja viņa paviršība istabu uzpošanā. Viņa vēl nebija beigusi visu nokopt, kad pamāca tēvs. Viņš biia kluba salicies ar daudziem paziņām, no kuriem dabūjis dzirdēt visbrīnišķīgākos jaunumus.

- Tu biji izgājis, tēv? Vai nezini, kur palicis Andreva Mak-loda sulainis? Vai viņš laika pasniedza tev brokastis? Tu gan laikam biji ļoti pārsteigts, ieraugot svešu cilvēku?

Katra ziņa. Doktors Maklods pats ienesa man brokastis. Viņa sulaiņa neesmu redzējis. Bet tas taču šausmīgi, Stella šis gadījums ar Merivanu un to otro.

— Kādu otro? — viņa jautāja gluži mehāniski, jo domas tai kavējās pavisam citur. Tatad Andrevs bija tas, kas tik pavirši noslaucījis putekļus.

- Pag’, kā taču viņu sauca? Svennijs . . .

— Svennijs? viņa ātri atkartoja.

Nelsons atstāstīja viņai visu, ko bija dzirdējis no citiem.

Vai tad Maklods tev tieka neteica par to? Varu iedomāties, ka tas noticis. Acīmredzot, Merivana un ta otrā starpā norisinājies kaut kas līdzīgs divkaujai. Un viņš sāka gari paskaidrot savu teoriju.

Stella bija priecīga, ka tai nevajadzēja atbildēt. Kā gan Andrevs bija pratis atrast olas? Un tejkarotites? . . . Bet tad viņai iekrita prātā, ka viņš taču ir detektivs.

Kas tur būtu ko smieties? — misters Nelsons pēkšņi pārtrauca savu stāstu, pārmetoši uzlūkodams meitu.

Atvaino, lūdzu mani nervi ir pārpūlēti. Kas tev tur?

Viņa izņēma tam no rokas kādu vēstuli.

Mākslās tirgotājs atsūtījis čeku. Summa ir daudz lielākā, nekā biju cerējis.

Senāk viņš nekad nebija nodevis tai pa pastu saņemtos čekus. Viņš pats bija realizējis tos banka, un tādās reizēs Stellai jau laikus vajadzēja aplūkoties pēc jaunam kalponēm. Nu viņš bija gluži lepns uz savu labošanos, un ari Stella jutās aizkustināta.

Cik tas mīļi no tevis, tēvs! Viņa noskūpstīja to, un misters Nelsons jutās pilnīgi atalgots par pēdēja laika atturību.

Nozieguma izmeklēšana uzticēta Maklodam. Nupat redzēju to viņš izskatās pavisam nomocījies un pārpūlējies. Nabaga zēns! Un tomēr viņš bija jautrs un apmierināts gluži ka tu! Policisti, man šķiet, ar laiku ta pierod pie visādām šausmām, ka nepiegriež tam vairs sevišķas vērības. Bet viņš tomēr ir spējīgs cilvēks, un es ļoti priecājos, ka viņš ir šeit.

Arī es priecājos par to! viņa piezīmēja, maigu skatu uzlūkodama uz kāda galdiņa pamesto putekļu lupatu.

Misteram Nelsonam bija ari patīkamas ziņas. Viņš bija saticis uz ielas savu atlaisto ķekšu un, pretēji senākām ieradumam, bija to apturējis un sācis sarunāties. Ari viņa jau bija dzirdējusi par mistera Nelsona jauno dzīves veidu, un tam nebija nācies grūti viņu pierunāt atgriezties līdzšinēja darbā, pie kam ta vel bija apsolījusi atvest lidz ari savu masu, kas meklējot kalpones vietu.

Stella atkal sajuta dziļu pateicību pret Andrevu, jo vienīgi viņš bija tas, kas piespieda tēvu atmest dzeršanu.

Viņa pūlējās atcerēties savu pirmo satikšanos ar Andiju, tomēr nespēja vairs iedomāties un izjust tās bailes un nepatikšanas, ko viņš toreiz bija tai iedvesis.

Par laimi, tēvs bija atkal izgājis, jo citādi to no jauna būtu aizkaitinājis laimīgais smaids, ķas neizdzisa Stellas lupas.

I I

«Kas bijusi sieviete, kuras balsi nama pārzinis dzirdējis mistera Merivana darbistaba? Nelaiķim tovakar nav bijis neviena viesa, atskaitot šo noslēpumaino apmeklētāju, kuru neviens tomēr nav redzējis. Spriežot pēc visa, ši sieviete ir vienīgā, kas varētu ienest kaut cik gaismas nozieguma atrisinājumā, kam līdzīga pēdējos gados nav piedzīvota.»

Andijs nolika avīzi un paņēma citu. Ari tajā bija ievietots līdzīga satura ziņojums. Acīmredzot, reportieri bija griezušies pie nama pārziņa, un tas, neievērojot Andija aizliegumu, bija izpļāpājis visu, ko zinaja.

Pirmais avīžnieks, ko viņš otra rīta satika, atkal novērsa sarunu uz noslēpumaino sievieti, izteikdamies, cik svarīga nozīme būtu tas personības atklāšanai.

Droši viņa varētu mums daudz ko noskaidrot, kaut paši notikuma apstākļi tai nevar but zināmi. Viņa redzēta iznakam no nama jau pulkstcns vienpadsmitos, bet slepkavība, pēc arsta atzinuma, notikusi vēlāk.

—- Kas tad redzējis viņu iznakam no nama?

— Pagaidam tas ir vēl mazs noslēpums, Andijs smaidīdams atbildēja. Tomēr es nepiešķiru šis sievietes personībai sevišķas nozīmes.

Pret otro reportieru Andijs jau bija daudz valodīgāks.

Nejauša karla es pats biju tas, kas redzēja viņu atstājam Merivana namu. No savas istabas loga es redzēju viņu ejam par pļavu. Viņa pagaja gar manu logu un nozuda galvenajā iela.

Andijs nesaprata pats sevi. Viņš stradaja divos pretējos virzienos. No vienas puses viņš gribēja izsargāt Stellu no katram nepatikšanām, bet no otras nodot slepkavu tiesas rokās. Viņš brīnījās, cik viegli tam nācās melot, kaut citkārt tas bija pedantiski patiess.

Ik reizes, kad viņam pieteica kādu jaunu avīžnieku, viņš ar slepenām bailēm sagaidīja ieraudzīt sava priekša kādu cilvēku ar asi veidotu seju, jo zinaja, ka ar to nenāksies tik viegli tikt gala. Par laimi, šis misters Dovners arvien vēl nerādījās.

Vai tas nebūtu īstais gadījums priekš Dovnera? Andijs ieminējās kādam žurnālistam.

— Viņš patreiz ir atvaļinājumā. Es priecājos par to, jo nemīlu strādāt kopa ar viņu.

Andijs sevi pasmaidīja. Ari viņš bija apmierināts par to, ka Dovners neradi jās.

No policijas prezidija viņš bija saņēmis oficiālu rīkojumu uzņemties lietas izmeklēšanu. No piedāvātiem palīgiem viņš bija atteicies, uzticot to izmeklēšanas daļu, kas attiecas uz Londonu, Skotlend-Jarda ierēdņiem. Viņš bija pārsteigts, kad Bever'ī-Gnna radas tam negaidīts un neaicināts palīgs.

Ari nama pārzinis bija nepatīkami pārsteigts, kad viesnīcā ienaca liela auguma, kalsns, sporta uzvalka ģērbies cilvēks.

Labrīt, Džonston. Vai Maklods ir augša?

Doktora kungs ir sava istaba, - nama pārzinis atturīgi atbildēja. — Esmu pārsteigts par jusu apmeklējumu, profesora kungs.

«Cetracainais Skotijs» noņēma brilles un saka tās spodrināt sarkana zīda lakatiņā.

-- Tas bija viens vienigs pārpratums, ko policija pati nožēlo. Bet es neļaunojos par to. Labāk lai policija uz īsu bridi apcietina desmit nevainīgus pilsoņus, nekā ļauj aizbēgt vienam noziedzniekam.

Ja gan, ser, - Džonstons piekrita, tūliņ pieņemdams senāko, godbijīgo izturēšanos. Jus vēlaties runāt ar doktora kungu? Viņš mirkli vilcinājās. Kāda vārdā drīkstu jus pieteikt, ser?

Belinghems profesors Belinghems noteica.

Pie joda! Andijs pārsteigts iesaucās, kad nama pārzinis pieteica apmeklētāju. Vedat viņu šurp.

Skotijs nesatricināma miera ienaca istaba un, ar žēlīgu galvas pamajienu atlaidis nama pārzini, aizvēra durvis.

Kādam brīnumam lai pateicos par šo godu, Skotij?

Mušu tiesu pilnīgumam. Viņš neaicināts nosēdās. - Bet es neļaunojos par to, Maklod.

Andijam bija jasmejās.

Tātad jusu alibi tiešam līdzēja?

Skotijs svinīgi pamaja ar galvu.

Nerunāsim vairs par vecām lietam. Galvenais ir tas, ka esmu šeit un nododos jusu rīcībā.

Ko tad jūs īsti gribat, lai ar jums iesāku? Andijs jautri jautāja.

Skotijs pievilka savu krēslu tuvāk un noslēpumaini pieliecas Andijam.

Es jau reiz jums stāstīju par šo vietu, — viņš drūmā balsī sacīja. Es zināju, ka šeit norisināsies kada briesmīga nelaime un nu ta ir notikusi.

Andijs pamaja ar galvu. Viņš jau vairkkārt bija domājis par Skotija pareģojumu.

Un nu gribu pastāstīt jums vēl vairak, —- Skotijs turpināja. Zem rozes, virs akmeņa un kvadrātā. Runāsim kā brāļi.

Vai tad jums kas zināms, kas varētu noskaidrot šo slepkavību? Andijs ieinteresēts jautāja.

Nē, es nekā nezinu, bet daudz ko nojaušu. Es ierados šaja nomalē tamdēļ, ka viņa atrodas tālu no galvenā lielceļa, un ari vēl tamdēļ, ka ta man šķita daudzsološa, šeit dzīvo daudz bagātnieku, kam netrūkst zelta un sudraba. Vienīgi mistera Nelsona namā nebūtu vērts ielauzties. Bet to jau jūs zināt tikpat labi ka es. Protams, ar to vēl nav teikts, ka tur nebūtu nekādas mantas... Uztvēris Andija nikno skatu, viņš apmierināts pasmaidīja, bet turpmāk vairs nepieminēja ne Nelsona nama, ne viņa paslēptās mantas. Es pazīstu šeit katru pēdu zemes. Ari mistera Merivana īpašumu esmu smalki izpē-tijis. Viņš ir vienīgais, kas nodrošinājies pret zagļu iebrukumiem. Visi nama logi pievienoti trauksmes zvanam, atskaitot tikai vienu: darbistabas logu, kas iziet uz darza pusi. Bez tam viņam stāv gatavība revolvers, kuru tas glaba mazā skapīti, kas ielaists siena aiz rakstāmgalda; ši skapīša durvis ir grūti atšķiramas no pārejās pasienas.

Tada skapīša neesmu tur atradis, Andijs ieinteresēts sacīja. Ka viņš atdarams?

Skotijs pakratīja galvu.

Es nekad vēl neesmu bijis viņa istaba. To visu esmu novērojis caur logu. Klausāties talak, Maklod. Dārza logs tamdēļ nav pievienots zvana vadam, ka Merivans naktis mēdza pa šo logu atstāt dzīvokli. Es nekad neesmu viņam sekojis. Zinu tikai, ka viņš ik reizes nozuda augļu darza virziena.

Kad jūs redzējāt viņu pēdējo reizi kāpjam pa logu?

Nakti pirms manas apcietināšanas. Pulkstens varēja būt pusdivpadsmit. Es neredzēju viņu atgriežamies, bet novēroju kādu vīrieti, kas tam sekoja. Protams, viņa seju es nevarēju saskatīt, un bez tam mani daudz vairāk interesēja pats nams, nekā viņa īpašnieka nakts gaitas. Man jau dažu labu reizi nācies staties tiesas priekša, bet nekad vel neesmu tik zemu kritis, ka varētu tikt uzaicināts par liecinieku kada laulībās šķiršanas prava. Nu, vai mans stāsts jums patika?

Protams. Vai jus nevarētu apmēram noteikt ta cilvēka augumu, kas sekoja misteram Merivanam?

Tas bija mazs virs. Man šķiet, viņa galva sniegtos jums tikai līdz pleciem. Es ievēroju viņu jau pirms Merivana iznākšanas. Jūs sapratīsiet, ka es nevarēju tam parak tuvoties. Tomēr redzēju, ka viņš slēpdamies sekoja misteram Merivanam, līdz beidzot tie abi nozuda augļu dārzā.

— Jūsu izteicieni nostada visu šo lietu pavisam cita gaismā, Andijs domīgi sacīja. — Taisnību sakot, Skotij, ari es pats jau pūlējos atrast.kādu citu viedokli. Nu mums vismaz Lr kāds pieturas punkts. Viņš bridi parlika, tad turpināja: — Tiešām nezinu, ko ar jums lai iesaku. Jus varētu būt man ļoti noderigs; bet tad, protams, jums jaatsakās no līdzšinējās lomas vietējā sabiedrība. Lai kā, es tomēr priecājos jus redzēt, kaut tas runa pretim manai taisnības izjūtai, ka esat ticis cauri bez soda. Varbūt Nelsoni būtu mierā uzņemt jūs sava namā? . .. Nezinu, ko par to doma misters Nelsons.

Viņš vēl piebilda, ka miss Nelsons droši vien nekas nebūšot pretim, no ka Skotijs tūliņ saprata, ka vismaz ar Stellu viņš jau paguvis iepazīties.

— Uzgaidāt šeit brīdi, kamēr es aiziešu aprunāties. Tikai nelasāt manas vēstules ja vien spējat no ta atturēties.

Viņš smiedamies izgaja.

Stella patreiz strādāja dārzā, kad viņš iegāja pa vārtiem. Novilkusi cimdu, viņa priecīga sniedza tam pretim roku.

Es gribu lūgt no jums kādu pakalpojumu, Stella. Pie manis nupat ieradās kāds vecs draugs, kuru es negribētu paturēt viesnīca. Tomēr viņa palīdzība un padomi man būtu ļoti vēlami.

Kamdēļ viņš nevar dzīvot viesnīcā? viņa izbrīnā jau-taja. Tēvs ar prieku uzņemsies galvot par viņu.

Ne, ta lieta tiešām neiet. Tas ir Skotijs jus taču vēl atceraties viņu?

Profesors? Es domāju, ka viņš cietumā?

Notikusi tiesas kļūda, Andijs mierīgi paskaidroja.

Viņš ir brīvs. Vai jus nevarētu uzņemt to savā nama? Zinu, ka griežos pie jums ar neparastu lūgumu, jo Skotijs neapšaubāmi ir noziedznieks. Bet es galvoju, ka viņš nesagādās jums nekādu nepatikšanu, pat nezags jūsu sudrabu. Bet par visam lielam mums jāatrod kādu ticamu izskaidrojumu jusu tēvam.

Stella mirkli parlika.

Ja varētu pārliecināt tēvu, ka apcietināšana notikusi tikai aiz pārpratuma, un ka profesoram tamdēļ ir nepatīkami palikt viesnīcā ...

Jā, tā būs vislabāk, Andijs piekrita, un tūliņ devas namā uzmeklēt misteru Nelsonu.

Gleznotājs ļoti uzmanīgi noklausījās viņa stāstā par Skotija atgriešanos.

Pilnīgi saprotu, viņš beidzot sacīja. Ar prieku uzņemšu profesoru sava namā, lai viņš netraucēts varētu nobeigt savus ģeoloģiskos pētījumus.

Andijs bija pilnīgi apmierināts ar saviem panākumiem. Atvadījies, viņš devas atpakaļ uz viesnīcu. Tajā pašā dienā Skotijs pārgaja savā jaunaja dzīvesvietā.

12

Otra rīta Andijs devās uz Londonu, paņēmis līdzi pusē sadegušo dienas grāmatu.

Viņa pirmais gājiens bija uz Ābrama Selima biroju, ko ap-sargaja policija. Bija atrasts ari Svennija priekšgājējs, kas nu gaidīja Andija ierašanos. Pats svarīgākais, ko Skotlend-Jarda ierēdņi bija atraduši, bija kada Svennijam adresēta vēstule. Acīmredzot, ta bija atbilde uz kādu pieprasījumu, ar kuru tas bija griezies pie sava šefa. Runa bija par biroja telpu aptiri-sanu un ar to savienotiem izdevumiem. Tāda karta Andijam nu bija iespējams salīdzināt šis atbildes rokrakstu ar vēstuli, kas bija atrasta Merivana darbistabā.

Dienu pirms savas nāves Svennijs bija atlaists no vtetas.

Tas bija otrs svarīgs apstāklis, ko izdevās noskaidrot caur lifta zēnu, kam Svennijs bija atzinies, ka atlaists no darba par šefam adresētu vēstuļu lasīšanu. Acīmredzot, tā tas ari bija, kaut Svennijs bija apgalvojis savam draugam lifta zēnam, ka šis apvainojums esot pilnīgi nepamatots.

Vairāk nekā Andijam šeit neizdevās izdibināt. Ari Svennija priekšgājējs nekad nebija savu šefu redzējis. Visas vēstules tikušas atstatas naudasskapī, no kurienes tās paņemtas trešdienas un sestdienas, kad rakstvedim bijis aizliegts atrasties 'biroja tuvuma. Neviens nebija redzējis noslēpumaino misteru Selimu. Cerēdams iegūt kādus paskaidrojumus no tuvākiem kaimiņiem, Andijs nolēma personīgi iegriezties kuģniecības firmas «Vensvorss un Vensvorss» birojā, kas atradas tajā paša stava.

Sis firmas personāls sastāvēja no vienas vienīgas steno-tipistes. Pēc viņas izteicieniem, firma kādreiz esot redzējusi ari labākus laikus, bet nu darbojoties gandrīz bez kādas peļņas.

Misters Vensvorss nav runājams, viņa paskaidroja.

Viņš ir slimīgs, un birojā ierodas tikai divas reizes nedēļā. Varu apgalvot, ka ari viņam nekas nav zināms par misteru Selimu, jo arī viņš pats reiz izteica izbrīnu, ka ne reizes neesot redzējis mūsu kaimiņu.

Atstājis Ābrama Selima biroja telpas kada detektīva uzraudzība, Andijs atgriežas Bevcrlī-Grina gandrīz tikpat gudrs, kāds bija no turienes izbraucis.

Skotijs patreiz nodarbojas ar Stellas ievešanu karšu spēlēs noslēpumos. Misters Nelsons bija aizgājis uz klubu.

Selims? Ābrams Seliins? Skotijs atkartoja. Ja, esmu par viņu dzirdējis — tas ir augļotājs un, cik zinu, pavisam nekrietns cilvēks.

Andijs ievēroja, ka Stellas seja pēkšņi apmācās.

Vai viņš mēdz uzstāties pret saviem klientiem ari ar draudiem?

Tikai ar draudiem? — Skotijs nicīgi iesaucās. Nav nevienas neģēlības, uz ko Selims nebūtu spejigs! Kāds mans draugs 1 iarijs Hopsons reiz icgaza viņu par divsimts

mārciņām. IJn drīz pēc tam Harijam piesprieda desmit gadus par kādu vecu lietu ko visi jau bija aizmirsuši. Selims bija parūpējies par šīs lietas atjaunošanu, lai atriebtos tam.

Tomēr nebija ticams, ka ari Merivans būtu atradies finansiāla atkarība no Selima. Andijs jau bija noskaidrojis, ka Meri-van.'t rēķini vienmēr likuši kārtīgi nomaksāti, |>ie kam pec viņa nāves bankā vel atlika vairāku tūkstošu mārciņu liels noguldījums. Bez tam viņa atstatos papīros nebija ne vismazākā norādījumā uz to ka viņš Initu kreditējies pie noslēpumaina Ābrama Selima.

Viena lieta tomēr bija noskaidrota neparastie zabaki, kas nāves bridi bija Merivanam kajas. bija domāti viņa noslēpumainajiem nakts gājieniem. Bet ja šo gājienu mērķis būtu bijusi Beverli Grīna, tad taču gumijas kurpes butu šim nolūkam daudz piemērotākās, nekā smagie ūdens zabaki! (’eja uz .Merivana namu Andijs velti pulējas noskaidrot šo miklu.

Divas dienas no vietas reportieri bija ielenkuši notikuma vietu. Bet nu tie visi bija atkal prom. Andijs gribēja rūpīgi pārmeklēt visu namu kas līdz šim bija tikai pavirši aplūkots.

Viņš nolēma vispirms ķerties pie mistera Merivana guļamistabas. Ta atradas pirmā sta\.7 ielas puse, bija liela, gaiša un iekārtotā tikai ar visnepieciešamakam mebelciu. Vienas durvis veda ģērbtuvē, otras mazgājama telpa. Misters Morivans bija licis ierīkot visu pec iespējas ērti.

Guļamistaba staveja plata gulta, naktsgaldiņš, liels skapis, kumode ar spoguli, ērts atzveltnes krēsls un divi sēdekļi.

Šoreiz Andijs pievērsa gultai vairak uzmanības, nekā līdz šim bija to darījis Viņš pamatīgi izklauveja galvgaļu, bet tas bija pilnīgi masīvs. Kajgala iekšpuse bija izrotātā skaistiem kokgriezumiem. Turpretim ārpuse bija gluži gluda, atskaitot divus ģerboņus, ko kronēja heraldiska roze. Andijs apgrieza otrādi matračus, no vienas vietas izklauveja sienas, aptaustīja ari pārējos iekārtas priekšmetus.

Atskaitot darbistaba uz grīdas pacelto draudu vēstuli, nebija atrasts ne vismazākais norādījums uz mistera Merivana sakariem ar Ābramu Seliniu. Ari pats Ābrams Selims bija bez podam nozudis. Pārbaudot viņa biroja atrastas vēstulēs, izdevās noskaidrot viņa pārsteidzoši plašo klientūru, kuras vidu bija minēts ari daža laba bagātnieka vārds. Tomēr nekur nebija ne vismazākā norādījumā par paša Ābrama Selima personību. Neapšaubāms bija vienīgi tas ka ši noziedzīga augļotāja pēkšņa nozušana atbrīvoja no nelietīgas izsūkšanas daudz nelaimīgu ļaužu.

Policiju mulsināja tas neparastais apstāklis, ka Selima biroja nebija nevienas veikala gramatas. pec kuras varētu spriest par viņa klientu paradu apmēriem. Ne biroja, ne ari Selima banka nevienas parādzīmes, neviena līguma. Neraugoties uz visai dzīvo kapitala apgrozību, Ābrama Selima tekošais rēķins banka nekad nebija pārsniedzis dažus tūkstošus mārciņu, .la viņš kādreiz iemaksāja naudu, tad tā drīzumā tika atkal izņemta. Ja gadījās, ka čeka summa pārsniedza segumu, viņš ik-reizes iemaksāja iztrūkstošo naudu banknotes.

Varētu domāt, ka vismaz bankai vajadzētu pazīt Selirnu, jo tam taču katra ziņā bijis jāierodas personīgi atklat savu kontu. Tomēr izrādījās, ka pirmā iemaksa taja pārvesta no kadas pro-vinees bankas, kuras direktors jau sen bija miris.

Teikt, ka Ābrams Selims sajaucis savas pēdas būtu nepareizi, jo viņš vispār nebija atstājis aiz sevis nekādu pēdu, ko varētu sajaukt. .Nepazīts viņš bija no kaut kurienes ieradies, un tikpat nepazīts atkal nozudis nebūtībā.

13

Skotijs dienā reti kad izgāja. To viņš tomēr nedarīja noslēpumainības (teļ, bet vienīgi izpildot Andija vēlēšanos. Vienīgi starp pulkstens vieniem un diviem dienā viņu varēja redzet, bet ap šo laiku Beverli-Grinas iedzīvotāji parasti mēdza ēst pusdienas.

Viņš atstaja Nelsona namu, la> apmeklētu Andiju viesn'cā. Sī gājienā īstais iemesls bija kada rīta avīze, ko tas turēja padusē. Viņš jutās nepatīkami aizskarts, io taja bija pieminēts viņa vārds. Kāds apstākļu nepazinējs, kam nekas nebija zināms par Skotija prāvas laimīgo iznākumu, bija aprakstījis ta apcietināšanu īsi pirms slepkavības, pie tam vedot šos abus notikumus neloģiska, bet Skotijam maz glaimojošā sakarībā.

Izgājis uz ielas, viņš vēl nepaguva paspert ne divus soļus, kad jau palika stāvam.

Ceļu aizsprostoja kāds liels auto, kas stāvēja pa daļai uz ielas, bet pa daļai bija ielauzies ceļmalas dzīvžogā. Skotijs zināja, ka skaistie apstādījumi bija visu Beverli-Grīnas iedzīvotāju lepnums.

Šoferis pietvīcis sēdēja pie stūres un izmisis pūlējās apgriezt lielo vāģi uz šaurā ceļa, caur ko, protams, visvairāk cieta krūmi un koki. Tomēr Skotija uzmanība nebija veltīta šoferim, un arī ne greznajam auto viņa vērību saistīja vienīgi dāma, kas taja sēdēja.

Viņas vecums bija grūti nosakāms, bet ta bija mirdzoša un zināmā mērā skaista parādība. Zem sudraba mežģīnēm apšūtas cepurītes bija redzami kupli, sarkani mati, kas stāvēja spilgta pretstata ar melnajām uzacīm. No dabas sārto seju sedza bieza pūdera kārta. Lielās, zilas acis bija mazliet izspiedušas, ta ka radas iespaids, it ka viņu īpašniece mūžīgi brīnītos par kaut ko. To visu Skotijs konstatēja tikai starp citu, kamēr dainas rotām tas pievērsa daudz lielāku uzmanību.

Katra ausi karajās briljants zemes rieksta lielumā. Trīskārtējā lielu pērļu virkne greznoja viņas kaklu. Vizuļojoša briljanta sakta rotaja viņas krūtis; bet smaragda sprādze saturēja jostu.

Uzmetis skatu viņas rokām, Skotijs pārliecinājās, ka vienīgi tikai abos īkšķos nebija gredzenu.

Man ļoti žēl, ka vāģis nodara šeit tik daudz zaudējumu, bet kamdēļ jus neierīkojat platākas ielas?

Izdzirdīs viņas balsi, Skotijs tikko neatleca atpakaļ, jo ta ne vismazākā inera nesaskanēja ar dāmas ārieni. Acīmredzot, viņa bija nodzīvojusi ilgāku laiku Amerikā, jo bija piesavinājusies to izloksni, kāda raksturīga angļiem, kas pavadījuši dažus gadus Savienotajās Valstis. Sīs briljantiem apkartas dainas balss stāvēja krasā pretrunā ar viņas redzamo bagatibu, un Skotijs jutās nepatīkami pārsteigts par to. Viņš jautaja sev, ka gan ši sieviete varējusi iedzīvoties šādas rotas lietas.

Jau kopš daudziem gadiem neesmu bijusi šaja apvidu, viņa turpināja, acīmredzot noturēdama to par vienu no Beverli-Grīnas iedzīvotājiem. Man stastija, ka šeit kāds esot noslepkavots?

Protams, Skotijs laipni atbildēja, sniegdams viņai avīzi. Šeit jus atradīsiet izsmeļošu ziņojumu par šo nolikumu. Vai vēlaties izlasīt šo rakstu, miledija?

Diemžēl, man nav klāt briļļu, viņa atbildēja, tomēr avīzi paņēma. Tas atču šausmīgi, ka atkal aizgājis bojā viens vīrietis. Es gan nezinu viņa vārda, bet tam nav nozīmes. Pirms dažiem gadiem gluži tada pat slepkavība bija notikusi netālu no mūsu nama Santa-Barbara, bet mans labais nelaiķis virs viņš bija senators nestāstīja man par to, lai mani neuztrauktu.

Senators?! Skotijs gan daudz nesaprata no Savienoto Valstu varas nesējiem, tomēr senators tam taču vajadzēja but katra ziņā kam sevišķi augstam.

Es gan nevarētu dzīvot tādā vieta, kuras tuvumā izdarīta slepkavība! Droši vien, es cauru nakti neaizvērtu acu, mister . ..

Mans vārds ir Belinghems profesors Belinghems.

Viņa vardi atstaja uz dāmu lielu iespaidu.

Ak, cik interesanti! Zināt, arī mušu namā Santa-Bar-barā bieži viesojas kāds profesors. Es vēlētos, kaut arī jūs tur kādreiz būtu. Pļaviņa manā parka ir tik liela, ka visa šī pilsētiņa . . . Ak, ja profesors, kas mūs apmeklēja, bija taisni brīnišķīgs. Viņš prata izvilkt dzīvu trusīti no sava cilindra, kaut iepriekš tas bija gluži tukšs! Tik gudrs cilvēks viņš bija!

Bet nu man tiešam jabratic, profesora kungs. Ks dzīvoju Grit-Metropolitēna viesnīca. Mans Dievs, bet tie nu gan prot plēst no cilvēka naudu! Uz redzēšanos, profesora kungs!

Vāģis saka kustoties, un drīzi pazuda no redzes. Skotijs kļuva domīgs.

Vai redzejat to auto? bija viņa pirmie vardi, ar ko tas apsveica Andiju.

Redzējis neesmu, bet dzirdēju gan tas laikam bija kāds smagais auto?

Ja, ta viņu var gan apzīmēt, Skotijs piekrita. Jums Initu vajadzējis redzēt viņa kravu! Vismaz . . . nu, bet es negribu jus apgrūtināt skaitļiem. IJn kas ta bija par dāmu!

Bet Andiju maz interesēja Beverli-Grina nejauši iemaldījusies sveši liece.

Ka klajas iniss Nelson? viņš jautāja.

I.ieliski. Pēcpusdiena viņa iešot staigat.

Andijs pietvīka.

Kas tad jums to teica?

Viņa pati, Skotijs vēsi atbildēja. Viņa pat sevišķi uzdeva man pateikt to ari jums. Ta ir visinteliģentākā meitene, kādu vien man gadijas sastapt.

Man nav ne vismazakas vēlēšanās spriest ar jums par miss Nelson inteliģenci, Andijs mazliet augstprātīgi piezi-" mēja. Un es ari nezinu, kamdēļ jus iedomājaties saskatījis viņas vārdos kādu sevišķu nozīmi. Droši vien, viņa gribēja tikai teikt, ka jutās pietiekoši vesela, lai varētu iziet pastaiga.

Var jau but. Viņa tikai teica, ka pulkstens trijos ta būšot pie otrem golfa vārtiem nn gaidīšot jus tur.

Andijam vairs nebija ko atbildēt.

Un ja jau nu reiz esam sākuši runāt par mīlu, Skotijs turpināja, tad es gribēju palūgt jus ielūkoties «Herolda», ko tur kāds sasodīts reportiers raksta par manu apcietināšanu, vedot to kaut kada sakara ar slepkavību.

* *

*

Andijs jau desmit minūtes bija gaidījis pie golfa laukuma vārtiem, kad beidzot ierādās Stella.

Domāju jau, ka jus nebūsiet varējis atnakt, viņa sacīja, sniegdama tam roku. Vai profesors izpildīja manu uzdevumu?

Ja. to viņš izdarīja gan, Andijs sausi atbildēja.

Klusēdami viņi soļoja līdzas. Andijs slepus vēroja savu pavadoni. Pievilcīga, glīta, skaista? So jautājumu viņš jau reiz sev bija uzstādījis. Viņas profils bija pati pilnība, viņas balta ada maigi vizēja.

Ks šorīt saķildojos ar Arturu Vilmotu, viņa sacīja.

Par ko-tad? Iis taču .domāju . . . es dzirdēju . . .

Ka esmu ar viņu saderināta? viņa klusu iesmejas.

Beverli-Grīna ļaudis ļoti mīl citus saderināt, .lus laikam spriežat no tam, ka senāk es nesu pirksta gredzenu? Ta bija mana tēva cfavana.

Viņš atvieglots nopūtas.

Ar ko īsti Arturs Vilmots nodarbojas?

Nezinu. Viņam vienmēr Londona darīšanas. Viņš nekad nerunā par tam, un neviens nekā ari nezin. Ari jns es vel neesmu dzirdējis runājām par savu darbu, doktor Andrev.

Man šķiet, ka esmu jau parak daudz runājis par sevi . . . rniss Nelson.

Neesat taču smieklīgs vel vakarrīt jns saucat mani par Stellu un muļķa bērnu. Vai tas nav skaisti?

F.s tobrīd esmu bijis ļoti pārdrošs, viņš kautri atziņas.

Man šķiet, mēs esam mācījušies viens otru pazīt, un jūs man patīkat. Sakuma es nevarēju jus ieredzet. Man likās, ka jūs esat briesmīgs cilvēks, īsts asinssuns, kas uzbrūk nabaga nelaimīgiem ļaudīm.

Laikam gan visiem ļaudīm ir šāds ieskats par policistiem. Turpretim mes paši glaimojam sev, būdami pārliecināti, ka policista formas izskats iedveš ikvienam krietnam pilsonim miera un drošības sajutu.

Bet es neesmu krietna pilsone; taisni otrādi jus nemaz nezināt, cik slikta es esmu!

Varu to iedomāties.

Brīdi viņi gaja klusēdami.

Stella, viņš pēkšņi atsāka, vai justi pēdējās sarunas laika Merivans jmns stāstija ko par saviem nākotnes plāniem kur viņš nodomājis dzīvot?

Itālijā, viņa atbildēja, neviļus nodrebēdama, — Viņš teica, ka drīzuma dabūšot ļoti daudz naudas. Viņš stastija ari, ka esot nopircis skaistu villu Komo ezera krastā.

Vai viņš nepieminēja, no kurienes tas sagaida šo naudu?

Ne. Bet nerunāsim vairs par to, lūdzu.

Andijs bija nesaprašana. Kur gan Merivans bija cerējis dabūt naudu? Taču ne no Ābrama Selima? Vai varbūt viņš jau bija šo naudu saņēmis un noglabājis? Varbūt augļotājs dabūjis zināt par viņa nodomu atstāt Angliju, un gribējis atdabūt savu naudu? Seliins nekad nemēdza sūdzēt savus parādniekus tiesā — arī tas bija zīmīgi. Acīmredzot, viņš aizdeva naudu vienīgi tajā gadījumā, ja upuris kaut kada karta atradās viņa vara.

Kādā vietā, kur ceļš bija diezgan stāvs, Andijs saņēma Stellas roku savējā un neatlaida vairs to. Ari viņa nemēģināja atbrīvot savu roku. Viņa jutās laimīga Andija tuvumā un vēlējās, kaut šī pastaigāšanās nekad nebeigtos.

,1us esat kļuvis ļoti nopietns, viņa piezīmēja, kad tie jau atgriežas mājup. Es zināju, ka mūsu pastaigašanas būs tik brīnišķi skaista. Nu es vairs ueka nevēlos mana laime ir pilnīga. Bet rit mēs vairs nevarēsim šo gājienu atkārtot tas nekad vairs nebūtu tas, kas bija šodien.

Viņi atkal bija nonākuši pie otriem golfa vārtiem. Visapkārt neredzēja neviena cilvēka.

Noskūpsti mani, viņa vienkārši sacīja.

Andijs noliecās pie viņas, un viņu lūpas sakusa ilga skūpsta.

14

Misters Boids Zalters sēdēja pie maza galdiņa savā bibliotēka. Caur logu viņš varēja pārredzēt visu ieleju un ari daļu no Beverlī-Grinas. Viņš lika pasjansu, tomēr laiku pa laikam atrāvās no šis nodarbošanās, lai pamestu skatu loga. Te viņš vēroja aitu baru, kas gaja pa ceļu, te atkal pelēko vanagu, kas ar laupījumu nagos atkal pacēlās gaisa. Pēkšņi viņa uzmanību saistīja kāds cilvēks gara, tumšā mētelī. Sis cilvēks lēnām staigāja turp un šurp kadas apmetnes malā, laiku pa laikam pieliekdamies un ko meklēdams zemē.

Boids Zalters pazvanīja un lika sulainim pasaukt parka sargu. Mirkli vēlāk tas jau staveja saimnieka priekša.

Meding, kas tas tāds, kas tur staigā gar Spring-Ko-

vertu?

Sargs parlika roku par acīm un ielūkojas.

Ja nemaldos, tas ir misters Vilmots, ser.

Misters Zalters atkal paņēma tālskatu.

Jums laikam taisnība. Aizejat pie viņa, nododat tam manu sveicienu un apjautājaties, vai nevarat but viņam noderīgs. Varbūt šis kungs ir ko pazaudējis, kaut nesaprotu, ko gan viņš būtu varējis pazaudēt mana īpašuma robežās, kur viņam taču nekas nav meklējams.

Medings izgaja, un misters Zalters no jauna pievērsās savam kārtīm. Kad viņš pēc brītiņa atkal palūkojas loga, parka sargs steidzīgiem soļiem gaja par lauku, bet svešais vairs nebija saskatams.

Bridi vēlāk Medings atgriezās.

• Pateicos, es jau redzēju, ka jūs nesatikāt viņu.

Es atradu šo lietu, ser. Ta gulēja mazliet atstatu no tās vietas, kur misters Vilmots meklēja.

Viņš pasniedza Zalteram zelta cigarešu etviju. Misters Zal-ters atvēra to. Etvijā atradas divas samirkušas cigaretes un no avīzes norauts papīra gabaliņš, uz kura ar zīmuli bija uzrakstīta kada adrese.

Labi, Meding. F.s nodošu to misteram Vilmotam. Domājams, ka viņš neaizmirsis izsniegt jums labu pateicības algu.

Sargs mirkli vilcinājās.

Es gribēju jums vēl ko pastāstīt, ser. Tas attiecās uz slepkavību. Man šķiet, ka ļaundaris ir aizbēdzis caur parku.

Kamdēļ jūs ta domājāt?

Es tonakt biju apgaitā, jo Beverli-Grinas ļaudis šogad ir sevišķi kari uz mušu fazāniem. Pēkšņi es izdzirdu šāvienu. Es tūliņ steidzos turp, bet, gabalu noskrējis, paliku stāvām. Varu apzvērēt, ka dzirdēju kādu ejam pa cieti nomīdīto Spring-Ko-vertas ceļu, kur nupat staigāja ari misters Vilmots. Es uzsaucu apstaties, bet neviens neatbildēja, un pēc tam vairs neviena ne redzēju, ne dzirdēju.

Vai esat ziņojis policijai par šo savu novērojumu? To jums katra ziņa jadara, Meding. Par laimi, tieši šodien mani solījās apmeklēt misters Maklods.

Andijs, kas ieradās apspriesties ar misteru Zalteru par līķa apskates rezultātiem, ar interesi noklausījās parka sarga stāstā. Viņš gribēja arī zināt, kada laika Medings dzirdējis šāvienā troksni.

Medings atrada arī mistera Vilmota cigarešu etviju, Boids Zalters sacīja, un pastāstīja Andijam par šīrīta gadījumu ar Arturu.

Andijs aplūkoja atradumu.

Ka viņš varēja gadīties Spring-Kovertas tuvumā? Vai tad caur turieni iet kāds satiksmes ceļš?

Ne. Es gan nevienam neliedzu pastaigāties mana īpašuma robežās, tomēr Spring-Koverta šim nolūkam ir visai nepiemērota vieta.

Andijs atvēra etviju un izņēma aprakstīto avīzes gabaliņu.

Ta laikam kāda adrese, misters Zalters piezīmēja.

Ja, noslepkavotā Sveņnija adrese, kas uzrakstīta slepkavības diena, Andijs piebilda.

Papīritis bija noplēsts no avīzes augšdaļas, un uz ta vel bija salasāmi vardi: «... etdien, 23. jūnija».

Acīmredzot, ši avīze piederējusi Svennijain, Andijs nodomāji). Droši vien Vilmots bija nojausi saticies ar to un, domādams, ka Ābrama Selima bijušais sekretārs tam vēl var noderot, atzīmējis viņa adresi. Tomēr bija maz ticams, ka ši satikšanas botu notikusi Spring-Koverta, kur bija atrasta etvija. Varbūt viņi vēlāk, tumsai iestājoties, bija vēlreiz satikušies šaja vieta.

Tātad Vilmotam bija kāds sakars ar šo lietu. Merivans taču bija izdibinājis viņa noslēpumaino nodarbošanos.

Par ko jus domājāt? Boids Zalters jautaja.

Dīvaini es nezinu, ko darīt ar šo atradumu. Ja atļausiet, es uzmeklēšu Vilmotu un pats atdošu viņam etviju.

Atgriezies Beverli-Grina, viņš atrada sava istabā policijas inspektoru.

Mēs atradam dārgu briljanta gredzenu pareizāk sakot: misters Nelsons ieraudzīja to, iedams par pļavu. Neesmu dzirdējis, ka Merivana nama butn kas zudis; bet neviens no apkārtējiem iedzīvotajiem neatzīst gredzenu par savu.

Stella taču tiešam bija parak neuzmanīga! I.ikas, it ka viņa ar noļuku kaisītu ap sevi priekšmetus, kas varēja modināt aizdomas.

Gan jau īpašnieks pieteiksies, Andijs vienaldzīgi piezīmēja.

Vakara viņš panāca Vilmotu, kad tas patreiz gribēja ieiet sava darza vārtos.

Ja nemaldos, tas pieder jums, viņš sacīja, turēdams roka etviju.

Vilmots pietvīka.

Nedomāju vis. Man nekas nav zudis.

Bet šeit taču iegravēta justi monogramma, un ari citi ļaudis jau uzzīmējuši to par jūsu īpašumu.

Vilmots vairs neliedzas.

Pateicos, doktor Maklod. Nemaz nebiju zudumu ievērojis.

Andijs pasmaidīja.

Tad jus laikam meklējat ko citu pie Spring-Kovertas?

Vilmots nobala.

Kad jus atzīmējat Svennija adresi?

Vilmots uzmeta viņam naida pilnu skatu.

Svētdienas rīta viņš bija atnacis pie manis un lūdza, lai ieteicu to katla vieta. l's satiku viņu golfa laukuma, un turpat uz vietas atzīmēju viņa adresi uz papiriša, ko noplēsu no avīzes.

Bet jus neesat teicis ne man, ne ari inspektoram Danam, ka esat ar viņu saticies.

Es biju to aizmirsis . . . nē cs vienkārši nevēlējos tikt iejaukts šajā lieta.

Bet nakti jūs vēlreiz tikāties ar viņu. Kamdēļ jus šim nolūkam izvēlējaties tieši Spring-Kovertu?

Vilmots mirkli vilcinājās.

Viņš gribēja vēlreiz ar mani runāt, un domāja, ka man būtu nepatīkami, ja ļaudis redzētu mūs kopā. Vai neienāksiet pie manis, Maklod?

Vai jus esat viens?

Ja. esmu viens visā namā. Kalpotāji šodien visi izgājuši.

Artura Vilmota nams bija pats mazākais visa kolonijā, bet tas bija iekārtots ar isti māksliniecisku gaumi, kura tomēr bija jūtams visai maz vīrišķības.

Viņi iegaja istaba, kur uz galda atradās pusē pabeigta dainu cepure. Andijs izlikās to neievērojam, tomēr Vilmots, acīmredzot, ļoti uztraucas par šo niecīgo starpgadījumu un pulējās izskaidrot to pēc iespējas ticamāk.

Laikam jau atkal kāda no kalponēm izraudzījusies manu istabu par savu darbnīcu! Viņš paķēra cepuri un nikni iemeta to istabas kaktā. Tomēr viņš drīz atguva pašsavaldīšanos, un mierīga balsi turpināja: Hs divas reizes satiku Sven-

niju, un tas bija neprāts, ka tūliņ neziņoju par to. Svennijs ienīda manu tēvoci. Viņš ieradās pie manis un izteicas, ka tas zinot ko tādu, kas pilnīgi nodotu tēvoci manas rokās. Otrreiz satiekoties, mēs apspriedām noteikumus, zem kādiem Svennijs Initu miera izdot uian savu noslēpumu. Mūsu saruna beidzas ar to. ka es apsolīju viņam rakstīt.

t u kāds tad bija Svennija noslēpums?

Vilmots vilcinājās.

Taisnību sakot es nezinu. Man palika tikai iespaids, ka misters Merivans bijis Ābrama Selima parādnieks. Man tomēr jasaka, ka es tam neticu, jo tēvocis nomira ka bagāts cilvēks.

Andijs bridi klusēja.

Vai jums ir kada nojauta, kas būtu varējis nonāvēt jūsu

tēvoci?

Vilmots sarauca nieri.

Vai jums ir kādas aizdomas? viņš savukārt jautāja.

Andijs zināja, ko Vilmots apvainos, ja kaut mazākā aizdomā kritis uz viņu pašu.

Esmu uzstādījis vairākas teorijas, bet man šķiet paragri runāt par tām, viņš vēsi atbildēja. Bet nupat man kas iekrita prata. Kad pēdēja reize satikāmies, jiis runājāt par kādu

nelietīgu meiteni, kuras dēj jums esot bijusi ķilda ar tēvoci. Kas ir ši dama?

Tas bija lieliski sadomāts un ista mirkli izvests uzbrukums.

( z tik tiešu jautājumu Vilmots nebija sagatavojies.

To es nevaru jums teikt, viņš nomurmināja.

Bet Andijs jau bija aizgājis pārāk tālu, lai varētu pusce|a atkāpties.

— Jūsu atbilde ir nepietiekoša. Viens no diviem: vai nu jus pazistat šādu dāmu, vai nepazīstat tas; vai esat viņas dēļ saķildojies ar tēvoci, vai arī ne. Patreiz runāju ar jums ka policijas ierēdnis, kam uzdotā šis lietas izmeklēšana. Man jazin visa patiesība.

Arturs Vilmots nebija cīnītājs.

Toreiz es biju ļoti samulsis. viņš ka negribot sacīja.

Es pats nezināju, ko runāju. Es nedomāju par kādu noteiktu personu; tapat ari neesmu ķildojies ar tēvoci.

Andijs izņēma no kabatas piezīmju grāmatiņu un ierakstīja taja Vilmota vārdus.

Pateicos. Man laikam nevajadzēs jūs vairs apgrūtināt šaja lietā.

Ne varda nepiebildis, viņš aizgaja.

Mister Maklod!

Darza vārtos Andijs apstajas. Vilmots sekoja viņam.

Man šķiet, ka nu vairs nevarētu būt nekādu šķēršļu, kuru dēļ es nevarētu apmeklēt tēvoča namu. Ka mistera Meri-vana mantiniekam, man taču jāsagatavo viss nepieciešamais viņa bērēm.

Acumirkli man vēl tomēr jaatstai spēkā viens no ierobežojumiem: jūs nedrīkstat iet viņa darbistaba, kamēr vēl nav notikusi līķa apskate.

Andijs pargaja pāri ielai un deva attiecīgu rīkojumu policijas seržantam, kas apsargāja namu.

Andijs nebija ne pārsteigts, ne ari uzjautrināts par Vilmota istaba redzēto dāmu cepuri, kas deva vielu daudziem minējumiem. Vilmota paskaidrojums šķita pārāk neticams. Tapat Andijs nespēja ticēt, ka Vilmots būtu tik neuzmanīgs, lai turētu namā kādu draudzeni.

Viņš devās uz Nelsonu namu. Ja vien tas būtu iespējams, viņš būtu apmeklējis to ik dienas. Tomēr viņš pārvarēja savu vēlēšanos un iekārtojās tā, ka ik rītus satikās ar Skotiju kaut kur ārpus nama, parasti parka apstādījumos.

Viņu pieņēma Stella. Tās tēvs bija darbnīca un strādāja. Viņa bija sajūsmināta par tēva iesākto jauno darbu Skotija ģīmetni.

Tas jau bus lieliski, ka manā rīcība vienmēr bus Skotija portrets, Andijs mazliet cietsirdīgi piezīmēja. Ja nākotnē viņu kādreiz vajadzēs apcietināt, es sūtīšu savus ļaudis akadēmija iepazīties ar viņa izskatu.

Viņš nekad vairs nedarīs nekā ļauna, Stella apgalvoja. Viņš pats man to apsolīja.

Andijs pasmaidīja.

Es priecātos, ja ta būtu. Vai tu labi pazīsti Arturu Vi 1 -motu, Stella?

Kamdēļ tu ta jauta?

Vai nezini, vai tam ir kāda draudzene, vai tuva radi

i liece?

Viņa pakratīja galvu.

• Viņa vienīgie radinieki, cik zinu, bija misters Merivans un kāda veca krustmāte, kas nu jau mirusi.

Es tikai tāpat painteresējos. Aridijs pasmaidīja.

Vai esi ieguvis kādus jaunus norādījumus? Stella ap-jautājās. Nesen pie manis bija kāds reportieris, un gribēja zināt kaut ko par Merivana dzīves veidu. Kad paskaidroju, ka neesmu to tuvāk pazinusi, viņš ātri apmierinājās.

Andijs smagi elpoja.

Esmu priecīgs, ka Dovncrs nav ieradies.

Kas tas par Dovneru?

Kāds žurnālists reti veikls un spējīgs cilvēks. Tas vis tik viegli neapmierinātos ar tavu atbildi. Viņš būtu sarunājies ar tavu tēvu par mākslu, apbrīnojis viņa «Pigmaijonu», spriedis par krasu noskaņām un apgaismojuma nozīmi. Bet pēc viņa aiziešanas tev būtu palikusi nepatīkamā sajuta, ka esi izteikusi viņam pārāk daudz par mistera Merivana privāto dzīvi.

Viņa uzlūkoja to neslēptā sajūsmā.

Es nemaz nezināju, ka tu esi tik labs cilvēku pazinējs. Kas dzirdams jauns?

Inspektors Dans atradis tavu gredzenu. Vai tu vienmēr kaisi ap sevi briljantus?

•Viņa nebūt neizskatījās samulsusi.

Irs viņu aizmetu nezinu pati, kur. Vai tu gribi jau iet? Tu taču neesi vēl redzējis ne tēvu, ne viņa jauno gleznu.

Esmu šeit jau pietiekoši ilgi. lai saceltu uztraukumu visos kaimiņos. Vai tad tu nesaproti, ka varu apmeklēt tevi vienīgi tajos gadījumos, kad rodas kāds iemesls apstaigāt ari citus kaimiņus. Ik dienas es izdaru desmit, vai divpadsmit apmeklējumus, un saku jau krist šiem ļaudīm uz nerviem ■— vienīgi tamdēļ, lai redzētu tevi.

Stella pavadīja viņu līdz durvīm.

— Es vēlētos, kaut tu atkal atnaktu noslaucīt putekļus no mēbelēm, viņa maigi sacīja.

Un es... es velētos, kaut mēs atkal būtu pie golfa laukuma otrajiem vārtiem! viņš kaisli atbildēja.

Viņa iesmejas, un šie smiekli pavadīja Andiju līdz pat darza vārtiem.

15

Artura Vilmota patmīlība bija parak liela, lai tas spētu uzskatīt Stellas noraidošo atbildi ka galīgu. Viņš zinaja, cik nepastāvīgas un neloģiskas sievietes mēdz būt savas jutās, un tamdēļ apņemas mierīgi gaidīt. Bet beidzot viņam tomēr pietrūka pacietības, un viņš nolēma strauja, labi sagatavota uzbrukuma iegūt to, kas nebija panākams ar laipnību un pacietību.

Vai viņš to mīlēja, vai ienīda tam nebija nozīmes. Viņš mīlēja pats sevi, un tamdēļ viss, ko tas nespēja sasniegt, šķita viņam tik dārgs un iekarojams, ka dzivc pret to izlikās bezvērtīga.

Andija Makloda ierašanas Beverlī-Grina, viņa biežie apmeklējumi Nelsonu nama un kalpotāju tenkas noveda ViI-motu līdz izmisumam. Tam pievienojās vēl tēvoča nāve un apziņa, ka ari uz viņu krīt zināmās aizdomas. Bez tam viņam sagadāja rūpes paša nenoteiktā nākotne. Tēvocis bija palīdzējis viņam nodibināt pilsēta savu veikalu. Kādi gan varēja but viņa testamenta noteikumi, ja šāds testaments vispār maz eksistēja? Uz inspektora Dana jautājumu, vai Vilmotam neesot zināmā kada paslēptuve, kur misters Merivans Initu varēj.s noglabāt kādus dokumentus, viņš bija atbildējis ar nē, kaut īstenībā zinaja slepenu atvilktni tēvoča guļamistaba, ko misters Merivans tam kada vaļsirdības brīdi bija paradījis.

Ik reizes, apjautājoties inspektoram, vai Andijam par lietas gaitu, viņš domāja par šo glabatuvi.

Arturs Vilmots nespēja saprast, kamdēļ citkgrt tik skopais tēvocis bija devis tam naudu veikala uzsākšanai, pie kam ne reizes neizrādīja velēšanos dzirdēt ko tuvāk par uzņēmuma gaitu. Misters Merivans nekad nebija pieprasījis ne procentu, ne ari kapitala atmaksas, un tamdēļ Vilmotam bija iemesls domāt, ka tēvocis izraudzījies viņu par savu universālmanti-nieku.

Tēvocis reiz bija viņu lūdzis nerunāt par to, ka misters Merivans ir precejies. Arturs ļoti labi saprata šo tēvoča vēlēšanos, jo vairāk vel tamdēļ, ka ta laulība bija nobeigusies ar tādu skandālu.

Nogaidījis, kamēr Andijs nozuda Nelsomi nama, Arturs ViI-mots devas uz sava tēvoča dzīvokli.

Misters Maklods jau teica man, ka jūs nākšot, seržants sacīja. Jums laikam jau aizrādīts,, ka nelaiķa darbistaba nevienam nav atļauts ieiet?

Vilmots pamaja ar galvu un saka kāpt augšup. Sasniedzis augšējo stāvu, vii.iš devas tieši guļamistaba, iepriekš pārliecinājies. ka neviens tam neseko. Piegājis pie gultas, viņš ar roku piespieda koka griezto rozi, kas rotāja tas kajgalu, un strauja kustība pabīdīja to pa labi. Kaut kas noknikšķcja, un ģerboņiem izrotātā gultas daļa atveras ka galda atvilktne. laja atradas dažādi dokumenti un biezs žūksnis papīra naudas, kas bija pārsiets ar gumiju. Bez tam atvilktnes dibena gulēja portfelis ar sevišķi svarīgiem dokumentiem. Vilmots ātri sabaza visu atrasto kabatas, pēc kam steiga aiztaisīja atvilktni un noslēdza to, pārvietojot koka rozi iepriekšēja stāvokli. Varbūt ari zem otra ģerboņa, gultas galvgaļa atradas slepena atvilktne? Viņš mēģināja pabīdīt ari šo ģerboni greznojošo rozi, tomēr ta nepadevās. Viņš nolēma pēc iespējas drīzāk atgriezties sava dzīvoklī un pārbaudīt atraduma saturu, jo baidījās, ka šeit to varētu pārsteigt Andijs, kas droši vien nāks pārliecināties par viņa panākumiem. Trīcošiem ceļiem viņš nokāpa leja.

Vai atradat ko, ser? seržants jautaja, paceldams acis no avīzes, ko viņš lasīja, ērti atlaidies viena no vestibila atzveltnēm.

Nekā sevišķa. Esmu mazliet uztraukts ...

To es varu gan saprast, policists līdzjūtīgi piezīmēja.

Pārnācis māja, Arturs noslēdza aiz sevis durvis, nolaida logu priekškarus un uzdedza gaismu. Tikai tad viņš saka izkraut savu kabatu saturu uz galda. Atrasto dokumentu starpa testamenta nebija. Ādas portfeli atradas laulības apliecība, kas ziņoja par kadas llildas Master, pec nodarbošanās kalpones, salaulašanu ar studentu Džonu Severnu. Laulība bija noslēgta pirms trīsdesmit gadiem. Arturs bija pārsteigts. Kādā noļuka tēvocis bija uzglabājis šis kalpones un kada tur studenta laulības apliecību? Ceremonija bija notikusi sv. Paula baznīca, Mcrilebona, Londona. Tēvoča vārds apliecībā nebija minēts viņš nebija parakstījies ari ka liecinieks. IJn tomēr šim dokumentam bija kada sevišķa nozīme priekš mirušā, ja jau viņš to tik rūpīgi glabājis.

Pievēršoties citiem dokumentiem, Arturs drīz vien aizmirsa mīklaino laulības apliecību. Vispirms viņa vērību saistīja divi vekseļi viens par septiņi simti, otrs par trīssimts mārciņām. Tie bija izdoti uz Ābrama Selitna varda, un viņus bija parak-stijis Kennets Nelsons. Mugurpusē bija parakstīts ari Meri-vana, ka žiranta, vārds. Abi vekseļi bija sasprausti ar kniepadatu, un tiem bija pievienota ar mistera Merivana roku rakstīta zīmīte: «Sie' vekseļi ir viltoti. Termiņš 24. jūnija.»

Viltoti! Vilmots sarauca pieri. Vai Stellai tas bija zināms? Vai tamdē| viņa divdesmit trešā jūnija vakara bija ieradusies pie Merivana? Tātad tamdēļ tēvocis bija tik pārliecināts, ka Stella pieņems viņa piedāvāto roku! Acīmredzot, Kennets Nelsons kādreiz dzēruma bija viltojis Merivana parakstu uz savu vekseļu mugurpuses.

Arturs klusu iesvilpās. Acumirklī viņš vēl nespēja pārredzēt visas iespējamības, ko viņam piešķīra šo vekseļu iegūšana. Viņš pārskaitīja naudu. Bija prava summa, un viņš apmierināts novietoja to sava kabatas portfelī. Pārējie dokumenti bija gari, rūpīgi sastādīti dažādu īpašumu saraksti, kuru caurlūkošana nebija steidzama. Ieslēdzis tos līdz ar laulības apliecību mazaja seifa, kas bija iemūrēts siena, Arturs nodevās pārdomām.

Pulkstens pusvienpadsmitos viņš izgāja no mājas. Nakts bija jauka un klusa. Nelsonu nama vestibila vēl dega gaisma.

Stella bija viena.

Vai varu bridi runāt ar tevi, Stella? Es tevi ilgi neaizkavēšu.

Ja, varat pateikt šepat durvis, kas jums sakāms, mister Vilinot. Ceru, ka jus būsiet īss.

Man šķiet, ka jūs nebūsiet tik augstprātīga, kad dzirdēsiet, kādā lietā esmu ieradies, Arturs aizrādīja.

Stella gribēja aizcirst durvis tam deguna priekša; tomēr viņš veikli ielika kāju starpa, tā ka Stella bija spiesta palikt stāvam.

Es saukšu tēvu! - viņa piedraudēja.

Lūdzu, darāt to. Man būs interesanti dzirdēt, ka mana tēvoča paraksts nokļuvis uz diviem vekseļiem, kas izdoti uz Ābrama Selima vārda.

Stellas rokas pēkšņi nokārās gar sāniem, bet galva smagi noslīga uz krūtīm.

— Ienākat, viņa dobji izdvesa.

Arturs Vilmots ar uzvarētāja smaidu iegāja namā. Stella ieveda to dzīvojamā istabā.

Jūsu tēvs viltojis žiranta parakstu. Arturs iesaka bez kada iemesla, kaut iepriekš bija nolēmis ķerties pie lietas daudz apdomīgāk.

Vai varu šos vekseļus redzet?

Arturs triumfēdams nolika tos uz galda.

Es |oti maz saprotu no šādām lietām, Stella sagrauztā balsī turpināja. Bet viņi tiešām izskatās ļoti līdzīgi tiem, ko es paņemu. Es noturēju tos par īstajiem, bet viņš bija gribējis tikai pabiedēt mani ar tiem.

Tatad svētdienas vakara jus esat bijusi viņa dzīvokli? Vilmots jautāja apsūdzētāja balsi. Es redzēju jus ieejam un atkal slapstoties iznākam. Jūs gribējāt dabūt no viņa šos vekseļus, bet viņš iedeva jums to atdarinājumus. Ko jūs nnedomājat šajā lieta darīt?

Viņa klusēja.

— Es parādīšu jums vienīgo izeju, kas jums vēl atliek. Esat prātīga u11 kļūstat mana sieva. Sos abus vekseļus es pasniegšu jums ka kazu dāvanu. Bet ja jus noraidīsiet šo priekšlikumu jums nāksies to nožēlot! Sie vekseļi likumīga karta pārgājuši manā īpašumā. Es parūpēšos, lai misters Nelsons nokļūst turp, kur ir viņa īsta vieta. Redziet, šeit mans tēvocis uzrakstījis: «Sie vekseļi ir viltoti» ar to pietiek, Stella!

Viņš tuvojas tai izstieptam rokam, bet Stella ātri piecēlās un uzgrieza tam muguru.

Nu, manis dēļ — pārdomā vel šo nakti. Es atnākšu rīt atkal. Maklodam tu par šo lietu nekā nevari stāstīt, jo tad tev nāktos atzīties viņam, ka tavs tēvs ir krāpnieks, un to tu droši vien negribēsi darīt. Tamdēļ esi prātīga, Stella!

Viņš jau stāvēja durvis. Smaidīdams viņš soļoja pa dārza celiņu, jau iepriekš priecādamies par viegli glīto uzvaru. Viņš jau gribēja atvērt darza vārtiņus, kad pēkšņi kada liela roka aizspieda tam muti. Pirms vel viņš paguva atjēgties, kāds jau bija ar vienu roku satvēris to aiz rīkles, bet ar otru veikli pārmeklēja ta kabatas.

Jus vēl iedrošināsieties draudēt?! uzbrucējs šņāca.

Pastāstiet par to Maklodam, un viņš vēl šovakar liks pārmeklēt jūsu dzīvokli. Kur jūs ieguvāt šos vekseļus?

Atdodiet man šos papīrus, Arturs ar pūlēm izdvesa.

Skotijs ironiski pasmaidīja.

Griežaties ar ziņojumu policija varbūt ta palīdzēs jums viņus atgūt.

Arturs tiešām nebija cīnītājs. Viņš klusēdams aizgāja.

16

Labs darbs pats sevi atalgo, Skotijs prātoja. — Es jūtu, ka rīkojos taisni ta, ka aprakstīts jaukajos stāstiņos par atgrieztiem grēciniekiem.

Jūs jokojat tikai tamdēļ, lai man nebūtu jāraud, Stella klusu sacīja.

Kamīnā kvēloja sadedzinātu papīru pelni. Skotijs rūpīgi izņēma no tiem sakarsušo kniepadatu un iesprauda savu svārku stūri.

Jus visu dzirdējāt? Stella jautaja, izslaucīdama acis.

Lielāko daļu, Skotijs atziņas. Ls stāvēju darza, kad viņš durvis saka sarunāties ar jums. Durvis palika vaļa, ta ka es gandrīz visu varēju dzirdēt: Sis cilvēks pēc savas dabas nav profesionāls izspiedējs. Lai no viņa kas kārtīgs iznāktu, tam vismaz vēl pieci gadi jaiet mācībā. Viņš ir parak nervozs un pļāpīgs. Si īpašība gan pieru it visiem Bcverli-Grmas iedzīvotājiem. Jus ta šaubīgi uzlūkojat mani, iniss Nelson varbūt jums šķiet, ka ari es mīlu par daudz runāt? Tas tiesa, bet es vienmēr runāju lietišķi. Cilvēks, kas līdzīgi man izstaigājis visu pasauli, daudz ko zin, un nejauša uzturēšanas cietuma tikai vel vairak padziļina viņa zināšanas.

Nu es iešu sava istaba, mister... Skotij. Man trūkst vārdu, lai jums pateiktos, tīs pastāstīšu to visu misteram Mak-lodam.

To jus nekāda gadījumā nedrīkstat darīt tas tikai

novestu jus nepatīkama stāvoklī. Ls pazīstu policistus un zinu, ka viņiem ļoti nepatīk, ka tiem slasta lietas, ko viņi negrib zināt.

Stella atzina, ka viņam droši vien taisnība. Viņa gribēja palikt viena, lai apsvērtu pēdējos notikumus un nomierinātos. Par Arturu Vilmoiu viņa vairs nedomāja tas priekš viņas bija tikpat ka šie izplēnējušie papīra pelni kamīna.

Labu nakti un vel daudz sirsnīgu paldies!

Sapņojat ko jauku, Skotijs novēlēja un nepacēla acu no grāmatas, kamēr viņa nebija izgājusi no istabas.

Tad viņš rūpīgi saņēma pelnus no kamīna, iznesa tos virtuvē un, sajaucis ar glāzi ūdens, izlēja šo maisījumu, pēc kam izskaloja un izslaucīja glāzi.

Kaut tikpat varētu noskalot savu pagatni! Skotijs rezignēti nopūtas.

Nakamā diena Beverli-Grīna ierādās kāds pusmūža, gudra izskata žurnālists. Viņš nebija saistīts pie kāda noteikta laikraksta, bet visas avīzes labprat pieņēma viņa rakstus, jo viņš bija reti spējīgs reportiers. Tas bija cilvēks, kas sava mērķa sasniegšana neatzina nekādu šķēršļu. Viņa metodes bija pacietīgas un nesaudzīgas. Lai izdibinātu visu patiesību, viņš nebūt nekautrējās melot, piekrāpt un pat zagt. Ikvienu solījumu viņš parkapa ar to pašu vieglumu, ar kādu pasūtīja sev brokastis. Lielākā daļa darbabiedru, kas šaja ziņa bija godīgāki, klaji nicināja viņu par io; tomēr viņiem bija jaatzīst, ka viņš šāda ceļa guva visai apskaužamus panākumus.

Tas bija plecīgs cilvēks ar parupjiem sejas vaibstiem, milzīgu pensneju uz deguna un cigāru mute, kas kupeja no rīta līdz vakaram.

Andijs bija pirmais, ko Dovuers jo tas bija viņš apmeklēja.

Labrīt, Maklod. Es atzinu par labāku vispirms griezties pie jums, un tikai tad uzsākt patstāvīgu izmeklēšanu. Man šķiet', ka notikuma galvenos apstākļus es jau zinu. Vai pēdējas dienas ir radušies kādi jauni sarežģījumi?

Andijs piedāvāja viņam cigāru.

Ļoti priecājos, ka esat ieradies, Dovner. bet jūs nākat mazliet par vēlu. Nekā jauna, diemžēl, nevaru jums pastāstīt.

Vai tiešam jums nav neviena jauna norādījumā? Kas īsti ir šis Ābrams Seliins? Sis vārds man šķiet pazīstams.

Si lieta būtu tieši justi gara, Dovner. Andijs izpūta kuplu dūmu mākoni, slepus vērodams apmeklētāju. Neviens no pārējiem reportieriem nav atzinis šis personas lielo nozīmi. Bet mums vel nav izdevies sadzīt Ābrama Selima pēdas.

Labi, Maklod. varat paļauties uz mani es nejaukšos jums pa kājām.

Būtu nepareizi apgalvot, ka Dovuers būtu baidījies no An-dija. Viņš nebijās pat no dinamīta kalna. Tomēr viņš bija pietiekoši apdomīgs, lai nenosēstos ši kalna virsotne un nesmēķētu tur cigāru. Viņš atzina Andija spējas un pec iespējas izvairījās staties tam ceļa.

Ka dzirdēju, ari «četracainais Skotijs» esot šeit pie jums?

Ja, viņš ir Beverli-Grīna. Mani draugi uzņēma to savā

nama.

Jums šķiet, ka viņš ko zin šajā lieta? Dovuers jatīta j a. Tas ir iespējams. Viņš ir sasodīti veikls puisis. Ja, nu

es iešu.

Andijs nolūkojās, ka tas nesteigdamies un šķietami bez kada mērķa devas uz Merivana nama pusi. Viņš bija pateicis Dovneram visu taisnību par Skotiju, jo zinaja, ka reportieris tikpat to izdibinātu.

Desmit minūtes vēlāk Dovuers jau sarunājās ar seržantu, kas apsargaja Merivana namu, par gausajiem paaugstinājumiem policijas dienestā.

Pēcpusdiena notika līķa apskate. Maza zāle bija ļaužu pārpildītā. Boids Zalters, kam bija ieradīta vieta tiesnešu tuvuma, māja ar roku Andijam, aicinādams to pie sevis.

Es atvedu līdzi ari parka sargu Medingu. Varbūt viņa liecība noderos, lai konstatētu nozieguma pastrādāšanas laiku. Izpildot iusu lugmnu, esmu mēģinājis ievākt an ziņas par Ābramu Selimu. Izrādās, ka savu darbību tas apmēram pirms trīsdesmit pieciem gadiem uzsācis rietumos. Kādus desmit gadus vēlāk viņš pārcēlies uz Londonu, kur stājies sakaros ar rēderiem, eksportieriem un kuģu aģentiem, par kuru finansiālo stāvokli tam bijušas ļoti sīkas ziņas. Ļoti nožēloju, ka nevaru pastāstīt jums nekā vairak.

Andijs pateicas viņam un atgriežas sava vieta.

Rēderi un kuģu aģenti! Viņš taču nesen vēl bija apmeklējis šādu kuģniecības aģentūru firmu «Vensvorss un Vensvorss», kuras birojs atradās līdzas Ābrama Selima birojam. Varbūt ta bija tikai nejaušība, tomēr derēja vēlreiz ielūkoties tur.

Kolīdz viņš bija nācis pie ši lēmuma, viņu izsauca un zvērināja.

Viņš nodeva liecību tūliņ pēc Artura Vilmota, kas bija izteicis, ka misters Darijs Merivans bijis viņa tēvocis, un ka slepkavības nakti viņš to vēl redzējis.

Tiesnesis, kas vadīja nopratināšanu, ne ar vardu nepieminēja nama pārziņā iepriekšējo liecību, ka slepkavības nakti tas dzirdējis kādas dainas balsi, kas sarunājusies ar Merivanu. Ka likās, tiesnesi vairak interesēja darbistaba atrasta draudu vēstule.

Vai ir atrasta arī vēstules aploksne? tiesnesis griezās pie Andija.

Tas paskaidroja, ka rūpīgi pārmeklējis visu namu, tomēr aploksnes nav atradis.

Vai izmeklēšanā iegūti kādi norādījumi uz to, ka Meri-vanam būtu bijis iemesls baiļoties par savu dzīvību?

Sienas skapīti, ko misters Merivans sedot pie rakstāmgalda viegli varēja aizsniegt ar roku, atradas pielādēts rcvol-vers, Andijs atbildēja.

Liecinieku nopratināšana jau tuvojās beigām, kad priekšsēdētājs no jauna izsauca doktoru Maklodu.

Te man ir kada laikraksta ziņojums, ka jus esat redzējis ap pulkstens vienpadsmitiem kādu sievieti iznākam no Meri-vana nama. Ls tomēr neatceros, ka jus sava liecība būtu kaut ar vardu pieminējis šo gadījumu, kam taču var būt milzīga nozīme visa izmeklēšanas gaitā.

17

Tas Aņdijam bija jauns pārbaudījums stāvēt tiesas priekšā un zem zvēresta nodot apzināti nepatiesu liecību. Viņš pats izbrīnā klausījās, cik mierīgi skanēja tā balss.

.la, viņš sacīja. l's redzcju atveramies Merivana nama durvis un drīzi pēc tam kādu sievieti ejam pār pļavu.

Kad tas bija?

Beverlijas baznīcas pulkstens patreiz sita vienpadsmit.

Vai neredzējāt viņas seju?

Ne mēness bija ieslēpies mākoņos.

Zvērinātie izgāja apspriesties. Pusstundu vēlāk tie atgriežas zāle un pasludināja spriedumu: slepkavību pastrādājis Ābrams Selims. ar iepriekšēju nodomu.

Andijn skats velti meklēja zāle Dovneru tas nebija ieradies. ' .

Bridi sarunājies ar Boidti Zalteru un kādu prokuratūras pārstāvi, Andijs devas atpakaļ mājup. Viņš gāja tik lēnam, ka misters Vecs, Merivana advokāts, to panaca.

Tas ir blēņas, it ka misters Merivans Initu nokļuvis kada augļotaja nagos, viņš sacīja. Es noteikti zinu, ka viņš bija bagats cilvēks.

Vai viņš ir atstājis testamentu? Sava liecībā jus par to neieminējāties, Andijs atgādināja.

l.idz šim nekas vēl nav atrasts Ja nepieteiksies kādi tuvāki mantinieki viss paries mistera Vilmota īpašuma.

Viņi jau bija iegriezušies Bcverlt-Grmas ceļa, kad tie pamanīja kādu cilvēku, kas gāja laja paša virzienā.

Vai tas nav Dovners? 1 s viņu šorīt redzcju ļoti gudra galva, Vecs piezīmēja. Mes sarunājamies par pēdējo augstākas tiesas spriedumu a&entu atbildības jautajuma. Ka liekas, viņš labi pazīst likumus.

Nav jautajuma, par kuru tas nevarētu sarunāties, Andijs īgni atbildēja. Vai viņš ncizlaujaja jus par mistera Merivana privātām danšanam?

Ja viņš to ari Initu darījis tas tikpat nebūtu saņēmis nekādās atbildes. Ne, mušu sarunai bija pavisam nevainīgs raksturs mēs spriedām par patreizējo dzīves dārdzību.

Ka tad jus nokļuvāt pie ši temata? Andijs ieinteresēts j auta j a.

Viņš ieminējas, ka Merivanam laikam ļoti dārgi izmaksājusi tik liela nama mājturībā. Es ari pats ieinteresējos par šo lietu un turpat sarēķināju viņa vispārējos mēneša izdevumus. Protams, Dovneram es šo rēķinu neradīju.

Pietiek, ja viņš redzējis justi saskaitu guļam uz galda. Vai jūsu ieskaitīto izdevumu starpa nebija ari kāds sevišķs postenis?

Ja simts trīsdesmit mārciņas. Par to izlietošanu rēķina nav ir tikai Merivana rakstīta zīmīte: «Stellingam simts trīsdesmit mārciņu.» Vai nezināt, kas tas par Stellingu?

Andijs neieskatīja par vajadzīgu to paskaidrot. Stellings bija lielākais dārgakmeņu tirgotājs pilsēta, un šīs simts trīsdesmit mārciņas b;ja summa, ko Merivans bija samaksājis par lielo briljanta gredzenu.

Viņi bija pienākuši pavisam tuvu Dovneram, un tamdēļ Andijs pasteidzas novirzīt sarunu uz citām lietam.

tīs neierados līķa apskate, jo tādas lietas mani garlaiko, Dovners paskaidroja. Tur taču nekas sevišķs netika spriests?

Nekā tada, ko mēs vēl nebūtu zinājuši, Andijs atbildēja.

Advokāts atvadījas, jo tam vel bija janokarto dažas darīšanas attiecībā uz mistera Merivana saimniecību.

Vai tiesa tika pieminēts arī kāds briljanta gredzens, ko Merivans nopircis dažas dienas pirms savas nāves? Dovners vienaldzīga balsī apjantajas. Protams, tas ir tas pats gredzens, ko vēlāk atrada pļavā. Ta taču dīvaina lieta, ķa vecais Merivans nopircis tik dārgu gredzenu, lai vēlāk aizmestu to prom. Gandrīz liekas, ka Merivans bus iedāvinājis šo gredzenu kādai sievietei, kas tomēr tik ļoti ienīdusi veco vīru, ka aizsviedusi viņa dāvanu, kolīdz iznākusi no ta nama teiksim: ap pulkstens vienpadsmitiem nakti.

Ari man šī doma jau ienākusi prātā, Andijs mierīgi atbildēja. To varēja būt izdarījusi ta pati sieviete, ko es redzēju paejam gar manu logu.

Br !i valdīja klusums.

Bet Beverlijas ielas gala taču stāvēja policijas postenis, Dovners atsāka. Starp pulkstens vienpadsmitiem un pusdivpadsmitiem tas pļāpājis ar kāda tuvēja nama kalponi, kas iznesusi viņam lasi kafijas. Un šaja laika neviens neesot gājis tur garam.

Var jau būt, ka viņa aizgājusi pa otro ceļu.

Dovners atkal bridi klusēja.

Desmit minūtes pirms vienpadsmitiem policijas patruļa velosipēdos braukusi pa šo ceļu, viņš atkal ierunājās.

Bet ari ta nav satikusi nevienas sievietes.

Visa ši lieta ir ļoti dīvaina, Andijs piekrita. Varbūt viņa drīzi pcc tam aizgājusi atkal atpakaļ, jo es tūliņ nolikos gulēt.

Jus domājāt, ka viņa būtu atgriezusies Merivana namā — pēc tam, kad bija aizmetusi gredzenu? Dovners cieši ielūkojas Andijam seja.

Varbūt viņa to nejauši pazaudējusi un gaja atpakaļ viņu meklēt.

Bet gredzens atrasts paša ceļmala, Dovners nepiekāpās. Vai nu sieviete aizmetusi to prom ar speķu, vai art viņa nav gājusi par pļavu, ka jus to apgalvojat. Pļavas vidus atrodas apmēram astoņdesmit metru attahuna no ceļa . . .

Ne, astoņdesmit vienu metru, Andijs viņu nopietni par laboja.

Dovners iesmejas.

Es pilnīgi piekritu, ka noslēpumainajai sievietei šaja lieta nav sevišķas nozīmes. Ta droši vien bijusi kāda Merivana draudzene no Beverlijas.

Viņš nenovērsa skatu no Andija sejas, bet ta palika auksta un mierīga.

Katra ziņa ši sieviete nav slepkavību pastrādājusi, Dovners turpināja, bet šo gadījumu taču reiz janoskaidro. Vai Skotijs atkal strādā? viņš negaidot jautaja.

Andijam bija jasmejas.

Ja, viņš ir ļoti aizņemts. Cik zinu, viņš pozē mistera Nelsona gleznai.

Ari es jau biju dzirdējis, ka Skotijs esot nodomājis laboties. Si miss Nelsou ir tiešam apburoša meitene.

Ja, viņa tiešam ir brīnišķa.

Dovners pamāja ar galvu.

Si slepkavība viņai droši vien ļoti ķērusies pie sirds. Viņa taču bija mistera Merivana draudzene? Pirms deviņiem mēnešiem viņš aizdevis tai trīssimts mārciņu. Bet gar to mums nav daļas. Tas taču nav nekas ļauns, ja jauna daina aizņemas naudu no veca kunga, kas gadu ziņa varētu but tas tēvs.

Andijam ta bija pirmā dzirdēšana.

Ka jus to zināt?

Aizmirsu, kas man to stastija, Dovners žavadamies atbildēja. Uz redzēšanos kādreiz iegriezīšos pie jums.

Beverli-Grina bija ieradies kāds Skotlend-Jarda ierēdnis, lai palīdzētu Andijam sastādīt ziņojumu priekšniecībai. Sim cilvēkam Andijs uzticēja steidzamu uzdevumu.

Ejat tūliņ uz Bevcrliju un izdibināt, vai Dovners nav ieradies tur jau vakar. Mēģināt noskaidrot, ar ko viņš sarunājies.

Andijs nebija maldījies. Dovners tiešam bija ieradies jau iepriekšējas dienas vakara, un tūliņ ieaicinājis vakariņas kādu paziņu, vietējas bankas ierēdni.

Acīmredzot, šis ierēdnis tad ari bija Dovnera informācijas avots.

Pēcpusdienā Nelsonu ģimene riotika saruna par naudas darīšanām. Gleznotājs jau visu priekšpusdienu bija kluss uti domīgs, un ši pazīme nesolīja Stellai nekā laba.

Viņš ien.aca istaba, kur sēdēja Stella, un rūpīgi pievēra aiz sevis durvis.

Stella, šorīt es pamodos ļoti agri un daudz ko pārdomāju, viņš iesaka. Vai tu vel atceries to naudu, ko mēs aizņemamies vai, pareizāk sakot: ko tu aizņemies no Meri-vana?

Viņa pamaja ar galvu.

Vai mēs esam to atmaksājuši?

Viņa atkal pamaja.

Kur tu ņēmi naudu ši parada nomaksai? Vai tu esi pārliecinātā, ka šis parads tiešam nolīdzināts?

Ja, tēvs, man ir kuls par to.

Viņš nosēdās pie galda un šķita ko pārdomājām.

Es tiešām vairs nespēju atcerēties, ka tas īsti bija . . . Vai tu Initu atdevusi viņam paradu tas šausmīgas nedēļas laik a?

Sis «šausmīgas nedēļas» laikā viņš visas septiņas dienas bija pavadījis nepārtraukta dzeršana.

Toreiz man taču bija vesela kaudze naudas. Kur es viņu biju dabūjis?

Nezinu.

Viņš nervozi bungoja pirkstiem pa galdu.

Dīvaini. Saja laikā vajag but notikušam kam ļaunam, kas liek man nodrebēt. Bet es nevaru atcerēties, kas tas bijis. Vai es toreiz netiku izdarījis ko sevišķi šausmīgu?

Ne, tēvs.

Viņa dzēruma pastrādātam nedarbam nu vairs nevarēja būt nekādu seku, jo visi pierādījumi bija iznicināti.

Es tikai gribētu zināt: kur man toreiz gadijas tik daudz naudas? misters Nelsons domīgi atkārtoja.

Jau bija krēsla, kad Stella izgaja apliet puķu dobes, kas atradas dzīvžoga ēnā, paša ielas mala. Tur viņai gadījās noklausīties saruna, kas notika divu garāmejošu kungu starpa, pie kam runaja tikai viens no tiem, nemaz nepielaizdams otru pie varda.

Pirmo reizi jus ieraugot, mister Vilinot, man šķita, ka ar jums būs grūti tuvāk iepazīties. Sadi mierīgi, dziļi raksturi vienmēr paliek citiem noslēpums . . .

Misters Dovuers runaja ar Vilniotu par lietu, kas to visvairāk inlerešeja: par misteru Vilmotu pašu.

18

Visas rīta avīzes tika pienestas Andijam vel gulta esot. Vispirms viņš tvēra pee «Megafona», jo bija izdibinājis, ka Dovners ieradies Beverli-Grīna tieši ši laikraksta uzdevuma.

Viņš atlocīja lapu ar tumšu nojautu, ka laja bus kas nepatīkams un nebija maldījies. Pirmaja lappuse viņam krita acis lieliem burtiem iesļiiests virsraksts: «Sieviete pusnakti», bet tūliņ zem ta vardi: «Miss Nelson attiecības pret mirušo.»

Andijs nekad vel nebija nonāvējis, bet šaja mirkli viņš juta, ka Dovneru tas spētu noslepkavot ar vislielāko gandarījumu. Mazliet nomierinājies, viņš saka lasīt:

«Mušu speciālkorespondents ziņo: Lika apskate, kas notika Beverlija, neienesa lieta nekādu jaunu apstākļu, kas jau nebutu zināmi mūsu lasītajiem.

Aiz neizprotamiem iemesliem policija apgalvo, ka viņai neesot zināms tas sievietes vārds, kas iegājusi mistera Merivana namā pulkstens pusvienpadsmitos, bet iznākusi no turienes vienpadsmitos. Doktors Maklods, kas pazīstams nevieti ka spējīgs patologs, bet ari ka ievērojams detektīvs, tiesa liecināja, ka redzējis kādu sievieti, kas pulkstens vienpadsmitos atstājusi noslepkavota namu. Vēlāka izmeklēšana tomēr pierādījās, ka nakts tomēr bijusi tik tumša, ka doktoram Maklodam bijis vienkārši neiespējami saskatīt par pļavu ejošu cilvēku. Man izdevās noskaidrot, ka tieši ap minēto laiku gar doktora Makloda logu gājusi mistera Separda kalpone, kas nesusi iemest vēstuli tuvēja pastkastīte. Acīmredzot, misters Maklods tatad redzējis viņu. un nevis to sievieti, kas iznākusi no mistera Merivana nama un kuras balsi nama pārzinis dzirdējis darbistaba. Kas 'bijusi ši dāma? Beverli-Grina nav noslēpums, ka ta bijusi miss Stella Nelson. ievērojama gleznotāja Kenneta Nelsoīia meita.

Man šķiet, ka nebūšu pārkāpis pieklājībās robežas, ja pateikšu, ka misters Merivnns piedāvājis miss Nelson savu roku, ko ta, jadorna, ari nav noraidījusi, jo tikai vel trīs dienas pirms savas nāves nelaiķis nopircis Stellinga firma dārgu saderināšanas gredzenu, kas diena pēc slepkavības tika atrasts pļava, apmēram piecdesmit metru attaluma no Merivana darza var tiem. Bez tam ir zināms, ka miss Nelson pirms kada laika, atrazdamās spaidīgos naudas apstākļos, aizņēmusies no mistera Merivana trīssimts mārciņu. Sis aizdevums nomaksāts ar summu, kas saņemta pret diviem vekseļiem uz Ābrama Seliina varda tatad naudu parada samaksai miss Nelson ieguvusi no cilvēka, kas tiek apvainots mistera Merivana noslepkavo šana.

Sie vekseļi, kas vel dienu pirms slepkavības atradušies mistera Merivana nama, noslēpumaina karta nozuduši. Paceļas jautājums: ka gan minēta daina varējusi nākt sakaros ar aizdomas turēto Ābramu Selunu? Ka gan šis apdomīgais augļotājs bijis miera izsniegt tai aizdevumu pilnīgi bez kadas drošības? Sos jautājumus janoskaidro. Nav ne vismazāko šaubu, ka abi vekseļi bijuši parakstīti ar Harija Merivana, ka žiranta, vardu. Dīvaino apstākli, ka vekseļi nokļuvuši mistera Merivana rokas, var izskaidrot vienīgi ar to, ka žiranta paraksti bijuši viltoti. Ar to es nebūt negribu, apgalvot, ka miss Nelson būtu ko zinājusi par parakstu viltošanu, vai pat pati piedalījusies šaja d'arba. Nedeļu pirms nāves misters Merivans radījis vekseļus savam radiniekam misteram Vilmotam. Tie glabājušies istaba, kur slepkavība notikusi, kopa ar citiem dokumentiem, starp kuriem atradusies ari kadas kalpones veca laulības apliecība, ko nelaiķis glabājis laikam aiz kādiem sentimentāliem iemesliem.

Ari šie dokumenti nozuduši. Policija atradusi kamīna tikai kaudzīti pelnu, kas atlikuši no sadedznatiem papīriem, tin kam gan bulu interese tos iznicināt? Acīmredzot, vienīgi tai personai, kas viltojusi mistera Merivana parakstu uz vekseļiem.

Kas attiecas uz itiiss Nelson apmeklējumu, tad ir kāds liecinieks, kas slepkavības vakara redzējis to ieejam mistera Merivana nama. Neapšaubāms fakts ir ari tas, ka neviens nav redzējis to iznakam. Doktora Makloda apgalvojumu varam uzskatīt ka viegli atvainojamu pārpratumu. So rindiņu rakstītājs pats ir bijis doktora Makloda istaba, nu var visnoteiktākā karta apgalvot, ka no viņa loga mistera Merivana nama durvis nekādā ziņa nav saskatāmas. Paliek neizdibināms: kamdēļ doktors Maklods ieskata par vajadzīgu tik stūrgalvīgi noliegt faktus: par kuru patiesību nevar būt ne vismazāko šaubu? Kamdēļ viņš pieļiek visas pūles, lai miss Nelson vārds netiktu minēts sakarā ar šo notikumu? Protams, ka šada izturēšanas pret savu pienākumu nevien neatvieglo, bet taisni preteji visai apgrūtina slepkavības apstākļu noskaidrošanu.»

Tas bija īsts meistardarbs. Fakti tik apdomīgi bija sajaukti ar ļaunprātīgiem minējumiem, ka vienīgi zinātājs varēja atšķirt tos vienu no otra. Protams, ši raksta sastādīšana ģeniālais Dovners bija vadījies no Artura Vilmota izteicieniem.

Andijs ātri apģērbās un steidzas pie Stellas. Jau no pirmā acu uzmetiena viņš saprata, ka tā jau lasījusi ziņojumu avīzē.

- Misters Skotijs pirmais to ieraudzīja. Viņš aizveda tēvu pastaigāties.

Tatad tavs tēvs vel nav to lasījis?

Viņa pakratīja galvu.

Līdz šim tu pasargāji mani no visām nepatikšanām, Andij. Bet kas nu notiks?

Dovners cer, ka es vel šodien atlūgšos no dienesta, viņš paskaidroja.

Stella satrukas.

Tātad ši lieta izpostījusi tavu karjeru, Andij?!

Atzīstu, ka esmu bijis nolaidīgs sava pienākuma izpildīšana bet vienīgi tajā ziņa, ka neesmu sekojis pēdām, ko pats uzskatu par nepareizam. Visu, kas šaja raksta minēts, Dovners dzirdējis no Vilmola lūpam. Vekseļus, par kuriem šeit iet runa, tu taču pati atdabūji no Merivana?

Stella mirkli vilcinājās.

Andij, man tev kas jasaka, viņa beidzot teica. Es jau tūliņ gribēju tev atzīties, bet Skotijs mani atrunaja.

Viņa pastāstīja tam par Artura Vilmota apmeklējumu un īstajiem vekseļiem, ko Skotijs bija tam atņēmis. Andijs pēkšņi saprata visu.

Nu es zinu. Sis blēdis! Caur Dovneru viņš grib tev atriebties. Ko nu mēs lai darām, Stella? Es pats devu Vilmotam atļauju apmeklēt Merivana namu, un tur viņš šos papīrus ari atrada. Kas vēl tur bijis? Ja: abi vekseļi, vel daži svarīgi dokumenti un kadas kalpones laulības apliecība. Labi!

Un viņš aizsteidzās lieliem soļiem.

19

Ta bija pēdēja diena, kad policija apsargaja Merivana namu. Andijam palaimējas satikt tieši to seržantu, kas bija stāvējis sardzē taja laika, kad Vilmots bija apmeklējis namu.

Ne, ser, viņš gandrīz visu laiku bija guļamistabā, ierēdnis atbildēja uz viņa jautājumu. Viņš vispār neuzkavējas šeit ilgi.

Andijs devas augšup pa kāpnēm. Iegājis guļamistaba, viņš no jauna sāka to pārmeklēt, sevišķu vērību piegriezdams gultai. Tas galus greznojošie ģerboņi tūliņ saistīja viņa uzmanību, un pēc dažiem nesekmīgiem mēģina jumiem tam arī izdevās atvērt slepeno atvilktni.

Sakuma viņam šķita, ka ta ir gluži tukša, bet tuvāk aplūkojot, viņš atrada tas dibena papīra lapiņu, uz kuras bija atzīmētas trīs dažadas naudas summas. Pirmais ' skaitlis 6700 mārciņu bija pārstrīpots. Ari otrais 6500 marcuiu bija nostrīpots, bet zem ta pierakstīts: 6370 mārciņu. Abu pēdējo summu starpība bija 130 mārciņu liela. Ta bija briljanta

ciešai patiesībai, cik vien iespējams. Bet jūsu širitejais ziņojums iet pāri katrai robežai. Miss Nelson var celt sūdzību pret jūsu avīzi, vai arī nedarīt to ta viņas darīšana; bet gadījuma, ja lieta tiešam nonāktu tiesa, izdevējiem jusu raksts izmaksātu vismaz divdesmit tūkstošu mārciņu.

Bet mans ziņojums smelts rio autentiskiem avotiem.

Jūs taču nedomājat šo cilvēku? Andijs atkal pamāja uz Vilmotu. - Es jums tūliņ pierādīšu, cik ļoti jūs varat paļauties uz viņu. Viņš piegāja pie Vilmota un nicīgi uzlūkoja to. Es atnacu apvaicāties, kur palikusi zināmā naudas

summa seši tūkstoši trīssimts septiņdesmit mārciņu kas

izņemta no slepenas atvilktnes mistera Merivana gulta?

Vilmots uzlēca kājas.

Ko . . . kas? viņš stostījās.

Bez tam jūs esat izzadzis no turienes vel dažus dokumentus!

Izzadzis? Vilmots iekliedzas. Ka jūs drīkstat ta runāt? Es esmu mana tēvoča mantinieks!

Jūs esat to visu nozadzis atkārtoju vēlreiz. Vai jus tiešam esat mistera Merivana mantinieks to izšķirs tiesa. Dokumentu starpa bija ari kada laulības apliecība. Man šķiet, ka šī lieta vel sagadas jums lielas nepatikšanas. Ko jus varat atbildēt?

Arturs Vilmots smagi elpoja, nespēdams izrunāt ne vārda.

Andijs pievērsās žurnālistam.

Vai nu jus saprotat, ka šis cilvēks tiek turēts smagas aizdomas, un ari uz jums var krist zināma ēna, ka esat bijis viņa līdzzinātājs, lai kopējiem spēkiem noķengātu godīgas sievietes vardu?

Es rakstīju tikai to, ko man izdevās noskaidrot, Dov-ners atbildēja, tomēr ari viņš bija stipri samulsis.

Bet jusu ziņojumā ir ari daudz paša fantāzijas. Jūsu partejiskais stāvoklis, kādu esat šaja lieta ieņēmis» liek domāt, ka ari minēta zādzības lieta jums nav gluži sveša.

Jūsu vieta es tomēr sargātos runāt par zādzību, Vilmots, kas jau atkal bija atguvis balsi, sacīja. Ir tiesa, ka esmu izņēmis dažas lietas no minētās atvilktnes, bet tada bija mana tēvoča vēlēšanās.

Tada gadījuma jums to vajadzēja izdarīt viņa advokata klātbūtne. Ko īsti jus esat paņēmis?

Tur bija kada laulības apliecība, nauda neesmu saskaitījis, cik īsti, tad vēl daži īpašumu saraksti un . . . Viņš mirkli vilcinājās. Un dvi Kermcta Nclsoņa izdoti un uz Ābrama Selima vārda izrakstīti vekseļi, uz kuriem bija viltots mana tēvoča, ka žiranta, paraksts. Sos vekseļus man nolaupīja kāds jūsu dienesta stāvošs noziedznieks.

Kad tad jus tikāt aplaupīts? Andijs jautaja.

Pirms divām dienam.

Vai ziņojat par to policijai?

Ne to taču jus ari pats labi zināt.

Kamdēļ ne? Andijs mierīgi turpināja. Jus taču negribēsiet kādam iestāstīt, ka esat ļāvis nolaupīt sev divus vērtīgus dokumentus, pat neziņojot par to iestadem?

Vilmots klusēja.

Un nu parādāt man pārejās lietas. Kur tas atrodas?

Es ieslēdzu viņas naudas skapi, Vilmots īgni atbildēja.

Izņēmis no kabatas atslēgu saišķiti, viņš saka to aplūkot.

Pie velna, kur tad palikusi seifa atslēga?

Sakuma Andijs nodomāja, ka viņš grib tikai novilcin.il laiku. Bet Vilmota pārsteigums bija pārāk īsts.

Vēl pēcpusdienā atslēga bija man kabata, viņš murmināja, atbīdīdams pasienu, kas aizsedza seifa durvis.

Durvis taču vaļa, Andijs aizradija.

Vilmots atrāva seifa durvtiņas un iegrūda roku pa tam.

Paldies Dievam! viņš atvieglots nopūtas. - Es jau domāju, ka kāds būs papīrus nozadzis!

Viņš nometa portfeli uz galda un, atvēris to, saka izņemt papīrus.

Te būs īpašumu saraksti, un te ... Viņš pēkšņi nobāla.

Mans Dievs laulības apliecība nozudusi!

Pēkšņi Andijs pārsteigts redzēja, ka kāda roka paradijās no loga melno priekškaru apakšas, un, satvērusi elektrības ieslē-dzēju, pagrieza to. Istaba iestājās tumsa, ko nākama acumirkli izkliedēja kabatas laterniņas apžilbinošais stars.

Nekustaties no savām vietām! kada dobja balss uzsauca. Es nošaušu ikvienu, kas mēģinās to darīt lai tas butu policists, žurnālists, vai zaglis!

Kas jūs tāds esat? Andijs nesamulsdams jautāja.

Mans vārds ir Ābrams Selims!

Nakamā mirkli atvērās un atkal aizvērās durvis. Nograbēja atslēga, noklaudzēja ārdurvis un viss apklusa.

Andijs pieskrēja pie loga un, atravis to, izleca ara. Bet iebrucējs jau bija nozudis. Drīzi iznāca arī Dovners un Vilmots, ko kāda kalpone bija atbrīvojusi no negaidīta gūsta.

Tas atkal ir viens no jusu drauga Skotija varoņdarbiem, Vilmots caur zobiem norūca.

Andijs strauji pievērsās viņam.

Mans draugs Skotijs, kā jums labpatīk to apzīmēt, gan nebūtu atstājis jūsu naudas skapi sešus tūkstošus mārciņu.

20

Stella paskaidroja Andijam. ka Skotijs visu vakaru pavadījis mājā, palīdzot iesaiņot tai tēva jauno gleznu.

Andijs atgriezās Vilmota nama. Dovners jau bija aizgājis.

So naudu es paņemu sava glabašana, viņš sacīja, pārskaitīdams banknotes. Un nu pastāstiet, kas jums zināms par laulības apliecību.

Vai tiešam domājāt, ka tas Ābrams Selims?

Usmu pārliecināts, ka tas bija tas pats cilvēks, kas nogalināja misteru Merivanu, Andijs atbildēja. Viņš piedraudēja mums ar to pašu ieroci, ar kuru nošauts jūsu tēvocis.

Misters Vilmots notrīcēja.

Laulības apliecība bija izdota uz kāda Džona Severna un kalpones Mildas Master vārdiem. Tie salaulāti pirms apmēram trīsdesmit gadiem sv. Paula baznīcā.

Andijs atzīmēja vārdus.

Vai tēvocis jūsu klātbūtne nekad nav pieminējis Džona Severna vardu?

Vilmots pakratīja galvu.

Andijs piecēlās.

Varu dot jums tikai vienu labu padomu. Vilinot: turieties pēc iespējas talak no Dovnera, jo citādi visa ši lieta var beigties |oti nepatīkami priekš jums.

Pirms atgriešanas viesnīcā, Andijs vēlreiz apmeklēja Stellu. Skotijs jau bija aizgājis pie miera pēdējā laika viņš bija kļuvis |oti tikumīgs.

Šodien mani apmeklējusi gandrīz vai visa Beverli-Grina, Stella sacīja. Visi kaimiņi ierodas apliecināt man savu līdzjūtību un nosodīt Artura Vilmota nekrietno izturēšanos. Kas zina, kāds vēl būs rītdienas avīzes ziņojums!

Man šķiet, ka Dovners rit apmierināsies ar plašu ziņojumu par Ābrama Selima sensacionālo iebrukumu Vilmota dzīvokli, bet tevi turpmāk atstas mierā. Dovners gan nav viegli iebiedējams, bet šoreiz viņš nejutās vairs visai drošs.

Plīvurs, kas sedza Bcverlī-Grinās noslēpumaino slepkavību, kļuva arvien necaurredzamāks. Ari Ābrama Selima iejaukšanās netuvināja Andiju mīklas atrisinājumam. Kamdēļ šis cilvēks bija devies tik lielas briesmās, lai iegūtu šķietami nevērtīgu laulības apliecību? Kas bija Džons Severns un kalpone Hilda Master?

Viņš scdčja savā istaba un laiku pa laikam saņēma telefoniskus ziņojumus no policijas nodalām, kas bija izsūtītas apkārtnes pārmeklēšanai.

Pulkstens vienos viņš izgaja no viesnīcas, lai ieelpotu svaigu gaisu. Visa Beverlī-Grīna gulēja tumsa, pat Stellas logā nebija gaismas.

Inspektors Dans ierādās velosipēdā, lai personīgi nodotu viņam pēdējo ziņojumu.

Vai ieskatāt par lietderīgu likt pārmeklēt visus Beverlī-Grīnas namus? viņš beidzot jautaja.

Man šķiet, tam nebūtu nekādas nozīmes. Varbūt...

Viņš pēkšņi apklusa, jo nakts klusumu iztraucēja spalgs šāviena troksnis; tam sekoja otrs, trešais, un pēc brītiņa vēl ceturtais.

Meža zagļi tie nevarētu būt, inspektors piezīmēja.

Tie bija revolvera šāvieni to es varu kaut apzvērēt! — Andijs iesaucās.

Telefons zvanīja bez pārtraukuma. Nama pārzinis izsteidzas pasaukt Andiju.

Pie aparata misters Zalters. Viņš veļas steidzami runāt ar jums.

Andijs paņēma klausāmo stobriņu.

Tas esat jūs, mister Maklod? Vai dzirdējāt šāvienus.

Ja.

Es šāvu. Kāds mēģināja ielauzties mana nama. Vai varat ierasties pie manis?

Izvedis no garāžas savu auto, Andijs, inspektora Dana pavadība, devas ceļa.

Misters Boids Zalters izskatījās bāls un uztraukts. Viņš sagaidīja ierēdņus bibliotēkā, ģērbies pidžamā un rīta svārkos.

Vai redzējāt iebrucēja seju? Andijs ātri jautāja.

Redzēju viņu tikai no mugurpuses. Viņš pavadījis namā vismaz pusstundu, pirms to pamanīju. Es nebūtu nekā zinājis, bet tam puisim bija tik daudz drosmes, ka tas pat nekautrējās ienākt mana guļamistabā.

Viņš rādija atlauzto logu, kas atradās mazā darbistabā, līdzas bibliotēkai.

Viņš ir bijis ari bibliotēka. Redzat, šis atvilktnes ir uzlauztas.

Visas rakstāmgalda atvilktnes bija izbīdītas un to saturs izmētāts pa grīdu.

Varbūt viņš cerēja atrast naudu. Bet es neuzglabāju šeit nekā vērtīga.

- Vai viņš bijis arī citās telpas?

Man šķiet, tas iegājis ari mana dēla istaba, kaut nevaru to noteikti apgalvot, jo mans dēls patreiz atrodas Kembridža, kur tas studē.

Jauna Zaltera istabas staveja līdz galam vaļā, tomēr telpa valdīja vislabaka kartība.

Iespējams, ka viņš sajaucis šo istabu ar manējo, kas atrodas tieši pretim. Es pamodos no viņa soļu trokšņa. Kad pieskrēju pie durvīm, viņš jau bija sasniedzis koridora galu. Paķēris revolveru, kas vienmēr stāv uz mana naktsgaldiņa, es izšāvu viņam pakaļ taja bridi, kad tas skrēja lejup pa terases kāpnēm. Mirkli vēlāk viņš jau bija nozudis tumsa.

Jau no pirmā acu uzmetiena Andijs redzēja, ka iebrucējs bijis sava aroda lietpratējs. IJn ja viņš nebūtu tik cieši pārliecināts, ka Skotijs patreiz atdusas nevainīgā mierā viņš būtu varējis zvērēt, ka tas ir Skotija darbs. Vienīgais, kas radīja zināmas šaubas, bija tas. ka Skotijs nekad neielauzās kada dzīvoklī, pirms nebija to iepriekš rūpīgi izpētījis.

Turpretim šis iebrucējs, cik varēja vērot, nebija vadījies no noteikta plana.

Tas šovakar ir jau otrais laupītāju iebrukums Beverlī-Grīnā, Andijs sacīja, un pastāstīja par notikumu Vilmota namā.

Vai jums kas zudis? viņš jautāja.

Nedomāju vis, Boids Zalters atbildēja. Bibliotēkā nebija nekā tada, ko atmaksātos zagt.

Kas tad tas?

Andijs ātri piegaja pie kamīna. Laiks bija silts un krāsnis jau sen netika kurinātas, bet uz kamīna restēm bija redzami sadeguša papīra pelni. Taisni tāpat, ka Merivana slepkavības gadījuma!

Vai esat ko dedzinājis?

Ne. Varbūt pelnos vel var ko salasīt?

Andijs nometas pie kamīna ceļos un ar kabatas laterniņu apgaismoja pelnus. Tie bija izvandīti, un viņam izdevās atrast tikai vienu mazu plāksnīti, uz kuras vel varēja salasīt burtus: «ril».

Tas varētu nozīmēt Orilbridžu ta saucās viens no maniem īpašumiem, misters Zalters paskaidroja, uzlasīdams pa grīdu izkaisītos papīrus. Acumirklī man nav iespējams sakārtot visus papīrus. Varbūt jūs no rīta ierastos pie manis vēlreiz, doktor.

Sis gadījums man krīt uz nerviem, Dan, Andijs sacīja inspektoram, kad tie jau atkal sēdēja vāģi un brauca atpakaļ. — Viens ir skaidrs: šajā ieleja slapstās kāds slepkava lai ta vārds būtu vai Ābrams Selims, vai ari kāds cits. Acīmredzot, tas ir kāds no vietējiem iedzīvotājiem, jo citādi nav iespējams izskaidrot viņa straujo uri drošo rīcību. Viņš pazīst šeit katru vietiņu un kaut ko meklē. Bet kamdēļ viņš abos gadījumos savu atradumu sadedzinājis kamīnā?

Viņš pēkšņi apklusa, atcerēdamies, ka art vēl trešā gadījumā bija atradis kamīnā sadedzinātu papīru pelnus: Stella šādā kārta bija iznīcinājusi viņai nepatīkamos dokumentus.

Pulkstens bija pustrīs, kad viņš atvadījās no inspektora. Iegājis savā istaba, viņš pameta skatu loga un palika pārsteigts stāvam: Stellas logā spīdēja gaisma — tatad viņa vēl bija nomodā.

Andijs gaidīja gandrīz veselu stundu. Gaisma Stellas loga nodzisa tikai tad, kad ara jau bija atausis rīts.

Andijs nopūtās un iekrita gulta.

21

Andijs vēl nebija piecēlies, kad Skotijs ienāca viņa istabā. Viņš izskatījās ļoti neapmierināts. Sabāzis rokas bikšu kabatas, viņš nosēdās krēslā, pretim gultai.

Es braucu atpakaļ uz pilsētu, Maklod, viņš paziņoja. Šejienes iedzīvotāju morāliskais apvārsnis man par šauru. To atzīst ari Dovners. Nupat satiku to viņš izskatās ka nopērts Suns. Sīrīta avīzē ievietots viņa atsaukums un atvainošanas pret miss Nelson.

Tātad viņš brauc prom? Andijs apmierināts jautāja. Skotijs pakratīja galvu.

To viņš saka. Bet neaizmirstiet, ka tas ir reportieris! Viņš droši vien vismaz vēl nedēļu paliks šeit.

Viņš piecēlās.

Varbūt es vel kādreiz atgriezīšos, Maklod. Uz redzēšanos.

Un viņš izgāja, pirms vēl Andijs paguva ko iebilst.

Andijs bija nonācis strupceļa. Viņš zināja, ka drīzumā tam nāksies atstat Beverlī-Grīnu, un Merivana slepkavība tad tiks ievesta nenoskaidroto noziegumu sarakstā.

Andijs gribēja apmokiet Stellu, bet šo nodomu izjauca policijas prezidija telegramma:

«Nekavējoties atgriežaties pilsētā. Misters Vensvorss, kuģniecības aģentūras īpašnieks, pēkšņi nozudis. Ir iemesls domāt, ka viņa nozušana stāv sakara ar Ābramu Selimu.»

Andijs ierādās rnazaja biroja un noklausījās bēdu sagrauztas stenotipistes ziņojuma.

Pagājušo trešdien viņš bija šeit pēdējo reizi, ta stāstīja. Viņš izmaksaja man algu un atstaja naudu tekošiem izdevumiem, un solījās ierasties pirmdien, vai otrdien.

Jūs taču zināt, kur viņš dzīvo?

Ne. No dažām viņa piezīmēm es spriežu, ka tas visbiežāk uzturējās dažādās viesnīcās. Reiz viņš ari kādā vēstulē bija uzdevis viesnīcas adresi. Mušu pēdējās sarunas laika viņš izteicas, ka esot dīvaini, ka mēs vel ne reizes neesam redzējuši mūsu kaimiņu, misteru Sclimu.

Vai atceraties, kada viesnīca viņš bija apmeties, un ar kādu datumu bija apzīmēta vēstule, ko jus nupat pieminējāt?

lis jau domāju, ka jus gribēsiet vēstuli redzēt, un tamdēļ uzmeklēju to.

Vai jums ir mistera Vensvorsa ģīmetne?

Viņa pakratīja galvu.

Aprakstiet man viņa izskatu.

Saja ziņā stenotipiste bija ļoti neuzticama. Ar saviem deviņpadsmit gadiem viņa ikvienu vīrieti pāri trīsdesmit piektam gadam jau apzīmēja ka «vecu».

Viņa atcerējās, ka misters Vensvorss staigājis mazliet salicis un valkājis raga brilles. Par viņa veikala darišanam tā nezināja gandrīz nekā, jo pati strādāja tikai pirmo gadu. Viņas vienīgais uzdevums bijis pieņemt neesošos apmeklētājus un ik dienas taisīt izvilkumus no avīzēm par pārtikās preču biržas apstākļiem.

Andijs ierādās policijas prezidija ar ziņojumu.

Vensvorss un Ābrams Selims ir viena un ta pati persona, viņš sacīja. Vensvorsa un Vensvorsa firma nodibinātā tikai taja noļuka, lai atvieglotu Ābramam Selimam iekļūšanu viņa biroja. Vensvorsa baņķieris saka, ka viņa glabašanā atrodas vairakas kastes ar ta papīriem. Varbūt šo dokumentu pārbaude dos mums iespēju pārliecināties par abu šo personu identitāti.

Vai Vensvorss pec nozušanas vel ņēmis naudu no sava bankas konta?

Nē, bet tas ir viegli izskaidrojams. Ābrams Selims baidījās, ka mes vārētu izdibināt viņa otro personību, un tada gadījuma tas ieskatīja par parak bīstamu lietu griezties sava banka pēc naudas.

Visu pēcpusdienu, līdz pat veļai naktij, Andijs nosēdēja bankas direktora privatkabineta, pārbaudīdams sešu tērauda seifu saturu, kas sastāvēja no Vensvorsa papīriem. Tie visi bija dāžadu īpašumu dokumenti un veci līgumi, kas bija slēgti par labu Selimam.

Gandrīz visi papīri jau bija izskatīti, kad uz viena rio atlikušiem Andijs izlasīja pazīstamu vardu: «Džons Aldmns Severns».

Severns!

Tas bija kāds kontrakts, noslēgts starp Ābramu Selimu un Džonu Severnu. pēc kura Selims apņēmās izmaksāt Severnam līdz ta nāvei pieci tūkstoši mārciņu lielu pensiju gadā. Džons Severns no savas puses deva solījumu, ka gadījumā, ja tas reiz mantotu kādu īpašumu, tad pusi no visiem ienākumiem nodotu Ābrama Selima rīcībā.

Andijs pārsteigts aplūkoja neparasto līgumu. Tas bija rakstīts piecus gadus pec Severfla apprecēšanās. Vai Severns bija cerēto īpašumu mantojis? tin ja ta vai viņš ari pildījis šo līgumu?

Kontraktā bija minēts, ka eventuālie maksājumi no Severna puses izdarāmi divas reizes gada: I. martā un I. septembrī. Ielūkojoties kases grāmatās, Andijs pārliecinājās, ka ik gadus minētos datumos Selima konta bija iemaksātas summas, kas svārstījās starp septiņiem un deviņiem tūkstošiem mārciņu. Ta-tad Severns patiesi bija dabūjis līgumā minēto mantojumu un kārtīgi pildījis savu saistību.

Ja man izdosies atrast Severnu, tad. būšu atradis ari Ābramu Selimu, Andijs sevi nolēma.

Atgriezies Beverlf-Grīna, viņš taja paša rīta ieradās pie Boida Zaltera.

Džons Severns? Man šķiet, ka šis cilvēks pirms dažiem gadiem izceļojis uz Austrāliju. Hs pazinu viņu ļoti labi, un zināju ari, ka Ābrams Selims to nepiedodama kārta izsūc.

Tātad viņa mantotais īpašums atrodas Austrālija? Andijs jutās mazliet vilies. Vai varat man pateikt, kamdēļ Me-l ivans glabaja pie sevis Severna laulības apliecību?

Par to man nebija ne jausmas. Pieminot Merivanu, man iekrita prata nesenais iebrucējs. Izrādās, ka esmu to ievainojis, jo otra rīta mēs atradam darza asiņu pēdas, kas norada, ka mana lode to ķērusi roka.

Palūdzis Boida Zaltera šoferi nogādāt auto viesnīcas ga-raža, Andijs kājām devās atpakaļ uz Beverlī-Grinu, sekodams iedomātā zagļa pēdām. Parka sargs Medings parādīja viņam vietu, kur uz koka lapām bija atrastas asiņainas rokas nospiedums. Tomēr turpmākā ceļa viņam neizdevās atrast vairāk nekādu pēdu.

Stellu viņš nebija redzējis jau kopš divām dienam, kas tam bija izlikušās ka divi gadi.

Durvis atvēra kalpone.

Miss Nelson nav māja, ser.

Kur tad viņa ir? Andijs izbrīna jautāja.

Vai neveļaties runāt ar misteru Nelsonu? Viņš ir darb-

nīcā.

Gleznotājs sagaid i Andiju atplestam rokām.

Jus nevarat iedomāties, .kāds man prieks par jusu atgriešanos, Makļod. Ls esmu ļoti norūpējies.

— Kur Stella?

Viņai vajadzētu būt pie manas masas, Nelsons lēnām

saeija.

Ka vajadzētu būt? Vai tad viņas tur nav?

Es nosūtīju telegrammu un jautāju, kad viņa doma atgriezties, bet mana māsa atbildēja, ka Stella pavadījusi viņas nama tikai vienu pēcpusdienu, pēc kam aizceļojusi darīšanas uz ziemeļiem.

Tad jau ta ari būs, Andijs atvieglots uzelpoja.

Tas vien mani vel neuztrauktu, misters Nelsons turpināja. Es jums paradīšu, kas sagada man rūpes.

Viņš noveda Andiju leja un atvēra kādas durvis, kas veda maza, glīti iekārtotā guļamistabā.

Stella aizbrauca drīzi pec jums, — gleznotājs atsaka.

Sava skapi viņa vienmēr glaba priekš manis dažas mīkstas lupatiņas audekla noslaucīšanai. Kad es todien piegāju pie skapja, tas izrādījās noslēgts. Par laimi, man atradās piemērota a'slega. Pirmais, ko es ieraudzīju, atverot skapja durvis, bija šis.

Viņš paņēma no skapja plaukta dažus kopa savistitus audeklā gabaliņus, kas bija piesūkušies asinīm.

— Un palūkojaties šurp!

Viņš noradīja uz grīdu, kur skaidri bija saskatāmi asiņu traipi.

Ari mazgājamās bļodas mala bija notraipīta asinīm. Acīmredzot, viņa bija ievainojusi sev roku. Tikai nesaprotu, kamdēļ viņa slēpusi to no manis. Laime vel, ka viņa prot apieties ar ievainojumiem, jo kara laika ta nobeidza žēlsirdīgo māsu kursus.

Andijs stīvi lūkojas sava priekša, nekā neredzēdams. Viņš atcerējās gaismu, ko bija redzējis Stellas istabas loga tūliņ pēc iebrukuma Boida Zaltera nama. Un parka atrastas asiņainās pēdas! Bija neticams, neiespējams, ka Stella varētu būt izdarījusi šo iebrukumu — bet viņas pēkšņa aizceļošana gandrīz apstiprināja šis aizdomas. Kamdēļ viņa bija pasteigusies tik negaidot nozust?...

Tas pašas dienas pēcpusdiena Andijs sakrava va£ī savas lietas un, uzmetis vēl pēdējo skatu noslēpumainajai ielejai, aizbrauca atpakaļ uz Londonu.

22

Misters Dovners nāca no Avīžnieku kluba. Padusē tam bija cieši saritināts lietus sargs, bet mutē garš cigārs.

Diena bija karsta, bez vismazākās vēsmiņas. Misters Dovners vēroja pasauli caur savu pensneju, ne sajūsminādamies par to, ne arī to nopeldams. Labi katra ziņā bija tas, ka viņu sagaidīja maza atpūta, jo bija nedeļas beigas. Viņam piederēja mazs namiņš jūrmalā, kur tas varēja vadāt pastaigāties savu neiztrūkstošo lietus sargu un lūkoties uz jūru.

Slikta, turpretim, bija apziņa, ka viņš cietis neveiksmi. Vel šorīt, saņemot no izdevniecības čeku par Beverli-Grīnas slepkavības aprakstu, viņam bija nācies to atcerēties. Kopš slepkavības bija pagājušas jau divas nedēļas, un laikraksti gandrīz vairs nepieminēja šo gadījumu, piegriezdami visi vērību jaunākajām sensācijām: kādai laulības šķiršanas prāvai un ka-dai bankas aplaupīšanai. Dovners bija griezies ari citas avīzēs ar priekšlikumu turpināt privāto izmeklēšanu Beverli-Grīna, tomēr viņa priekšlikums visur bija uzņemts ļoti vēsi.

Viņš zināja, ka Andrevs Maklods atgriezies pilsēta, jo bija ar to dažas reizes ticies citas darīšanas. Andrevs pats bija atzinies Dovneram, ka uzskatot Beverli-Grīnas lietu par zaudētu, un tamdēļ no tās galīgi atteicies.

Iestādēm bija ienācis lūgums apstiprināt misteru Arturu Vil-molu mantošanas tiesības, un jaunais cilvēks jau bija izpaudis savu nodomu pārdot mistera Merivana namu, kolīdz gadīsies piemērots pircējs.

Misters Dovners soļoja pa trotuāru, nepiegriezdams nekādas vērības savai apkārtnei. Viņa domas kavējās tālu no tas. Labprāt viņš būtu gribējis zināt, vai Andijs tiešām ir iemilējies miss Nelson. Un viņš nolēma ja vien lieta tik tālu nonāks aprakstīt viņu kāzas. Tad viņam būtu izdevība vēlreiz pakavēties pie noslēpumainās slepkavības un aizrādīt uz tās romantiskajam sekām.

Tas, ka Andijs nesteidzās atpakaļ uz Beverli-Grinu, vēl nekā nenozīmēja, jo Dovneram bija zināms, ka Stella patreiz neatrodas tur. To Dovners izskaidroja ar abu jauno ļaužu vēlē-

Sanos likt sabiedrībai aizmirst skandālu, ko biju radījis viņa raksts avīzē.

Dovners patreiz bija ceļa uz kada žurnālā redakciju, kur gribēja nodot manuskriptu. Laiku pa taikam viņš strādāju ari literariskā lauka. Viņš bija sarakstījis ari dažas gramatas par dažadu šķiru noziedzniekiem un to metodēm.

Redakcija atradas kāda nabadzīga pilsētas nomalē, un lai turp nok|utu, viņam bija jaiet pa daudzam strādnieku apdzīvotam ielām. Viņš patreiz gāja gar kādu stūra tirgotavu, kad no tas iznāca jauna daina ar aizsainīti roka. Viņas gaita Dov-nerarn šķita pazīstama, un tas sāka viņai sekot. Kad jaunā daina iegriezās kāda šķērsielā, Dovncram rudas izdevība mirkli ielūkoties tas seja. Tā bija Stella Nelson. Kas gan viņai varēja būt darāms šajā apvidu? Dovners bija ļoti pārsteigts, un uzmanīgi sekoja jaunajai meitenei.

Viņa apstājās kāda maza namiņa durvju priekša un, tās atslēgusi, iegaja. Iegaumējis nama numuru, Dovners nesteigdamies soļoja talak, kamēr ieraudzīja kada nama durvis stāvošu sievieti, kas redzami garlaikojas. Ka likās, viņa tikai gaidīja kādu, kam būtu laiks ar to papļapat.

\ē, ser, tada te nedzīvo, viņa atbildēja, kad Dovners apjautājās pēc kādas izdomātās dāmas.

Jau sen neesmu bijis šajā ielā, Dovners smaidīdams piezīmēja. Šeit gandrīz liekas nav pārvērties. Man pat šķiet, ka es pazīstu to iauno dāmu, kas nupat iegaja tajā namā. Vai viņa jau ilgi šeit dzīvo?

Viņa te nedzīvo tikai rītos atnak un vakaros atkal

aiziet.

I ri kas tad apdzīvo to namiņu'

Kāds jūrnieks varbūt tas ir viņas tēvs.

Misters Dovners cītīgi sūca apdzisušo cigāru. Viņš nojauta jaunu skandālu.

Tas laikam ir glīts puisis?

Sieviete pakratīja galvu.

Nevar vis teikt, ka tas būtu sevišķi glīts. Turklāt viņš ir slims, un man šķiet, ka ši daina ieradusies, lai viņu koptu. Tas taču mīļi no viņas, ka ta nav aizmirsusi savu veco tēvu.

l.aba sieviete patreiz gribēja saki izklāstīt savus uzskatus par mūslaiku meitenēm vispār, bet Dovners nu jau zinaja pietiekoši.

Uzmaucis platmali dziļāk piere un pārvietojis lietus sargu no vienas paduses otra, viņš devas atpakaļ pa to pašu ceļu, pa kuru bija atnacis.

Tas bija īsti raksturīgi priekš viņa, ka pļāpīgo sievieti tas

vienkārši pametu stāvām, pat neatvainojies viņas priekša. Si sieviete viņam vienkārši nebija vairs vajadzīga.

Nodevis redakcija manuskriptu, viņš devās tieši uz Skotlendjardu.

Doktors Maklods ir laboratorija, mister Dovner, seržants paskaidroja. Tomēr nezinu, vai viņš jus patreiz varēs pieņemt. Viņš vada izmeklēšanu Sveiccra lieta jus taču zināt: kur virs bija nozāļojis savu sievu. Sis gadījums butu tieši ka radīts priekš jums, mister Dovner.

Dovners ari jau pats bija par to domājis, un ši saruna galīgi nostiprināja viņa apņemšanos.

Tomēr pamēģiniet nokļūt pie viņa un. ja iespējams, nododiet tam manu karti.

Seržants iegaja nama, bet bridi vēlāk atkal paradijas durvis.

Ludzu, ienakat, mister Dovner.

Andijs vel nebija paguvis novilkt balto uzsvārci un patreiz mazgaja rokas, kad Dovners iegaja ta istabā.

Sēstieties, Dovner. Pagaidam vel nekā nevaru jums pateikt, jo līķa obdukcija vel nav nobeigta. Tomēr jus jau tagad varat ziņot, ka Sveiccrs šorīt apcietināts taja bridi, kad tas gribējis iekāpt kādā fraucu tvaikonī.

Andijs vairs neļaunojas uz Dovneru. Galu galā ari tam taču vajadzēja dzīvot un nopelnīt savu maizi.

Es neesmu nācis tamdēļ. Ziņa par viņa apcietināšanu jau tikpat paradīsies visas vakara avīzes. Dovners nometa cigārā galiņu papirkurvi. Es atnācu parunāties ar jums par miss Nelson.

Andijs uzkara dvieli.

Cerēju, ka jusu interese pret miss Nelson jau būs atdzisusi. Ko tad nu atkal esat izdibinājis?

Viņa ir šeit.

Londona?

Andija pārsteigums nebija liekuļots.

Neziņu, kur viņa dzīvo. Dovners mierīgi turpināja.

Bet kopš divām nedēļām viņa ik dienas apmeklē kādu slimu matrozi Kestl-Stritā Nr. 73.

—7 Kestl-strita 73? Andija balsi izskanēja nemiers. — Ta taču ir nabadzīga nomale, vai nav tiesa?

Dovners painaja ar galvu.

— Man šķita, ka tas jūs interesēs.

Nesaprotu, kamdēļ gan viņa nevarētu kopt kādu slimu matrozi? Kara laika viņa taču strādājusi ka žēlsirdīgā masa.

To es nezināju. Dovners iesmēķēja jaunu cigāru.

Tad jau viņa tagad laikam turpina savu veco amatu.

Ļoti iespējams.

Dovners piecēlās.

Hsmu jau domājis par to, vai nederētu vēlreiz apmeklēt Beverli-Grinu, varbūt izdodas iegul tur kādus jaunus norādījumus.

Andijs pasmaidīja.

Uz savu veco kara biedru jūs gan vairs nevarēsiet paļauties, viņš zīmīgi iebilda.

Jus domājat Vilmotu?

Andijs parnaja ar galvu.

Tas ir dīvains cilvēks, — Dovners domīgi sacīja. Ar ko viņš īsti nodarbojas? Viņam taču vajaga but kādam birojam pilsēta?

Nezinu nekad neesmu par to painteresējies.

Varbūt viņš ir pats Ābrams Seliins?

Ari man šī doma jau ir ienākusi prata, tomēr esmu to atkal atmetis. Bet kamdēļ jūs pats nemēģināt šo lietu noskaidrot? Tur varētu iznākt lielisks reportāžās materiāls.

23

Kad Dovners bija aizgājis, Andijs atvieglots uzelpoja. Kopš aizbraukšanas no Beverlijas viņš nekā nebija par Stellu dzirdējis, atskaitot viņas tēva aizrādījumu vēstulē, ka viņa esot nodomājusi pavadīt kādu menesi pie radiem.

Andijam nebūtu nācies grūti izdibināt slima matroža personību, bet viņš negribēja Stellu izspiegot. Tomēr viņam bija jaatzist, ka pēdēja laika, kopš viņš vairs neredzēja Stellu, dzīve viņa acis bija zaudējusi daudz no sava jaukuma un pievilcības. Viņš jutās aizvainots no Stellas noslēpumainās rīcības. Kamdēļ viņa pali nebija uzticējusi tam savas bēdas un rūpes?

> Tas viņu sāpināja.

Slimais matrozis... Andijs paraustīja plecus. Ja jau Stellai patika ziedot savu laiku un savas pūles kada slimnieka kopšanai tā bija vienīgi viņas pašas darīšana. Un tomēr viņš bija ziņkārs: kas īsti bija šis slimnieks? Viņš negribēja atzīties sev, ka aiz šis ziņkāres īstenībā slēpās vienīgi vēlēšanās redzēt Stellu. Un viņa taču pazina Andiju pietiekoši labi, lai ticētu, ka viņš negrib to izspiegot.

Paņēmis platmali, viņš kājām devās uz Kestlstritu un, sasniedzis namu Nr. 73, bez vilcināšanās pieklauvēja.

Aiz durvīm bija dzirdama sačukstēšanas, tad iečīkstējās kāpnes. Beidzot durvis atvērās.

Ieraudzījusi Andiju, Stella samulsa.

— Kāds pārsteigums, Andrev! Kā tu zināji, ka esmu šeit? Es šeit nedzīvoju, tikai šad un tad atnāku šurp.

Viņa runāja nervozi un aprauti. Bet vel dīvaināk bija tas, ka viņa palika stāvam durvīs, pat nedomādama aicināt Andiju iekšā.

Gribēju tevi reiz apmeklēt, — Andijs mierīgi atbildēja.

Man stāstīja, ka tu šeit kopjot kādu slimnieku.

Viņa^1 bija tumši pietvīkusi. Redzēdams, cik nepatīkams viņai šis apmeklējums, Andijs jau pagriezās uz iešanu, bet viņa strauji satvēra tā roku.

Vai tu neuzgaidītu vienu mirkli?

Viņa nozuda kādās durvīs koridora galā, bet drīz atkal iznāca.

Ludzu, ienāc. Gribu iepazīstināt tevi ar manu pacientu.

Andijs mirkli vilcinājās, bet tad sekoja viņai istabā. Ieraugot slimnieku, viņš negribēja ticēt savam acīm — tas bija Skotijs!

Kas tad jums noticis. Skotij? viņš pārsteigts iesaucās.

Man ir drudzis ar dažādām komplikācijām, — Skotijs lepni paziņoja. Viņš gulēja gulta pilnīgi apģērbies, zem plānās segas, un neizskatījās visai slims.

Kas ir ar viņu? — Andijs pievērsās Stellai.

Viņa uzmeta Skotijam ātru skatu, bet tad no jauna uzlūkoja Andiju.

— Nu man tomēr jāsaka. Skotijs bija sevi smagi ievainojis, bet negribēja griezties pie ārsta. Tamdēļ es uzņēmos viņa kopšanu, un nu diezgan bīstamais ievainojums gandrīz jau sadzijis.

— Ja nemaldos, tad ievainojums bija rokā, un tas cēlies no revolvera lodes, ko kāds nama īpašnieks raidījis pakaļ iebrucējam? — Andijs jautāja.

Skotijs pamāja ar galvu, un Andijs atvieglots uzelpoja.

Tātad ievainotais bijāt jūs, un nevis... Bet es taču nekā neievēroju torit, kad bijāt atnācis atvadīties no manis?

— Es turēju rokas bikšu kabatās, kaut sāpes bija briesmīgas.

— Tātad jūs bijāt ielauzies mistera Zaltcra namā? — Andijs pārmetoši jautāja. Kada nozīme tad bijusi visiem jūsu solījumiem laboties?

— Mana labošanās arvienu vēl turpinās, — Skotijs smaidīdams atbildēja, tad ar pārliecinošu sirsnību turpināja: — Jums jazin visa patiesība, Maklod. Man bija aizdomas, ka cilvēks, kas Vilmota namā apdraudēja jūs visus ar revolveri, ir kāds no Zaltcra kalpotajiem, un tamdēļ es gribēju šo lietu noskaidrot. Mana galvenā velēšanas bija — atdabūt nolaupīto laulības apliecību. Kad jūs pastāstījāt man par notikumu Vilmota nama, es tūliņ slepus devos uz Zaltera īpašumu, jo man jau sen bija aizdomas, ka Merivanu noslepkavojis viens no Boida Zaltera parka sargiem.

- Ko?!

Skotijs nopietni pamāja ar galvu.

Vai gribat zināt, ka es nācu pie šī atzinuma? Parka sargi ir vienīgie, kas nakti var brīvi staigāt pa Zaltera īpašumiem. Es jau stāstīju jums par cilvēku, ko toreiz redzēju Merivana aug|u dārzā. Toreiz es neieminējos jums, ka viņš bija ģērbies tā, ka mēdz ģērbties parka sargi: bruņā mančestra uzvalka, adas gamašās .. .

— Kamdēļ jūs tūliņ neteicāt to? •

-- Tamdēļ, ka ari pats reiz gribēju tēlot detektīva lomu.

Un kas tad īsti notika taja nakti?

— Es devos tieši uz Zaltera namu, cerēdams vel panākt to puisi, kas bija iekļuvis Vilmota dzīvoklī. Un es nebiju maldījies. Viņš pagāja cieši garām krūmam, aiz kura es biju paslēpies, un nozuda nama.

Kāda ceļā viņš tur iekļuva?

Pa to pašu logu, pa kuru vēlāk ierāpos ari es. Iekāpis istabā, viņš pievēra logu un uzdedza rakstāmgalda spuldzi.

Vai tas notika bibliotēkā?

Skotijs pamāja ar galvu.

Un jūs domājāt, ka tas bijis viens no parka sargiem?

Esmu par to pārliecināts tikai nezinu, kurš no viņiem, jo Zaltera nama apstākļi man pirms tam vēl bija pilnīgi sveši.

Tālāk? — Andijs nepacietīgi skubināja.

Uzdedzis uguni, viņš nolaida loga priekškaru, ta ka es vairs nevarēju to novērot. Biju pārliecināts, ka viņš atgriezīsies pa to pašu ceļu, bet maldījos. Tikai pēc kādas stundas redzēju viņu iznākam pa pagalma durvīm, un ari tad tikai no apģērba pazinu, ka tas ir tas pats sargs.

Vai viņa seju redzējāt?

Priekš tā nakts bija par tumšu. Bet varu apzvērēt, ka tas bija parka sargs. Kad viņš bija nozudis, es iekāpu pa logu bibliotēka. Atzīstos, ka meklējot, mazliet izjaucu tur valdošo kārtību, tomēr zvēru jums, Maklod, ka nekā neesmu nozadzis, jo gribēju tikai pārliecināties, ko parka sargs meklējis Zaltera rakstāmgaldā. Neatradis tur nekā, gribēju pārmeklēt ari sarga istabu, bet aiz pārskatīšanās nokļuvu mistera Zaltera guļamistabā. Es vēlētos, kaut labāk nebutu šo muļķību izdarījis! Viņš uzmeta žēlu skatu savai pārsietai rokai.

Stella, kas visu laiku nebija novērsusi acu no Andija, steidzas papildināt Skotija stāstu:

Kad Skotijs parnaca ievainots un pastāstīja man visu, ko piedzīvojis, gūstot slepkavu, es tūliņ uzņemos viņa kopšanu, jo griezties pie arsta viņš nedrīkstēja. Skotijs pateica man, ka pilsētā tam esot noīrēts neliels namiņš, un mēs nospriedām, ka viņam tūliņ japārnak uz šejieni, pie kam es apņēmos ik dienas pārsiet viņa ievainojumu.

Andijs atvieglots uzelpoja.

,lūs abi sagādājat man gandrīz tikpat daudz raižu, ka Ābrams Selims. Vai ievainoto roku jus vēl varat lietot, Skotij?

Ļoti žēl, ka esmu spiests sagadat jums vilšanos, Mak-lod, bet mana roka ir pilnīga kartībā. Ja jūs šodien nebūtu atnācis jus manis vairs neredzētu.

Man bija janak, Andijs paskaidroja. Dovners redzējis miss N'elson ieejam šaja namā. Kas dzīvo augšstāva?

Skotijs mazliet samulsa.

Kāds mans vecs draugs, viņš pēc iespējas vienaldzīgāka balsi atbildēja. Jūs viņu nepazīstiet.. . Un neaiciniet to lejup viņš ir tik kautrs.

Smalkjūtīgais Andijs ari izpildīja šo lūgumu.

24

Andijs pacietīgi gaidīja, kamēr Stella cieši piekodināja Sko-tijam vismaz divas reizes diena pārsiet ievainojumu, un iepazīstināja to ar dažadu pudelīšu un kārbiņu nozīmi.

Tad Andijs pavadīja jauno meiteni līdz tas dzīvoklim. Viņš jutās tik laimīgs, ka neatrada vārdus sarunai, bet Stella iedomājās, ka viņš dusmojas uz to.

Andrev, es to darīju tikai tamdēļ, ka biju pārliecinātā, ka tu būsi ar mani miera, viņa beidzot partrauca smago klusumu.

Par ko tu runa? Andijs uztrūkās no saviem sapņiem.

Vai par Skotiju? Tas bija ļoti skaisti un mīļi no tevis. Tas, ko Skotijs stastija par parka sargu, dod man iemeslu atgriezties Beverlī-Grīnā un turpināt izmeklēšanu.

Tad brauc jau šovakar, viņa ātri sacīja, bet tūliņ ari nožēloja savu pārsteidzību.

Ari es jau domāju par to, bet. . . vai neizskatītos labāk .'. .

Viņa pietvīka.

Tu domā, ļaudis sāks runāt par to, ka mēs abi vienā dienā nozūdam, un nu atkal reizē pārbraucam? viņa mierīgi jautāja. — Dīvaini, ka vīrieši vienincr piegriež šādiem niekiem vairak vērības, nekā sievietes. Bet nu tev jāuzgaida tepat, kamēr es sakravāju savas mantas tu varēsi nest manu ceļasomu.

Andijs sāka staigat šurp un turp gar nelielo namu, kur Stella bija noīrējusi sev istabu. Viņš jutās tik laimīgs, ka vēl nekad.

Tādā pašā jutoņā ari Stella steidzās sakravāt savas nedaudzās lietas, lai Andijam nenāktos parak ilgi gaidīt. Bet viņai vēl bija janorēķinas ar saimnieci un jagaida, kamēr ta aizskrēja uz tuvējo tirgotavu samainīt naudu. Beidzot viss bija nokārtots, un Stella, paķērusi savu ceļasomu, izsteidzās uz ielas.

Nesaprašanā viņa lūkojas visapkārt. Andijs bija nozudis. Nogaidījusi vel desmit minūtes, viņa aizsūtīja kādu zēnu pec auto. Sēstoties vāģi, viņai gribējās raudat.

* *

*

Andijs tā bija nogrimis savas domās, ka nepiegrieza nekādās vērības apkārtnei. Ielas pretējā pusē pacēlās augsts mūris, aiz kura bija saskatāms kādas darbnīcas stikla jumts. Mazās durvtiņas mūra siena atvērās, un pa tam iznāca kāds kungs, kam sekoja eleganti ģērbta dama bez cepures. Pec īsas sarunas viņi izšķiras, dāma nozuda atpakaļ durvīs, bet kungs ātriem soļiem devās prom pa ielu. Sasniedzis tuvējo ielu stūri, kungs pasauca kādu auto, un šajā acumirklī Andijs pēkšņi ieraudzīja ta seju. Tas bija Arturs Vilmots!

Andijs mirkli vilcinājās. Viņš jau vairakkart bija pulējies izdibināt Vilmota nodarbošanos, bet līdz šim tas viņam nebija izdevies. Nu bija rets gadījums izsekot viņa gaitas. Bet Stella? Andijs mierināja sevi, ka viņa sapratis, un apņēmās jau rit tai visu izskaidrot.

Mirkli, kad Vilmots iekāpa vāģī, viņš pasauca kādu garāmbraucošu taksometru.

— Sekojiet tam auto, — viņš pavēlēja šoferim.

* *

*

Stella pārbrauca maja skumja un nobēdājusies. Neraugoties uz sirsnīgo prieku, ar kādu tēvs to sagaidīja, viņa jutās atstata un vientuļa.

,— Nu pastāsti, ko tu šajā laika esi darījusi un piedzivo-jusi, — Kennets Nclsons sacīja: — Tu rakstīji, ka esot iestājusies slimnieku kopēju papildkursos ka tev ienāca prāta šadas domas, mans bērns? Vai esi kādreiz satikusi ari mūsu draugu, Maklodū?

Ja, es runāju ar viņu dažus vārdus.

Ļaudis nu vairs nerunā par nabaga Merivanu, — Nel-sons turpināja. — Arturs Vilmots grib namu pārdot — iedomājies, testaments tomēr neatradas. Dīvains cilvēks, šis Vilmots! Viņš vienmēr uzlūko mani ta, it kā es būtu nodarījis tam ko ļaunu.

Stella gandrīz nemaz neklausījās tēva vārdos. Beverli-Gri-nai bez Andija viņas acis vairs nebija nekādas pievilcības. Viņa nespēja iedomāties savu turpmāko dzivi bez viņa.

Viņa gandrīz nožēloja, ka nebija atvedusi līdzi Skotiju un palūgusi to izdarīt kādu ielaušanos, lai Andrevam būtu iemesls atkal kādu laiku nodzīvot Beverli-Grinā. Bet tad viņa aprēķināja, ka ari taja gadījumā, ja sarīkotu iebrukumus visos Be-verlī-Grīnas namos no vietas, Andijam nāktos nodzīvot šeit tikai trīs mēnešus. Un ari Skotijam ši rotaļa jau drizi būtu apnikusi. Bez tam viņš taču bija labojies . . .

— Fis nu iešu pie Seperdiem uz bridža partiju. Vai nāksi līdzi? Viņi ļoti priecāsies par tavu pārbraukšanu.

- Ne, tēvs, lūdzu, ej tu viens.

Viņa priecājas, ka varēja palikt viena savas bēdās. Protams, Andijs nebija noticējis Skotija stāstām. Viņš bija tikai gaidījis izdevīgu brīdi, lai varētu no tas aiziet. Un tomēr viņa nespēja ticēt, ka Andijs varētu tik gļēvi aizbēgt no kada. Viņu draudzība taču nedrīkstēja ta beigties! Stella nolēma rakstit Andijam.

Viņa jau bija uzrakstījusi: «Mīļais doktor Maklod!», kads kalpone izgāja caur istabu, lai atvērtu durvis.

Stella nebija dzirdējusi zvanu, un pacēlusi acis, ta pēkšņi ieraudzīja Andija smaidošo seju. Aizmirsusi kalpones klātbūtni, viņa steidzas tam pretim un satvēra la roku savējā.

Tu tomēr esi atnācis?! Bet tas nebija labi no tevis, An-dij — atstat mani vienu!

Tev taisnība esmu rīkojies nepiedodami. Bet par to pastāstīšu tev visjautrāko stāstu pasaulē, Stella.

Bet es nemaz negribu smieties, — viņa tiepās. — Vispirms tev janoludzas mani! Nupat jau gribēju rakstit tev briesmīgi niknu vēstuli. .. Ne, to tu nedrīksti redzēti

Bet iesākta vēstule viņam jau bija roka.

Mīļais doktor Maklod! — Viņš jautri iesmējās. — Es būtu uzrakstījis vel skarbak.

Stāsti nu savu jautro piedzīvojumu. Kamdēļ tu aizbēgi no manis, Andij?

līs ieraudzīju uz ielas Arturu Vilmotu. Viņš uzvedas tik dīvaini un noslēpumaini, kā noziedznieks uz skatuves. Es gribēju izdibināt viņa nodarbošanos. Vai pazīsti firmu «Flora»? — «Flora»? Stella izbrīna atkartoja.

Man liekas, katrai sievietei vajadzētu pazīt šo vārdu.

Zinu vienīgi kādu cepuru darbnīcu ar šādu nosaukumu. Andijs pamāja ar galvu.

Cepuru taisītāja Flora, viņš svinīgi sacīja, ir Arturs Vilmots!

Viņa bija mēma aiz pārsteiguma.

Tas taču smieklīgi! Arturs nekā nesaprot no dāmu cepurēm.

Taisni otrādi šaja nozare viņš ir autoritāte, — Andijs smiedamies atbildēja. IJn viņš tiešām ir slavenā Flora. Pilsēta viņam pieder trīs tirgotavas, kurās tas ik vakarus iekasē dienas ieņēmumus.

Stella paņēma no rakstāmgalda kādu vēstuli un pasniedza Andijam.

To es pārbraucot atradu jau priekšā.

Tas bija iss, formāls paziņojums, kurā misters Arturs Vilmots apliecināja savu cienību pret iniss Nelson un lūdza to paziņot viņa advokātam par visam finansiālām saistībām, kas pastāvējušas viņas un miruša mistera Merivana starpa.

Andijs smaidīdams nolika vēstuli uz galda.

Skotijs teiktu: «Kas par dāmu!»

Otra rīta viņi Golfa klubā satika Arturu Vilmotu, kas vēsi sveicināja.

Labrīt. Artur, — Stella laipni sacīja. Jūsu vēstuli es saņemu.

Tad runājiet ar advokātu, viņš augstprātīgi atteica.

O, Flora! Stella pusbalsī nopūtās.

Todien Arturs Vilmots bija slikts golfa spēlētājs.

25

Mājup ejot, mistera Dovnera vērību saistīja kāds plakāts pie policijas iecirkņa durvīm:

«Vēlamies sīkas ziņas par Ābramu Selimu (cita vārdā ari Vensvorss). Augšminēta persona tiek meklēta sakarā ar Darija Merivana un Džona Alberta Svennija noslepkavošanu nakti uz 24. jūniju.

Selims ir augļotājs, apmēram piecdesmit piecus gadus vecs. Viņš staiga mazliet salicis, valkā raga brilles un ir gludi skūts. Paredzams, ka viņš mēģinās realizēt čeku ar parakstu: «Džoz. Vensvorss». Tomēr iespējams, ka viņa rīciba atrodas lielāka summa skaidra nauda. Ikviena informācijā, kas varētu sekmēt viņa atrašanu, tiks atlīdzināta. Ar visiem paziņojumiem griezties pie Dr. A. Makloda, policijas prezidijā, vai pie ši policijas iecirkņa dežurējošā ierēdņa.»

Mistera Dovnera namiņš jūrmalā sastāvēja no dzīvojamās un guļamistabas, mazgājamas telpas un virtuves. Bez tam pie namiņa piederēja ari maza verandiņa un niecīgs «dārziņš», kur rudeni savvaļa ziedēja krizantēmas.

Vismaz ta viņam bija stāstīts, jo pats viņš apdzīvoja namiņu tikai vasara. Atvēris logu un piebīdījis pie ta ērtu kurv-sēdekli, viņš aizdedza gāzes liesmu zem kada katliņa. Istabas bija iekārtotas vienkārši, bet mājīgi. To uzpošanai viņš bija nolīdzis kāda zvejnieka sievu, kas ieradās divas reizes nedēļā.

Misters Dovners patreiz strādāja pie kada lielākā darba: «Dažas teorijas neatklātu noziegumu atrisināšanai. Bet izdevējs, kas gribēja izsist no šis grāmatas pēc iespējas lielāku peļņu, bija to parkristijis un nosaucis: «Noslēpumainu slepkavību atrisinājums».

Vēl šorīt misters Dovners bija saņēmis izdevēja vēstuli, kura tas rakstīja:

«Jūsu grāmatai būtu vēl daudz lielāki panākumi, ja taja jūs pieminētu ari Beverli-Grmas slepkavību. Mums vajadzīgs kas sensacionāls, uztraucošs. Publika ar aizrautību uzņemtu kādu labu teoriju attiecībā uz ši nozieguma noskaidrošanu.»

— Si sasodīta Beverli-Grinas slepkavība! — misters Dovners norūca.

Un tomēr viņš nespēja izmest no galvas domas par to. Viņš pūlējās aizmirst savu nepatīkamo izgāšanos, bet viņa smadzenes pret paša gribu turpināja darboties, meklējot šim noziegumam piemērotu teoriju.

Bija noslepkavoti divi cilvēki. Spriežot pēc visa, to bija izdarījis kāds Ābrams Selims, kura izskats nevienam nebija zināms. Ābrams Selims nebija atrodams, jo faktiski tāds nemaz neeksistēja. No domam par Stellas līdzdalību slepkavība misters Dovners jau sen bija galīgi atteicies. Būdams gudrs cil-veks, viņš saprata, ka aizdomas pret to bija varējušas rasties vienīgi tādēļ, ka Andijs tik ļoti bija centies to attaisnot.

Un te nu viņš atkal sēdēja un domāja par šo sasodīto gadījumu! Viņš strauji piecēlās un, nometis drēbes, likās gulēt.

Kad misters Dovners otra rīta piecēlās un, iegājis dzīvojama istaba, uzvilka loga priekškarus, tas pārsteigts palika stāvam.

Mans Dievs! viņš iesaucās.

Mazajā verandā, ar muguru pret viņu, sēdēja kāds cilvēks. Misters Dovners atslēdza durvis un izgaja. Viņam bija stingri uzsknti par sveša īpašuma neaizskaramību.

Atvainojiet, — viņš sacīja balsi, no kuras skaidri varēja saprast, k a m īsti jāatvainojas, jus laikam esat pārskatījies ... Bet tas taču misters Boids Zalters!

Misters Zalters piecēlās un smaidīdams sniedza roku.

Jus taču piedosiet man, mister Dovner, ka neaicināts uzbruku jums justi vientulība?

Jus nevarat iedomāties, cik ļoti es priecājos par jūsu apmeklējumu! žurnālists sirsnīgi iesaucās. Atvainojiet, ka neesmu vēl apģērbies es tikai nupat pieceļos.

Ne vārda par to! Misters Zalters noraidoši pacēla roku. Jusu zaļa pidžama tik skaisti harmonē ar šo apkārtni.

Misters Dovners iegaja guļamistaba ģērbties, atstadams apmeklētāju dzīvojamā istaba.

Vel vakar es nožēloju, ka man nav piemērota iemesla jūs velreiz apmeklēt, — viņš ģērbdamies runaja. •— Man gadas satikties ar daudziem cilvēkiem, bet tikai rets no tiem atstāj uz mani paliekošu iespaidu.

Un es tiešām nebūtu pie jums nācis, ja nepazītu jūsu pievilcīgas īpašības, mister Dovner.

Misteram Dovneram visai reti bija gadījies dzirdēt glaimus. Tomēr viņš saprata, ka misters Zalters nekādā ziņā nebūtu mērojis šo ceļu vienīgi tamdēļ, lai ielūkotos žurnālista kalsnajā sejā.

Jūs laikam brīnāties par manu apmeklējumu?

Misters Dovners pamaja ar galvu.

Man ir kāds liels lūgums pie jums. Tikai bīstos, ka jus varētu justies apvainots par to.

Misters Dovners laipni pasmaidīja.

Jums grūti nāktos mani sakaitināt.

Boids Zalters atlaidas krēsla atzveltnē.

Es gribēju jautāt, vai jus butu mierā uzņemties kādu uzdevumu, kas gan patiesība drīzāk piekristu kādai detektīvu aģentūrai.

— Manam amatam ir ļoti daudz kopēja ar detektīvu darbu. Starpība tikai tā, ka privātdetektīvs ziņo par saviem atklājumiem darba devējam, bet es — visai publikai.

Pie kam jūsu ziņojumi ir daudz precīzāki, es vēl gribētu piebilst. Un taisni šī pēdēja apstākļa dēļ es izvēlējos tieši jus. Jūs kādreiz nodarbojāties ar Beverlī-Grīnas slepkavības noskaidrošanu. Kad darbs ieilga, jums aiz dienesta apstākļiem nacas to pārtraukt. Varbūt jums to vairs pietiekoši nesamaksāja. Piedodat, ka runju tik klaji, bet man šķiet, ka jūsu darbība katra atsevišķā gadījuma stāv atkarība no jusn izdevēju un redaktoru vēlēšanās.

Misters Dovners pamāja ar galvu.

Ko jus teiktu, ja es lugtu jūs atgriezties Beverlī-Grīna un turpināt savus pētījumus? Es gribētu zināt šajā lietā daudz vairāk, nekā patreiz zinu. Sevišķi es vēlētos izdibināt, kas īsti slēpjas aiz zināmā iebrukuma manā namā. Ko tas cilvēks meklēja? Vai doktors Maklods bija ši . .. noslēpuma līdzzinātājs? Vai doktoram Maklodam ir kādi norādījumi par Ābramu Se-liinu, ko tas vēl nebūtu izteicis savai priekšniecībai? Kur palikusi miss Nelson?

Man šķiet, ka uz pēdējo jautājumu varu atbildēt jau

tūliņ.

Misters Dovners pastāstīja viņam par mazo namiņu Kcstl-strita un par Stellas noslēpumainajiem apmeklējumiem tur.

Boids Zalters ieinteresēts noklausījās viņa stāsta.

Man šķiet, jūs izdibināsiet, ka šis slimais jūrnieks ir tas pats cilvēks, kas bija ielauzies manā namā.

Dovners pārsteigts viņu uzlūkoja.

Tiešām! Ka man tas tūliņ neienāca prātā?

Var jau but, ka es maldos, mister Dovner, kaut parasti manas nojautas vienmēr piepildās. Miss Nelson taču pazuda no Beverlī-Grīnas reizē ar Skotiju. Man šķiet, ka šis Skotijs arī bija cilvēks, kas tonakt apmeklēja manu namu, kur es to ievainoju roka. Bet ievērojiet vienu: doktors Maklods nedrīkst zināt, ka jūs turpināt izmeklēšanu.

Pa|aujaties uz mani.

Boids Zalters izņēma no kabatas salocītu naudaszīmi un nolika to uz galda.

Lūdzu, uzlūkojiet to kā pirmo iemaksu.

Misters Dovners stāvēja verandā un nolūkojās, kā Boids Zalters iekāpa vāģi, kas gaidīja to uz ce|a. Tad viņš uzmeta apmierinātu skatu prāvajai banknotei un pasmaidīja.

97

7 - 164

Man tūliņ jāatgriežas pilsēta, viņš noteica, sarīkodams gludināmo dzelzi. Misters Dovners vienmēr pats gludināja savas bikses.

26

Atkāpies no manis, sātan! Skotijs cieši noteica.

Tu taču nebūsi kļuvis svēts? Bigs Martins bailīgi iejautajās.

Skotijs še deja mazaja Kestl-strita namiņā uz savas gultas malas. Bigs Martins bija tas. kura čukstēšanu un steidzīgos soļus Audijs bija dzirdējis, slavēdams noslēgto durvju priekšā.

Viņu saukaja par Bigu Martinu ta neticami mazā auguma dej. Bija laiki, kad visa Londona nebija neviena pagraba lodziņa, pa kuru tas nespētu izlīst. Bet kad tam sākas labakas dienas, viņš kļuva arvien sinagaks, un beidzot bija galīgi pazaudējis savas profesionālas spējas.

Skotijam viņš jau bija izdarījis dažu labu pakalpojumu, jo neviens tik labi neprata izpētīt attiecīga nama telpu iekārtojumu, ka viņš. Bet ari ārpus darba Bigs Martins viņam bija ļoti noderīgs: tas uzturēja kārtība namu, uzposa gultas, izpildīja dažadus uzdevumus un rūpējas par saimniecību.

\e, svēts es neesmu kļuvis, bet gan apdomīgs, Skotijs atbildēja, spodrinādams palaga stūri briļļu stiklus. Vai esi jau kādreiz dzirdējis par aku un udenskruzi?

Ne, Bigs Martins aizdomīgi atbildēja. Vai tad ši lieta nav gluži droša?

Protams. Un es nu esmu sapelnījis pietiekoši daudz naudas, lai varētu dzīvot miera.

Bigs Martins domīgi sarauca pieri.

Ja tu negribi gan izdarīs kāds cits. Viņa taču pati pavedina, staigādama izgreznojusies ka Ziemassvētku eglīte.

- Es viņu pazīstu, - Skotijs lepni paskaidroja. Viņu sauc misis Krafton-Bonzor, ta ir atbraukusi no Amerikas un dzīvo Grit-Metropolitena viesnīca, istaba 907.

Bankai nepietiktu naudas, lai aizmaksātu par viņas pērlēm, Bigs Martins neatlaidās. l'u briljanti! Tādu tu vēl neesi redzējis.

Skotijs kļuva domīgs. Bet tad tas no jauna pacēla galvu.

Nē, Martin,-tā lieta neiet, viņš noteica. Maklods tūliņ zinās, ka tas ir mans darbs, un bez tam ... Viņš nepabeidza

Bigs Martins taču tikpat nesaprastu, ja viņš teiktu, ka nedrīkst to darīt Stellas Nelson dēļ. Būtu nepareizi apgalvot, ka

Skotijs kļuvis cits cilvēks un nožēlo savus grēkus. Vienīgais, kas viņu pamudināja laboties, bija personīga drošiba. Viņam tiešām vairs nebija vajadzības likt spēlē savu adu. Viņa ietaupījumi bija pietiekoši lieli, lai tas bez rūpēm varētu nodzīvot savu mūžu.

Es kādreiz aiziešu viņu apmeklēt. viņš beidzot sacīja. Bigs Martins aiz prieka berzēja rokas. Neticu, ka viņa būtu tik muļķa zoss, par kādu tu to turi. Viņa ir no Santa Barba-ras varbūt ta pazīst arī dažus manus draugus no rietumu piekrastes. Reiz jau nu esam sākuši runāt par draugiem, Martin — vakar redzēju iznākam tevi no kādas kafejnīcas kopa ar kādu reportieru ko tas cilvēks gribēja no tevis?

Viņš apjautājas par dažiem sīkumiem Marija Vestona lieta tu taču atceries: toreiz es dabūju pusotra gada?

Zinu. Bet tamdēļ viņam taču nevajadzēja apgrūtināt tevi; šo lietu zina ikvic». policists.

Viņš bija ļoti laipns pret mani, un mēs vel brītiņu patriecam par šo un to.

Skotijs sarauca pieri.

Nu, un ko īsti tu Viņam izpļāpāji, muļķa zoss?

Bigs Martins jutās apvainots. Ko tad viņš tādu butu izpļāpājis?

- Un kaut man uz vietas būtu jamirst es nekā neesmu stāstījis par tevi! Viņš tikai apjautājas, ka klajas tavai ievainotai rokai.

Ceru, tu vismaz nepateici viņam, ka ari Maklods zin par šo lietu?

— Tas nemaz nebija vajadzīgs viņš jau pats to zinaja, Bigs Martins apmierināts paskaidroja.

Tu nu gan nekā nevari paturēt sevī, Skotijs rezignēti piezīmēja.

Rūpīgi apģērbies, viņš izņēma no čemodāna dažas vizītkartes un noglabāja vienu no tam sava kabatas portfelī. Kartē viņš bija godāts par profesoru Belinghemu, ar dzīves vietu Pantagalha, Alberta. Ģeogrāfijā šadas pilsētas, protams, nav, bet Skotijs reiz bija dzīvojis kaila priekšpilsētas pansija ar šādu nosaukumu, un tas viņam šķita īsti kanādisks.

Grit-Metropolitena viesnīca viņam pateica, ka misis Kral-ton-Bonzor esot sava istabā, un viesnīcas zēns ienesa tai viņa karti. Nosēdies klubkrēslā, Skotijs sāka novērot caur vestibilu ejošos ļaudis. No viesnīcas detektīva garās sejas viņš saprata, ka tas to tūliņ pazinis.

Zēns atgriežas un uzveda Skotiju trešā stāvā, kur atradās misis Krafton-Bonzor komfortablas istabas.

Skotijam ienākot, dāma, kas līdz šim bija stāvējusi pie loga, pievērsās viņam.

—• Labrīt, mister ... — viņa mazliet samulsa.

Profesors Belinghems, Skotijs pasteidzas atgādināt.

Mēs jau reiz tikāmies. Jus taču atceraties?

— Protams es tikai nevarēju izlasit jūsu karti, jo man nebija pie rokas lornetes. Sēstieties, profesora kungs. Ļoti laipni no jums, ka mani apmeklējat.

Skotijs bija patīkami parseigts par tik laipnu saņemšanu. Misis Krafton-Bonzor šoreiz bija vēl izšķērdīgāk apkārusies dārgakmeņiem, kas jau paši par sevi maksāja veselu bagātību.

Skotijā pamodās vecie instinkti. Tas taču bija kauns un grēks, ka šai sievietei piederēja visas šis brīnišķas lietiņas, kamēr viņam tikko pietika līdzekļu, lai vilktu dzīvību.

— Es ieskatīju par savu pienākumu apjautāties par godātas kundzes labklājību.

Ļoti priecājos par jūsu apmeklējumu, profesora kungs. Londona es jūtos tik vientuļa, jo šeit man nav neviena drauga.

Vai ilgi jau esat šeit?

Kopš četrpadsmit dienām. Bet ļaudis šeit tik augstprātīgi un iedomīgi. Es biju aizgājusi pie kadas dāmas, ar ko reiz iepazinos Sanfrancisko. Mans vīrs, senators, toreiz izturējās pret viņu ļoti laipni, bet viņa pat neaicināja mani palikt uz tēju.

Viņi sarunājās par Santa Barbaru un Sanfrancisko, pec kam misis Krafton-Bonzor atkal atgriezās pie sūdzībām par ļaužu nepateicību un mūsdienu kalpotāju neuzticamību un paviršību darba.

Skotijs klusēja un domāja.

Viņa karti tā bez lornetes nebija varējusi salasit/bet nu neapbruņotām acīm saskatīja pat vismazāko puteklīti uz mēbeļu pārvalkiem. Dīvaina acu slimība!

Skotijs izrādījās tik patīkams sarunu biedrs, ka viņa ielūdza to vakariņās.

Kad viņš, pilnīgi apmierināts ar savu pirmo apmeklējumu, patreiz jau gribēja atstāt viesnīcu, kāds uzlika tam roku uz pleca. Skotijs pacēla galvu un ieraudzīja sava priekšā pazīstamu seju.

Andijs lūdz, lai jūs apmeklējat to viņa birojā, — detektīvs sacīja.

Skotijs jutās nepatīkami aizskarts, tomēr nekā neteica.

Hallo, Skotij! Ka klajas? Sēstaties. Viens no maniem ļaudīm man stāstīja, ka jūs esot apmeklējis bagāto amerikānieti Krafton-Bonzor. Ko jus esat nodomājis?

— Vai tad es vairs nedrīkstēšu apmeklēt savus pazīstamos? Skotijs atcirta, juzdamies apvainots.

— Cik vien jums patīk! — Andijs smiedamies atbildēja. — Es taču runāju vienīgi jūsu labā, jo negribu, ka jūs atkal kristu kārdināšanā. Nupat pārbraucu no Beverli-Grīnas, — viņš šķietami vienaldzīgā balsī piebilda. Miss Nelson vairakkart apjautājās par jums.

Skotijs samulsa.

Man tiešām nav nekādu ļaunu nolūku pret šīs sievietes briljantiem, Maklod. Ja jūs zinātu, cik patīkami ir būt draudzīgas attiecībās ar īstu bagātnieci jus man šo prieku neliegtu.

To es arī labprat jums noveļu. Bet tomēr man jūs draudzīgi jābrīdina, ka ikvienu jūsu soli novēro sargeņģelis.

Vai tas nozīmē, ka turpmāk es vairs nedrīkstētu šo dāmu apmeklēt?

Varat satikties ar viņu, cik bieži vien gribat. Bet ja viņa nāks sūdzēties, ka viņas briljanti noslēpumaina kārtā pazuduši tieši pēc jūsu apmeklējuma jus taču saprotat, kas tad notiks, Skotij?

Skotijs pasmaidīja.

Vai tad neviens jums vēl nav teicis, ka esmu atsacījies no senākās dzīves? viņš nevainīgi apjautājās.

Esmu par to dzirdējis, Andijs smiedamies atbildēja.

Bet nopietni, Skotij: es negribētu, ka jūs atkal iekuļaties nepatikšanas, un šī bagāta amerikāniete jums ir liels kārdinājums.

Pateicos jums, Maklod. Skotijs piecēlās un paņēma

platmali.

Vakarā viņš atkal ieradās Grit-Metropolitena viesnīcā, kaut zināja, ka tiek novērots. Vakars pagāja ļoti patīkami. Starp citu, viņš dabūja zināt, ka misis Krafton-Boņzor mirušais vīrs «senators» nemaz nav bijis senators. Pec šī jautājuma noskaidrošanas viņi sapratas vēl labāk.

* *

*

— Skotijs nu jau trešo reizi apmeklēja misis Bonzor, — kāds detektīvs ziņoja. — Šodien viņš pat pavadīja to kāda izbraukumā.

— Liekat novērot Bigu Martinu — tad jau redzēsim, vai tiem abiem ir kas nodomāts, — Andijs atbildēja.

Kādu dienu misis Bonzor apmeklēja kāds policijas ierčd-iiis, un kad Skotijs vakara ierādās pie tas amerikāniete saņēma viņu neparasti vēsi un atturīgi,

Es jau gribēju jus vispār noraidīt, ser, viņa sacīja, un ši uzruna lika Skotija sirdij sažņaugties ļaunā nojautā.

Man oficiāli paziņoja, ka jūs esat nevis profesors Beling-hems, bet gan kāds vienkāršs noziedznieks, vārdā Skotijs. — Viņa pārmetoši purināja galvu. -- Jāatzīstas, tas man bija sāpīgs sitiens.

Skotijs nesamulsa.

Kamdēļ? viņš mierīgi jautāja. Es taču nekā neesmu jums nozadzis, un nekad ari nebūtu to darījis. Bet vai jus maz varat iedomāties, misis Krafton-Bonzor, viņa balss viegli ietrīcējās, ko tādam cilvēkam, ka es, nozīmē pazīšanas ar tik apburošu, cildenu sabiedrības dāmu, kāda esat jūs? Tie nav jūsu briljanti un jusu nauda kas mani apbūra. Visā mūžā man vēl nav sradijies sastapt sievieti, kas būtu spējusi izdarīt ar manu sirdi to, ko jus esat izdarījusi.

Jus pārspīlējāt, misis Bonzor kautri partrauca Skotija dedzīgo runu.

Es zināju, ka rīkojos nepareizi, turpinādams mūsu pazīšanos un tomēr nespēju atteikties no laimes, kādu man sniedz jūsu tuvums.

Tas nebija mans nolūks .. . viņa nomurmināja.

Man grūti nāksies šķirties no jums, Skotijs skumji turpināja, pieceldamies un sniegdams tai roku. Dzīvojat laimīga. misis Bonzor, jus bijāt mana dzīvē ka laimes stars no citas pasaules.

Viņa vilcinādamas saņēma tā roku.

Dzīvojat laimīgs, mister Skotij. Es priecātos jūs atkal redzēt, bet ...

Saprotu, Skotijs viņu rūgti partrauca. Ko gan domātu par jums pasaule visi šie smalkie kungi viesnīcā...

Misis Krafton-Bonzor lepni atmeta galvu.

Ja domājāt, ka es piegriežu kaut vismazāko vērību citu tenkām, viņa sašutusi iesaucas, jūs maldāties. Rītvakar atkal varai ierasties pie manis vakariņās.

Skotijs pasteidzās atvadīties, bīdamies, ka viņa varētu vēl apdomāties. Viņš tomēr vēl nejutās drošs par savu uzvaru, jo nezināja, ka līdzīgos apstākļos rīkojas visi tie atgrieztie noziedznieki, par kuriem tik jauki rakstits grāmatās.

Viņš iegriezās tuvēja grāmatu tirgotava.

Vai jums būtu kada gramata ar virsrakstu: «Caur bērnu izglābtais», vai «Tikai noziedznieks», vai tamlīdzīgi?

Ne, jaunais pārdevējs atbildēja, bērnu grāmatu mums nav.

Tas ir patiess vārds, mans dēls, Skotijs noteica.

27

Andijs pie pirmās satikšanās pastāstīja Stellai, ko bija piedzīvojis ar Skotiju un misis Krafton-Bonzor. Cik varēja verot, policijas biedinājums bija panacis pavisam pretējo iespaidu.

Varbūt viņi mīl viens otru, Stella izteica aizdomas.

Skotijs man vienmēr šķitis mazliet romantisks.

To es nevaru noliegt. Kad iedomājos viņa pēdējo alibi . . .

Bet, Andij! viņa to pārmetoši partrauca. Bez tam, tu drīz satiksies ar šo dāmu. Skotijs nesen atrakstīja man vēstuli un lūdza atļauju paņemt kādreiz līdz uz lenču savu draudzeni. Protams, es ar prieku tam piekritu.

I!u vakarā Andijam tiešām bija gods iepazīties ar dainu, ko viņš bija licis biedināt no Skotija.

Misis Krafton-Bonzor bija ģērbusies cieši pieguļoša, plūmju krasas samta tērpa ar bīstami dziļu izgriezumu. Nekad vel Andijs nebija redzējis dārgakmeņiem tik izšķērdīgi izgreznotu sievieti.

Skotijs bija jautrs un labā omā. Viņa lepnums bija tik sirsnīgs, ka Andijs jutās pārsteigts.

Vai drīkstu iepazīstinot jus ar manu draudzeni, misis Krafton-Bonzor? viņš sacīja. Tas ir doktors Maklods, Mirabela.

Andijs bija vienkārši mēms.

Skotijs iepazīstināja ari dainas. Viņa pirkstā mirdzēja milzīgs briljants.

Priecājos ar jums iepazīties, misis Bonzor vēsi sacīja. Profesora Belinghema draugi ir ari mani draugi.

Pie tam viņa uzmeta Andijam izaicinošu skatu.

Sakuma Stella jutās mazliet vīlusies par viešņas nepamatoto saltumu, bet tad viņa saprata: misis Bonzor bija greizsirdīga! Bet ledus pamazām atkusa, un drīz amerikāniete jau draudzīgi tērzēja ar Skotiju.

Jaunnedēļ es došos atpakaļ mājup, viņa sacīja, uzmezdama Skotijam maigu skatu; tas sēdēja gluži kluss un acis nodūris, ta ka Andijs tikai ar pulērn atturējās no smiekliem.

Ceru, ka ceļš jums nebūs parak garlaicīgs, viņš piezīmēja. Jus tik ļoti esat iedraudzējusies ar mūsu profesoru .. .

Misis Bonzor sāka mulsi klepot, bet Skolijs droši pacēla galvu.

Ari es esmu nodomājis aplūkot Kaliforniju, — viņš sacīja, un nu bija misis Bonzor reize nolaist acis.

Es domāju, jūs jau būsiet ievērojuši gredzenu mana pirkstā. — Un viņa pacēla roku, kurā laistījās vismaz divdesmit gredzenu.

Pieņemat manus sirsnīgākos novēlējumus, - Andijs sacīja. Tas ir liels pārsteigums, misis Krafton-Bonzor. Tātad jūs nu atstāsiet mūs, Skotij? Nepaies ne mēnesis, kad jau būsiet aizmirsis ka Beverlī-Grīnu, ta ari Vilmotu un noslēpumaino Ābramu Selimu ...

Misis Krafton-Bonzor pēkšņi bez samaņas nogāzās no krēsla.

* *

*

Istabā bija pārāk silti, viņa paskaidroja, atguvusi samaņu. Man šķiet, mums nu vajadzētu braukt atpakaļ uz viesnīcu.

Viņas seja pēkšņi bija kļuvusi veca un iekritusi. Ar Aridija un Skotija palīdzību viņa iekapa savā vāģī.

Brauciens svaigā gaisa man nāks par labu, viņa piezīmēja, nervozi smiedamās. — Ļoti žēl, ka jus ta pārbiedēju. Kas tad īsti noslepkavots? Ābrams Selims?

Nē, kāds Merivans. Man nevajadzēja pieminēt šo briesmīgo notikumu, Andijs atvainojās.

Par to nekas. Labu nakti!

Andijs un Stella atgriežas ēdamistabā.

Ābrams Selims, Andijs domīgi atkārtoja.

Stella viņu izbrīnā uzlūkoja.

Vai domā, ka ši vārda pieminēšana bija par iemeslu viņas ģībonim?

Par to man nav ne vismazāko šaubu. Bet kamdēļ gan Merivana slepkavas vārds būtu atstājis uz viņu tik lielu iespaidu?

Domas nogrimis, viņš ilgu laiku klusēdams vēroja galdauta rakstu savā priekša.

- Būs jāapmeklē misis Bonzor un jāaprunājas ar to, viņš beidzot nolēma. — Ja nemaldos, ši dama varēs pastāstīt mums vairak par slepkavību un tas priekšvēsturi, nekā pats slepkava.

28

Andijs palika pie Stellas, kamēr pārnāca tās tēvs. Tad viņš atgriezās savā viesnīcā, kur tam bija ierādīta viņa senākā istaba.

Džonstons apsveica viņu ar redzamu prieku.

Paldies Dievam, ka esat atkal šeit. Es jau baidījos, ka nekad vairs neredzēšu jūs.

Andijs cieši ielūkojās vecā vira iekritušajā sejā.

— Kas jums noticis, Džonston?

Kopš. slepkavības nakts esmu kļuvis ļoti nervozs. Pirms pulkstens trijiem rītā nekad vairs nevaru iemigt.

— Kamdēļ tā?

Nama pārzinis histēriski iesmējās.

Ja pastāstīšu jums visu, jūs domāsiet, ka esmu sajucis prātā. Līdz šim nekad vēl nebiju ticējis spokiem, gariem un tamlīdzīgām lietām ...

Tatad jūs sākat redzēt spokus? Jums nepieciešama atpūta, Džonston. Jau rit pat es runāšu ar misteru Nelsonu, lai viņš izgādā jums atvaļinājumu.

— Varbūt jums taisnība — bet pēdējā laika man gadījies redzēt lietas, kas stindzina asinis dzislās. Sī ir īsta spoku ieleja!

— Vai tad esat kādu jau redzējis?

Džonstons mirkli vilcinājās.

Es redzēju misteru Merivanu, — viņš beidzot sacīja.

Andijs, kas patreiz jau gribēja sākt kāpt augšup, strauji apsviedās.

- Ko, jūs esat redzējis, misteru Merivanu? Kur tad?

Redzēju viņu stāvam pie loga, dārza pusē. Aizpagājušā naktī es izgāju mazliet pastaigāt, lai labāk varētu aizmigt. Ejot gar mistera Merivana namu, es pēkšņi ieraudzīju gaismu tajā istabā, kur tika atrasts līķis. Sākumā man šķita, ka tā ir tikai aCu apmānīšana, bet tad pēkšņi loga priekškars pacēlās — un es ieraudzīju misteru Merivanu. Viņš stāvēja pie loga, ģērbies rīta svārkos, un, kaut viņa seju sveces gaisma nevarēju saskatīt, es tomēr viņu tūliņ pazinu. Šausmu pārņemts, es stāvēju un skatījos. Brītiņu vēlāk gaisma logā nodzisa, un viņš iznāca pa dārza durvīm ...

— Merivans?

Džonstons pamāja ar galvu.

— Un pēc tam vairs neesat viņu redzējis?

— Ari pagājušā naktī. Es piespiedu sevi aiziet līdz viņa namam. Viņš stāvēja durvīs, rokas kabatās sabāzis.

- Vai viņa seju redzējāt?

— Nē, es nobijos un aizbēgu.

Vai esat stāstījis par to misteram Vilmotam?

Nē, es negribēju viņu uztraukt.

Andijs bridi pārdomāja.

Jūsu nervi ir galīgi beigti, Džonston. Rīt es jus izmeklēšu un parakstīšu zāles.

Pulkstens bija vienpadsmit, kad Andiis izdzēsa gaismu un apgulās. Bet viņš nevarēja aizmigt Džonstona fantastiskais stāsts bija atstājis uz viņu zināmu iespaidu. Beidzot tas tomēr ieslīga nemierīgā snauda.

Viņu atmodināja aizsmacis izbaiļu kliedziens. Izlecis no gultas, viņš uzgrieza gaismu. Mirkli vēlāk koridorā atskanēja steidzīgi soļi. Atvēris durvis, viņš ieraudzīja aiz tām nāves balo Džonstonu, kas šausmas trīcēja. Nespēdams izrunāt ne varda, viņš tikai mēmi pamāja uz logu.

Nodzēšat gaismu, Džonston!

Andijs pieskrēja pie loga, bet aiz ta nekas nebija saskatāms.

Es viņu atkal redzēju! Džonstons aizelsies iesaucās.

Viņš bija pļava, zem mana loga. Es atveru logu un viņš runāja ar mani. Ak, Dievs!

' Ko viņš sacīja? Andijs jautaja, satverdams trīcošo nama pārzini aiz pleca.

- Viņš prasija man atslēgu! vecais virs gaudoja.

Viņš pat sauca mani vārda!

Andijs uzmeta mēteli un izsteidzās ara. Bet tur neviena nebija. Atgriezies pie Džonstona, viņš to mazliet nomierināja, bet vecais virs tomēr palika pie sava apgalvojuma.

Kamdēļ viņš tieši jums būtu jautājis par atslēgu? Andijs pulējās to pārliecināt.

Atslēga taču glabājas pie manis, nama pārzinis atbildēja. Te viņa ir. Misters Vilmots iedeva to man, lai varu izrādīt namu pircējiem, ja tādi ierastos.

Andijs iebāza atslēgu kabatā. Apģērbies, viņš devas uz Me-rivana namu. Atslēdzis durvis, viņš iegaja, apgaismodams ceļu ar kabatas laterniņu. Tukšaja koridora dobji skanēja viņa vientuļie soļi.

Mirkli vilcinājies, viņš iegaja Merivaria darbistabā. Mēbeles un grīdsegas Vilmots bija licis aizvest, un tikai naglas sienās vēl norādīja vietas, kur bija karājušās gleznas.

Pārlaidis ātru skatu istabai, Andijs lika laternas gaismai krist logā. Pēkšņi viņš satrūkās. Gaišā atspīduma lokā tas •bija pamanījis dārzā kādu stāvu. Bet jau nākamajā acumirkli tas bija nozudis.

Andijs izsteidzas dārzā, bet tur vairs neredzēja neviena cilvēka, ue gara. Viņš noslaucīja no pieres saltos sviedrus un, noslēdzis nama durvis, devās atpakaļ uz viesnīcu.

Bet pēkšņi viņš palika pārsteigts stāvam.

Jau atkal kritiskā mirkli Stellas istabas loga spīdēja gaisma!

29

Šoreiz Andijs negribēja gaidīt līdz ritam, lai dzirdētu izskaidrojumu. Viņš viegli pieklauvēja, un aiz durvīm tūliņ atskanēja Stellas nedrošā balss:

- Kas tur ir?

Es Andijs.

Ak, Andij! viņa iesaucās, atraudama durvis un iekrizdama viņa rokas. Esmu līdz nāvei pārbijusies!

Ka liekas, šodien visi dzīvo vienas izbailēs. Viņš mierinādams glāstīja tās matus. Ko tu esi ieraudzījusi?

Sājā mirkli no kāpņu augšienes atskanēja mistera Nelsona balss.

Tas ir Andijs, tēvs. Vai nenokāpsi leja?

Vai kas noticis? gleznotājs jautāja, ienākdams istaba un aizpogādams rīta svārkus. Es jau pirmīt dzirdēju jusu klauvēšanu, bet negribēju celties no gultas.

Nē, tēvs, tas nebija Andijs, Stella sacīja, un viņas balss uztraukumā trīcēja.

Vai tad kāds vēl pirms manis klauvēja? Andijs jautāja.

Viņa pamāja ar galvu.

Es domāju, ka tas esi tu, un atvēru logu. Viņš stāvēja lejā, un es skaidri varēju to saskatīt.. .

Vai viņš bija ģērbies rīta svārkos?

Tatad ari tu esi to redzējisl Kas tas bija, Andij?

Turpini, dārga, kas tad notika?

Mani ieraudzījis, viņš dobjā balsī jautāja: «Vai atradāt savu šalli?» Sakuma es nesapratu, bet tad atcerējos augļu dārzā atrasto šalli un atbildēju: «Jā. Kas jūs esat?» Bet viņš aizgāja, neteicis vairs ne varda.

. Vai tev šķiet, ka ta bija Merivana balss? Andijs mierīgi jautāja.

Protams, nē. Bet tā bija ļoti līdzīga viņa balsij.

Dīvaini. Andijs pastāstīja viņiem, ko šonakt bija piedzīvojis.

Āra jau bija gaisma. Stella piegāja pie loga un atvilka priekškarus.

— Es gribētu zināt, — viņa domīgi sacija, vai ari Arturs Vilmots šo nakti pavadījis nomodā?

Arī Andijam bija ta pati vēlēšanās. Atvadījies no Nelso-niern, viņš devas tieši uz mistera Vilinota glīto namiņu.

No miega iztraucētais Arturs ar apbrīnojamu vienaldzību noklausījās Andija stāstā.

— Dīvaini, viņš piezīmēja. Vel vakar es biju tēvoča namā, bet nekā aizdomīga nemanīju. Ja gribat mirkli uzgaidīt, kamēr apģērbjos, es iešu jums līdzi. Ara nu jau ir gaišs diezgan, lai saskatītu dārzā kāju pēdas.

Izstaigājuši visas telpas, viņi sāka vērīgāk aplūkot koridora grīdu.

Te kaut kas ir! Vilmots noradīja uz kādu vietu grīdā,

— Sveces tauki! — Andijs ieinteresēts iesaucas.

Tadas pat pēdas viņi atrada ari Merivana darbistabā, bet kamīnā bija iemests neizdedzis sveces galiņš.

Tas ir labākais pierādījums, ka dīvainais apmeklētājs bijis dzīvs cilvēks, — Andijs piezīmēja. Gari taču nestaigā apkart ar svecēm rokas. Viņš ri'ipigi ietina sveces galiņu papīra.

Kur jus to liksiet? Vilmots,izbrīna jautaja.

Jus būtu vājš detektīvs, Vilinot. I z sveces galiņa droši vien atradīsies pirkstu nospiedumi.

Ne Vilmotam, ne ari misteram Nelsonain Andijs neteica ne vārda par saviem nodomiem. Vispirms viņš gribēja apmeklēt misis Kraflon-Bonzor. Bet šī dāma noteikti izvairījās no sarunas ar viņu. Skotijs uzstājās tās starpnieka loma.

Tie ir tādi sieviešu niķi, viņš pusbalsī sacija. — Es darīju visu, kas stāv manos spēkos, Maklod, bet viņa negrib jūs redzēt.

Skotij, mes vienmēr esam labi satikuši. Nu jums japa-lidz man. Kadas ir viņas attiecības pret Ābramu Selimu?

Nekad nedrīkst pētīt sievietes pagātni, Maklod.

Man jāredz šo dainu lai tad tur vai kas! Andijs cieši noteica.

Skotijs aizgāja un atgriezās tikai pēc pusstundas.

— Viņa ir slima, Maklod, bet tomēr grib ziedot jums divas minūtes.

Misis Bonzor gulēja uz dīvānā. Skotijs nebija pārspīlējis. Slepkavības nejauša pieminēšana bija atstājusi uz viņu pārsteidzošu iespaidu. Tas vaigi bija iekrituši, acis zaudējušas drošo mirdzumu.

— Man nekas nav sakams, ser, — viņa skarbi iesāka. Es nepazīstu Ābramu Selimu, un nevēlos par to runāt.

— Vai jūs kādreiz esat pazinusi Ābramu Selimu?

— Ja, es viņu pazinu, — tā beidzot sacīja. — Pirms daudz gadiem. Bet par to es nevēlos runāt. Nevienam nav daļas gar manām privātdarīšanām. Manā pagātne nav nekā noziedzīga.

— Jūs sauc Hilda Master, un jūs esat salaulājusies ar Džonu Severnu sv. Paula baznicā, Merilebonā, — viņš beidzot mierigi sacīja.

Viņa bridi mēmi uzlūkoja to, bet tad sāka kliegt, raudāt un smieties.

Skotijs steidzās viņu nomierināt. A.ndijs smalkjūtīgi izgāja otra istaba. Pusstundu vēlāk pie viņa iznāca ari Skotijs.

— Maklod, viņa izstāstīs jums visu patiesību. Es uzņemšos stenografa lomu jaunība es rakstīju līdz simts astoņdesmit zīmēm minūtē. No pirmā acu uzmetiena Mirabela man nepatika, bet nu tas jau sen ir citādi. Tiesa, viņa nav vairs parak jauna - bet ari es vairs neesmu zēns. Nakat. Jūs jautājat, bet es atzīmēšu visu svarīgāko viņas atbildēs.

Andijs tam piekrita, un no šis dīvainās kopdarbības radās kāds brīnišķs stāsts.

30

— Mans vārds ir Mirabela Hilda Krafton-Bonzor. Nezinu, vai tāds bija mana mirušā vīra īstais vārds. Varbūt viņu sauca ari Mihaēlu Merfiju. Viņš bija īrs, un kad mēs iepazināmies, tam piederēja kāds uzņēmums Sanfrancisko pilsētā, Kalifornijā.

Esmu dzimusi Seseksā, bet jau septiņu gadu vecumā nokļuvu Londonā. Pēc vecāku nāves es pārgāju dzīvot pie krustmātes, misis Paul, Kemden-Taunā. Kad man palika sešpadsmit gadu, es dabūju kalpones vietu pie miss Zanetas Scvern, Mančester-skvērā 104. Miss Severns bija vecmeita, un tai bija visai dīvaini ieskati par laulībām zemāko šķiru ļaužu starpā.

Atskaitot misā Severn un kalpotājus, nama dzīvoja arī viņas brāļa dēls, misters Džons Severns. Viņš studēja Kembridžā un mājā pavadīja tikai vasaras brīvlaiku.

Diemžēl, es neprotu ne rakstīt, ne lasīt, un tamdēļ ari nekā nezināju par notikušo slepkavību. Ar Džonu Severnu es satikos ļoti bieži, un diezgan labi tam patiku, kaut viņš nekad neuzmācās man.

Kalpodama miss Severn namā, es iepazinos arī ar Selimu — Ābramu Selimu. Reizi nedēļā viņš kārtīgi ieradās namā pa kalpotāju ieeju. Sākumā domāju, ka tas ir kāds no piegādātājiem, bet vēlāk dabuju zināt, ka viņš esot Vestendā plaši pazīstams augļotājs. Mūsu ķekša bija viņam parada prāvu summu, un ari kāda kalpone bija aizņēmusies no ta naudu. Viņš man gluži labi patika, un kad tas uzaicināja mani nākamā brīvdiena kopa iziet es tūliņ piekritu. Nakamo svētdien mēs izbraucam uz Hemptonu. Selims bija ļoti laipns pret mani un izturējās kā īsts džentlmens.

Mēs sakam satikties biežāk, un beidzot viņš jautāja, vai es negribētu kļūt tam par sievu. Es biju miera. Viņš tikai gribēja, lai mūsu laulība vēl dažus mēnešus paliek noslēpums, un lai es šo laiku vēl nodzīvoju miss Scvern namā.

Kada brīvdiena mēs ieradāmies Brikstonas dzimtsarakstu nodaļā un likāmies salaulāties. Vakara es atgriezos miss Se-vern dzīvokli.

Pēc dažām dienam viņš ļoti uztraukts ieradās pie manis un jautaja, vai es nepazīstot kādu kungu; viņa vārdu esmu aizmirsusi. Es atbildēju, ka esmu par to dzirdējusi. Tas bija miss Severn svainis, ar kurti ta nesatikās, jo viņš ļoti slikti izturējās pret savu sievu. Tad mans vīrs jautāja, vai misters Džons kādreiz jau esot mani skūpstījis. Es ļoti sašutu par šādām aizdomām, bet viņš nomierināja mani un sacīja, ka tas varētu nopelnīt veselu bagātību, ja vien es gribētu viņam palīdzēt. Man tikai vajagot izdibināt, kurp misters Džons vakaros iet. Velak izrādījās, ka šīs ziņas viņam bija vajadzīgas, lai satiktu to, jo tad vēl viņš nebija ar misteru Džonu pazīstams.

Protams, es domāju, ka Selims grib piedāvāt viņam aizdevumus, jo zināju, ka Džonam ir ari cili parādi. Es pastāstīju vīram, ka viņš ik vakarus mēdz apmeklēt kādu restorānu Soho. Apmēram nedēļu vēlāk Selims pastāstīja man, ka esot ticies ar misteru Džonu un gribot tam palīdzēt. Viņš tikai piekodināja neteikt tam, ka esmu pazīstama ar Selimu.

Miss Severn bija ļoti stingri morāliski uzskati, un viņa vienmēr mēdza atkārtot, ka cildeni ļaudis nekad nedrīkstot darīt ko sliktu.

Nezinu, kādu līgumu Selims bija noslēdzis ar misteru Džonu. Turpmāk viņš pats nemaz vairs nerādījās mūsu namā, bet ik reizes sūtīja kādu kalpotāju. Visdīvainākais bija tas, ka šis kalpotājs nekad vēl nebija redzējis Ābrama Selima seju. Vēlāk izrādījās, ka ari sarunas ar misteru Džonu Ābrams bija vedis ar ši darbinieka starpniecību. Vispār, ap šo laiku viņš saka kļūt ļoti noslēpumains.

Bija svētdienas vakars, kad mēs atkal satikāmies kada restorānā, netālu no King-Krosas piestātnes. Lija lietus, un Ābrams iesēdināja mani ormaņa ratos, likdams aizvest mani ma-jup. Izkāpjot pie nama durvīm, es tikko neieskrēju rokas rniss Severn. Viņa neteica ne vārda, liet bridi vēlāk lika iesaukt mani viņas istabā.

Viņa sacīja, ka godīgai meitenei nepieklājoties vizināties ormani un jautāja, kur es ņemot priekš tā naudu. Manos paskaidrojumos viņa nemaz neklausījās, un es zināju, ka nākamā pirmajā man tiks uzteikta vieta.

Paliekat nomoda un sagaida! misteru Džonu, viņa sacīja. Viņš solījās būt maja ne vēlāk ka pulkstenis vienpadsmitos.

Misters Džons pārnaca tikai pēc divpadsmitiem, un es pasniedzu viņam vakariņas. Viņš bija stipri iereibis un saka man uzmākties. Pirms es sapratu, kas īsti notiek, viņš apskāva mani un noskūpstīja. Saja acumirkli atveras durvis, un istaba ienaca miss Severn.

Viņa klusēdama norādīja man durvis, un es izgāju, cieši pārliecināta, ka otra rīta man nāksies sakravat savas lietas. Ap pulkstens desmitiem miss Zaneta aicināja mani savā dzīvojamā istaba.

«Hilda,» viņa sacīja, «nlans braļa dēls nodarījis jums lielu netaisnību. Nu es saprotu, kur jus ņemat naudu priekš ormaņiem; bet tas neattiecās uz lietu. Jus esat jauna meitene un stāviet mana aizsardzībā. Man jāatbild par jums Dieva un cilvēku priekšā. Lai grieztu visu par labu, manam braļa dēlam jus jāapprec.»

Ls gribēju teikt, ka esmu jau precējusies, bet tad atcerējos vīrā aizliegumu, un klusēju.

«Es runāju ar brāļa dēlu, un viss vajadzīgais jau nokārtots. Jus tiksiet salaulati nakamo ceturtdien, svētā Pāvila baznīcā.»

Savā istabā mazliet atjegusies, es nolēmu izstāstīt miss Žanetei visu patiesību. Bet viņa lika kādai kalponei pateikt man, ka esot slima un nevarot mani pieņemt; bez tam viņa bija devusi rīkojumu atbrīvot mani no darba.

Es tūliņ steidzos pie Ābrama. Toreiz viņam bija mazs birojs virs kadas tabakas tirgotavas. Es pastāstīju viņam visu un lūdzu, lai tas izskaidrojas ar misis Zanelu, bet viņš negribēja par to ne dzirdēt.

«Vienmer jau esmu domājis, ka tā notiks, Milda. Esi nu prātīgā meitene un izdari man kādu pakalpojumu.»

Es negribēju ticēt savam ausīm. Viņš prasija, lai apprecot misteru Džonu!

«Bet tas taču nav iespējams mani iesēdinātu cietumā par bigāmiju!»

«Neviens jau nekā nezinās. Mūsu laulība noslēgta pavisam

lll

citā pilsētas daļā. Apsolu tev, ka jūs izšķirsieties jau pie baznīcas durvīm, un tu nekad vairs viņu neredzēsi. Izdari to priekš manis, Hilda — es no savas puses došu tev simts mārciņās.»

Viņš vienmēr prata mani pārliecināt, un es biju tik samulsusi, ka daudz ari nepretojos.

Dienu pirms salaulāšanās man vel bija saruna ar miss Zari etu.

«Hilda,» viņa sacīja, «rit jūs kļūsiet mana brāļa dēla sieva. Kas attiecas uz nākotni, tad jūs taču nevarat sagaidīt, ka misters Džons varētu ari turpmāk palikt kopa ar jums. Viņš ir džentlmens, bet jus esat vienkārša, neizglītota meitene.»

Es jutos ļoti aizskārta un apvainota, tomēr savaldījos un jautāju, ko īsti viņa ir nodomājusi . . .

«Es nodošu jūs kādā pirmās šķiras institūtā, kur parūpēsies par justi audzināšanu. Tur jūs paliksiet līdz divdesmit četru gadu vecumam. Un tad jūs būsiet cienīga nostāties līdzās savam vīram, nekompromitējot ne viņu, ne sevi.»

Sis priekšlikums pilnīgi saskanēja ar Ābrama Selima solījumu, un tas mani nomierināja.

Misteru Džonu es redzēju tikai baznīcā. Viņš izskatījās bāls un bija ļoti atturīgs, tomēr laipns. Ceremonija pagāja ātrāk, nekā es biju sagaidījusi. Vel šodien tas viss stāv man atmiņā, kā dīvains sapnis. Pirms aiziešanas no baznīcas, miss Zaneta iedeva man piecdesmit mārciņas un institūta adresi.

Atvadījusies no mistera Džona, es atstaju baznīcu. Ar Se-limu man bija norunāta satikšanas kādā restorāna. Viņš mani jau gaidīja. Noklausījies mana stāstā, viņš paņēma manu laulības apliecību un noglabaja to savā kabatā.

Kad bijām beiguši ēst, viņš izņēma no kabatas lielu vēstules aploksni.

«Es pasūtīju tev pirmās klases kabīni, un ja tu pratīsi turēt muti — neviens nezinās, ka esi vienkārša kalpone. Sājā aploksnē ir pieci simti mārciņu. Divu dienu laikā tu sagādāsi sev nepieciešamās drēbes.»

Es mēmi lūkojos viņā, nekā nesaprazdama.

«Tu brauksi uz Ameriku. Te es pagadaju tev dažas ieteikšanas vēstules no mana drauga Merivana. Tātad vieta tev nodrošinātā, bet pirmām laikam naudas tev ir pietiekoši.»

«Bet man taču nenāk ne prātā braukt prom no šejienes!» es iesaucos.

«Vai nu tu brauc uz Ameriku, vai ari es tūliņ pasaukšu policiju un likšu apcietināt tevi par divvīrību.»

Man nebija spēka cīnīties, un dažas dienas vēlāk es jau braucu uz Ņujorku. No turienes nokļuvu Denver-Sitijā. Tur es kādā namā nokalpoju trīspadsmit mēnešus, pēc kam tiku uzaicināta par saimniecības vadītāju pie mistera Bonzora — atraitņa ar bērnu, kas vēlāk nomira. Kad misters Bonzors vēlāk lūdza manu roku, es izstāstīju tam visu. Bet viņam bija ļoti brīvi uzskati, un viņš teica, ka neesot nekādas nozīmes — viena laulība vairāk, vai mazāk.

Pēc tam neesmu vairs redzējusi ne Selimu, ne misteru Džonu. Miss Zaneta dažus gadus pēc manas aizbraukšanas nomirusi ar plaušu iekaisumu, par to mans virs izlasīja avīzē.»

31

Iepriekš telegrafējis misteram Boidam Zalteram par savu ierašanos, Andijs bez kavēšanās devās atpakaļ uz Beverli-Grīnu, kur to jau sagaidīja mistera Zaltera ieaicinājums.

Es tevi pavadīšu, Stella sacīja. — Es uzgaidīšu ārpusē, tavā vāģī.

Jau ta apdomīgais sulainis šoreiz bija vēl uzmanīgāks, kā citkārt.

— Jums jābut ļoti saudzīgam, doktora kungs. Misters Zal-ters jūtās ļoti slikti.

Ieejot istabā, Andijam bija jāatzīst, ka sulainis nav pārspīlējis. Zalters izskatījās pavisam slims un sakritis.

Jūs laikam nākat ar paziņojumu, ka esat atradis manu iebrucēju, — viņš sacīja, pūlēdamies smaidīt. — Varat šis pūles aiztaupīt — tas bijis jūsu Skotijs!

Andijs nebija uz to sagatavojies.

— Ta laikam ir, tomēr esmu pārliecināts, ka viņš nebija nācis ļaunā'nolūka.

- Negribu jums pārmest, — Zalters sacīja, priecādamies par savu vārdu iespaidu. — Skotijs jau otra dienā aizbrauca uz Londonu un apmetās kādā namiņā Kestl-stritā, kur miss Nelson to rūpīgi kopa.

Andijs pēkšņi saprata.

— So informāciju jums sniedzis Dovners?

Misters Zalters smaidīdams pamāja ar galvu.

— Nu, un kādus svarīgus jaunumus jūs nesat?

— Es atradu Hildu Master.

Misters Zalters pacēla galvu.

— Hilda Master? Kas tā tāda?

— Jūs taču atceraties laulības apliecību, kas tika atrasta Merivana slepenajā atvilktnē?

— Jā, par to bija rakstīts arī avīzēs. Un jūs sakāt, ka esat šo sievieti atradis?

Andijs izņēma no kabatas misis Bonzor liecības norakstu nn nolika to miertiesneša priekša uz galda.

Viņš lasīja lēnam, i( ka ļaudams katram vārdam iespiesties atmina, Andijs jau saka kļūt nepacietīgs, jo vāģi to taču ga'dija Stella.

A! misters Zalters beidzot sacīja, salocīdams manuskriptu. Tātad mušu ielejas ļauna gara mikla nu ir atrisināta.

Viņš nospieda zvana podziņu, un istaba ienaca sulainis.

Ienesiet pudeli portvīna ar zilo kaklu. misters Zalters pavēlēja tam. Kad sulainis bija izgājis, viņš turpināja: ,1us

varat triumfēt, jo esat ieguvis lielāku uzvaru, nekā kad būtu uzlicis roku Selimam uz pleca. Apslacīsim jūsu sekmes, doktor Maki od!

Ļoti nožēloju, bet ilgāk es nevaru kavēties miss Nel-son gaida mana vāģi.

Zalters pēkšņi nobala.

Tas tiešām nožēlojami, viņš ar pūlēm izdabūja pār lūpam. Lūdzu, aiciniet taču viņu iekša.

Kad Andijs bridi vēlāk atgriezās kopa ar Stellu, misters Zalters jau bija mazliet atguvis aukstasinību.

Piedodiet, ka nepieceļos jūs apsveikt, viņš smaidīdams sacīja. Tatad jūs kopāt to cilvēku, kas bija ielauzies mana nama? I n nu jus dzersiet kopa ar mani glāzi veca vīna, miss Nelson. Ne? Ļoti žēl. Viņš pacēla glāzi un izdzēra.

Kas nu notiks ar miss Master, vai misis Bonzor? viņš jautāja.

— Viņa droši vien nepaliks Londonā. Viņas noziegums ir smags, bet tas izdarīts jau tik sen atpakaļ, ka likums vairs nevar viņu sodīt, ir iemesls domāt, ka visā drīzumā viņa noslēgs vel ceturto laulību.

Nabaga sieviete! viņš nopūtās. Nabaga, pieviltā dvēsele!

Andijs nebija sagaidījis šādu līdzjūtību.

Viņa nav visai nabaga, viņš atbildēja. Savienotas Valstīs tai pieder milzīgi īpašumi, un viņas dārgakmeņi ir vesela bagātība. Bet es taču nācu pie jums Džona Severna dēļ. Vai nezināt, kur to varētu atrast? Esmu pārliecināts, ka Ābrams Selims pratis šo laulību izmantot savās intereses.

Tā ari ir. Selims paziņoja misteram Scvernam, ka šī sieviete mirusi. Severns apprecējās otrreiz, un tam biia ari bērni. Selima rokās nu bija pierādījums par Severna divsie-vibu, un uz šī pamata tas viņu nežēlīgi izspieda. Kontrakts, ko jus atradāt, bija viltojums, ar kura palīdzību nelietis bija nodabūjis to pilnīgi savā varā. Ar Selima nāvi arī jus, miss Nel-son, esat atraisījusies no lielām rūpēm un, kā redzu, arī kaut ko ieguvusi, — • viņš smaidīdams piebilda, uzlūkodams abus jauniešus.

Andijs un Stella drīzi atvadījās.

Andijs nogulēja visu pēcpusdienu, bet tumsai iestājoties ieņēma sarga vietu .Merivana darbistabā. \'akts pagāja bez kādiem starpgadījumiem. Mazā gaismiņā viņš pārsteigts ieraudzīja Stellu, kas nāca pār pļavu, nesdama ko rokā.

Te es atnesu tev kafiju un dažas maizītes, Aiidij.

Kā tu zināji, ka esmu šeit?

Hs to nojautu. Ceru, ka neesi nekā ļauna redzējis, ne dzirdēj is?

Nekā.

Pulkstens vienpadsmitos Andijs jau stāvēja Grit-Metropoli-tena viesnīcas vestibilā.

Misis Krafton-Bonzor aizceļojusi, viesnīcas pārzinis paskaidroja. Viņa aizbrauca jau vakar pēcpusdienā, kopā ar profesoru Bclinghemu.

Andijam tas bija negaidīts pārsteigums. Viņš aizbrauca uz Kēstl-stritu, bet mazajā namiņā atrada vienīgi mazliet samulsušo Bigu Martinu.

Nē, doktor Maklod Skotijs jau kopš trim dienām nav šeit redzēts.

Andijs zināja, ka viņš melo. Tomēr nebija nozīmes tālāk iztaujāt. Atgriezies Beverlī-Grinā, viņš tūliņ likās gultā.

Pulkstens deviņos vakarā viņš jau atkal ieņēma savu vietu Merivana darbistaba. Beidzot viņam apnika sēdēt šajā klusumā un vientulībā. Viņš piegāja pie loga un atvēra to, ielaizdams istabā spirdzinošo nakts gaisu.

Pulkstens baznīcas torni nosita viens, bet pusnakts viesis arvien vēl nerādījās. Nosēdies krēslā, ko Džonstons jau diena bija priekš viņa atnesis, Andijs saka sapņot par Stellu.

Pēkšņi viņš izdzirda klusu troksni un. pacēlis galvu, ieraudzīja aiz loga kādu stāvu, kas tumši atšķiras mijkrēslī. Andijs uz pirkstgaliem piezagās pie elektrības ieslēdzēja. Cilvēks ārpusē lēnām atvēra logu, un drīz Andijs izdzirda tā soļus uz grīdas. Un pēkšņi istabā atskanēja viņa balss:

Piecelies un stājies man pretim, Ābram Sēlim — tu, nolādētais suns!

Andijs uzgrieza gaismu.

Viņa priekša, pievērsis logam muguru, stāvēja cilvēks dzeltenos rīta svārkos, turēdams rokā gaisā paceltu revolveri.

Tas bija Boids Zalters!

Andijam aizrāvās cipa. Tafad šis bija tas cilvēks, kas tik ilgi bija pratis viņu maldināt un mulsināt!

Viņa acis bija plaši ieplestas un stīvi lūkojās tukšumā. Viņš gulēja!

— Tas tev, tu nolādētais blēdi!

Andijs dzirdēja, kā nokrikšķēja revolvera atslēga. Tad Zal-ters noliecās, aplūkodams to vietu grīdā, kur bija gulējis Meri-vana līķis. Kaut ko klusu sevī murminādams, viņš nometās ceļos, un viņa rokas taustīja iedomāto līķi.

Nu tu vairs nevienu nemocīsi savām vēstulēm, Meri-van — tu, sasodītais nelieti! Viņa skats pārslīdēja istabai, un viņš noliecās, it kā ko paceldams no grīdas. Japaņem līdzi šīs meitenes šalle, viņš murmināja. — Nabaga Stella! Nu šis sātans tevi vairs nemocīs.

Andijs pēkšņi saprata visu. Ābrams Selims un Merivans bija viena un ta pati persona, un pēc viņa nāves atrasta draudu vēstule nebija vis rakstīta viņam, bet viņš pats rakstījis to kādam citam. Bet pelnītais liktenis bija to pārsteidzis, pirms viņš vēl bija paguvis ielikt vēstuli aploksnē un uzrakstīt adresi.

Zalters lēnām atgriezās pie loga, un mirkli vēlāk tas iau atradās ārpusē. Andijs ātri sekoja viņam. Zalters devās tieši augļu dārzā. Pēkšņi viņš palika stāvam, un Andijs no jauna izdzirda ta dobjo balsi:

— Prom no ceļa, nolādētais suns!

Un atkal noknikšķeja revolvera gailis.

Nu viss bija skaidrs un saprotams. Bet kas bija Severns — Severns, Mildas Master virs?

Andijs sekoja mēnessērdzīgajam, nenovērsdams no tā acu. Boids Zalters izgāja no augļu dārza un devās tieši pāri pļavai uz savu namu.

Pēkšņi zālē kaut kas uzliesmoja, norībēja spalgs sprādzienā troksnis — Boids Zalters sagrīļojās un bez skaņas saļima zālē.

Nākamā acumirklī Andijs jau stāvēja tam līdzās, bet Zalters vairs nekustējās.

Brīdi vēlāk notikuma vietā atsteidzās parka sargs Medings.

Kas noticis, ser? Jūs laikam esat ar kāju pieskāries kādam trauksmes vadam, kas savienoti ar patšautenēm, lai izsargātu parku no meža zagļiem . . . Mans Dievs! — viņš pēkšņi iesaucas, ieraudzījis zemē gulošo ķermeni. — Tas taču misters Zalters!

— Viņš ir miris, — Andijs konstatēja, aptaustījis tā pulsu.

— Miris? Bet šautenē taču nebija lodes!

— Eksplozijas troksnis viņu uzmodinājis, un pēkšņās izbailes to nonāvējušas. Un pēc visa notikušā ir labāk, ka viņš nomiris šādā nāvē, Meding!

* *

*

— Pēdējā mīkla atrisināta, — Andijs sacīja.

— Kāda mīkla? — Stella jautāja.

Andijs izņēma no kabatas avīzes izgriezumu.

— To es atradu Zaltera naudas skapī. Ko tu par to domā? Stella paņēma izgriezumu, kas bija apzīmēts ar 1889. gada

skaitli.

«Saskaņā ar mirušā mistera Fīlipa Boida Zaltera testamenta noteikumiem, viņa māsas dēls misters Džons Severns, kas ir tā vienīgais mantinieks, turpmāk sauksies Džona Boida Zaltera vārdā. Oficiālais tiesas lēmums ievietots šīs avīzes sludinājumu daļā.»

— Te nu mums ir izskaidrojums. Severns un Boids Zalters bijusi viena un tā pati persona. Jau kopš gadiem viņš dzīvojis zem Selima draudu sloga. Lai nodrošinātu sava dēla nākotni pret to pašu likteni, viņš bija spiests nonāvēt Selimu. Šī paša iemesla dēļ viņš arī iezagās Vilmota namā un nolaupīja zināmo laulības apliecību* kas citādi būtu varējusi atņemt viņa dēlam tiesību uz tēva tituli un mantojumu.

— Kas nu notiks ar Merivana īpašumiem? Vai tos mantos Arturs Vilmots?

—r Nē, misis Belinghern. Tas taču gandrīz traģiski!

— Skotijs ir veikls puisis, — viņa sacīja.

-— Jā ... bet kā tu nupat nāci uz domām par to?

— Iedomājies taču — cik īsā laikā viņš izgādāja atļauju savai laulībai...

Nedēļu vēlāk misters Dovners dabūja dzirdēt jaunu ziņu. Viņš nebija ne noskumis, ne arī priecīgs par to, jo vispirmā kārtā viņš bija veikalnieks, un kāzām un slepkavībām priekš viņa bija viena un tā pati nozīme. Viņš tūliņ piezvanīja «Megafonam» un lika pieaicināt galveno redaktoru.

— Vai esat jau dzirdējis, ka Maklods apprecējis miss Nel-son? Es varētu uzrakstīt jums sleju garu ziņojumu, īsumā atkārtojot šīs laulības interesanto priekšvēsturi. — Jā, ari viņu ģīmetnes varu jums apgādāt. — Kā jūs sakāt — divas slejas? — Ali riglitl

Beigas

AL-KAPONE - BANDĪTU KARALIS

ROMĀNS

1

Reds Gelvijs jau visdažādākajos veidos bija pierādījis savas noziedznieka spējas. Viņa pārkāpumu skaits bija tik liels, ka tos nenāktos viegli atstāstīt. Viņš bija uzlauzis naudas skapjus, bija krāpis ļaudis, bija apdraudējis savus upurus ar revolveru un atņēmis tiem naudu, un bija uzturējis šaubīgus veikalus. Tomēr visai daudz viņš pie tam nenopelnīja un tikai kopš ta laika, kad tas bija pievērsies alkohola kontrabandai, viņa rokās sāka plūst bagātības, par kādām tas nebija iedrošinājies pat sapņot. Kopš ta brīža, kad viņš bija sāeis strādāt kopa ar slavenajiem revolveru strēlniekiem, tas dzīvoja greznībā un pārticībā, un viņam nebija jābīstas no policijas. Bet panākumi sakāpa tam galvā. Viņš kļuva pļāpīgs, ķildīgs un iedomīgs, un — kas pats ļaunākais tas saka ost kokaīnu.

Anželo Verona, bandas personāla šefs, pārmeta viņam: Atmet to, Red. Tonijam neder ļaudis, kas šņauc kokaīnu.

Gelvija neglītajai sejai pārslīdēja īgns smīns.

— Tiešām? — viņš nicīgi novilka.

Anželo pamāja ar galvu, caururbjoši uzlūkodams viņli savām nopietnām, brūnām acīm.

Kokains vēl nevienam nav palīdzējis. Sākumā cilvēks ’ gan jūtas liels un stiprs kā Vulvorsa ēka, bet tad nāk paģiras, un viņš būtu mierā ielīst kaut peles alā. Un kad šādu puisi nopratina policijas prezidijā, tad viņš pasaka visu.

Reds sagājas ar savu draugu Mozu Lisonu, kas senāk bija strādājis kā mašīnists. Širu cilvēkam bija slikta gaume, un nožēlojamās, netīrās dzertuvēs viņš jutās vairāk mājas, nekā pilsētas labākās daļas greznajos lokālos.

Dzīvē viņš arī nebija ticis tālu, un tamdēļ ar apbrīnošanu uzlūkoja Redu Gelviju, kas viņa acīs bija ievērojamākais no visiem revolveru strēlniekiem. Vispazemojošākā kārtā viņš glaimoja tam cilvēkam, kas spēja turēt sev auto un valkāt zīda veļu; jā, viņš līda sava bagātā drauga priekšā kā galma lišķis monarha priekšā.

Kādu dienu, kad viņi kopa sēdēja viena no Reda bandas dzertuvēm, Lisons kļuva augstsirdīgs un norādīja draugam uz kādu izdevīgu iespējamību. Bet Reds pakratīja galvu.

Ķiniešu meitenes nav mana gaume, viņš sacīja.

Es pazīstu vienu, kas ir pavisam traka uz mani ta ir l)žo Enriko meita, bet es pat nepagriežu galvu pret viņu. Tāds es esmu!

Protams! Mozus piekrita.

Viņš tomēr neizlaida Main l.i no acīm. Parasti viņš satika to ne visai tīra nama kāpnēs, kur viņi abi dzīvoja. Viņa bija skaista ķīniete — maza, bet gracioza un lokana ka rīkste. Mozu sevišķi apbūra viņas baltās rokas. Viņas lielas, mcln-'brunas acis jautājoši vērās pasaulē; viņas mute bija sarta ka rozes pumpurs, un viņas ada ka zīda samts. Viņas matiem nebija austrumaziātiem parasta zilganā spīduma; tie bija gludi un dziļi melni.

Mozus sakuma tikai uzsmaidīja viņai, bet tad mēģināja to arī (izrunāt. Tas viņam izdevās bez kādām grūtībām, jo viņa labprāt sarunajas ar visiem. Viņa bija apprecējusi kādu slimu mākslinieku, un pelnīja naudu, zīmēdama ilustrācijās kādam modes žurnālam.

Mozus bija pārsteigts par viņas uzticību un vaļsirdību, kas neļāva tam pārāk tuvoties viņai. Kad viņš pēc kada laika aicināja to vienā no greznajiem restorāniem pilīm, viņa izskatījās vairāk izbrīnījusies ka apvainota.

Bet mans vīrs taču slims, viņa pretojas. Es taču nevaru atstat viņu vienu.

— Protams, bērns - es ataicināšu kādu sievieti, kas viņu apkops...

Viņa pakratīja galvu, un kad Lisons gribēja satvert tās roku — viņa jau bija nozudusi.

Pēc šī gadījuma viņa izvairījās no ta.

Mājās viņas dzīve bija bez kāda prieka. Grūti slimais virs pastāvīgi parmeta tai, sūdzējās par viņas ēdieniem, un prasīja, lai tā iznicina savus zīmējumus. Senāk viņš bija turējies pie brīviem dzīves uzskatiem un zobojies par baznīcu, bet pēdējā laika mocīja sevi sirdsapziņas pārmetumiem,

Main Li ne priecājās par to, ne ari skuma. Vīra rupjajiem zīmējumiem viņas acis nebija nekādās vērtības. Džons Vits pec viņas domam bija nenozīmīgs mākslinieks, kas nekad nebūs spējīgs radīt ko meistarīgu. Viņa dzīves uztvere bija pārāk sekla, viņa krasām nebija mirdzuma, un viņam trūka harmonijas izjūtas. Pat viņa seksuāli perversas gleznas neatrada piekrišanas.

Bet viņš bija viņas virs un ar to bija izteikts viss. Dzīve un liktenis bija saistījuši viņus vienu pie otra. Viņi bija kaisli aizrāvušies viens no otra. tomēr no šis kaisles bija maz kas jūtams. Bet ja Main Li ari nemīlēja savu viru, tad viņa tomēr cienīja to. Un nu viņš gulēja pie miršanas. Vācietis-arsts bija pateicis viņai gluži skaidri; tas varot turpināties vel trīs, četrus mēnešus, bet cerību nekādu vairs nevarot būt.

Pēdēja laikā Džonu Vitu bieži apmeklēja kāds garīdznieks, kas bija laipns, sirsnīgs cilvēks, kam nebija nekādu iebildumu pret Main Li klātbūtni. Sis katoļu priesteris ieradās divas reizes nedēļa, pie kam tas arvien apmeklēja ari vel kādu citu slimnieku, kas dzīvoja ta paša nama augšstāvā. Pēteris Melahini, vecais mūziķis, nebija nabags, bet viņš bija apņēmies nomirt taja paša bēdīgajā apkārtnē, kas tam ilgus gadus bija noderējusi par dzīves vietu. Trubu licēja pjapiga sieva no trešā stāva bija stāstījusi Main Li ka vecajam Pēterim esot kāds ļoti ievērojams draugs viens no lielākajiem pistoļu strēlniekiem un alkohola kontrabandistiem.

Vai varat to iedomāties, misis Vit? viņa bija sacījusi. Tas puisis bija noīrējis misteram Melahini lielu namu jūrmalā un gribēja pats maksai par visu, bet vecais atteicās. Viņš saka, ka palikšot tepat pilsētā, kur esot dzimis. Viņam galva nav viss kartībā! Iedomājieties; liels nams jūrmala, mēbeles un apkalpotāji un viss tas pilnīgi par brīvu!

Lielais revolveru strēlnieks reizēm ari apmeklēja Pēteri Melahini. Viņam bija slaiks, lokans augums un tumša sejas krasa. Kad viņš paradijas uz ielas, ļaudis skrēja pie logiem un piespiedās deguniem pie netīrajam rūtīm. Viss apvidus uztraucas. Revolvernieks! Ta taču bija sensācija! Cik šausmīgi nedrošai gan vajadzēja but šada cilvēka dzīvei! Vienmēr šaut citus ļaudis. L’n tāds virs dabū simts dolārus nedeļā!

Parasti tumšs auto visātrākā gaita iegriezās iela un apstājas nama priekša. No vaga izkapa trīs vīrieši. Viens gaja pa priekšu, tam sekoja lielais revolveru varonis pats un trešais noslēdza gājienu.

Tonijs Perelli gaja tieši Melahini dzīvokli, paņēmis no viena pavadoņa rokām groziņu ar augļiem.

Hallo, Pēter te nu es esmu atkal! viņš uzsauca vecajam virām.

Senāk viņi abi bija spēlējuši vienā orķestri pie Kosmoiīno, un kopš ta laika Tonijs Perelli bija iemīļojis Pēteri. Bez tam tie abi bija no Sicīlijas no viena un ta paša ciema, Palermo tuvuma.

Arī A\ain Li satika lielo revolverstrelnieku kāpnes. Viņš nebija liels auguma, bet visas viņa kustības bija cildenas un cienīgi atturīgas. Viņa seja bija apaļa un pilnīga, un viņa tumšās acis draiskulīgi spīdēja. Ģērbies tas bija labi un eleganti, un viņa jostu greznoja briljantu sprādze.

Viņš laipni nolūkojās Main Li, un ta vilcinādamās atbildēja uz viņa smaidu. Kad viņa mirkli vēlāk atskatījās, ari viņš bija pavērsis galvu pret to.

Citreiz, satiekoties tajā paša vietā, viņš uzrunāja Main Li. Viņš bija ļoti laipns un pieklājīgs, un viņai bija jasmejās par ta jokiem. Viņai patika, ka tas nesaka viņai banālus komplimentus, un nemēģina ari satvert viņas roku.

Otra diena kāds izsūtāmais atnesa puķes un augļus priekš mistera Vita. Uz pavadkartes bija Tonija Perelli vārds.

Viņš ir liels un varens kungs, šis pistoļu strēlnieks, trubu licēja sieva godbijīgi sacīja. Viņam ir visdārgākais dzīvoklis visa Čikāgā, pašam savi auto un lauku mājas. Tas ir viens no pašiem lielākajiem alkohola kontrabandistiem. Viņa grēku sarakstam nepietiktu vietas pat uz veselas govs adas!

Ari šoreiz Main Li neuztraucas. Alkohola kontrabanda galu gala nemaz nebija sliktāks darbs, ka Džona Vita bezgaumīga gleznošana. Tomēr viņai nenāca ne prata salīdzināt šos abus vīriešus.

Trešo reizi viņa redzēja Toniju Perelli, kad tas apmeklēja viņu. Vits patreiz gulēja, un viņa jutās mazliet neērti, kad palika mazajā dzīvojama istabā viena ar svešo kungu.

Viņš guļ? Tas ir labi. Es nupat runāju ar ārstu. Viņš saka, ka jūsu vīram vajadzīgs juras gaiss. Ari vecajam Pēterim tas būtu nepieciešams, bet viņš ir parak iedomīgs, un ne par ko negrib šķirties no šejienes. Klausieties, misis Vit, ja jūs kavē vie.ugi naudas jautājums . ..

Viņa pakratīja galvu.

- Ne, mister Perelli, viņš nevar pieņemt no jums naudu, jo viņam taču nav izredžu, ka tas varētu jums to godiga karta atinaksat.

Viņa ar nolūku vairākkārt lietoja vardu «godīgs».

Nedēļu vēlāk Džons Vits nomira. Main Li apglabaja viņu, un vēlāk tai bija jāsniedz policijai paskaidrojumi, kamdēļ arī viņas vārds nebija Vit. Mierīga gara viņa nokārtoja visu, aizmaksāja parādus un paziņoja Vita mātei, ka dēls nomiris. Tad viņa saka tneklet darbu. īstenībā tam nevajadzētu nākties grīiti jaunai dāmai, kas izturējusi pārbaudījumus Kolum-bijās universitāte un jau senāk pelnījusi divdesmit septiņus dolārus nedēļa, strādājot pie modes žurnālu ilustrēšanas. Bet viņa izvēlējās vieglāko ce|u. Viņa zinaja kādu ķiniešu restorānu, kur bija vajadzīgas apkalpotājas, un aizrakstīja ta īpašniekam. Bet pirms vēl viņa bija saņēmusi atbildi, pie tās ieradās Mozus. Lisons ar kādu priekšlikumu.

Ari vecais itālis pa to laiku bija nomiris, un Tonijs PereUi bija sarīkojis tam greznas bēres. Kad vakara viņš atgriežas miruša drauga dzīvokli, lai paņemtu ta atstātos papīrus, ari Mozus Lisons patreiz iegāja pie Main Li. Šoreiz neviens nepamanīja Toniju Perelli, io viņš gāja kājām, savu miesas sargu pavadībā. Ejot gar Main Li durvīm, viņš uzmeta tām domīgu skatu.

Tovakar nama bija ļoti trokšņaini. Otra stāvā polis Laskis vingrinājās bungu sišanā, jo viņa mērķis bija k|ut par pasaules meistaru šajā arodā.

Main Li bija bāla un nobijusies, kad Mozus Lisons satvēra to un vilka sev klāt . ..

Lisonam piemita seno alu cilvēku instinkts, un no piedzīvojumiem tas zinaja, ka sieviete visvieglāk uzvarama ar rupju spēku.

Mīlulīt, tu vari paļauties uz to, ko es saku. Apsolu, ka tev bus labi! Esmu pavisam traks uz tevi. . .

Saņēmusi kopa visus spēkus, Main Li pulējas atbrīvoties no viņa rokam. Tonijs Perelli koridorā izdzirda viņas kluso kliedzienu. Atgrūdis durvis, viņš iegāja istaba.

Kas jums šeit darāms, klaidoni?

Mozus uzmeta lain naida pilnu skatu, un viņa seja aiz dusmām raustījās.

—• Taisāties, ka tiekat prom! Tonija Perelli balss skanēja skarbi, bet vēsi.

lešu jau, iešu! Tikai nedomājāt, ka baidos no katra Sicīlijas mērkaķa!

Lisons pacēla dūri, tomēr sitiens neķēra Perelli. Nama pārējie iedzīvotāji tad izdzirda kādu troksni, it ka polis būtu skaļak uzsitis savām bungām. Bet Tonijam, kas kūpošo revolveru turēja gatavu šaušanai, nevajadzēja vēl otro reizi nospiest tā atsperi, jo Lisonam pietika jau no pirmās lodes. Mirkli viņš vel krampjaini turējās pie gultas gala, bet tad bez skaņas sabruka zemē.

Main Li uzlūkoja drīz vienu, drīz otru.

Ņemat mēteli un nākat!

Perelli pavēles nekad neizklausījās kā lūgums. Main Li paklausīgi sekoja tam.

Tonija ļaudis parūpējās par nošauto. Tas viņiem nebija nekas sevišķs, un viņi labi zinaja, kas šādos gadījumos darams.

Kadš šoferis atrada līķi sniegā, un avīzes lakoniski ziņoja, ka bandīti atkal nošāvuši kādu no saviem biedriem. Ar to ši lieta bija izbeigta.

Main Li pa to laiku jau bija iekārtojusies Tonija dzīvoklī, un drīz vien pierada pie ta, ka (audis dēvēja viņu par misis Perelli.

2

No plaša balkona ar veneciešu balustrādi Tonijs Perelli varēja pārredzēt visu piisētu, kura tam piederēja alkohola monopols. Un viņš mīlēja Cikago, ikvienu tas namu.

Šeit bija viņa dzimtene un viņa karaļvalsts. Neskaitāmu auto rindas ik dienas noveda darbā viņa pavalstniekus un partnerus. Zem katra no šiem jumtiem dzīvoja vīrieši uu sievietes, kas uzglabaja savos pagrabos alkoholu.

Likums noliedza ievest un pārdot alkoholu; ikviena, slepeni pagrabā novietota kaste, vai pudele varēja novest pie konflikta. Alkohola uzpircējs rnaksaja pēc zināmās takses, ka kontrabandas piegādātājām, ta ari revolveru strēlniekiem, kas pavadīja transportu. Ļaudis lepojas ar to, ka varēja izgreznot savp galdu pudelēm, un klusībā viņi atzina par labu, ka ikviens alkohola piegādes traucētājs tika nošauts un no braucošā auto izmests uz ielas. Tomēr viņi droši vien nobītos, ja tiem sacītu, ka alkohola cena ierēķināti ari izdevumi par inuniciju un par upuru šķirstiem.

Perelli iegāja atpakaļ greznajā zāle, kas izpildīja reizē bro-kast-, vies- un darbistabu vietu. Pārspīlēti kritiķi mēdza salīdzināt to ar lepna kino vestibilu un apzīmēt viņas iekārtu par vulgāru un bezgaumīgu. Bet patiesībā ta bija tieša kopija no visgreznākās zāles Venēcijas Dodžu pili.

Sulainis-japanis patreiz bija ienesis kafiju. Pec Perelli noteiktās kārtības, Main Li vajadzēja parādīties tikai pēcpusdiena. un ari Anželo, kas nesen bija noīrējis sev skaistu dzīvokli, mēdza ierasties vclak.

Perelli ielūkojas pulkstenī. Bija vel tikai astoņi, bet tomēr varēja gadīties, ka jau atnak kāds apmeklētājs. Viņš jau bija izdzirdis trauksmes zvaniņa džinkstoņu, un labi zinaja, ko nākama mirkli ieraudzīs.

Redam Gelvijam šis telpas greznība bija nesimpātiskā, un šorīt viņš jutās taja vēl nemājīgāk, ka citkārt, jo viņā vārījās īgnums pret Perelli. Visu nakti viņš bija dusmojies un lādējies, tomēr dienas gaisma tam grūti nācās izradīt savas īstas jūtas.

Sēsties, Red, un pastāsti, kas Rietumos jauns?

Gelvijs norija siekalas.

līs gribu ko zināt, Perelli, un ja man neizdosies to izdibināt tad btis velns mājās! Saproti?

Tonijs ziņkāri uzlūkoja viņu, it ka redzētu savā priekšā retu, dīvainu kukaini.

Ko tad tu domā darīt? Tas jau izklausās par daudz jocīgi, ka tu gribot vest mājā velnu! Šauj tik va|a!

Reds nemierīgi grozījās krēslā.

Lisons, Mozus Lisons . . . Viņš bija man labs draugs, Perelli. Un nu kāds nolaidis to no kājām.

Es pataisīju viņu aukstu, Perelli atteica. Iestājās dziļš klusums. Vai tev ir iebildumi?

Reda seja noraustījās.

Bet tā taču nevar apieties ar krietnu zēnu . . . Mēs bijām ka brāļi . . .

Tad tev jastaigā sēras, Perelli piezīmēja, jo nu tavs brālis ir miris.

Kamdēļ tu to darīji? Reds nevajadzīgi skaļā balsi jautāja.

Perelli neatbildēja.

Saki taču, kādēļ tu to izdarīji? Mozus bija godīgs cilvēks.

līs ieskatīju to par lietderīgu. Tonijs sēdēja uz erģeļu soliņa, kas slavēja zāles stūri. Domas nogrimis dzēra kafiju.

.la, es atzinu to par vajadzīgu, un es vienmēr daru to, kas man šķiet pareizi.

Redijs košļaja lupas. Viņš baidījās no Perelli, bet sirdī tam trakoja dusmas.

Tas nebija labi no tevis!

Tonijs pamāja ar galvu.

Nu pieņem manas līdzjūtības apliecinājumu. Vai esi bijis hospitālī? Ne? Tur guļ kāds tavs draugs grieķis Optropols. Viņam klajas ļoti slikti! Vakar vakara kāds ar gumijas sitamo ietriecis tam pa galvu. Varbūt gribi zināt, kādēļ? Viņš pārdevis vienam no maniem ļaudīm kokainu.

Reds klusēja.

Mani ļaudis nedrīkst ne dzert, ne šņaukt kokaīnu, ne arī lietot kādus citus apreibinošus līdzekļus, no kuriem tie kļūst traki un sak trīcēt.

To tev nemaz nevajag man teikt, es pats zināšu par sevi ... Reds iesāka.

Protams, bet algu tu saņēmi nevis par to, ka rūpējies par sevi, bet tādēļ, lai rūpētos par mani un maniem ļaudīm. Ja rokas tev trīc, bet galva nav skaidrības tas jau ir ļauni. Ja tu dzer un pļāpā tas ir vēl ļaunāk. Bet pats ļaunākais ir, ja tu šņauc kokainu uri par to nodod savu draugu noslēpumus. Ta, nu tu to zini. liti las ir mans pēdējais vārds, atmet šņaukšanu, vai taisies ka tieci.

Reds piecēlās.

— Labi, lieta kārtībā — es eju!

Perelli lupas savilkās noslēpumainā smaida.

— Labi, ej!

Neraugoties uz dusmām un uztraukumu, Reds tomēr nojauta draudus, kas slēpās šajos vārdos.

Tonij, es neesmu no tiem puišiem, ko var iegrūst ikkura kakta! Es neesmu bērns! Un ja divi nevar satikt tad viņiem jašķirās.

Ļoti pareizi, Tonijs piekrita.

Reds izgāja. Galva viņam bija pilna plānu.

Viņš aizgaja pie kāda laba paziņas, kas ari piederēja pie tas pašas bandas, un uzaicināja to pusdienā Belini restorānā. Tur viņš izkratīja tam visu savu sirdi. Viktors Vinseti bija labi ģērbies jauneklis ar nemiera pilnām acīm. Viņš dzīvoja vienās izbailēs no nodevējiem, kas tam vienmēr šķita stāvām aiz muguras. Tikai ļoti reti viņš pats izteica savus uzskatus, bet toties tas lieliski prata klausīties.

Šoreiz viņš dabūja dzirdēt, kas nospiež Redu Gelviju, un kas noticis ar Mozu Lisonu. Reds pūlējās ieskaidrot viņam, cik viegli butu atvērt pašiem savu uzņēmumu, piegādāt preci pāri robežai, un atrast tai uzņēmējus. Ja vien izdotos sadabūt dažus veiklus, spējīgus zēnus, kas uzņemas apstrādāt slepenās dzertuves, tad īsa laika varētu iesist veselu bagātību. Vinseti ar lielu interesi klausījās, jo viņš domaja tāpat. Pašam priekš sevis viņam tomēr bija citi plāni.

To ari tev pašam jāatzīst, Vik, Reds nobeidza savu garo runu.

— Protams, es pilnīgi saprotu. Tomēr lieta nav tik vienkāršā. Un katra ziņā tu esi ļoti neuzmanīgs, ka tik daudz runā.

Mozus Lisons bija krietns revolvernieks ...

Mozus nebija nekas, Vinseti mierīgi atbildēja. — Viņš ir miris, un viņu nav ko nožēlot. Es tikai gribēju zināt, ko doma Perelli?

Viņš nogrima pārdomās, kamēr Reds ziņkārīgi to novēroja. Vinseti ari pats bija labs šāvējs, kaut nepiederēja pie ievērojamākiem. Visi runaja, ka viņš esot bagats, urt šis baumas bija pilnīgi pamatotas. īstenībā viņa nodoms bija atsacīties no alkohola kontrabandas, lai šādā karta apgāztu tradicionālo uzskatu, ka cilvēks, kas reiz iejaucies šajā lieta, vairs nevar aiziet no tās. Tvaikoni «Empress of Australia» viņam jau bija rezervēta kabīne, jo viņš gribēja braukt caur Kanādu. Visus papīrus viņš jau bija pārvērtis naudā, un bija jau ievadījis sarunas par kadas villas pirkšanu San Rcmo piekrastē. Reda vaļsirdība viņam bija nepatīkama, jo vairak tamdēļ, ka puse Bellini restorāna viesmī|u bija spiegi.

Vēl to pašu vakaru viņš aizgaja pie Perelli.

— Reds ir saniknots, — viņš stāstija, - un bez tam viņš atkal p|apa. Mēs bijām pie Bellini, un tur viņš visu laiku gaudoja.

Es negribētu viņa dē| iekulties nepatikšanās, Tonijs piezīmēja. Tas bija viņa kara pieteikums, un reizē ari alibi. Kad Reds bija dzēris, vienmēr gadījās nepatikšanas. Viņam ienaca prāta plāni un idejas, un viņš mēģināja ar starpnieka palīdzību staties sakaros ar Miku Finiju, alkohola kontrabandistu dienvidu iecirknī. Tomēr viņam izdevās panākt sarunu tikai ar Sonu O’Donelu, kas bija Maina svainis un personāls šefs.

Patiesība Sons bija bandas īstais vadonis, viņas galva. Un tas, pēc Perelli domam, bija Mika Finija sabiedrības vaja-kais punkts. Sons bija mazs, kalsns un viegli uztraucams. Re-volvers pārak viegli spraga viņa rokās, ka vieni teica, un mute tam bija pārāk rupja, ka apgalvoja citi.

Viņš vienaldzīgi noklausījās Redu.

Red, īstenībā jūs esat tikpat nevērtīgs priekš mums, ka priekš citiem, viņš brutāli sacīja. -Jus ožat kokaīnu un dzerat. Mūsu uzņēmumā tādiem nav vietas. Perelli var but tāds, vai citāds, bet mēs tomēr negribam sanīsties ar viņu. Ja jūs gribat iekarot viņa iecirkni mēs dosim vajadzīgo daudzumu alkohola.

— Mozus ... Reds iesāka.

Mozus var cepināties elle, kur ir viņa īsta vieta! - Sons piezīmēja.

Otra dienā nenotika nekas ievērojams. Reds meklēja atbalstu cita virziena un kadas ziemas dienas pēcpusdienā viņš slavēja policijas prezidijā un lūdza sarunu ar komisāru Kcl-1 ijn. Viņš gribēja sūdzēties par kādu policistu. 1o viņš sacīja ska 1 i, jo policijas prezidijs atradās Perelli varā, un spiegi ziņoja tam visu, kas bija kaut cik ievērojams.

Atskaitot Redu, neviens šādā gadījuma nebūtu griezies policijas prezidija: citi būtu telegrafējuši attiecīgai iestādei, nosakot satikšanos neuzkrītošā vieta. Bet Reds, kokaīna skurbuma zaudējis apdomu, spēra šo soli. Jau stundas ceturksni vēlāk viņš sēdēja iepretim slepenpolicijas priekšniekam.

Viņš gribēja gudri izstāstīt savu lietu, neminot nevienu vārdu. Klaji viņš tikai atzinās, ka viņa dzīvībai draudot briesmas, un kad Kcllijs mirkli bija sarunājies ar Rodu, ari viņš bija pārliecināts par to.

Reds nevarēja pastāstīt neko tādu, ko tas jau nezinātu, un rūgti piedzīvojumi bija mācījuši ierēdni, ka Redu nevar turēt pie vārda un uzaicināt kā liecinieku prāvā. Zvērināto priekšā viņš noliegtu savu iepriekšējo izteicienu un apgalvotu, ka sniedzis to zem fiziska iespaida.

Kellijs noteikti zināja, ka un kādēļ Mozus pazaudēja dzīvību. Viņš zināja to cilvēku vārdus, kas iznesa līķi no nama un ari viņu auto numuru. Pēdējo izdibināt nebija nācies grūti, jo zagtais vāģis bija pamests vientuļā vieta.

Reds droši vien būtu runājis cauru nakti, bet Kellijam nebija laika kļausities vienpusīga nostāstā par lietām, kas tam jau sen bija zināmas.

Vai vēlaties, lai paturu jūs šeit? viņš jautāja.

Reds uzmeta viņam niknu skatu.

Ko, jūs gribat paturēt mani drošības aresta? Nē, vēl es pats varu sevi aizstāvēt! Rit es brīvi un mierīgi oastaiģāšos Čikāgas ielās. Ar tiem ļaudīm man vairs nav lieka kopēja. Bet Austrumos man ir daži draugi, kas aizdos man vajadzīgo naudu.

Kad Reds izgāja uz ielas, viņu novēroja trīs cilvēki. Divi no tiem bija policijas ierēdņi.

Neizlaižat to karātavu putnu no acīm, viņu šefs bija tiem teicis.

Tuvēja ielas stūri Oelvijam piebiedrojas divi vīrieši, kas sāka solot tam līdzās.

Kas iums ienācis prata? Reds iesaucās, kad abi kungi to draudzīgi saņēma zem rokām.

Ja pavērsiet muti ius būsiet mironis! viens no viņiem mierīgi atbildēja, un Redam sānos iespiedās revolvera stobra gals.

Taisāties, ka tiekat prom, jus. . .!

Detektīvi, kas sekoja Redam. vēl bija iesācēji. Viņi redzēia, ka divi labi draugi apsveic Redu. Kad tie visi trīs iesēdās auto, pie kam Gelvijs novietojas līdzās šoferim, abi ierēdņi aplūkojas pēc kādas mašīnas, lai varētu turpināt sekošanu. Bet pirms vēl viņi paguva atrast brīvu vāģi, priekšējais auto jau bija pazudis no redzes.

Pirmajā acumirklī Reds nesaprata, kas īsti notiek. Viņš tikai juta, ka cilvēks, kas sēdēja aiz viņa, turēja viņam pie kakla piespiestu kādu cietu priekšmetu. Bet pie tam šis cilvēks sarunājās ar šoferi par beisbola sacīkstēm. Viņi stridejās, kas uzvarēs. Dienvidkalifbrnijas vai Notrc Dame komandas. Šoferis bija pilnīgi Notre Dame pusē, un stāstīja par šis komandas līdzšinējam uzvarām.

Ari es aizstāvu Notri Dame, Rcds sacīja.

Turat muti un neņurdat! šoferis viņam atcirta. Brīnos, ka jus neesat aizmucis, tik ilgi pļāpājot ar policijas ļaudīm. Debesis vien zina, cik cilvēku jus esat nodevis.

Es nodevējs?! Reds protestēja.

Revolvera stobrs ciešāki piespiedās viņa galvai.

Miera!

Viņi izbrauca no pilsētas, kur tikai šur tur redzējās reta maja. Beidzot auto apstajas pie kadas ‘birzes, kas auga sliktā izvagota ceļa mala.

Izkāpjat! cilvēks, kas sēdēja aiz Reda, pavēlēja, un Reds paklausīja.

Kokaīns vairs nedarbojas un viņš trīcēja pie visam miesām.

Ko jus gribat no manis? viņš ar pulciņ izdvesa. Es neesmu nevienu nodevis, vedat mani pie Tonija!

Abi vīrieši atkal paņēma viņu vidu un veda dziļāk biezokni.

Jus taču nedomājāt nošaut mani? Reds smilkstēja.

Klausāties taču: es neko neesmu nodarījis!

Viens no vedējiem klusēdams nospieda revolvera aizsargu un izšāva. Reds nokrita ceļos. Viņš nedzirdēja ne pirmo šāvienu, ne otro. Iebāzis ieroci kabatā, šāvējs aizsmēķēja cigareti. Viņa roka netrīcēja.

Brauksim, viņš sacīja savam pavadonim.

Viņš ieņēma vietu līdzās šoferim, kur nupat vel bija sēdējis Reds, un drīz vien atkal turpināja apspriest jautājumu, kas uzvarēs beisbola sacīkstēs: Kalifornija, vai Notre Dame.

Neraugoties uz sava motora troksni, šoferis pirmais izdzirda policijas auto tauri un ieraudzīja to. Ar apbrīnojamu veiklību viņš apgrieza vāģi un ieslēdza vislielāko ātrumu.

Paņem rakstāmmašīnu viņa ir zem sēdek|a.

Cilvēks, kas sēdēja viņam līdzas, ierāpās pasažieru nodalījuma, lai palīdzētu savam draugam. Viņi atvēra mazo luku uti izbāza pa to ložmetēja stobru.

Slepenie laikam ziņojuši Kcllijam pa telefonu, cilvēks, kas bija nošāvis Redu, sacīja; viņš bija redzējis abus detektīvus, kas bija tiem sekojuši.

Policijas auto tuvojās.

Uzlaid viņiem siltumu!

Ložmetējs sāka tarkšķēt. Atskanēja plīstošu stiklu šķindoņa. Policijas vāģis mazliet sagrīļojas, bet tad atkal atguva virzienu. Saka šaut ari ierēdni.

Pēkšņi cilvēks, kas stavēja pie ložmetēja, izlaida ieroci no rokam un novēlās vāģi uz grīdas. Ierocis vēl mirkli turējās līdzšinējā stāvokļi, bet tad izkrita uz ielas. Nakama acumirkli atskanēja spalgs sprādziens. Policijas auto bija uzbraucis ložmetējam, pie kam bija pārplīsusi viena no riepām. Vāģis palika stāvam.

Uz priekšu, Džo! otrais virs uzsauca šoferim, nosēzdamies tam līdzās.

Brītiņu velak viņi jau atkal sarunājās par beisbola spēli, kamēr nošautais aiz viņiem zvalstījās no vieniem sāniem uz otriem.

3

Viktors Vinscti ieņēma neparastu stāvokli. Jau kopš diviem gadiem viņš bija diplomātisko sarunu vedējs un starpnieks, kura laiks pagaja gandrīz vienīgi ceļojumos uz Kanādu un atpaka|. Nereti viņam bija janovērš un jaizbeidz dažadas ķildas, kas draudēja novest pie nevēlamiem sarežģījumiem.

Viņam bija patīkams izskats un pieklājīgā, galanta cilvēka slava. Viņš ieskatīja sevi par nepārspējamu, un zināma mērā tā ari bija tiesa.

Bet viņš bija izdarījis to k|udu, ka saderinājās Kanāda ar kādu jaunu dāmu, no kuras tas vairs nevarēja tik viegli atkratīties, kad ta viņam bija apnikusi. Viņa iesūdzēja to par laulības solījuma laušanu un vēl citam lietam. Viņš gan mēģināja izlīgt miera ce|a, bet pretējas puses advokāts izrādījās visai nepiekāpīgs cilvēks, un tiesa nosprieda piedzīt no Vinseti lielu zaudējumu atlīdzību. Kad tas nakamo reizi ieradās To-ronto, viņu tur apcietināja. Viņš samaksaja, jo citas izejas nebija. Bet tas vēl nebija pats ļaunākais. Caur šo gadījumu viņš zaudēja savu iepircēja vietu, kas tam bija atnesusi lielāko daļu no viņa ienākumiem.

— Es nemīlu skandālu, Tonijs Perelli sacīja, kad šī lieta tika pārrunātā. Jums ir sliktas attiecības ar kanādiešiem, un man neder tādi ļaudis, ko ikbridi var apcietināt uz ielas.

Bet es tiešam nesaprotu, kada ziņā tas varētu aizskart jūs, Vinseti atbildēja, iekšēji trīcēdams aiz dusmām.

Var jau gadīties, ka es netieku šaja lieta iejaukts. Varbūt ta meitene turēs muti un nenodos mus, kad tiesa sāks to iztaujāt. Bet viņa droši vien pateiks, ka jūs esat alkohola kontrabandists, kas pelna miljonu dolāru gadā un strādā kopa ar Antonio Perelli. Lieta sasodīti nepatīkama! Ejat uz austrumiem — tur vel darba diezgan; tur laba peļņa un jautra dzīve. Es neļaunojos par to. Protams, jus esat vainīgs, bet es jums nepārmetu.

Viņš draudzīgi uzsita Vinscti uz pleca.

Vakara, sēdot divata ar Main Li, viņš izstāstīja tai savas nepatikšanas. Viņi sēdēja līdzas viens otram uz dīvānā. Zeltītas durvis, kas veda no zāles balkonā, stavčja vaļa. No apzeltītam vāzēm pacēlās smaržīgi tvani, un visu telpu pildīja dzintarkrāsas. spuldžu blāvā gaisma.

Sis Vinseti par daudz skraida pakaļ sievietēm; viņš iemīlas tajas un izdara vēl citas tamlīdzīgas muļķības.

Vai tad mīla ir muļķība? viņa jautāja.

Tonijs pasmaidīja.

Nē, mīla pret tevi nav muļķība, mans maigais firziķ-ziediņ! Bet kur gan pasaulē varētu atrast vēl otru tādu sievieti ka tu?

Viņš saudzīgi atlaida viņas mazo roku un, nosēdies pie ērģelēm, gandrīz veselu stundu spēlēja. Main Li klausījis, aizturējusi elpu, jo viņš tiešam bija reti apdāvināts mūziķis. Vijoli viņš pārvaldīja kā virtuozs, bet ērģeles bija viņa kaislība. Itāļu operu mūzika bija viņa mākslas sakums un gals. Viņš ienīda modernās džeza melodijas, kaut pats bija lielisks dejotājs.

Veselu stundu Main Li nekustēdamās nosēdēja uz dīvāna, sakrustojusi zem sevis kājas. Sava jaunajā zīda tērpa viņa atgādināja Būdas tēlu. Viņas rokas bija sakrustotas par krūtīm, bet galva mazliet noliekta.

Atgriezies pie viņas un nosēdies tai līdzās, Tonijs atkal atsaka sarunu par Vinseti.

Sis zēns ir par daudz viltīgs, bet lietot viņu tomēr var. Katrā ziņā, ta bija liela kļūda, bet galu gala — ikviens cilvēks taču kādreiz kļūdas. Varbūt viņš ir ari nodevējs to es vel nezinu. Bet viņš nedzer, un viņš prot klusēt. Un pats svarīgākais ir tas, ka viņš prot uzstāties un sarunāties ar labāko aprindu ļaudīm.

Kad Viktors dažas dienas vēlāk veda sarunas ar policijas priekšnieku Kelliju kada bandas locekļa atbrīvošanas dēļ — viņa Kanādas dēka jau bija pilnīgi aizmirsta. Cilvēks, par kuru notika sarunas, nepatiesi bija apcietināts kādā nozieguma, bet Tonijam viņš patreiz bija steidzami vajadzīgs. Vinseti ar pilnu tiesību varēja triumfēt, kad tam beidzot izdevās atbrīvot šo vīru.

Īstenībā mums gan būtu vajadzējis paturēt to puisi apcietinājuma. Kellijs sacīja savam palīgam Harigenam.

- Si mūžīgā ņemšana un atdošana man jau apnikusi, Ilarigens atbildēja. Pēc manam domam, Perelli tik ļoti steidzas atbrīvot viņu tamdēļ, ka negrib, lai viņu neapvainotu kādā citā noziegumā: šorīt atrasts Reda Gelvija līķis ■ viņš nošauts no mugurpuses.

Kellijs pamāja ar galvu.

Citādi tas nemaz nevarēja Imt šis cilvēks par daudz runaja. Tā ir velta laika izšķiešana, bet, varbūt, jus tomēr apmeklēsiet Perelli. Viņš domīgi glastija zodu. Ne, labak es pats aiziešu pie viņa.

Viņam jau atkal jauna sieva mājās.

Ja, zinu Maiu Li, misis Vit, vai ka viņu tur sauc. Ja noziedznieku vidu vispār maz atrodams godīgums, tad man jasaka, ka Perelli var lepoties ar to: nekad vēl neviens no viņa īstās bandas nav pastāstījis policijai nekā svarīga.

Ilarigens zīmīgi uzlūkoja viņu.

Bet viens no viņiem tomēr nāks agri, vai veļu, viņš klusu piezīmēja.

Jus domājat Vinseti? Ja tas notiktu, tad taču Perelli jau iepriekš dabūtu to zināt; un ja Perelli ko nojauš . . .

Viņš pasmaidīja, nepabeidzis teikumu.

Ilarigens iesmēķēja cigāru.

Protams, viņš nekad neuzstāsies tiesā ka liecinieks to neviens no viņiem nedara. Bet viņš ir noskaņots gluži draudzīgi pret policiju, un no viņa mēs dabūsim zināt dažu labu sīkumu, kas mums var ļoti noderēt.

Vai jums ta šķiet? Vai jūs bieži satiekaties ar viņu? Tad vismaz viena lieta varat atvērt tam acis. Perelli zina, ka viņš grib bēgt, un mēģināt apvest Toniju ap stūri ta ir visai bīstama lieta. Varluil Vinseti, dabūjis to zināt, nāks un pastāstīs mums visu. Mēs apsargāsim viņu un dosim tam drošu pavadonibu līdz pat kuģa klājam. Kanada viņam vairs nav ko bīties tur likumam tomēr vel ir lielākā nozīme, ka pie mums.

Harigens mēģināja divās turpmākās dienās iekārtot sev nejaušu satikšanos ar Viktoru Vinseti; tomēr viņam nelaimējās, jo Vinseti pa to laiku bija redzējis Main Li un iekvēlojies pret to.

Dažas lietas Main Li šķita godīgas un atļautas, bet no citam tā ar šausmām novērsās. Nebija godīgi, piemēram, pievilt pašai savu viru; turpretim viņa dēļ maldināt citus bija nevien atļauts, bet pat labs darbs. Viss, ko Vinseti sacīja Main Li, viss, ko viņš darīja un domāja, tika atstāstīts Tonijam. Dīvaina kārtā viņam glaimoja uzmanība, ko citi pievērsa Mairi Li. Viņš sajūsminājās par viņas uzticību, jo ta vienkāršiem, mierīgiem vārdiem atstāstīja viņam visu, kas ik dienas notika. Viņa nelepojās ar saviem panākumiem, un nepūlējās ari padarīt Perelli greizsirdīgu; vienmēr ta palika atturīga un pieticīga.

Vinseti bija runājis ar viņu par dažādam lietam: par mīlu un simpātiju, un par Eiropas skaisto, pārmaiņām bagāto dzīvi; bet viņš bija pieskaries ari citam lietam, kas nostādīja Antonio Perelli ne visai labvēlīgā gaisma. Piemēram, atklātie nami Cicero. Main Li vēl nekā nebija dzirdējusi par tiem, tomēr viņa ari sevišķi neizbijās. Ja viņa Initu iestājusies Ce-Fu-Songa restorānā, kur dejoja skaistas ķīniešu meitenes vai tad starpība starp šo restorānu un Cicero publiskajiem namiem tiešām būtu bijusi tik liela?

Ne, viņa neuztraucas par to. Tas tikai mazliet sāpēja, jo Tonijs Perelli bija viņas dievs.

Bet Tonijs jutās ļoti aizskarts, un kad tas nākama reize satikās ar Vinseti, viņš bija ļoti vēss pret to.

Ja Main Ei vēlēsies tevi redzēt viņa telefonēs tev, viņš sacīja, kad tie bija pārrunājuši veikala darīšanas. Tu esi veikls zēns, bet tu par daudz runa . . . O, nē nevis par mīlu! Bet tu esi stāstījis viņai par Cicero. Ar to tu nekā nepanāksi pret mani!

Tonija acīs Vinseti izlasīja kvēlošu naidu, kaut tas smaidīja šķietami draudzīgi un labsirdīgi.

Ar Toniju Perelli varēja strīdēties, varēja viņu pat sakaitināt; bet ja ķildas jautājums neapdraudēja tieši viņa dzīves pamatus, tad tas drīz vien aizmirsa visu. Turpretim tam, kas bija pārkāpis šo robežu, bez žēlastības draudēja nāve.

Perelli domāja un rīkojas ātri. Ja kāds apdraudēja veikala drošību tas tūliņ pazuda no skatuves.

Līdz šim Tonija Perelli ķildām ar Vinseti vienmēr bija bijis privāts raksturs. Perelli personīgais gods bija aizskarts, ja kāds mēģināja to pazemot viņa >jo\as acis. Bet tamdēļ viņš vel nevienam nebija atriebies. Tomēr Vinseti bija pamanījis naida kvēli viņa skala, un ar to pietika, lai viņa kaisle strauji atdzistu. Viņš kļuva uzmanīgāks un apdomīgāks. Viņš bija dzimis diplomāts, un zināja, ka prātniekam visvairāk glaimo pret ta personību izradīta cienība. Tamdēļ viņš atkapas, tēlodams vairak noraidīta pielūdzēja, nekā nodevīga biedra lomu. Pēc kāda laika viss, kā likās, atkal bija iegājis vecas sliedēs vismaz attiecība uz Perelli. Bet Vinseti bija par daudz redzējis, un tamdēļ nejutās mierīgs.

Tonijs bija neparasti augstsirdīgs. Viņa rakstura slēpās kaut kas no kaķa viltības: viņš mīlēja uzbrukt ienaidniekam bez iepriekšēja brīdinājuma. Tomēr šoreiz viņš taisīja izņēmumu, un Vinseti nākamā apmeklējuma laika aizradija tam, ko zin.

Šogad jums bus jāiztiek bez atvaļinājuma, Viktor, viņš sacīja. Tamdēļ labāk pārdodat savu pasūtīto vietu tvaikonī «Ernpress of Australia». Nav taču nozīmes velti izšķiest naudu.

Vairak viņš nekā neteica. Viņš neuztraucās un nepārmeta Vinseti ta nepiedodamo rīcību.

Perelli bija noorganizējis gandrīz ideālu spiegošanas sistēmu. Banku darbinieki kārtīgi ziņoja tam par viņa bandas locekļu kontu stāvokli, ta ka viņš tūliņ dabūja zināt, kurp un kada noļuka ikviens no tiem bija pārvedis savu naudu. Sevišķi viņš interesējas par čekiem, kas tika izrakstīti uz ceļojumu biroju, vai tvaikoņu sabiedrību vārdiem.

Vinseti bija viens no tiem nedaudzajiem ļaudīm, kam bija savs bankas konts. Kontrabandistu organizāciju locekļi parasti neuzticēja savu naudu bankām. Viņi labak uzglabaja savu naudu un vērtslietas seifos, vai tērauda skapjos. Tamdēļ Tonijs varēja cieši kontrolēt Vinseti, un tādā karta viņam bija zināmi visi priekšdarbi, ko. Viktors bija veicis sakara ar nodomāto aizceļošanu.

Vinseti aiziešana bija smags zaudējums visai organizācijai ta domāja ari Anželo. Sis zēns bija sava ziņa nepārspējams. Jau ta trūka ļaužu, kas prastu pieklājīgi ģērbties un pienācīgi izturēties pret tiem uzpūtīgajiem blēžiem, kas piegādāja materiālu Perelli tirdzniecībai. Ka sakaru virsnieks atsevišķo partiju starpa Vinseti bija neatsverams. Viņš varēja apmeklēt ikvienu iecirkni, nemodinot ne vismazākās nesaskaņas. Viņam bija labas attiecības ar poli !)žo, ar Miku Finiju un citiem atsevišķo organizāciju vadoņiem. Viņš prata diskrēti nokārtot pat visnepatīkamākos stāvokļus, cieši turējās pie dota vārda, un bez tam bija labs šāvējs.

Perelli darbība attiecas uz visdažādākām nozarēm. Viņš bija līdzdalībnieks gandrīz visos atļautos un neatļautos pasākumos, bet tomēr turējās tālu no parasto noziedznieku šķiras. Viņa atriebības upuru nauda nekad netika tiem atņemta, jo Perelli bija pašam savi goda likumi, no kuriem tas nekad neatkāpās. Ka pircējs, ta ari pārdevējs varēja pilnīgi paļauties uz viņu; ja viņš deva vardu, tad katrā ziņa to ari pildīja. Viņš pat tiktāl uzticējas saviem piegādātājiem, ka nekad nelika analizēt dzērienus. Viņš izmaksāja milzīgas summas algas, un viņa apgrozījumi bija neticami plaši. Viņš nodarbināja veselu kasieru un rakstvežu armiju, bet tomēr savu daudzo uzņēmumu katru atsevišķu darīšanu vienmēr paturēja ari pats savā atmiņā.

Viņa izcilus spēja bija sestais prāts, kas ikreizes brīdināja to no draudošām briesmām. Ja biedinājums nāca no šis puses — viņš bez apdomāšanas akli paklausīja tam. Iemesls, ar ko viņš motivēja savu varmācīgo rīcību, parasti tomēr nebija tās īstais cēlonis. Pēc viņa izteicieniem, viņš esot licis nošaut Redu tamdēļ, ka tas bija griezies policija. Tomēr patiesībā Gel-vijam bija jāmirst nevis tamdēļ, ka tas acumirklī bija pārkāpis bandas disciplīnu, bet gan tamdēļ, ka Tonijam nākotnē varēja draudēt no viņa briesmas.

4

Perelli sodīja bez žēlastības, bet, no otras puses, viņš prata ari devīgi atalgot, Piecdesmit tūkstošus dolāru viņš bija izdevis par Anžclo jaunā dzīvokļa iekārtu, un kādu cilvēku, kas iz-rādijās viņa mērķiem nepiemērots, tas ka bagātu viru nosutija atpakaļ uz Sicīliju, jo šis cilvēks bija izglābis viņu no nāves.

Par Vinseti Perelli ilgi lauzīja galvu. Sis cilvēks bija kļuvis neatkarīgs, un vairs nenodevās lietai ar senāko sajusmu. Taisni otrādi: viņa darbs tam, ka likās, vairs nebija pa prātam. Vinseti bija smalka nojauta, un viņš drizi vien nomanīja, kas norisinās Perelli dvēselē. Viņš lika aģentūrai anulēt kabīnes pasūtījumu, bet tajā pašā laika caur kadti citu biroju rezervēja sev to pašu kabīni, tikai zem sveša varda. Tada karta viņš izdarīja tieši to, ko Perelli jau bija sagaidījis.

No Main Li viņš arvien vēl bija tikpat apburts ka senāk. Viņš sūtīja tai puķes, rakstīja mazas, ļoti veikli sastaditas vēstules, un reizēm pat apdzejoja to. Tonijs lasīja visu to, un smaidīja.

— Pat vēstulēs viņš ir elegants — uzaicini taču viņu atkal reiz apmeklēt tevi, Main Li. Viņš ir smalks puisis, un man prieks par viņu.

Main I.i nosūtīja viņam uzaicinājumu, un Vinseti ieradās uz teju. Dažreiz arī Tonijs piedalījās viņu sarunās, tomēr visbiežāk tas atstāja viņus vienus.

Bija iespējams, ka drīzumā viņam būs vajadzīgi Vinseti pakalpojumi, jo Cikāgo abas lielākās alkohola kontrabandistu organizācijas bija sākušas karot savu teritoriju dēļ.

Mika Finija ļaudis piegādāja liķierus un alu daudzām pilsētas austrumdaļas dzertuvēm. Mikam bija pašam savas alus-darītavas, un viņš bija miljonārs. Cikāgo bija kāda zināma teritorija, kur abas partijas miernīiligi darbojas līdzās viena otrai. Turienes lokālu īpašnieki varēja iegādāties savas preces ka no Tonija, ta ari no Mika. Šeit netika uzstādītā prasība: tev jāņem manas preces, citādi tu vispār nekā nedrīksti pārdot.

Bet pēkšņi Miks Finijs mainīja savu taktiku, un izreklamēja šo teritoriju par savu. Viņš izsūtīja parastos biedinājumus, kam sekoja nesaudzīga draudu izpildīšana: tika iznicināts kada Perelli klienta lokāls, un notika uzbrukums ari viņam pašam. Cietušais izbailēs steidzas pie Anželo, un pēdējais ziņoja par notikušo Perelli.

Lai Vinseti iet pie Mika un ved sarunas ar to, Tonijs sacīja. Kas tad īsti sarīkojis grautiņu?

Izrādījās, ka uzbrukumu izvedis «Nāves I Ienesijs» —- kāds pazīstams atiets ar savu bandu. Sons O’Donels bieži izmantoja to ka atriebības ieroci, ja negribēja pats klaji iejaukties kāda lieta.

Dodat Henesijam, ko viņš pelnījis, Perelli sacīja,

Bet Viktors lai runa personīgi ar Finiju, vai O’Donelu.

Viktors ierādās kādā maza viesnīcā, kur bija norunāta satikšanās, un izteica īram savus pārmetumus. Tomēr Sons O’Donels neielaidās pārrunās. Viņš pat neskopojās draudiem, kaut Vinseti pielika visas puIes, lai sekmīgi veiktu savu uzdevumu.

Klausies, Vik: ši teritorija vienmēr piederējusi pie mušu rajona, un tu vari pateikt Perelli, ka tāpat tas naliks ari turpmāk Senāk mēs gan bijām saudzīgāki pret Toniju, bet nu tas polis sācis mūs tik stipri konkurēt, ka mums jāpatur šo iecirkni pašiem vien. Tu esi krietns zēns, Vik, un mēs labprāt izpildītu tavu vēlēšanos; bet šaja gadījuma taisnība ir mūsu pusē, un mēs no tas neatkāpsimies.

Viņi sarunājās ari vēl par citām lietam.

Brīnos, ka tāds puisis ka tu arvien vel vari palikt pie Perelli, — Sons starp citu sacīja. Miks un es — mēs labprāt redzētu tevi pie sevis. Fs zinu, ka tu baidies no Tonija, viņš turpināja, nevērodams Vinseti protestu. Bet ka būtu, ja mēs norunātu kādu vietu, kur varētu satikt Toniju? Tas puisis apietas ar saviem ļaudīm ka ar suņiem.

Tas bija diezgan neglīts priekšlikums, tomēr Viktors pārdomāja to. Bet pa to laiku Perelli ļaudis bija nošāvuši «Nāves Henesiju».

No Main Li Perelli nekā neslepa. Pret viņu tas bija daudz vaļsirdīgāks ka pret citām sievietēm, kam bija piekritusi kada loma viņa dzīvē.

Mūsu darba nedrīkst būt nekādu neskaidrību, mīlulīt. Kompasam ir četri galvenie virzieni, pec kuriem var rīkoties.

Nav iespējams slavēt vidū starp ziemeļiem un dienvidiem. Viktors ir lielisks sarunu vedējs, tomēr ari viņam nav izdevies panakt saprašanos ar O’Donelu. Pagājušā nakti viņi atkal izdauzījuši kādu no maniem krogiem. Un tomēr Viktors vēl saka: nogaidīt! Ta jau es galu gala gaidīšu tik ilgi, kamēr viss mans veikals būs aizgājis pie velna!

Viktors labi zināja, kamde| tas ieteica nogaidīt. Viņš ierādās pie Tonija un ziņoja tam par sarunu gailu. Perelli pacietīgi noklausījās viņa stāsta.

Ļoti skaisti! viņš beidzot sacīja. Es jau varu gaidīt, kamēr Sons O’Donels kļūst vecs un nāk pie prata, kas notiks varbūt pēc desmit gadiem! Nē, Mikam vai nu tūliņ jasa-protas ar mani, vai ari es likšu nolaist viņu no kājām! Pēdējā laikā jau tā pārāk daudz ticis runāts nu es griezīšos pie Rikardo.

Rikardo bija viņa labakais ložmetēja vadītājs, kas pasaules kara bija izpelnījies trīs godazimes. I z viņa sirdsapziņas līdz šim jau bija divdesmit cilvēku dzīvības.

Es* vel mazliet nogaidīšu, Perelli beidzot piekāpās.

Bet tad .. .

Pēcpusdiena viņš aizbrauca uz Cicero. Viņš sēdēja pats sava restorānā un dzēra kafiju, kad trīs auto lēnā gaita pabrauca garām veikalam, turēdami to zem nepārtrauktas ložmetēju uguns. Perelli acumirkli nokrita guļus uz grīdas. Viss tika pārvērsts drupas: logu rūtis, glazēs, trauki. No sienam bira apmetums. Un šaja acumirkli Perelli nolēma: negaidīt vairs ne mirkļa.

Sis uzbrukums nebija improvizēts, bet gan iepriekš rūpīgi sagatavots. Vinseti bija viens no tiem nedaudzajiem ļaudīm, kas zinaja, ka Perelli tieši todien būs Cicero. Viņš pats bija iekārtojis Tonijam tur satikšanos ar kādu kanādiešu kapteini.

Perelli ievāca ziņas. Miks Finijs un Sons O’Donels iepriekšējas dienas vakara bija izbraukuši uz Ņujorku, tada karta sagatavodami sev mazliet par daudz neapšaubāmu alibi.

Atgriezies Cikago, Tonijs satika Vinseti, un plaši pastāstīja tam, ka tikai ar lielam pūlēm esot paguvis izglābties. Viņš noslēpa visu, ko zināja un nojauta, jo saprata, ka tada gadījuma Vinseti varētu kļūt viņam vēl bīstamāks.

Un tomēr Viktors jau bija ko manījis. Viņš nosūtīja steidzamu ziņu Kellijam, un viņam bija gara saruna ar policijas priekšnieku, kas tomēr ieguva tikai dažas vispārēja rakstura ziņas. Viņam bija jāsamierinās ar Viktora solījumu, ka vēlāk tas izstāstīšot viņam visu. Un tad Viktors izdarīja ko riepa-rastu, kas tomēr pilnīgi saskanēja ar viņa raksturu: viņš aizbrauca pie sava advokāta un lika sastādīt savu testamentu. Viens paragrafs tajā skanēja sekojoši:

«Gadījumam, ja man būtu jāmirst varmācīgā nāvē, no mana kopīpašuma izdalāma simts tūkstošu dolāru liela summa, kas izmaksājama ka atlīdzība tai personai, kas bus sekmējusi mana slepkavas atrašanu un notiesāšanu.»

Pēcpusdienā viņš apmeklēja Mairi Li, kas uz Tonija vēlēšanos bija ieaicinājusi viņu uz tasi tējas.

Paliec vēl sava istaba, mīlulīt, Perelli viņai sacīja. Man jārunā ar Viktoru kada veikala lieta.

Vinseti ieradās pulkstens puspiecos; stundas ceturksni vēlāk parādījās Kellijs. Ta viņi jau iepriekš bija vienojušies. Tomēr patiesība detektīvs jau piecas minūtes pēc Vinseti ierašanās bija ieņēmis savu novērotāja vietu pie nama ieejas. Viņš redzēja, ka no nama tika iznestas un novietotas kada auto dažas mēbeles: divi lieli sēdekli, viens dīvāns, liels galds un garderobes pakaramais. Auto patreiz saka kustēties, kad Kellijs iegaja namā un iekāpa lifta.

Anželo atvēra viņam durvis.

Viktors jau aizgāja, viņš atbildēja uz Kellija jautājumu. Viņš tikai dažus mirkļus uzkavējās šeit. Viņš gribēja runāt ar Main Li, bet tai patreiz sap galva.

Kur ir Perelli?

Tonijs sēdēja saules apspīdētajā balkona, un Anželo lika to pasaukt.

Vinseti ienāca šeit pirms piecpadsmit minūtēm, un viņš vēl nevar but aizgājis, - Kelljjs sacīja.

— Ja jau viņa šeit nav, tad tam tomēr jabut aizgājušam, Tonijs mierīgi atbildēja. — Viktors parasti inedz izmantot pagalma izeju.

Es gribētu pārmeklēt jusu dzīvokli, — Kellijs bez kautrēšanās sacīja.

Ja tas jums sagāda prieku — lūdzu! Tonijs smaidi-dams atļava.

Vinseti tiešām bija aizgājis, bet kada ceļa — tas palika noslēpums. Kellijs, protams, zināja pagalma izeju, un bija nostādījis sardzi ari tur. Bet Vinseti nebija tur redzēts.

Divas dienas vēlāk viņa līķis tika atrasts peldam kada ezerā. Viņš bija nošauts no neliela attāluma. Viņa kabatās atrada astoņdesmit pilnīgi samirkušas tukstotsdolaru naudas zīmes.

Perelli tika izsaukts policijas prezidijā un nopratināts.

— Ceru, ka jums izdosies atrast to puisi, kas tik nekrietni apstrādājis nabaga Viktoru, — Tonijs sacīja, kad tas pēc neauglīgas nopratināšanas bija atlaists. — Slepkavības pēdējā laika tiešām kļuvušas parak biežas.

Perelli pats piedalījās bērēs. Savā bruņotajā auto viņš cieši sekoja vāģim, kas veda šķirstu.

5

#

Uz Perelli un viņa ļaužu dzīvi Main Li lūkojās no sava īpatnēja viedokļa. Viņa redzēja vīriešus un sievietes, kas pastāvīgi nāca un gaja. Sievietes bija ļoti skaistas, bet tās runaja par daudz skaļi, ģērbās visai uzkrītoši un nesāja parak lielus dārgakmeņus. Tomēr viņas, cik varēja vērot, jutās savos apstākļos pilnīgi laimīgas.

Tonijs bija ļoti laipns pret viņu — daudz sirsnīgāks, nekā Džons Vits jebkad bija bijis. Viņš pulējas izturēties pret to, cik mīļi un draudzīgi vien spēdams.

Reiz ieradās kada dāma no Cicero — sieviete, kas senāk bija dzīvojusi kopā ar Perelli. Viņš izturējās pret to nicīgi, gandrīz nievājoši, un pēc viņas aiziešanas Tonijs vairs negribēja par to runai ar Main Li.

— Viņa nav nekas, viņš sacīja, vienkārši nulle. Senāk viņa dzīvoja šeit, bet la bija parak rupja un smējās par manu mūziku. Viņai ir glīta seja, bet pilnīgi trūkst saprašanas un es ienīstu garlaicīgus ļaudis, mīļā Main Li.

Viņa mierīgi uzsmaidīja tam.

Vai ari es reiz kļūšu tev garlaicīga?

Viņš noskūpstīja tās roku.

Varbūt — kad es jau bušu ļoti, ļoti vecs un vairs necietīšu sava tuvuma nekā skaista un mīļa. — Viņš saņēma abam rokam tas galvu. Vai esi laimīga?

Main Li pamāja ar galvu. Perelli nosēdināja viņu sev klēpī un saka to glāstīt kā bērnu, kamēr viņa domas kavējās pie Sona O’Donela, Mika Finija un viņu ļaudīm, kas pēdējā laikā saka krist tam uz nerviem.

Miks Finijs bija liela, plecīga auguma virs. Savu karjeru viņš bija iesācis kā laukstrādnieks, un pamazām sasniedzis savu tagadējo stāvokli. Savu mērķu sasniegšanai viņš neatteicas ne no kādiem līdzekļiem. Alkohola kontrabanda deva lielus ienākumus, un Mika Finija rīciba bija visi iespējamie līdzekļi, lai salauztu savu pretinieku speķus. Viņa ierīkotās dzertuves auga ka sēnes pēc lielus. To starpā bija gan mazi krodziņi, gan ari eleganti luksus lokāli. Viņa revolveru strēlnieku skaits bija visai iespaidīgs; viņš atvēra spēļu namus un opiuma elles, un dibināja bukmekeru firmas zirgu sacīkstēm.

Viņa masai, misis Sou O’DoncI, piekrita liela loma organizācijas vadībā. Viņa bija gandrīz tikpat liela auguma ka brālis, kalsna un kaulaina, sarkanu seju un neglītām rokām. Caur vīru tai bija neaprobežots iespaids uz visu bandu.

Kaut viņa nepazina līdzekļu trūkuma, ta tomēr bija vissliktāk ģērbusies sieviete visa Cikago. Visvairāk viņa cienīja spilgti mēļus audumus, vai neciešama sārtuma zīdu. Viņa valkaja briljantus rieksta lielumā, kas bija ietverti bezgaumīgas saktas. Viņas balss bija skarba un nepatīkama, un Mika Finija ļaudis no tas drebēja.

Viņa ienīda Pcrelli ta vīrišķā skaistuma dēļ, un runaja par to ka par «modes lelli». Viņa pārmeta Tonijam ari ta uzturētos prieka namus Cicero. Bet taja paša laikā viņa uzmācās savam vīram, lai ari tas tādus atver. Sons O’Donels atradās pilnīgi zem viņas iespaida vēl vairāk nekā tas brālis. Tas šķita neizprotami, jo Sons bija ātrs nn ietiepīgs, un daudz gudrāks par Miku Finiju.

Misis O’Donel bez apdomāšanās vērsās pret katru, kas stāvēja tai ceļa. Ar vislielāko vienaldzību viņa sūtīja ļaudis nāvē, un vēlāk nekad vairs nedomāja par tiem. Viņa bija organizējusi ari pēdējo uzbrukumu Tonijam Perelli.

Mēs droši vien esam iedvesuši šim ķiparam Dieva bijāšanu, viņa velak sacīja savam vīram. Ja vien tev sirds butu īsta vieta, tu jau sen būtu ticis ar viņu gala. Taisni neticami, ko viņš teicis par mani misis Merlo! Nn, bet tev jau tas nekā nenozīmē, ka citi ļaudis dēvē mani par «Romeo šausmu spoku»! Ja tas vēl nav vislielākais apvainojums tad es nekā vairs nesaprotu. Tiec taču reiz gala ar šo nelieti, Son!

Ka liekas, tu nevari sagaidīt, kamēr tiksi no manis 'oda' O’Donels dzēlīgi atcirta. Ludzu, nejaucies mūsu darīšanas.

Viņas vecāki, par spīti visam, bija nokristījuši to par Flori-belu.

Kādu dienu viņa dabūja dzirdēt, ka Perelli nama parādījusies kāda skaista ķīniešu meitene. Neraugoties uz vīrišķo enerģiju, misis O’Donel tomēr piemita ari pietiekoši daudz sievišķas ziņkāres, lai apmeklētu Toniju un redzētu visu savam acīm. Līdzās Main Li skaistajam, graciozajam stāvam, viņa izskatījās ka ceļamais krāns līdzās ugunslilījai. Tomēr viņa pūlējās izlikties pēc iespējas laipna, un Perelli pārsteigts dabūja zināt, ka ta atstājusi u^ Main Li labu iespaidu.

Ari misis O’Donel izteica mājās savas domas:

- Sis beros ir parak labs, lai dzivotu kopā ar neķītro sici-lieti. Iedomājies tikai: tas puisis sak aptaukoties! Son, tu nemaz nevari aizšaut viņam garam, ja vien nebūsi piedzēris!

Sons neatbildēja. Viņam bija pašam savi plāni. Viņa sieva sniedza tam vēl kādu svarīgu informāciju:

Perelli pieņēmis atkal jaunu līdzstrādnieku. Tas ir kāds Kons O’Hara, no Ņujorkas. Vai pazīsti tādu?

Sons zināja, par ko iet runa. Miks Finijs pazina šo cilvēku vel labak, un viņam bija pilnīgs pamats to ienīst.

Tas ir revolveru strēlnieks un septiņkārtīgs karatavu kandidāts. Bet viņš par daudz runa, un man šķiet, ka tas vēl nebūs paguvis apskatīt pilsētu, kad jau atkal nozudis,

Tonedeļ Perelli bauda vel vairāk paplašinajas. Kāds alkohola importiers Bostona bija dzirdējis no sava drauga par kādu Ilarvardas studentu, kas cietis dzīvē katastrofu, un rakstīja sakara ar to Tonijam:

«Nezinu, vai jūs varētu ko darīt ši jaunekļa laba. Bet viņš ir no labas ģimenes, runa vairak valodās, un man šķiet, ka viņš varētu būt jums noderīgs.»

Un ta Dzims Makgrets ar ieteikšanas vēstuli kabata ierādās Cikāgo. Viņš bija izslēgts no universitātes kadas zādzības dēļ. Skaidra prata viņš pats nespēja saprast, kā bija varējis ko tamlīdzīgu izdarīt. Ari profesori atzina, ka noziegums pastrādāts dzērumā, bet tas tomēr nebija atvainojums. Norakstījis vēstuli savai mātei Jaun-Anglija, Dzims saka meklēt darbu Ņujorka. Tomēr viņa pūlēm nebija panākumu, un mēnesi vēlāk viņš ierādās Cikāgo, kurp to bija sūtījis kāds labvēlis.

Skaistais, slaikais jauneklis ar gaišajiem matiem atstaja nervoza cilvēka iespaidu; tomēr Perelli viņš tūliņ patika, kaut Tonijs vēl nezināja, ko ar to lai iesāk. Varbūt varētu izskolot viņu par krietnu revolveru strēlnieku; varbūt viņš ar laiku varēs pat aizvietot Vinscti? Bet tādā gadījuma viņam vajadzēja vispirms dabūt asinskristibas. Sājā ziņā Tonijs bija nepielūdzams. Viņš cieši turējās pie ieskata, ka cilvēkam nedrīkst uzticēt kontrabandistu organizācijas noslēpumus, pirms pie ta rokam nav pielipušas svešas asinis. So prasību viņš uzstādīja nevis aiz lieka teatralisma, bet gan pats savas drošības dēļ: neviens bandas loceklis nedrīkstēja būt tik nevainīgs, ka tam nebūtu jābīstas no policijas.

Tonijam piederēja kada ferma, kur viņa bandas dalībnieki atpūtas. Tur viņiem bija iekārtots ari pašiem savs šaušanas stends. Turp Perelli nosūtīja arī jaunekli, veikla ložmetējnieka Rikardo pavadībā.

Dod viņam vajadzīgo brīvību, un palūko, ko vari no ta iztaisīt, viņš sacīja.

Nedēju vēlāk Rikardo ziņoja:

«Viņam nav vajadzīgo nervu. Būtu labāk, ja tu atrastu

priekš viņa ko citu, Tonij.»

Dzims Makgrets atgriezās Cikāgo un mācījās pazīt pilsētu no Perelli viedok|a. Viņš iepazinās ar dažādu bandu locekjiem, un ari ar tādiem |audim, kas nepiederēja ne pie vienas organizācijas un tamdē| vienmēr jutās apdraudēti. Aiz neizprotamiem iemesliem viņš sajuta simpātiju pret Somi O’Doneiu, un dīvaina kārtā ari tam iepatikās jaunais cilvēks. Kādu dienu viņš ieaicināja to pie sevis un iepazīstināja ar savu sievu.

Jūs piederat pie Perelli ļaudīm? viņa tieši jautāja.

Kamdēļ jūs gribat brāļoties taisni ar šo Sicīlijas nelieti?

Laid zēnu mierā ta viņa paša darīšana, Sons sacīja. Viņš gan laikam grib izskolot jus par starpnieku arējam dienestam?

Dzims samulsa.

Par to man nekas nav zināms.

Sons viņu domīgi uzlūkoja.

Viņam vajadzīgs cilvēks, kas prot sarunāties ar visādiem ļaudīm. Kopš Vinseti nāves viņam neviena tāda nav.

Tas bija viņa labākais draugs ta šis nelietis vienmēr atmaksā par pakalpojumiem, misis O’Donel piebilda.

—- Vin'seti karloja visas viņa lietas, Sons paskaidroja.

Viņš aiztaupījis Tonijam daudz darba un nepatikšanu.

Viņš būtu varējis piebilst, ka Vinseti dažu labu reizi izglābis ari viņu no kļūmīga stāvokļa.

Pie pusdienas galda sēdēja vel ceturtais cilvēks kāds drūma izskata itālis, kas tika stādīts priekša Džiniam ka misters Kamona. Ari viņš bija no Sicīlijas, izcietis Itālijā lielāku cietuma sodu, pēc tam atbraucis uz Cikago, un patreiz bija viens no Mika Finija strēlniekiem. Tomēr ši cilvēka biogrāfiju Džims dabūja dzirdēt tikai velak no Perelli.

Kādu vakaru vai nu Kamona, vai ari vāģa šoferis izdarīja kļudu. Perelli, divu uzticamu viru pavadība, atgriezās mājup no operas un patreiz iegriezās kādā šķērsiela, kad to panaca kāds cits auto. Viņš paguva vēl pēdēja acumirklī nokrist uz vaģa grīdas, kad uz mašīnu saka birt ložmetēja ložu krusa. Vienam no pavadoņiem lode izskrēja cauri kaklam. Mirkli velak viss jau bija pāri, tomēr Perelli asais skats bija saskatījis aiz ložmetēja pazīstamu seju ar noļukušām ūsām.

Nogādājis ievainoto slimnīcā, Tonijs atgriezās savā dzīvokli, neizrādīdams ne vismazākā uztraukuma. Mairi Li bija viņu gaidījusi. Viņa nezināja, kas noticis, tomēr nojauta, ka lietai jahūt nopietnai, jo Tonijs tūliņ sūtīja viņu gulēt

Kantona dzīvoja mazā namiņa pilsētas dienvidu daļa. Ap puIkstens diviem 1as pārnāca mājās, bet taja paša acumirkli, kad viņš gribēja atslēgt durvis, kāds cilvēks no mugurpuses piegaja pie viņa un, piespiedis tam revolvera stobru pie pakauša, izšāva. Tad viņš mierīgi atgriezās sava auto, un bija jau sen nozudis, kad policijas patruļa pacēla nošauto.

To jus esat veikli izdarījis, Kon, Perelli otrā rīta apsveica savas bandas jaunāko dalībnieku.

Kons O'llara jutās glaimots. Viņš bija ļoti labi ģērbies, bet runāja bez mitēšanās. Sis bija pirmais pasākums, ko viņš bija veicis vienatnē.

Tīrs darbs, Tonij tā ir mana specialitāte, Es nekad nešauju vairāk ka vienu reizi ar to pietiek. Es būtu varējis tikt gala ar viņu jau agrak, uz ielas, bet viņš patreiz atvadījās no vairākiem |audim, kas to pavadīja. Tad es nogaidīju, kamēr viņš piegaja pie durvīm . . .

Ir jau labi, ir jau labi!

Tonijs necieta, ka ļaudis vel vēlāk runa par padarīto darbu.

Dzims izlasīja par šo notikumu pēcpusdienas laikrakstā, un bija ļoti pārsteigts. Vēl pirms divām dienam viņš bija sēdējis līdzās šim cilvēkam pie galda un nu ta vairs nebija pasaule! Vienīgi policisti un reportieri vel interesējas par viņu.

Kas gan to būtu izdarījis? viņš jautāja Tonijam.

Es. Perelli caururbjošu skatu veras viņa seja. Tas puisis vakar mēģināja mani nokniebt.

Vai tad jus bijāt laja vāģī, kas ticis apšaudīts? Dzims izbrīna jautāja. Viņš jau bija lasijis par šo uzbrukumu, tomēr avīzes nebija minējušas nevienas personas vārda.

Perelli pamaja ar galvu.

Vai tad jūs esat pārliecināts, ka tas bija Kainona?

Tonijs klusu iesmējās. Viņam patika sarunāties ar šo nepiedzīvojušo jaunekli, un vērot, kādu iespaidu uz to atstāja viņa atklājumi.

- Ja, ta tas ir vienmēr, Džinu vai nu tu nošauj otru, vai ari viņš nošauj tevi. Man nav ne vismazākā prieka aizraidīt citus ļaudis no šīs jaukās pasaules bet ko lai citu daru, ja šie puiši neliek mani mierā? Mums nav likumu. Džinu Mēs esam paši sava policija un savi tiesneši. Ja kāds puisis grib apvest jūs ap stūri, tad jums pašam japrot aizstāvēties un atmaksāt viņam ar to pašu. Un ja viņam tiešam izdodas aizraidīt jus uz citu, labāku pasauli, tad atlikušajiem pašiem jāredz, ka šo lietu labak nokārtot. Tas nu reiz ir mūsu vienīgais ceļš. Iedomājāties, ka es ierastos policijā un sacītu: «Misters Ramona apšaudīja mani no ložmetēja.» Vai zināt, ko tie ļaudis tad teiktu? «Pieradiet to! Kur jūsu pierādījumi?» Un, atskaitot zināmu pārliecību, man taču nav nekādu pierādījumu. Alkohola kontrabandistiem nav nekādās likumīgas aizsardzības. Mēs nevaram vilkt kādu puisi tiesneša priekša un sacīt: «Viņš nodarījis mums to un to,» vai ari: «Viņš ir mums parada tik un tik, bet negrib maksāt.» Tapat mēs nevaram pieprasīt zaudējumu atlīdzību no ļaudīm, kas ielaužas mūsu teritorija, ne ari izsludināt avīzēs: «Mūsu marka ir labāka ka visas citas.» No likuma mēs zinām tikai tik daudz, cik mums gadās dzirdēt no policijas, vai no advokātiem. Un ari policijas ierēdnim nekas vairs nav sakāms, kolīdz tas pieņēmis no mums naudu.

Bet tam taču jabut šausmīgi ta aukstasinīgi nošaut cilvēku!

Perelli pakratīja galvu.

Šausmīgi tas ir tikai tad, ja nošauj cilvēku dusmās, jo tad no desmit gadījumiem deviņos tiek nonāvēts cilvēks, kas to nemaz nav pelnījis. Ka tad bija karā, Džini? Ari es biju tur. Mēs šāvām ļaudis, ko paši nepazinām labus, krietnus cilvēkus, kas nebija darījuši nekā ļauna. Un to pašu ari viņi darīja ar mums. Sada rīcībā nav ne loģikas, ne saprāta. Turpretim, ja mēs tagad nogāžam kādu no kājām, tad skaidri apzināmies, kamdēļ to dararri. Ko cilvēks izdara dusmās un uztraukuma, gandrīz vienmēr izradās nevajadzīgs; turpretim ar aukstu aprēķinu izdarītai^ ik reizes ir lietderīgs.

Dzims vēl bija jauns un nepiedzīvojis, un tamdēļ Tonija vārdi atstāja uz viņu dziļu iespaidu.

Turaties tikai pie Sona O’Donela, — Perelli viņu pamācīja. — Varbūt jums jau tuvākās dienās iznāks ar viņu darīšanas.

Makgrets īsos vārdos atstāstīja viņam savu sarunu ar Šonu.

Lieliski! Perelli sacīja. Mēs abi esam vienos uzskatos. Varbūt jūs tiešam ieņemsiet Viktora vietu, un tad jūs pelnīsiet daudz naudas.

Tomēr savā sirdī viņš ļoti labi zināja, ka neviens nespēj atvietot Vinseti.

Džims pamazam iepazinās ar visām bandas vadošam personībām. Vispirms Anželo Verona ar savu nevērīgo smaidu un

savām ironiskām piezīmēm; Dzimām viņš patika. Tad mazliet pārspīlētājs Kons O'Hara, kas atstāja uz jaunekli daudz mazāk labvēlīgu iespaidu. Un beidzot viņš satikas ari ar Main Li. Viņš jau iepriekš bija par to dzirdējis, un bija ziņkārs redzēt, ciktāl baumas par viņas skaistumu atbilst patiesībai. Viņas piemīlīgums un laipnība to uzreiz apbūra. Viņa bija skaista jau no dabas, bet Tonijs bija pielicis visas pūles, lai vēl vairāk izceltu un uzsvērtu šo skaistumu. Sim nolūkam viņš izdeva milzīgas summas. Viņš izrakstīja tieši no Ķīnas zīdus, kuru vērtība nebija ar zeltu atsverama! Viņš bija pārmainījis arī dārgās brokāta tapetes un mēbeļu pārvelkamos savā dzīvoklī, lai tie labāk pieskaņotos Mairi Li ādas krasai. Kad Džiins pēc pirmās satikšanas ar viņu gāja mājup, tas juta, ka viņa dzīve atkal ieguvusi saturu.

No pirmā acumirkļa viņš iemīlēja Main Li. Viņš saka bieži ierasties Perelli dzīvoklī, un Main Li mierīgi ļava tam notikt. Viņa dzīvoja vienīgi Tonijam Perelli, un visi citi vīrieši tai bija pilnīgi vienaldzīgi.

Main Li skaidri apzinājās, cik drūma būs viņas nākotne. No tēva viņa bija mantojusi eiropiešu dzīves uzskatus, kas pilnīgi pieskaņojās viņas aziatiskai dabai.

Kādu dienu Tonijs jautaja, vai viņa to mīlot. Viņas atbilde bija ļoti gara, un Tonija patmīlība bija no tas aizskārta. Sājā ziņa viņš bija ļoti jutīgs.

Man šķiet, — viņa sacīja, • vismaz es tā domāju. Varbūt es ari nemaz nezinu, kas ir mīla. Meitenes, kas šurp nāk, tik daudz un tik vienaldzīgi runā parviņu, it ka par sejas masāžu, vai jaunu gleznu. Bet es nevaru par to runāt. Tavs jautājums mani biedē. Tas ir viss, ko varu tev teikt.

Tonijs sarauca pieri, un uzlūkoja viņu ar saltu, pētošu skatu.

Tu mani mīli, ko? Nu, iedomājies, ka es nostādītu zālē vienu no saviem ļaudīm, un teiktu tev: «Main Li, izej zālē; tur stāv kāds ar dunci, kam uzdots nonāvēt pirmo cilvēku, kas iziet no šīs istabas.» Vai tu . . .

Viņa iesmējās.

Protams, es ietu, ja tu teiktu.

— Bet tad taču tev būtu jainirst, Main Li?

Viņa pamaja ar galvu.

— Tam nav nozīmes.

Vai arī priekš kāda cita tu to darītu?

Viņa sarauca uzacis un mirkli pārdomāja.

Nē, — viņa beidzot sacīja, — ne priekš viena cita.

Laimīgs smaids alplaiksmja Tonija seja, un viņa dzīvās, tumšās acis iekvēlojās.

Ta taču ir īsta mīla tu, maza muļķīte!

Viņš ieslēdza to savos skāvienos un saka kaisli skūpstīt.

6

Tonijs ļoti daudz domāja par savu jauno cilvēku. Džims viņam patika, ciktāl taru vispār kāds cilvēks varēja patikt. Viņš gandrīz par daudz nodarbojās ar to, un tamdēļ kļuva nervozs. Viņš lauzīja galvu par jautājumu, kādu vietu ieradīt šim jauneklim savā organizācijā, bet neviens postenis nebija tam piemērots. Dzimām nebija ne starpniekam nepieciešamo zināšanu, ne arī aukstasinības. Perelli bija pārliecināts, ka tas nekad nekļūs par nodevēju; bet viņš arī šaubījās, vai tas butu spējīgs aizgadat no ceļa kādu nevēlamu pretinieku.

Džima vienīga īsta vieta šķita Tonija dzīvoklī, līdzās Main Li. Acīmredzot, viņš bija iemīlējies tajā, bet Toniju tas neuztrauca. Zināmā mērā viņam pat glaimoja, ka cilvēks ar universitātes izglītību atzīst viņa izvēli.

Vairākkārt viņam jau bija ienākusi prata doma; iebāzt Dzimām kabata dažas tukstots dolāru naudaszīmes, un sūtīt to atpakaļ uz Ņujorku. To viņš būtu varējis droši darīt, jo Džims vel nebija iepazīstināts ar organizācijas noslēpumiem. Viņš zināja tik daudz, cik Tonijs personīgi bijā tam stāstījis.

Ari Kellijs interesējās par jaunekli, un tas savā ziņā nebija patīkami. Tonijs labi pazina un prata cienīt šī ierēdņa gudrību un apķērību. Tas bija vēss, viltīgs un apdoirņgs cilvēks. Un tomēr ari viņš spcņa būt maigs un sirsigs; bet šī īpašība tik dziļi slēpās aiz viņa saltās ārienes, ka tikai nedaudzi cilvēki to nojauta.

Viņš mēdza parādīties notikuma vieta negaidīts. Ta viņš kadti dienu ieradās ari Tonija dzīvokli, kur satika ari Main Li, pret kuru tas vienmēr izturējās ar tēvišķu labsirdību.

Jums nu pienākušās laimes dienas, Main Li? viņš jautaja.

Tonijs iesmējās.

Un kā vel! Šeit viņa tikai vēl sak dzīvot!

Un kad viņa mirs? — Kellijs jautāja, nenovērzdams skatu no meitenēs. ‘

Tonijs saviebās. Dabīga nāve viņam bija pretīga. Viņš, kas visu mūžu tika apdraudēts no ienaidnieku revolveriem un zināja, ka jau nākamā acumirklī lode var to ķert, — ar šausmām domāja par slimībām, kas varēja atnest nāvi.

Ko jus tur runājāt? Main Li taču vel dzīva, un viņa jutās pilnīgi laimīga. Kamdēļ jus uztraucat manu mazo meitenīti ar savam runām par nāvi?

Kellijs zīmīgi pasmaidīja.

Man šķiet, mani vardi uztrauca vairāk jus, nekā Main Li. Bet sakiet, kas tas par jaunekli, kas pēdēja laika bieži redzams kopā ar justi noziedzniekiem?

Tonijs izlikās pārsteigts.

Nesaprotu . . .

Jus saprotat ļoti labi es runāju par Makgretu.

Ak, ta par Dzimu! Tonijs vienaldzīgi sacīja. Tas ir kāda mana paziņas draugs.

Kamdēļ viņš nevarēja palikt Ņujorka un sarakstīšanas ceļa mācīties, ka izdaramas slepkavības?

Tonijs pārmetoši kratīja galvu.

Kāds riebīgs vārds: slepkavība! Jau ta Cikago ir pārāk daudz neatklātu slepkavību. Reizēm es jautaju sev, vai policija tiešam maz pilda savus pienākumus? Bet tad es atkal domāju: «Policijas prezidija taču sēd mans labais draugs, misters Kellijs gan jau tas parūpēsies, ka noziedznieki tiek noķerti un nosēdināti elektriskajā krēsla!

Un tad jus, protams, varat atkal mierīgi gulēt, Kellijs piezīmēja, tad atkal atkartoja savu jautājumu.

Ko es darīšu ar Dzimu? Nezinu. Viņš ir labs zēns, no krietnas ģimenes. Mušu organizācijai viņš neder tas ir parak amerikāņu džentlmens. Varbut varēšu dot viņam kādu darbu Kānada.

Vai tad domājāt izmantot viņu ārlietu dienestā?

Ka ta? Tonijs izbrīna jautāja.

Nu, tur taču jmns vajadzīgs kāds jauns darbinieks jūsu nošauta Vinseti vieta.

Tonijs jutās apvainots.

- Manis nošautā Vinseti vietā? - viņš pārmetoši atkartoja. Ko tad jus īsti iedomājāties? Ls lai bulu nošāvis Vinseti, manu labāko draugu? Ne, to izdarījuši Mika Finija ļaudis to es jums skaidri pasaku. Tas ir ši sasodītā Sona O’Do-nela darbs!

- Vai to jūs apliecinātu ari tiesas priekšā? Kellijs ātri iejautājās.

Tonijs pasmaidīja.

To es saku jums tādēļ, mister Kellij, ka jus esat mans draugs, un nevis tamdēļ, ka esat policijas ierēdnis. Hs to skaidri zinu, bet nevaru pieradīt.

Kellijs zinaja, ka attiecības abu lielāko organizāciju starpā bija kļuvušas visai naidīgas, un nojauta, ka lieta nepaies bez sadursmēm. Perelli pozīcijas kļuva ar katru dienu stiprākās, un viņa pretinieki arvien vairāk zaudēja savu nozīmi. Finija banda vel bija vienīgā, kas varēja nostāties pret viņu, un aiz Finija īstenībā stāvēja Sons O’Donels.

Viņš mēģināja staties ar to sakaros, bet cieta neveiksmi.

Tonijam par godu jāsaka, ka viņš velējās uzturēt mieru. Viņš labprāt būtu samaksājis lielu naudu, lai varētu mierīgi strādāt līdzās saviem pretiniekiem, jo pret slepkavībām tas sajuta patiesu riebumu. Viņš vēlējās, kaut karš abu organizāciju starpā, kas vairs nebija novēršams, prasītu poc iespējas mazāk upuru.

Pret mazajam bandain viņš nepazina saudzības, jo nevarēja tam uzticēties: šodien tās paņems viņa naudu, bet ritu lauzīs visus līgumus. Saja gadījuma bija tikai viens atrisinājums: mazās bandas nozuda tikpat pēkšņi ka bija parādījušās, un neviens nezināja, kur tas palikušas. Mežos lika atrasti pārogļojušies līķi; no ezeriem lika izzvejoti drātīm saistīti slīkoņi; dažs tika nošauts teātra vestibilā, liela ļaužu pūļa acu priekša. Perelli acis šis bandas bija mazi pakalniņi, ko nenācās grūti nolīdzināt ar zemi. Turpretim Miks Finijs bija liels kalns, ar ko tik vienkārši nevarēja likt galā.

Vienīgi caur trešām personām Perelli varēja sazināties ar viņu. Džims satikas ar Somi O’Donelu un eda kopa ar to pusdienu. Sonam palika šis naivais zēns, par kura ideālismu tas klusu smaidīja, uzskatīdams to par pilnīgi nekaitīgu cilvēku, no kura tam nevarēja draudēt nekādas briesmas.

Viņš nopietni noklausījās, ka Džims pūlējās sarunāties diplomātiskā valodā. Tad viņš pakratīja galvu.

Nē, tas nav iespējams, manu zēn. Jums šķiet, man vajadzētu satikties ar Toniju? Kur tad? Varbūt viņa zeltītajā zālē? Vai tiešām domājat, ka arī es varētu atkārtot to pašu kļūdu, ko izdarīja Vinseti? Ne, priekš tā es taču esmu jau par vecu, un zinu pārāk daudz!

Bet es zvēru jums, ka Tonijs nopietni vēlas novērst visus pārpratumus abu organizāciju starpa!

Sons uzmeta viņam ātru skatu.

Tas ir apbrīnojams apzīmējums klajai slepkavībai! Protams, viņš grib šo lietu nokārtot, tapat ka mēs. Un mūsu šaujamie ir tikpat labi kā viņa . . . Nē, mans zēn, nepūlaties šīs lietas dēļ. Jūs esat krietns puisis, un neesat vēl īsti ne Perelli pusē, ne ari mūsu. Un pasakat Konam O’Hara, lai viņš sarga savu sievu no Perelli. Kons ir nākamais, kam būs jagrauž smiltis • viņu vārds mūsu saraksta jau atzīmēts ar krustiņu. Bet tomēr pasakat viņam, ko nupat jums teicu.

Viņš domīgi nolūkojās D'žimā.

Kamdēļ jus nebraucat prom no Cikago? viņš beidzot atsaka. Ticat man, jums neder skraidīt līdzi alkohola kontrabandistiem. Pirms vēl sapratīsiet, kas īsti noticis, jūs jau būsiet pazudis. Jūs darītu labāk, ja dotos atpakaļ mājup.

Dzims klusēdams pakratīja galvu. Viņš vairs nespēja atstāt šo vietu, kur tas varēja būt Main Li tuvumā.

Stundām viņš sēdēja mazajā istabiņā, ko bija noīrējis, un domāja par viņu. Reizēm viņš skaidri saprata savu stāvokli, un tad tas brīnījās, cik zemu tas bija kritis. Viņa audzināšana, viņa ideāli viss atkāpās un izdzisa šis meitenes tēla priekšā, kuras pagātne bija vairak ka nepatīkama.

Tomēr viņš nespēja pārvarēt savas jūtas pret to, un ar katru dienu vairāk un vairāk kļuva zem viņas iespaida.

Dzīve kontrabandistu vidū bija loti uztraucoša. Tonija Pe-relli pasākumi bija tik dažādi, ka Dzimām grūti nācās tos visus aptvert un saprast.

Perelli dzīvoklī viņš bieži sastapa skaistu, jaunu itāli Salvim, kas ļoti labi spēlēja vijoli. Tonijs bija sajūsmināts par viņa mākslu. Bet tad tas vairs nenāca, un kad Dzims apjautājās par viņu, Perelli izvairīdamies atbildēja, ka viņu kopējais darbs esot beidzies. Džims nejautāja, kas tas bijis par darbu. Bet kādu dienu, kad tas ar auto brauca pa Bernhem-Rodu, viņš ieraudzīja ļaužu pūli, kas drūzmējās ap kādu nelielu vāģi. Patreiz piebrauca ari policijas auto, un ļaudis pašķīrās, dodot ceļu ierēdņiem. Ari Džims izkapa un piegaja tuvāk. Notikuma vietā viņš nokļuva tieši taja mirkli, kad policisti izcēla no auto kādu nedzīvu ķermeni.

Nelaimīgā seja bija pilnīgi sadragata lodēm, tomēr Džims uzreiz pazina taja Salvini.

Šausmu pārņemts, viņš steidzas pie Perelli, kas patreiz sastādīja ēdienu un dzērienu sarakstu vakariņām. Džims pastāstīja viņam, ko bija redzējis. Tonijs mierīgi noklausījās, un, kad viņš bija beidzis, tikai pamāja ar galvu.

Ja, tas droši vien bijis Salvini sava vāģi. Bet ta jau tas palaikam notiek. Tam zēnam vienkārši nepietika prāta izturēties mierīgi. Es viņam jau vairākkārt teicu: «Salvini, kad šis veikals būs nokārtots, es varbūt uzņemšu jus manā organizācijā, bet agrāk ne.» Un ko šis neprātīgais cilvēks dara? Viņš skraida apkārt pa visu Cikago un stāstā visiem ļaudīm par manu veikalu. Policija galu gala bija spiesta pārmeklēt vienu no manam alus darītavām un to slēgt. Tas man maksāja divdesmit tūkstošu, līdz atkal varēju to atvērt.

Dzims šausmas uzlūkoja vjņu.

Bet jtis . . . jus! viņš iesaucas. Vai tad Salvini nebija viens no jūsu ļaudīm?

Tonijs pakratīja galvu.

I3el jus taču? . . .

Ne, Džini, es to nedaru. Bet varbūt kāds no maniem zēniem bija nikns uz viņu, un tad jau šadas lietas gadas. I n ko gan citu mēs būtu varējuši iesākt? Mēs taču nevarējām iesūdzēt viņu tiesa, lai ta uzliek viņam par pienākumu turēt muti. Visa Cikago būtu smējusies, ja es būtu griezies policija pēc palīdzības. Nē, Džini, ta ši lieta ir vislabāk nokārtotā.

Šāda karta viņš pulējas pārliecināt Dzimu par slepkavības nepieciešamību.

* *

*

Kad Dzims kādu dienu viena no lepnākajiem restorāniem dzēra teju, viņš pēkšņi izdzirda saucam sevi varda un ierau-dzija Konu O’Hara, kas smaidīdams tuvojās tam. Tas bija skaļš, brutāls cilvēks, kas daudz lielījās, bet kam tomēr nebija sveša humora izjūta.

Ks gribu iepazīstināt jus ar misis O’llara, Džini.

Jauneklis pārsteigts uzlūkoja slaido, gaišmataino sievieti ar madonnas seju un skaidram, brūnām bērna acīm. Viņas lupas jau no dabas bija kvēloši sārtas, ta ka tai nemaz nevajadzēja viņas krāsot.

Priecājos ar jums iepazīties, mister Makģret, viņa sacīja. r.smu jau tik daudz dzirdējusi par jums.

Dzims vēlējās, kaut viņa labak nebūtu runājusi, jo viņas ikdienišķa, nevērīga balss nemaz nebija pieskaņota tas ārienei.

Sēsties, bērns. Kons O’ilara piebīdīja viņai krēslu.

Mes izstaigājām visas tirgotavas, un Marija nevarēja vien beigt brīnīties, ko visu tur nevar dabūt pirkt. Viņš uzlūkoja to mirdzošam acīm. Acīmredzot, viņš bija stipri iemīlējies šajā jaunaja dainā, ko tas bez kadas sevišķas tiesības dēvēja par savu sievu.

Tu taču solījies iepazīstināt mani ari ar misteru Pe-relli, viņa parmeta.

Šovakar viņa nav majas. Gan jau kādreiz aizvedīšu tevi pie viņa . . . Marija ir pavisam traka uz viņu, viņš smaidīdams paskaidroja Džimain.

Es tik labprāt gribētu iepazīties ar misis Perelli, šo mazo ķīnieti!

Kons sarauca degunu.

Tur nav nekā ko redzēt. -- tāda pat ķīniete, ka visas citas. Skaista? Varbūt, bet mana gaumē viņa nav.

Marija vērīgi aplūkoja Dzimu, nemaz neslēpdama, ka viņš tai patīk. Viņa sacīja, ka čikago ta tik ļoti nemīlot kā Ņujorku. Ta gan esot liela pilsēta, bet visi viņas draugi dzīvojot Bruk-lina, un šeit viņa jūtoties ļoti vientuļa.

Acīmredzot, Kons viņai jau daudz bija stāstījis par Džimu, jo viņa neizturējās pret to ar tādu respektu, kādu ta būtu paradījusi, ja uzskatītu viņu par svarigu organizācijas locekli. Tomēr viņa ari nenožēloja to, jo Marijai Poluski šī juta bija sveša.

Izgājis no restorāna, Dzims negaidot ieraudzīja Toniju Pc-relli, kas gaja Mičiganas bulvāra virzienā. Viņu pavadīja četri revolveru strēlnieki: divi no tiem gāja viņam pa priekšu, bet divi sekoja tam cieši pēdās. Dzims saprata, ka ari ielas pretēja puse viņu apsargāja vismaz četri viri. Perelli bieži vien mēdza sarīkot šadas mazas ekskursijas kājām, kad tam vajadzēja nokārtot kādas mazas darīšanas, vai ari nopirkt dāvanas Main l.i. Viņa nolūks pie tam bija baudīt nepieciešamās fiziskas kustības.

Dzims zināja, ka Perelli nemīlēja, ja to uz ielas uzrunāja. Tamdēļ viņš sekoja lielajam vīram pienācīga attālumā. Tonijs iegriezās bulvāri, un Džirns ievēroja, ka sardze ciešāk saslēdzās ap viņu. Viņi vel nebija nogājuši ne piecdesmit soļu, kad pēkšņi kāds slēgts auto pievirzījās tieši līdzās trotuāram, un dažus soļus no Perelli strauji samazināja ātrumu .. .

Šāvieni skanēja skarbi un spalgi. Kada lode aizlidoja tik cieši gar Dzima galvu, ka tas sajuta viņas radīto gaisa spiedienu.

Viens no revolveru strēlniekiem gulēja zemē. Pārējie trīs abām rokam apšaudīja vāģi, kas apbrauca mazu pusloku, un tad pēkšņi palika ielas vidu stāvam.

Dzīva kustība acumirkli apstājas. Piesteidzās daži policisti. Viens no tiem uzleca uz auto kāpšļa un izvilka no vaga šoferi. Tas bija nemaņa. Asinis plūda viņam no ievainojuma ausi, un viņa seja bija krīta bālumā.

Abi parejie uzbrucēji bija saļimuši pakaļējā sēdekli. Tonija miesassargi bija pirmklasīgi šāvēji.

Nikns un saīdzis Perelli pārnāca no policijas prezidija. Viņš ļoti reti zaudēja savu parasto aukstasinību. Bet viens no viņa labākiem šāvējiem bija beigts, un šo zaudējumu nespēja at-svčrt pat abu uzbrucēju liki, kas gulēja morga zem baltiem palagiem.

Tie katrā ziņa bija Mika Finija ļaudis, un Sons O’Done's tos man uzraidijis! — viņš sacīja.

Main Li saudzīgi smērēja ar jodu viņa roku, kurai lode bija noskrambājusi ādu.

Ja, ta iet, Džirn, — viņš turpināja jau mazliet mierīgāk.

— Šorīt Sons atsūtīja man ziņu, ka gribot satikties ar mani, lai mierīgi pārrunātu strīdīgos jautājumus; un pēcpusdienā viņš uzrīda man savus asinssuņus, lai tie padaritu mani aukstu. Bet pats ļaunakais tomēr ir tas, ka šis nelietis nekrietni izteicies par Main Li. Jus nemaz nevarat iedomāties, Džini, cik nekrietni viņš runājis par to!

Jauneklis pārsteigts viņu uzlūkoja.

Bet kamdēļ? viņš iesaucās. — Main Li taču nav tam nekā darījusi?

— Jā, tā iet, Perelli atkartoja, pamādams ar galvu.

— Man tūliņ jārunā ar jums.

Viņš izveda Dzimu balkona, no kura varēja pārredzēt visu Cikago. Pilsēta mirdzēja un kvēloja noejošās saules pēdējos staros.

Jums jārunā ar O’Donelu, Džini. Esmu pārliecināts, ka viņš nāks, ja jus to aicināsiet.

Bet ko es tur varu? ... — Džims iesāka.

Tonijs ar nepacietīgu rokas mājienu lika viņam apklust.

Sakiet viņam, ka gribat ar to runāt. Sakiet, ka gribat jautat, ciktāl īsti viņš domā iet. Jūs varat piezvanīt viņam pa telefonu un pastāstīt, ka esat nodomājis nokārtot visas domstarpības starp viņu un mani. Pār visām lietām uzsverat, ka es nekā nezinu par jusu sarunu. Man tiešam jau apnikusi šī rotaļa, Džini, un jūs esat īstais puisis, kas var šo lietu nokārtot.

Sonu O’Donelu satikt bija ļoti grūti. Tikai pēc divām stundām Džirnam beidzot izdevās sazvanīt viņu pa telefonu, un ari tad viņa pirmie vārdi skanēja ne v-isai iepriecinoši.

Ja tas nebūtu jūs. Džini, es gluži vienkārši oateiktu jums, lai vācaties pie velna! Skat! tikai — tad Perelli toiner grib nodarbināt jus ārlietās? Vēl pagājuša nedēļa viņš apgalvoja, ka jus nederot šim darbam.

— Vai mes nevarētu kur satikties?

Sons mirkli klusēja.

Perelli taču neiedomājās, ka man vārētu būt kāds sakars ar pirmītējo šaudīšanu? — viņš beidzot jautāja. Viņa balsi izskanēja neparastas izbailes.

- Ka tā? Dzims vilcinādamies atteica. Man šķiet, viņš tomēr tā domā.

Sīs atbildes vaļsirdība padarīja Sonu O’Donelu neuzmani^-

Labi, satiksimies. Atnākat šovakar pulkstens desmitos Mičigan-avēnijas un četrdesmit astotas ielas stūri. Neņemam nevienu līdz, Džim es jums uzticos. Katra ziņa es tomēr neticu, ka mums izdosies panākt kādu vienošanos.

Džims atstāstīja Tonijam sarunas saturu, un tas atzinīgi uzsita viņam uz pleca.

Jūs esat veikls zēns! Tātad ņemat savu divvietīgo mašīnu un braucat turp. Norunātā vieta izkāpjat un uzgaidāt Sonu. Kons var sēdēt uz gridas tur neviens viņu nepamanīs. Varbūt jums nemaz nevajag Kona?

Džimam galva sāka griezties riņķī.

Nesaprotu ... kas tad man īsti darāms?

Perelli uzlūkoja viņu ar aukstu, ciešu skatu. Tad viņš izņēma no kabatas mazu Kolta revolveru un sniedza to Džimam.

Paslēpjat to paduse, Džini. Un tad nošaujat viņu, kā viņš to pelnījis.

Iestājās dziļš klusums. Džims nobāla.

Kas man jādara? viņš beidzot izdabūja pār lūpām. Bet viņš pats vairs nepazina savu balsi.

Jums jānošauj Sonu O’Donelu! Tonijs mierīgi atkārtoja.

7

Tikai pie savas istabas durvīm Džims atkal atjēdzas. Viņš nezināja, kā bija pārkļuvis mājās, un ari vēl tagad tas kustējās mehāniski. Visa pasaule viņam pēkšņi izlikās neīsta. Visi šie ļaudis, kas gāja un brauca ielās, bija pavisam citādas būtnes, nekā viņš pats. Tiem bija mājas, bija piederīgie, bija savs dzīves mērķis. Bet viņš? Viņam jākļūst par ta cilvēka slepkavu, kas uzticējās tam vairak, ka jebkad kādam citam!

Ka pie tam ari viņam pašam draudēja nāve — tas viņu neuztrauca. Nosēdies pie galda, viņš atbalstīja galvu rokās un nogrima drūmās izmisuma pārdomās. Viņam iekrita prātā, ka vajadzētu brīdināt Sonu. Tas būtu diezgan vienkārši izdarāms: vajadzētu tikai noņemt telefona klausāmo stobriņu un pieprasīt Sona O’Donela numuru. Bet pēc tam? Tonijs Perelli taču dabūtu to zināt. Un tad sods varēja būt tikai viens.

Tomēr tās nebija bailes no soda, kas Džimu atturēja, bet kaut kada dīvaina lojalitātes sajūta pret cilvēku, kas viņam imponēja, un ari pret jauno sabiedrību, pie kuras viņš nu piederēja. Viss viņa sacēlās pret šo darbu, un tomēr viņš bija spiests pakļausit.

Tad tādas bija beigas jauna Dzima Makgreta beigas. Ja viņam izdosies nonāvēt Somi O’Donelu Finija ļaudis apzīmēs viņa vārdu ar melnu krustiņu. Pie šim domam viņš iesmējās ari tas viņu nebiedēja. Ja viņš nonāvēja Somi, tad ari pats bija pelnījis nāvi. Tas bija sakums un gals. Protams, Tonijs aizstāvēs viņu un aizgādās to prom no Cikago līdz tam laikam, kad Finija organizāciju būs piemeklējis kāds jauns zaudējums, kas liks tai aizmirst visas sīkās ķildas.

Viņam bija bezgala žēl Somi, bet dīvaina karta tas nesajuta ne vismazākās līdzcietības pret misis O’DoneI, kas bija izturējusies pret viņu tik laipni un sirsnīgi. Viņš nespēja iedomāties to kā atkarīgu sievieti, un atraitnes romantika šajā gadījuma izlikās gandrīz smieklīga. Viņš domāja par to vienīgi kā par darba riku, kā par vienu no Maina Finija organizācijas dzinējspēkiem : . .

Pie durvīm atskanēja klauvēšana.

Dzims pietrūkās kājās un atvēra tas.

Uz sliekšņa stāvēja O’Hara. Viņš bija ģērbies jauna, pelēkā uzvalka un cieta platmale, kas bija atbīdīta pakausī. Mutē tam bija degošs cigārs.

Vai aizņemts? viņš jautāja.

Dzims plašāk atvēra durvis, un āicinaja viņu ienākt.

Ko, jus dzīvojat viens? Nu, vai zināt, šis dzīvoklis jau neder pat sunim! Tonijs jau runaja par to, ka ierīkošot jums kārtīgu dzīvokli. — Viņš pārlaida telpai nievājošu skatu. Ne, tas tiešam nav priekš cilvēka, kas pieder pie Perelli organizācijas!

Viņš novedas pie galda un piemiegtām acīm uzlūkoja Džimu.

Vai esat sagatavojušies šīvakara gājienam?

Džims paraustīja plecus, pulēdamies izlikties vienaldzīgs.

Protams, esmu gatavs.

Garāža paņemat manu mazo vāģi. Neuztraucaties par cilvēku, kas sēdēs viņā uz grīdas — tas būšu es. Finija ļaudīm ir sasodīti asa redze. Protams, šie puiši novēros vāģi, kad tas atstas garažu; ja viņi pamanītu mani mūsu lieta būtu pagalam, un viņi tūliņ laistu darba savu rakstāmmašīnu.

Kons O’Hara bija gudrs cilvēks, kas skaidri pārredzēja stāvokli. Kaut viņš mīlēja lielīties un pārspīlēt, tas tomēr nekad nepazina baiļu. Jau kopš bernibas tas bija revolveru strēlnieks, un pirmo cilvēku tas bija nošāvis, būdams tikai vien-padsinit gadus vecs. Gaidāmā dēka viņam nebija nekas sevišķs, un viņa pulss las dē| nebūt nesita straujāk.

O’Hara jau bieži bija sastapies ar šādiem ļaudīm, kāds bija Džims. Viņš pazina šos jaunekļus, kas izšķiroša mirkli vai nu uztraucās un balēja, vai ari gribēja bēgt. Dažreiz viņam bija gadījies ari piedzīvot, ka tic izstāsta visu lietu policijai. Tomēr šaja gadījuma no ta nebija jabīstas, bet trīcēšana un nobā-lešana pirmaja reizē ir nenovēršamas lietas.

Nemaz neraizējaties, Džini. O’Hara izpūta kuplu dūmu mutuli. Tik traki jau nemaz nav. Ikvienam cilvēkam reiz ja-mirst. Vai esat jau kādreiz domājis par to, cik daudz ciešanu, vilšanās un bēdu tiek aiztaupītas cilvēkam, ja to jau laikus aizraida viņā pasaulē? Iedomājāties tas daudzās slimības un sāpes, kadas tam jāparcieš, ja viņš nomirst parasta karta!

Džims nepacietīgi sakustējās.

F.s vispār negribu domāt par šo lietu.

Gluži pareizi jums ari nevajag par to domāt, Kons piekrita.

Vēlreiz visu norunājis ar Džimu, viņš atvadījās un aizgaja, lai dotos pie Perelli ar ziņojumu par sava apmeklējuma iznākumu.

Tomēr viņš neatrada Toniju mājās. Kopā ar Main Li tas bija izbraucis vizināties. Šādus braucienus svaigā gaisā viņš atkārtoja ļoti bieži, tomēr ik reizes citā laika un pa citu ceļu. Finija ļaudis jau dažu labu reizi bija mēģinājuši uzbrukt Tonijam šo braucienu laikā, tomēr tas viņiem nekad nebija izdevies, un nu tie jau bija atsacījušies no cerības nokārtot ķildu šādā ceļā.

Anželo Verona pa paradumam strādāja Perelli dzīvoklī, pārbaudīdams un salīdzinādams dažādus preču dokumentus, kas bija atsūtīti no Kanādas. Patiesībā viņš bija vairak ka Tonija pilnvarnieks un privātsekretārs, un visi jau uzlūkoja viņu kā Perelli pēcnācēju. Dīvaina karta viņš nebija no Sicīlijas, un viņa īsto vārdu neviens nezināja. Tas bija gudrs cilvēks ar lielām veikalnieka spējām un organizatora dāvanām.

Finija un O’Donela ļaudis respektēja viņu un bijās no ta. Sons mēdza sacīt, ka Anželo esot Perelli bandas bīstamākais loceklis, jo šis cilvēks bija pirmklasīgs abrocīgs revolveru strēlnieks, bīstams ložmetējnieks un atzita autoritāte alkohola kontrabandas nozare. Parasti viņš nepiedalījās sadursmēs, kas norisinājās ielas, un aprobežojās ar to, ka palīdzēja atsist uzbrukumus, kas tika izdarīti tieši Perelli personai.

Bet kaut gan Sons O’Donels visglaimojošākā kārta izteicas par Anželo, tomēr pēdējais viņu nebūt nerespektēja, jo tas nc-ieredzēja visus īrus, un O’Donels bija irs. Si paša iemesla dēļ Anželo necieta ari O’Haru.

Vai šefs mājās? Kons jautāja, ērti atlaizdamies sēdekli un aizdedzinādams jaunu cigāru.

Anželo pacēla galvu no darba.

Viņam nepatīk, ka jus saucat to par šefu, viņš mierīgi sacīja.

Es nupat apmeklēju to zemi, O’Hara turpināja.

Anželo norūca ko nesaprotamu.

No ta nekad neiznāks īsts revolvernieks, Anželo.

Vai jums ta šķiet? Verona pieklājīgi jautaja. Par kādu zēnu jūs īsti runājāt?

Par Dzirnu Makgretu . . . Bet Tonijam viņa dēļ nav ko uztraukties gan jau es pats šovakar tikšu galā ar Sonu.

Anželo atlaidas sava krēsla atzveltnē. Viņa zobgalīgais smīns bija taisni apvainojošs.

Jums jau būtu vajadzējis kļūt par reportieri! Kamdēļ jus nepastāstāt visas šis jaunās ziņas kadas avīzes redaktoram?

Kona seja apmācas. Viņš sarauca pieri un nikni uzlūkoja Anželo.

Es taču vel drīkstēšu ar jums runāt, ko? Sasodīts, ko tas viss nozīmē? Jūs visi izliekaties, it ka nekas nebūtu noticis, un pie tam taču notiek tik lielas lietas!

Anželo tumšās acis urbās viņa sejā.

Pie mums nenotiek nekā, par ko butu nozīme runāt, — viņš ar uzsvaru sacīja. — Reiz es lasīju kāda gramatā, ka laba torpēda nesaceļot troksni. Varbūt Ņujorka ļaudīm tik klausīties pašiem savas balss skaņas; bet mēs Cikago izturamies ta, it ka ikvienā kakta būtu uzstādīts ar policijas prezidiju savienots mikrofons.

Kons nicīgi savilka lupas.

Policija! . . . Vai zināt, ka es . . .

Saja acumirklī ienaca Tonijs. Pamājis Konam ar galvu, viņš piegāja pie Anželo un saka sarunāties ar to italiski. Viņš bieži izmantoja šo valodu sevišķi svarīgu lietu pārrunāšanai, un vienīgi tikai šādos gadījumos ari Anželo atbildēja savā mātes valodā.

Kons jutās apvainots.

Kamdēļ tad ari es nevaru to dzirdēt? viņš jautāja.

Perelli uzmeta tam ātru skatu.

Vai jums kāds teicis, ka tas attiecas ari uz jums, mister Kon O’Hara?

Bet es taču esmu šeit... Kons iesāka.

Un kas jus šurp aicināja? Varbūt jūs uzskatāt manu namu par krogu, kur varat nākt un iet, kad patīk?

Gribēju runāt ar jums par Dzimu, Kons sacīja, juzdamies aizskarts sava godkārē. — Es labāk uzņemtos viens pats uzdevuma izpildīšanu. Man šķiet, ka šis zēns tadam darbam neder.

Perelli nostājās viņam pretim, iespiedis rokas sānos.

— Vai esmu jums jautājis, ka jums šķiet? Šoreiz Dzima karta. Ja viņš tiek gala bez jūsu palīdzības labi. Jus pavadīsiet viņu tikai tam gadījumam, ja Dzims sāk nervozēt un Sons pagūst izvilkt savu šaujamo. Nevis jus viņu, bet gan viņš jūs ņem līdzi — neaizmirstat to, Kon O’Hara.

Ira seja kļuva vel ļaunāka.

Saprotu jau, saprotu, viņš norūca.

Redzēdams, ka šeit tam nekas Vairs nav darāms, viņš saīdzis aizgaja.

— Tas nav pareizi, ka esi devis šim zēnam tādu uzdevumu, Antonio, — Anželo sacīja, kad viņi bija palikuši vieni. Ja jau gribi viņu pieradināt, tad dod tam sākumā kādu mazāk svarīgu darbu.

Tonijs pakratīja galvu.

Viņš vēl īsti nepieder pie mums, un tikai šāda kārtā mēs varam to saistīt pie sevis. Kamēr viņš vēl nav pārliecināts, ka tam ik uz soļa draud Maika pistoļu strēlnieku lodes tikmēr tas vēl nezin, ko nozīmē alkohola tirdzniecība.

— Es.nevaru piekrist tavām domām, bet nerunāsim vairs par to. Tikai tu pats sabojā sev labu strādnieku.

Tonijs bieži izbrauca pilsētā. Visdažādākās vietās tam bija depo, biroju telpas, laboratorijas un alus darītavas, kur viņa uzraudzība bija nepieciešama. Nepagāja gandrīz neviena diena, kad tam kaut reizi nebūtu jāatstaj dzīvoklis. Visgarlaicīgākās stundas Mairi Li bija no pulkstens sešiem līdz deviņiem vakara, un tādās reizes Džima apmeklējumi bija tas vienīgā izklaidēšanās..

Pēdējā laikā šie apmeklējumi bija kļuvuši ļoti reti. Main I.i patika Dzims, un viņa sava ziņa pat mīlēja to. Tas bija cilvēks no citas pasaules, no kuras viņa bija aizgājusi jau kopš universitātes beigšanas.

Kad japanis Kiki ziņoja, ka Dzims gaida lielaja zālē, Main Li nometa savu rokdarbu un steidzās viņu apsveikt.

— Tas ir skaisti, Džiin, ka esat atkal reiz atnācis. Es jau domāju, ka esat mani aizmirsis ... Ievērojusi viņa dīvaino

sejas izteiksmi, ta pēkšņi aprava teikumu.

Viņa seja bija bāla tin drūma, bet acis lūkojās skarbi.

Vai jums neklājas labi?

Es jūtos labi, Main Li. Man uznaca vēlēšanās atkal reiz papļāpāt ar jums.

Viņa noradīja tam krēslu un pasmaidīja.

Šovakar mums laika diezgan, Džini Tonijs pārnāks tikai ap pulkstens desmitiem.

Džims dziļi ievilka elpu. Pulkstens desmitos jau daudz kam vajadzēja būt notikušam. Visa viņa dzīve tad jau bus pārmainījusies.

Viņam bija grūti atrast vajadzīgos vārdus, bet beidzot tas tomēr saka runāt.

Ja ar mani kas notiktu, Main Li ... es tikai gribu, lai jus zināt, ka caur jums viss kļuvis citāds . .. Jūs bijāt kas ļoti liels mana dzīvē, Main Li . . . tas izklausās banāli un neīsti, bet ta tas tiešam ir. Man šķiet, ļaudis uzskatītu mani par vājprātīgu, ja tie zinātu, ko es jūtu pret jums un ka domāju par jums. Es tik daudz ko zinu par jums un Perelli . . . Jus taču neesat precējusies?

Viņa pakratīja galvu.

Tā jau domāju. Bet tam nav nozīmes. Es tikpat nevarētu jums nekā piedāvāt, jo esmu tikai nabaga, vājš noziedznieks iesācējs.

Viņš rūgti iesmējās.

Man šķiet, es saku pats sevi nožēlot.

Viņi mirkli klusēja.

Ko jus domājat, teikdams, ka ar jums varētu kas notikt, Džini? Main Li mierīgi jautaja, pūlēdamās smaidīt.

Nu, jus taču zināt, ko nozīmē dzīvot Perelli tuvuma: šodien dzīvs rit jau miris!

Bet kamdēļ jūs ritu lai būtu miris, Džini? Viņas skats kavējās pie tā sejas. Vai šovakar notiks kas ļauns?

Džims jau pavēra muti atbildei, bet tad apdomājās un pakratīja galvu.

Ne. Tas ir viss, Main Li. Viņš piecēlās.

Vai tad jus jau gribat iet? viņa izbrīnā jautāja.

Džims tikai pamāja ar galvu, jo runāt viņš nevarēja. Piegājis pie meitenes, viņš satvēra tas rokas un ātri piespieda tas pie lupām. Nākamā acumirklī viņš jau bija nozudis.

Garāža nebija tālu. Džims kājām aizgāja turp un jautāja pēc Kona vaga, tomēr zem cita vārda. Viens no strādniekiem pamāja uz kādu auto, pec kam tas vairs nepiegrieza Džimam nekādās vērības.

Džima sirds strauji sita, kad tas piegāja un atvēra vaģa durvtiņas.

— Otras durvis, aitas galva! kada balss šņāca.

Dzims ieraudzīja vāģi uz grīdas notupušos kādu stāvu, kas bija pārsedzies ar melnu segu.

Ātri aizcirtis durvis, viņš aizgāja mašīnai otra pusē un nosēdās pie stūres. Rija ļoti tumšs, un galyena iela bija mitra un slidena. Izbraucis no garāžas, Dzims nogriezās pa kreisi, un piecas minūtes vēlāk tas jau bija sasniedzis Mičiganps bulvāri.

Kāds auto pabrauca viņam garam, apgaismodams ta seju ar prožektoru, ta ka Dzims mirkli nekā vairs nespēja saskatīt.

Xu, ko es teicu, Džini? O'Hara mazliet pacēla segu.

Viņi mekle mani.

Kamdēļ tad tieši jus? Tas bija pirmais sakarīgais jautājums, ko Dzims uzstādīja savam pavadonim.

Mani, vai kādu citu, Kons nepacietīgi atbildēja. Ja es būtu sēdējis jums līdzās, pret mums tūliņ tiktu pavērsts ložmetējs, un tas nozīmētu atvadīšanos no Cikago un dzīves.

Ceļa viņu auto vēlreiz tika pārbaudīts. Kāds pretimbraucošs vāģis lika sava prožektora gaismai krist Džima seja, tā ka tas bija spiests novērsties, lai izvairītos no apžilbinošās gaismas.

Tas ir Sons. Kons klusa balsi paskaidroja. I^7inijs nezin, ka viņš grib satikties ar jums, citādi mes gan nebūtu līdz šejienei nokļuvuši. Nesteidzaties, Džini jums drīz vien būs vajadzīgs miers un aukstasinība.

Beidzot viņi sasniedza norunāto vietu mazu, vientuļu bulvāri. Stūra laukums, ko iežogoja vienkāršā koka sēta, nebija apbūvēts. Džims apturēja vāģi kadas šķersieliņas stūri. Viņa sirds sita tik nevienādi, ka tas tikai ar piliem varēja elpot. Iebāzis roku kabatā, viņš sataustīja revolveru un atbīdīja tā aizsargu. Tad viņš nolika ieroci sev līdzās uz sēdekļa.

Neredzēja neviena cilvēka; tikai daži vāģi brauca pilsētas virzienā.

Vai Sons atbrauks automobili? Tādā gadījuma lieta nebūs visai viegla. Džims cerēja, ka viņš ieradīsies savu miesas sargu pavadība, ta ka uzbrukums pats no sevis atkritīs.

Vai varat ko saskatīt? Kons jautāja zem segas.

Nekā.

Džims ielūkojās mazajā lodziņā vaģa pakaļgala. Viņam tuvojas kada sieviete, kas nesa smagu grozu. Acīmredzot, la bija kada kalpone, kas atgriežas mājup ar iepirkumiem. Drīzi viņa jau bija pagājusi garam. Un tad Džims ieraudzīja kādu tumšu stāvu, kas ātri tuvojās, uzmanīgi slapstīdamies ena. Dzims pazina Sonu, un viņam aizrāvās elpa.

Kaut kājas ļodzījās, viņš tomēr izkapa no vāģa, labajā rokā cieši sažņaudzis aiz muguras paslēpto ieroci.

— Vai tas esat jūs. Džini?

Sons O’Donels ātriem soļiem tuvojas viņam.

Klausieties, zēn, varu ziedot jums tikai dažas minūtes. Man pilsētā darīšanas, un . . .

Dzims pēkšņi izstiepa roku ar ieroci un nospieda atsperi. Sons O’Donels sagrīļojās un, atspiedies pret setu, tvēra kabata pec revolvera.

— .Iris!...

Trīs šāvieni, cieši viens pēc otra, norībēja Džimam aiz muguras. Kons OTIara tēmēja aukstasinīgi, mierīgi un droši. Sons saļima zemē. Kaut kur ieskaņojas policista skarba svilpe.

Ātri atpakaļ! Kons šņaca, steigdamies atgriezties vāģī.

Viņš nosēdās pie stūres. Dzims sabruka tam līdzas sēdekli. Viņš nespēja vairs ne pakustēties, ne domāt.

Sons O’Donels bija beigts... viņš pats bija to noslepkavojis... viņš bija ievilinājis to nāvē... visnekrietnākā nodevība . . .

Džims ievaidējās.

Auto joņoja traka ātrumā. Kons O’Hara senāk bija piedalījies sacīkstēs un ņēmis ari godalgas.

— Es viņu nokniebu, viņš pec brītiņa sacīja.

Jūs nošāvāt garām. Bet es nepārmetu jums to, Džim. Jums nav ne manu piedzīvojumu šadas lietas, ne ari manu nervu. Tamdēļ vēl nevajag noskumt. Ieņemat kādu malku no pudeles, kas atrodas manu svārku labajā kabata. Vai redzējāt. ka viņš nogāzās? Tūliņ no pirmā šāviena! Tieši sirdī! Ja, ja jau es ķeros pie lietas, tad joku vairs nav!

Džims stīvu skatu lūkojās tumsā. Slepkava . . . Džims Mak-grets bija kļuvis slepkava!

8

Jaunā ziņa vēja ātrumā izplātījās visā pilsēta. Tas bija ārkārtīgi svarīgs notikums, jo Sons O’Donels skaitījās par vienu no lielākajiem revolverrtiekiem.

Viņa sieva šaja viena gadījuma izradīja cilvēcīgas jutās, un raudaja bez mitēšanās, kamēr policijas priekšnieka palīga Harigana auto to veda uz «Žēlsirdīgo brāļu» slimnīcu, kur smagi ievainotais Sons gulēja nemaņā. Steiga bija ataicināts priesteris.

Katoļu garīdznieks stāvēja līdzas Harigenam pie slimnieka gultas. Turpat vienaldzīgi sēdēja ārsts viņš zināja, ka šeit vairs nekas nav darāms.

Vai jums ir kadas aizdomas, kas to būtu izdarījis? mācītājs klusa balsi jautāja Harigenam.

Ārsts, kas bija dzirdējis viņa vārdus, smaidīdams uzlūkoja to.

Jums nemaz nav jačukst. Runājat vien mierīgi, cik skaļi vien vēlaties. Sis cilvēks jus nedzird. Viņš tikai vēlreiz atgūs samaņu uz īsu mirkli.

Priesteris nopūtās. Viņš bija vel jauns un nepiedzīvojis.

Es nespēju saprast šada veida noziegumus, viņš skumji sacīja. Ik nedēļas lasu avīzēs, ka kāds atkal nošauts. Tas taču briesmīgi! Vai ari šeit lieta grozās ap bandītu atriebību?

Harigens lēnām pamāja ar galvu.

Jā, šis cilvēks bija viens no Maina Finija ļaudīm. Tad viņš pievērsās policistam, kas stāvēja turpat tuvuma. Kur jūs viņu atradāt?

Ierēdnis sniedza īsu ziņojumu. Piesteidzies notikuma vieta, viņš vēl redzējis mazu auto, kas patreiz nozudis tumsa. Tad viņš tūliņ steidzies pie tuvākā telefona, lai paziņotu policijas prezidijam.

Vai viņš ko sacīja? • Harigens jautāja.

Policistam šķita, ka viņš dzirdējis ievainoto nomurminām vardu «Dzims».

Harigens ieskatīja, ka slepkava izvēlējies savam darbam ļoti nepiemērotu vietu. Tapat viņam bija brīnums, ka Sons ieradies šaja nomalē bez saviem miesas sargiem un strēlniekiem. Vēl dīvaināks šķita tas apstāklis, ka savu auto viņš bija atstājis divi simti ineiru attaluma no slepkavības vietas.

Domājot par sekām, kadas varēja but šim notikumam, Ila-rigens sarauca pieri. Viņš jautaja sev, vai tikai Mains pats nebūs sūtījis savu svaini nāvē. Sīs aizdomas viņš izteica arī skaļi.

Ka, viņa paša ļaudis? garīdznieks pārsteigts iesaucas. Bet kamdēļ gan?

Dažreiz viņi par šādu maksu nopērk pamieru, — detektīvs paskaidroja, — vai pat īslaicīgu mieru. Vadoņiem nav iespējams ikreizes kontrolēt savus ļaudis, un ja kāds no tiem pats uz savas galvas nošauj otras bandas locekli, tad vadonim japadoma, vai uzņemties visas varbūtējās sekas, vai ari nosūtīt vainīgo kādā jau iepriekš norunātā vieta, kur otrā banda var to nošaut.

Tā īsta cilvēku upurēšana! priesteris šausmas izdvesa.

Jā, apmēram, Harigens ar ledainu smaidu atbildēja.

Pēkšņi Sons pakustējās, un viņi izdzirda ta vājo balsi. Ārsts ātri pacēla galvu.

Jums neatliek daudz laika, viņš klusu sacīja detektīvam.

Harigens nosēdās uz gultas malas un noliecās par mirēju.

Hallo, Son, vai pazīstat mani? Kapteinis Pats Ilari-gens. Viņš redzēja, ka ievainota acis mazliet iemirdzējās.

Jums neklājās visai labi, mans zēn, bet es taču vienmēr esmu bijis jusu draugs, Son... ja, protams, tas es esmu bijis. Es rūpējos par jūsu mati, kad jūs pirmo reizi nok|uvat cietumā. Jūs taču pateiksat man, kas to izdarīja? Viņš noliecās tam vēl tuvāk un pamāja ar galvu. Jā, es aizsūtīju pec jusu kundzes. Sakat, Son: tie citi jus sūtīja nāvē, vai nav tiesa?

Viņš apklusa un ieklausījās.

Sons O’Donels saprata viņu, tomēr neatbildēja.

Runājāt taču. Vai tas nebija Finijs? Man šķiet, uzbrucēji bija divi no Perelli (audiin, vai nav tiesa? Viņš nenovērsa savu caururbjošo skatu no O’Donela sejas. Jūs taču negribēsiet ieiet mūžība ar meliem uz lūpam? Vai tas nebija Kons O’Ilara, kas jūs nošāva? Son, Dieva dēj nemirstiet, pirms neesat pateicis patiesību! Vai Perelli banda jūs noknieba? Vai tas bija Kons O’l Iara?

Viņš gaidīja, gaidīja . . .

Bet Sons palika uzticīgs tradīcijai: viņš nerunāja. Policija tam nenozīmēja nekā. So ļaužu solījumam viņu atriebt — viņa acis nebija nekādas nozinies. Tie viņam nebija vajadzīgi, jo tas zināja, La viņa paša ļaudis pratis atrast un sodīt vainīgos. Viņš labak uzticējās saviem biedriem, nekā policijai. Viņš zināja, ka viņa nāve nepaliks neatriebta.

Harigens izlasīja mēmo apņēmību mirēja acis. Viņš pamāja garīdzniekam nākt tuvāk.

Tādi viņi visi vienkārši kurli! viņš sarūgtināts piezīmēja.

Ar Somi strauji gaja uz beigām. Viņa sieva ieradās slimnīca par vēlu, un tai atlika vienīgi izdalīt rīkojumus attiecībā uz līķa apbedīšanu. Līdz šim viņa bija raudājusi, bet nu ta pēkšņi kļuva mierīga un lietišķa. Visas viņas domas patreiz nodarbināja sidraba šķirsta izvēlei un pasūtīšanai, lai varētu cienīgi guldīt taja vira mirstīgas atliekas.

Ārsts, kas patreiz noģērba savu balto uzsvārci, pārsteigts

lf.4

klausījās viņas vārdos. Viņa slavēja slimnīcas biroja kopa ar trim savas organizācijas uzticamākajiem vadītajiem, un kāds jauneklis rūpīgi stenografēja ikvienu vardu, ko viņa izteica. Tad viņa kopa ar pavadoņiem devas atpakaļ uz savu dzīvokli.

Ievērojamākais no šiem trim cilvēkiem bija: Spēks Maili-gens vel samērā jauns gaišmatis. Viņš izskatījās ka labi atalgots bankās ierēdnis, bet patiesība bija bīstamāks par indīgu Čūsku. Viņš jau paša sakuma uzstājas, lai bez kavēšanas tiktu sperti soļi vainīgo sodīšanai. Miks l'inijs patreiz atradās Ih-dianā, kur tam bija kārtojamas svarīgas darīšanas. Tomēr Mai-ligenain bija izdevies sarunāties ar to pa telefonu, un Miks nu nakts tumsa joņoja atpakaļ uz Cikago;

Tie bijuši Dzims Makgrets un Kons O’Hara, misis O’Donel sacīja. Jus taču redzējāt viņus braucam atpakaļ, Spek?

Uzrunātais pamāja ar galvu.

Es zināju, ka Sonām bija norunātā satikšanas ar Dzimu, viņa turpināja. Viņš reti kad stastija man par savam darīšanām, bet šoreiz tas pateica, kurp iet. Es vel mēģināju viņu atrunāt. Protams, Perelli sūtījis Dzimu, jo viņš zināja, ka Sons uzticas šim zēnam. Abiem vainīgajiem jasa-ņem savs sods, kamēr vel Miks nav atgriezies.

Tas ir ari manas domas. Spēks apliecināja, un arī pārējie piekrizdami maja ar galvu.

Dzimām nav nekādās nozīmes tas ir vel tikai iesācējs . . .

Bet tomēr viņš nedrīkst iziet sveika. Spēks cieši noteica. O’llara dzīvo pilsētai ziemeļos, kopa ar savu sievu.

Bet Perelli . . . kāds nedroši ieminējas.

Vai kādam no jums pietiktu drosmes pacelt pret viņu roku? misis O’Donel nicīgi jautaja.

Spēks domīgi aplūkoja savus labi koptos nagus.

Tas nav tik vienkārši izdarāms, viņš it ka taisnodamies atbildēja. Abi pārējie droši vien doma, ka tie nav pazīti ar viņiem nebūs grūti tikt gala. Es apņemos pievākt Konu un Dzimu, ja vien tie nav jau aizbēguši.

Dziļš naids atspoguļojas misis O’Donel seja.

Un es apsolos nošaut Perelli. ja vien viņš bus mierā mani pieņemt! viņa kaislīgi iesaucas.

Brīdi valdīja dziļš klusums. Tad viņa pēkšņi pieceļas.

Ejat un tiekat gala ar tiem diviem! viņa īsi pavēlēja, un viņas ļaudis klusēdami aizsteidzas.

Briesmīgais pārdzīvojums bija atstājis uz Dzimu pārsteidzošu iespaidu. Viņš bija pilnīgi mierīgs, un viņa domas darbojas neparasti skaidri, kad tas atvadījās no Kona O'Ilara un kajain devās mājup.

Viņš nu reiz bija spēris šo soli un tam atlika tikai nogaidīt sekas. Viņš vairs nenožēloja ne sevis, ne Sona. Viņš bija pastrādājis slepkavību viņa rokas bija aptraipītas drauga asinīm. Nu viņš pilnīgi piederēja pie šiem alkohola kontrabandistiem kas bija nejutīgi un kurli pret skumjām un nožēlošanas. 13ija ta, it kā viņš būtu ieņēmis kādu apreibināšanas līdzekli, kas bija pilnīgi iznīcinājis viņā jēdzienus par labu un |aunu, par taisnību un netaisnību.

Viņš uzkapa sava istaba un uzgrieza gaismu. Aizbultējis durvis, viņš mierīgi nomazgāja rokas. Viņu mocīja slāpes, un tas dzēra ūdeni glāzi pēc glāzes. Novilcis svārkus, un vesti un noāvis kurpes, viņš atlikas gulta un, nodzēsis gaismu, pārvilka segu pāri galvai.

Viņš bija domājis, ka nespēs aizmigt. Tomēr tas tūliņ iegrima dzija miegā, rio kura to uzmodināja klauvēšana pie durvīm. Dzims strauji izleca no gultas. Viņš satvēra ieroci, kamēr sirds tam sila neticami strauji. Atkal atskanēja klauvēšana, un tad viņš izdzirda pazīstamu balsi. Tas bija Anželo Verona.

Atverat durvis, Džim!

Jauneklis paklausīja, un Anželo ienaca.

A, jus gulējāt? viņš oarsteigts jautāja. Apģērbjaties labi ātri!

— Vai Tonijs sula pēc manis?

Anželo pakratīja galvu.

Nē, patreiz viņam jūsu nevajag, bet mums jāuzmeklē kādu citu paslēptuvi, kur jus varētu pārgulēt nakti. Šeit jus neesat drošībā.

Džiins juta, ka rīkle tam k|ust sausa.

Vai tad viņi zin, ka es . . . Sonu? ... viņš stostījās.

• Protams, viņi to zin, Anželo vēsi atbildēja. — Viņi redzējuši jus un Konu braucam atpakaļ uz pilsētu. Viņš ielūkojas pulksteni. Mums jāpasteidzas.

Dzims steiga apģērbās un, iebāzis revolveru kabatā, sekoja Anželo.

Nodzēšat gaismu un aizslēdzat durvis, Anželo sacīja, un Džims pagrieza elektrības izslēdzēju.

Viņš manāmi trīcēja, un smagi elpoja, ka cilvēks, kas nupat noskrējis tālu ce|u.

Viņi izgaja uz ielas. Netālu no nama ieejas gaidīja kāds auto, uz kura kāpšļiem stāvēja divi cilvēki.

Stundas ceturksni vēlāk Dzims jau bija sava jaunajā dzīvokli, kas atradas nelielā viesnīca, netālu no Tonija nama.

Nelaižat iekša nevienu cilvēku, — Anželo pamācīja.

Rīt atsūtīšu kādu, kas uznesīs jums brokastis. Tonijs runās ar jums velak.

Kur Kons?

Sava dzīvokli, Anželo nepacietīgi atbildēja. Viņš nebija visai laba omā, jo Perelli bija iztraucējis to no miega.

Tonijs pats bija mazas viesnīcas īpašnieks, un tamdēļ Dzims šonakt varēja justies drošībā.

Spēks Mailigens nesteidzas uzmeklēt Dzimu Makgrelu, jo gribēja vispirms izpildīt sava uzdevuma grūtāko daļu.

Kona O’Hara dzīvoklis viņam bija zināms. Tur nonācis, viņš redzēja, ka logi bija apgaismoti. Spēks iegaja tuvēja automātā un piezvanīja viņam

Vai tu tur esi, Kon? Viņš pazina O’Haru, jo Ņujorka tie bija bijuši vienas un tas pašas bandas locekļi. Pie aparāta Spēks.

Tā? Kons apdomīgi norūca.

Es gribētu ar tevi runāt. Sons O’Donels šonakt nošauts, un man šķiet, ka visa organizācija nu aizies pie velna. Vai man būtu kadas izredzes, ja es pārietu pie jums?

Kons O’Hara nebija višai viltīgs, bet viņam bija instinkts, kas to brīdināja no draudošām briesmām.

O, ja, ļoti iespējams. Rīt varēsim šo lietu pārrunāt. Esmu stipri saaukstējies, un visu vakaru neesmu izgājis no istabas.

— Bet lieta ir ļoti steidzama — vai mēs nevarētu parunāties tūliņ?

Man šķiet, bus labāk, ja atliksim šo sarunu uz ritu.

Varbūt tomēr varētu tūliņ aiziet pie tevis? Spēks neatlaidās.

Tu nemaz nezini, ko tas nozīmētu, ja tu tagad atnāktu pie manis, mans zēn, Kons zīmīgi sacīja.

Mailigens mirkli parlika. Viņš zināja, kas tam būtu sagaidāms, ja tas tukšam rokam atgrieztos pie misis O’Donel. Viņš aizgaja atpakaļ pie saviem biedriem, kas to tuvuma gaidīja, un pēc īsas apspriedes tie visi kopa devas uz Kona O’Hara dzīvokli.

Bet viņi vēl nebija sasnieguši namu, kad no pilsētas puses lēnā gaita piebrauca kāds slēgts auto, kas apstājās piecdesmit metru attālumā no ieejas. I'omer vāģa durvtiņas palika aizvērtas, un neviens no iekšasedētājiem nerādījās.

Spēks, kas staveja ena un vēroja notiekošo, klusu iesmejas. Mēģināt iek|ut nama tagad Initu tikpat kā izdarīt pašnāvību. Vajadzēja izmēģināt vispirms ar Dzimu; ja ari tur stāvēs kāds auto, tad gribot negribot hus jaatgriežas mājās tukšam rokam.

Viņi pabrauca garam namam, tomēr lieka aizdomīga nemanīja. Izkāpis no auto, Spēks atgriežas pie nama durvīm. Tās atslēgt nenācās grūti, jo senāk viņš reiz bija dzīvojis šajā namā, un kopš ta laika ieejas durvju atslēga vel glabājas pie viņa. Pēc sarunas ar misis O’Donel viņš bija iegriezies sava dzīvokli un paņēmis to.

Namā valdīja tumsa. Uzkāpis trešajā stāvā, viņš uzmanīgi pieklauvēja pie Dzima durvīm. Neviens neatbildēja. Speks piespieda ausi pie durvīm: istaba valdīja dzi|š klusums. Viņš nospieda durvju rokturi. Durvis atvērās un Mailigens saprata, ka istaba neviena nav.

Viņš uzgrieza gaismu un palūkojās visapkārt. Gultā kāds bija gulējis, bet pec.dažam zīmēm varēja spriest, kas šeit noticis. Protams, Perelļi bija licis aizvest savu cilvēku. Un pēkšņi Spekš nojauta, ka tam draud briesmas. Ja jau Perelli rūpējas par Dzima drošību, tad taču viņam vajadzēja but zināms, ka kāds dzen tam pēdas.

Nogriezis gaismu, viņš uz pirkstgaliem devas lejup pa kāpnēm. Pistoli viņš turēja izstieptajā roka, vērīgi ieklausīdamies vismazākā troksnīti.

Uzmanīgi viņš atvēra nama durvis, bet tad pēkšņi palika ka sastindzis stāvām: tieši pretim durvīm staveja mazais auto, ko viņš jau bija redzējis Kona OTIara nama tuvuma. Nakama acumirklī viņš sajuta kada cieta priekšmeta pieskaršanos savai mugurai.

Ejat atrak, Spek, kāda balss iečukstēja viņam ausi.

Viņš tika izbīdīts uz pakāpieniem durvju. priekšā. Divi cilvēki izkāpa no auto un klusēdami izņēma tam revolveru no rokas.

Ko tas nozīmē? Mailigens dobja balsī jautaja.

Viņš palūkojas uz vienu un otru pusi, bet viņa (audis nekur vairs nebija saskatāmi. Acīmredzot, tie jau bija pamanījuši svešo auto un aizbēguši, vai ari gaidīja mazliet tālāk, nenojauzdami biedram draudošas briesmas.

Cilvēks aiz viņa muguras klusu aizslēdza nama durvis.

Jus nu brauksiet mums kādu gabaliņu līdzi, Spek, viņš sacija.

Neraugoties uz izmisuma pilno pretošanos, viņu iegrūda vāģi un nosēdināja līdzas šoferim. Auto devās uz priekšu.

Sakiet, ko tas īsti nozīmē? Spēks atsāka. Ks atnesu Dzimām kādu ziņu no Sona . . .

Cilvēks, kas sēdēja viņam aiz muguras, iesmējās.

Tad nu jūs varēsiet aiznest Sonam ziņu no Dzima! viņš ironiski atbildēja.

Auto brauca arvien ātrāk un ātrāk. Spēks pulējās uzminēt, kurp viņu ved. Ikvienai bandai bija sava iemīļota vieta, kur ta mēdza izrēķināties ar saviem pretiniekiem.

Visam viņa cerībām, vēlēšanām un sapņiem nu bija pienācis gals... Pēkšņi šoferis samazinaja ātrumu un apturēja mašīnu trotuāra mala. Cilvēks, kas bija izšāvis, iebāza revolveru atpakaļ kabata, tad noliecas uz priekšu, saņēma abam rokām nošauto un, ar kāju atgrūdis durvtinas, izmeta līķi uz ielas. Šoferis apgrieza vāģi un devas atpakaļ.

Savējs mierīgi paņēma cigareti un aizsmēķēja to.

Ari šo jus varējāt labāk nokniebt ārpusē, šoferis neapmierināts rūca. Nu man visu nakti bus japulas, kamēr iztīrīšu traipus no sava adas kamzoļa.

Ak, aizmirstiet to, vai vislabāk sadedziniet kamzoli. Priekš ka tad ir krāsnis?

10

Miks Finijs atgriezās no Indianopoles vairak uztraukts, nekā atriebības karojošs. Kaut masas vaimanas tam nebija patīkamas, viņš tomēr lūkojās uz visu notiekošo vairāk no veikalnieka viedokļa.

Spēks vēl nav atgriezies.

Protams, un ari neatgriezīsies!

Viņš bija priecīgs, ka varēja dot māsai pierādījumu par savas taktikas pārākumu.

Tas bija ārprāts rīdīt šos trīs ļaudis pret O’llaru un Dzirnu. Pcrelli taču nekā cita nebija sagaidījis. Ir tikai viens ceļš, kā tikt ar Toniju gala un es to zinu. Apmierinies taču reiz. un beidz kaukt!

Noguris un saīdzis viņš sēdās est brokastis. Līdzās patreizējiem uztraukumiem, viņam bija iemesls baiļoties arī savas dzīvības deļ.

Viņš pārlika, kādi viņam bija sakari ar Perelli bandu.

Anželo? . . .

Viņam bija gluži ciešamas attiecības ar šo cilvēku, kas jau senāk bija pūlējies panākt zināmu interešu apvienošanu.

caur ko Miks butu ieguvis kontroles tiesības noteiktā teritorija. Miks bija nodomājis sarīkot šogad sava dzimumdienā lielus svētkus pie Bellini, un Anželo jau pa pusei bija apsolījis uz šo dienu noslēgt pamieru. Ari pats Perelli gribēja ierasties viesības, lai apspriestos ar savu sāncensi.

Stāvoklis bija neapskaužams. Finijain nebija neviena, kas varētu ieņemt Sona vietu. Viņam bija jāpārdomā daudz lietu, no kuru atrisinājuma atkarajās visa viņa nākotne.

* *

*

Tonijs Perelli torit brokastoja ļoti vēlu, un saule jau stāvēja augstu pie debess, kad viņš beidzot nosēdās pie ērģelēm un saka spēlēt. Sājā acumirklī viņš dzīvoja vienīgi mūzikai cits viss bija aizmirsts. Main Li sēdēja uz viena no pakāpieniem, kas veda uz ērģeļu paaugstinājumu, un mikroskopiskiem dūrieniem izšuva pūķi, pie kura ta strādāja jau kopš savas pārnākšanas Perelli dzīvokli. Tonijs ļoti lepojās ar viņas mākslās izšuvumiem, un priecājās, kad viesi tos apbrīnoja.

Pēkšņi viņš partrauca spēlēšanu un pievērsās Main Li.

— Vai tev patika tas?

Viņa pamāja ar galvu.

Ari Tonijs mīlēja gut klausītāju piekrišanu un neviens neprata tik labi klausīties viņa mūzikā ka Main Li.

Tas bija Guno. Zel, ka šis sasodītais puisis nav bijis itālis. Bet kaut ko viņš tomēr mantojis ari no Itālijas, jo tas uzaudzis Romā. Vai tu varēji iedomāties, ka es to zinu?

Viņa uzlūkoja to ar savu kluso, neizdibināmo smaidu.

Tu zini visu, Tonij.

Viņš staroja. Main Li bija vienīgais cilvēks,, kas prata viņam tik ļoti glaimot.

— Ciktāl tas attiecas uz mūziku, tur tev taisnība, viņš sacija. Ja es būtu palicis pie Kosmolino, no manis būtu iznācis krietns vijolnieks, bet es kļuvu par pavaru! Tomēr es vienmēr esmu bijis mākslinieks.

Patiesībā viņš nekad nebija bijis pavars, bet viņam patika sevi noniecināt, kaut īstenībā tas bija ļoti augstas domas par sevi un savu mākslu. Reiz viņš bija nošāvis kādu vecas Domi-nika bandas locekli, bijušo skolotāju, vienīgi par to, ka tas bija neatzinīgi izteicies par Perelli rokrakstu un apšaubījis viņa literārās zinašanas.

Ienāca Anželo Verona. Viņš bija saīdzis un noguris, jo tam jau visu rītu bija nācies pavadīt kājās, pieņemot kādu, pagājušā nakti pienākušu, augstākā labuma dzērienu sūtījumu.

Nometis mēteli un cimdus kada krēsla, viņš izņēma no kabatas dažus papirus. Tad tas jautājoši uzlūkoja Mairi Li.

Vai tu gribēji ar mani runāt, Anželo?

Jā.

Tonijs noliecas un palīdzēja Mairi Li piecelties.

Ej sava istaba, mana mija, maza ķiniešu meitenīte. Vēlāk varēsi atkal iznākt.

Durvis viņa atskatījās. Vai tad Tonijs bija aizmirsis savu solījumu?

Tu taču teici, ka nākšot mana istaba un pakavēšot man laiku . . .

Es teicu, ka ieiešu pie tevis, kad man iznāks laika! Tonijs nepieklājīgi skaļi atcirta. Sasodīts, vai tad tu nevari reiz ievērot, ko tev saka?

Tas bija Tonijs, ko viņa tikai pusē saprata. Viņa atkal pasmaidīja, tad paklausīgi pagriezās un izgāja.

Nu, kas tur ir? Perelli jautāja.

Anželo īsi ziņoja:

Vilciens no Kanādas pienāca. Viens vagons bija uzlauzts, un puse no pudelēm pazudusi.

Parasti ziņa, ka daļa no sūtījuma nozagta, izsauca Tonija veselu sašutuma vētru. Viņš bija alkohola kontrabandists, tomēr nekad neizlietoja savu varu citu ļaužu apzagšanai. Viņš bija godīgs tirgotājs. Katru liķieru kasti, katru degvīna pudeli viņš pirka un samaksāja.

Alkohola transportu aplaupīšana bija Maina Finija bandas specialitāte, jo šiem ļaudīm nekas nebija svēts.

Miers, ar kādu Perelli noklausījās ziņojuma, patīkami pārsteidza Anželo.

Puse no sūtījuma nozagta? — Tonijs atkartoja. —Zinu jau tas ir Mičiganas policijas darbs. Es teicu viņiem, lai tie izlīdzās paši, ja grib iegūt alkoholu.

Anželo īgni pasmaidīja.

— Nu, to viņi ari izdarījuši. Pieci simti dolāru es samaksāju dzelzceļa kasierim un divi tūkstoši saņēma ierēdnis, kas seko prohibicijas izvešanai. Citādi tas vel pēdējā acumirklī būtu apķīlājis visu sūtījumu.

Tonijs domāja, ka galu gala ši lieta tomēr atmaksājoties. Par visam lietam viņš gribēja izvairīties no nepatikšanām.

Rit varēsim iesākt sa.dalīšanu, Anželo sacīja. Prece visa ir pirmā labuma.

lonijs ielūkojās saraksta, kur bija daudz pazīstamu vārdu.

Esi uzmanīgs, — viņš biedināja, atgriezdamies pie ērģelēm. v Tiesnesim Kelsonam jādabū īsts pirmās šķiras šampa-iiietis. Pēdējo reizi jūs bijāt iedevuši ābolu sektu, un viņš par to taisīja šausmīgu troksni. Un pielūkojiet, ka Finijs neno-čiepj jums visu sūtījumu!

Anželo pasmaidīja. Viņš bija jauns, pašpaļāvīgs un cieši pārliecināts, ka Mika organizācija nu jau tikpat ka iznīcinātā. Sons un Spēks bija beigti, un tas Finijam bija smags trieciens; ari pirms tam viņš nebija bijis tik droši nostādīts ka Perelli.

—• Viņa de| nemaz nelauzi galvu. Sons taču bija visas bandas galva, un bez viņa ta vairs nav bīstama.

Tonijs bija citādās domās, tomēr viņš paturēja tas pie sevis.

Laikam gan neviens vel nav nodevis tik noniecinošu spriedumu par Miku Finiju, viņš tikai piezīmēja.

Tad viņš atkal pievērsās savam instrumentam un saka spēlēt kādu gabalu no «Rigoietto». Anželo brīdi klausījās viņa mūzika, tad viņš novadīja sarunu uz jautājumu, kas to ļoti nodarbināja.

O’Hara par daudz runa vai ari tev ta nešķiet?

Tonijs vienaldzīgi pagrieza galvu.

Viņš ir irs, un nāk no Ņujorkas tur nu nekas nav darāms.

Anželo kaitinaja šada aukstasinība.

Bet viņam ir brīnumskaista skuķe, viņš piebilda.

Mūzika pēkšņi apklusa.

Ka? — Tonijs iesaucās, un acis tam iemirdzējās.

Anželo nopūtas. Sievietes viņu maz interesēja, un pirmaja vieta tas vienmēr nostādīja veikala darīšanas. Izņēmums šaja ziņā bija vienīgi Main Li, kuras deļ tas bija atkāpies no saviem uzskatiem, lai padarītu tas dzīvi pec iespējas patīkamāku.

FIs esmu nelga, ka sāku runāt par sievietēm. Anželo nevērīgi sauja. Tā ir tava vaja puse, Tonij. Labi, tatad šampanietis tiks izdalīts kārtīgi . . .

Bet Perelli tik viegli neatkāpās.

Vai viņa tiešām glīta, ta skuķe? Bet ja jau tu to saki . . .

Ak, sievietes taču visas ir vairāk, vai mazāk skaistas, Anželo viņu nepacietīgi partrauca. Nezinu, ka man tas vispār ienaca prata. Si ir pirmā reize, kopš .Main Li šeit . . .

Par viņu šoreiz nerunāsim. Tonija balss skanēja skarbi. Labāk pastāsti par to otro. Vai viņa ir interesanta un labi kopta?

To es nezinu. Pēc manam domām, viņa neprot uzvesties, bet tai ir klasisks profils. Skaistums, kāds sastopams gandrīz ik uz soja.

Bet Tonijs gribēja zināt sīkāk.

Saki, ka tad šis lops O’Hara būtu ticis pie tik skaistas meitenes? Viņš taču ir muļķis un neglīts, un ka viņš runa!

Ja tu gribi visu to izdibināt, tad jau labak pie laika taisīsim savu bodīti ciet, Anželo norūca, ielūkodamies pulksteni. — Pēc dažām minūtēm O’IIara būs šeit es šorīt jau zvanīju viņam. Spēks pagājušā nakti mēģinājis iekļūt viņa dzīvokli. Priecājos, ka nu šis puisis vairs nejauksies mums zem kājām.

Anželo izgaja, bet Tonijs atkal nodevas mūzikai.

Piecas minūtes velak ieskanējās zvaniņš, un Tonijs izdzirda vestibilā kādu skalu balsi. Viņš pasmaidīja. Sis Kons O’llara tiešam bija parak brutāls, lai tam varētu piederēt sieviete, kas pelnītu viņa, Pereili ievērību.

Kons ienāca. Viņš izskatījās jautrs un apmierināts, jo apzinājās, ka veicis labu darbu. Ieraudzījis Toniju pie ērģelēm, viņš saviebās, jo tas nicināja Pereili viņa kaislības deļ pret mūziku. Liela respekta viņam nekad no ta nebija bijis.

,1us te sēdāt un spēlējat ērģeles, gluži ka baznīca! — viņš smiedamies sacīja.

Tonijs uzmeta tam ledainu skatu.

Kons bija ciešams tikai tad, kad tas grozījās pats sava atmosfēra. Ja Kons labāk pazītu Pereili, tad gan viņš Initu pamanījis dīvaino mirdzumu ta acis. Tonijs bija ļoti nemiera ar O’Haru. Viņš šorīt bija izskatījis visas avīzes, un visas atradis vienu un to pašu ziņojumu. Viņam tiešām bija iemesls dusmoties uz Konu.

Es nu reiz esmu tāds cilvēks, kas par visu var smieties. Kons it ka atvainodamies piezīmēja.

Saja acumirkli uz ielas iekaucas kada auto sirēna. Tonijs piecēlās un izgāja balkona, no kurienes varēja pārredzēt Miči-ganas bulvāri, pa kuru patreiz joņoja policijas auto.

Tiem šorīt daudz darba, Kons sacīja.

Tonijs strauji pievērsās viņam.

Vai esat lasījis širita avīzes?

Kons O’Hara nekad nelasīja laikrakstus, apgalvodams, ka tajos esot pārak daudz nepatiesības. Tomēr Pereili iespieda tam roka kādu rīta izdevumu.

Izlasiet šo, viņš pavēlēja, noradīdams uz kādu ziņojumu pirmaja lappusē.

Kons sāka ar pūlēm lasit, vārdus skaļi burtodams. Acīmredzot, skola viņš nebija visai tālu ticis.

Alkohola kontrabandists Sons O’Donels kritis no kada revolvervaroņa lodes. Komisārs Kellijs doma, ka viņu aizraidījis nāvē bandas vadonis Miks Finijs. — Kons skaļi iesmējās.

Aizraidījis nāvē lieliski! Nabaga Miks vai pratu zaudēs aiz dusmām.

Tonijs paraustīja plecus. Viņš nebija licis nonāvēt Sonu vienīgi tamdēļ, lai kaitinātu Finiju. Pēc viņa ieskatiem, dzīvība bija parak dārga manta, lai tik vieglprātīgi izturētos pret to.

Lasiet tālāk, - viņš sacīja.

O’Hara atkal paņēma avīzi un turpināja burtot.

Vakar, pulkstens divpadsmitos nakti, posteņa kārtībnieks izdzirdis šāvienu troksni. Piesteidzoties notikuma vietā, viņš atradis tur guļam Sonu O’Donelu . . . Pie velna, vai tad es pats tur nebiju?

Tonijs pasmaidīja.

Ja gan man šķiet, arī jus tur bijāt. Un tamdēļ jau šī lieta ir tik interesanta priekš manis.

Kona biezas lūpas savilkās nicīga smīna.

Zināms, ari tas zēns izšava uz viņu vienu, divas reizes, bet tas jau nemaz neskaitās. Es jau biju izlēcis no vāģa, pirms vēl tas paguva pirmo reizi izšaut. Es nemīlu ilgi tūļāties, Tonij. Vienā acumirklī viss bija nokārtots, un kamēr ieradās policija. mēs jau sen bijām prom.

Perelli atkal pasmaidīja.

Tiktāl viss jau būtu labi — bet vai Sons maz bija

beigts?

Vai viņš maz bijis beigts! Klausieties, ja es paceļu pret kādu revolveri, tad droši var teikt, ka tas cilvēks reiz dzīvoja!

Perelli atlaidās krēsla atzveltnē.

Bet viņš tomēr vēl bijis dzīvs, kad policija to atradusi.

Mirkli valdīja nepatīkams klusums.

Ka tas iespējams? Kons beidzot nedroši ierunājās.

— Viņš bijis dzīvs, Tonijs atkārtoja. — Policija nogādājusi viņu slimnīcā, kur Harigens vēl pirms nāves ar to sarunājies. Smejaties nu!

O’Hara bija satriekts.

Tā bija studenta vaina, — viņš pūlējās taisnoties. Es jau tūliņ teicu, ka negribu ņemt viņu lidz. Tas zēns jau tikko nepakrita, koiidz tam vajadzēja ņemt roka revolveri. Manai lodei nekad vēl neviens nav izbēdzis.

Tonijs laipni smaidīja.

Saprotu: viņš aizšāva garām, bet jus nogalinājāt Sonu uz vietas, un tamdēļ viņš vēl pulkstens vienos bija dzīvs! Bet misters Harigens stāvēja pie viņa gultas un teica: «Izstāstiet mums visu jūsu mātes dēļ.»

Tas Konam bija rūgts piliens. Tonijs pārmeta viņam noderību — un viņš taču bija īsts lietpratējs citu ļaužu šaušanā.

Tikai tamdēļ viņš varēja baudīt samēra greznu dzīvi, ka prata rīkoties ar revolveru veiklāk un drošāk, nekā viņa biedru lielākā daļa.

Tonijs uzmeta viņam dīvainu skatu.

Jus ierādāties no Ņujorkas pie manis ka viens no ievērojamākiem šāvējiem, bet kad nu uzdodu jums mazu, vienkāršu lietu jūs pat ar to nespējāt tikt gala!

O’Hara pūlējās atrast sev kādu attaisnojumu.

Tas zēns pie visa vainīgs... viņš padarīja mani nervozu.

To es ticu gan, ka viņš padarījis jūs nervozu — jūs, lielo revolvernieku, kas nepazīstot ne baiļu, ne uztraukuma!

— Bet nu taču viņš ir beigts! O’Hara aizkaitināts iesaucās.

Protams. Ikvienam cilvēkam reiz jainirst. Bet ja es lieku kādu nošaut, tad taču man nav ne vismazākās patikšanas gaidīt, kamēr viņš nomirs aiz vecuma nespēka. Tas ir viss.

Bet klausieties taču . ..

Tas ir viss, Perclli skarbi atkārtoja, pārtraukdams viņa atvainošanos. Es jau neļaunojos, bet Miks Finijs nu būs ka spārnos. Es jau visu ritu gaidu no viņa kadas ziņas.

Saja acumirkli ieskanējās telefona zvans. O’Hara jau pastiepa roku pēc klausāmā stobriņa, tomēr Perelli aizsteidzas tam priekša.

Miks Finijs bija pie aparāta. Aiz dusmām un uztraukuma viņš kliedza tik skaļi, ka iikai ar pūlēm varēja to saprast. Tonijs bija pārliecināts, ka viņam līdzas stāv misis O’Doncl.

Nelamājieties tik traki, Mihael Finij! Tonijs smaidīdams sacīja. Var jau būt, ka es esmu viss tas, ko jūs nupat uzskaitījāt, bet neaizmirstiet, ka dainai, kas telefona centrālē seko mūsu sarunai, šādi vardi var būt nepatīkami. Es nekā nezinu par Sonu O’Donelu. Avīzēs raksta, ka jus pats esot aizraidījis to nāvē . . . Mans draugs, jus pļāpājāt ka veca sieva. Zvēru pie svētas dievmātes: es nekā nezinu! ... Ko jūs sakat —• O’Hara? Bet, cilvēk, jūs jau esat zaudējis pratu!

— Pasakiet viņam no manis... Kons iesāka, bet Tonijs uzmeta viņam tik iznīcinošu skatu, ka tas uzreiz apravās.

— Tas Ņujorkas puisis ir liels ēzelis neticu, vai viņš varētu nošaut pat kaķi. Zināt, viņš ir viens no tiem, kas lieliski šauj ar mēli. Bet nu klausieties, Mik! Viņa balss pēkšņi bija kļuvusi skarba un cieta. .Jus un jūsu banda esat sākuši peļot mana teritorija. Sons bija tas, kas pirms dažām dienām izdauzīja vienu no maniem lokāliem, un nesen viņš nozaga man veselu sūtījumu pirmās šķiras preču ja, ja, tas viss man labi zināms. Es negribu ķildu un naida. Jau sen sacīju jums, kurp jus ta nokļūsiet, un ko caur to sasniegsiet . . . Ko, lai satiekos ar jums Mičiganas avēnijas un divdesmit piektās ielas stūri? Un kurp lai eju no turienes? Varbūt tieši uz apbedīšanas biroju? Vai tiešam uzskatiet mani par tādu vientiesīti? Kamdēļ jus labāk neatnakat manā dzīvokli?

Kons, kas visu laiku vērīgi bija sekojis sarunai, pēkšņi uztraucas.

Neuzticieties tam puisim... viņš steidzīgi iesāka, bet Tonija niknais skats to atkal apklusināja.

Labi, labi. Tātad satiksimies pie «Tribune» redakcijas nama. No manas puses viss kartība. Es likšu nostādīt ložmetēju, kas paturēs jūs acis. Un pēc tam mēs atnāksim pie manis. Bez ieročiem? Labi. Tatad pulkstens vienpadsmitos.

Viņš uzkara klausāmo taurīti un nospieda zvana podziņu. Mirkli vēlāk istaba icnaca Anželo.

Es nupat norunāju satikšanos ar Finiju, Pcrelli īsi sacīja, runādams itāliski. Parūpējies par pavadoņiem.

Ar Finiju? Anželo ieplēta acis.

Nesavelc taču tik muļķīgu seju, Pcrelli nepacietīgi atteica. Man jārunā ar šo puisi, šodien no uzbrukuma nav ko bīties. Jā, rit tad gan, un parīt jau droši vien! Bet šodien vēl ne. Hs satikšos ar viņu tas bus milzīgi interesanti!

11

O’llara vairākkārt mēģināja iejaukties saruna, no kuras tas nesaprata ne vārda, tomēr neviens nepiegrieza viņam vērības. Viņš juta, ka šeit tam tiek ieradīta pazemojoša vieta; ka pret viņu izturas ka pret kalpotāju, kas nepelna sevišķu ievērību. To viņa lepnums nespēja pārciest.

Sakiet, vai tad man tur nav nekādas da|as? viņš skaļi un pārmetoši jautāja. Jūs neizturieties pret mani godīgi, Tonij!

Anželo uzmeta tam ledainu skatu.

— Ko jūs kliedzat? viņš mierīgi sacīja. Varbūt ilgojaties pēc savas sievas? Viņa leja jus gaida.

O’Hara nepamanīja Tonija skatu, citādi viņš vis nebūtu tik pašapzinīgi smaidījis. Uz Mariju viņš bija ļoti lepns, un labprāt stadija to priekša citiem ļaudīm protams, ar zināmiem izņēmumiem.

Jūsu sieva? Tonijs draudzīgi, gandrīz glaimīgi jautāja, kad Anželo bija izgājis. Vai tad jums ir ari sieva?

O’Hara uzpūtīgi pasmaidīja.

Protams! Vai tad jus domājat, ka ari es neesmu cilvēks?

Tonijs domīgi vēroja viņu.

Laikam gan ļoti skaista, ko?

O’Hara sarauca uzacis, izlikdamies pārsteigts.

Kā, vai tad jus nekad vel neesat viņu redzējis?

Neviens nezināja labāk par viņu pašu, ka tie abi nekad vēl nebija tikušies. Nevarēja apgalvot, ka viņš Initu tieši bijies no Tonija sastapšanās ar Mariju, bet tomēr tas ieskatīja par labāku neiepazīstināt viņus, lai neceltos kādi sarežģījumi. Viņš zināja, cik lielu lomu sievietes bija spēlējušas Perelli dzīve.

Ne, es viņu vel nepazīstu, Tonijs laipni atbildēja.

Tātad viņa ir |oti skaista?

O’Hara pamāja ar galvu.

O. ja!

Bet tad O’Hara izdarīja lielu kļūdu. Viņš uzstādīja jaņta-jurnu, kas tam jau sen bija meles galā:

Sakiet, Tonij es nespēju saprast, kas jums par prieku ielaisties ar šo dzeltenādaino?

Smaids acumirkli nozuda no Perelli sejas.

Nesaprotu, ko jus gribat ar to teikt dzeltenādainā!

Viņa balsi izskanēja draudi, un O’llara atskārta savu kļūdu.

Hs taču nedomāju lieka ļauna, viņš pasteidzās to izlabot. Main l.i jau ir burvīga meitene . . .

Perelli jau atkal smaidīja. Viņam glaimoja, ja kāds atzinīgi izteicas par lietam, kas tam piederēja.

Protams, viņa ii glīta bet jūsu kundze laikam gan skaistaka par viņu?

O’Hara to gan neapliecināja, tomēr sevi viņš bija cieši pārliecināts par to. Ķīniete viņa acis vienmēr palika ķīniete, kas nekad nevar tikt pielīdzinātā baltai sievietei.

Uzvedat taču viņu augšā, Tonijs turpināja. Ks ļoti gribētu ar viņu iepazīties.

Kons kļuva domīgs. Kamdēļ Perelli gribēja redzēt Mariju? Main l.i taču bija viņu pilnīgi savaldzinājusi, un pēdējā laika tas bija izvairījies no visam citam sievietēm.

Tomēr'O’Hara ieskatīja par vajadzīgu viņu biedināt.

- Viņa ir taisni traka uz mani!

Droši vien viņa tada ir, Tonijs atteica, tomēr Kons nesaprata ironiju, kas slēpās viņa vārdos. Tātad vedat viņu šurp.

O’Hara bija spiests piekāpties.

Labi, es atvedīšu viņu, viņš sacīja. — Tikai nekādu triku, Tonij! — Viņš izaicinoši uzlūkoja savu šefu.

Perelli iesmējās.

K.amdt'1 tada neuzticība? viņš jautāja, Nē, Kon, jus varat but pilnīgi mierīgs.

Kona neuzticībā viņš saskatīja atzinību pats savai pievilcībai, un jutās glaimots.

Mēs ļoti labi satiekam, Kons lēnam sacīja, un tai tikai kāds pamēģina iejaukties mūsu starpa!

Un kuram tad gan bulu patikšana to darīt? Tonijs ironiski jautāja. Viņš draudzīgi uzsita OTlaram uz pleca.

Jus esat smalks puisis, Kon.

Bet kolīdz O’Hara bija izgājis, sinaids viņa seja izdzisa, un Perelli nomurmināja dažus itāļu vārdus, kas bija visai maz glaimojoši Konam.

Bridi vēlāk durvis atkal atvērās, un tajas parādījās O’Hara. Tomēr Tonijs viņu neredzēja, jo visa viņa vērība bija piegriezta sievietei, kas kopa ar to ienāca istaba.

Tonijs saprata skaistumu, tomēr nekad vel tas nebija saticis sievietes, kas tik ļoti līdzinātos viņa sapņu teļam. Viņa skats slīdēja par tas gaišajiem matiem un brīnišķi veidotajiem sejas vilcieniem. Viņš noturēja to par polieti, un nebiia maldījies. Viņas stāvs, viņas kustības un seja viss bija tieši tāds, pec kada tas jau sen bija ilgojies. Un kopš ši acumirkļa visa pasaulē viņam nebija vairs citas sievietes, ka vienīgi Marija Poiuski, kas dēvēja sevi par misis O’Hara.

Viņš nenovērsa no tas sajūsmināto skatu, un ka sapnī tas dzirdēja Kona balsi, kas teica:

Atļauj iepazīstināt tevi ar misteru Perelli, Marij.

Viņas roka bija maza un balta, slaikiem, lokaniem pirkstiem. Tonijs mirkli paturēja šo roku savēja, tad noliecas un noskūpstīja to. Marijai bija skarba balss, bet viņa ausīs ta skanēja melodiski, un nebūt netraucēja ilūziju.

Esmu jau ļoti daudz dzirdējusi par jums, mister Perelli. viņa iesāka.

O’Hara aizdomīgi uzlūkoja drīz vienu, drīz otru. Viņa piere savilkās grumbās.

Jā, es ļoti bieži esmu stāstījis viņai par jums, Perelli. Vai nav tiesa, mīlulīt?

Viņš tiešam bieži runāja par savu'šefu, tikai ne vienmēr izteicās par to glaimojoši. Viņš vienmēr bija runājis oar Toniju ka par sev līdzīgu, un nu Marijai bija jadabu zināt, ka tas izturas pret viņu kā pret apakšnieku!

Sakumā Marija jutās mazliet nedroša, tomēr Tonija neslēpta apbrīnošana viņai ļoti glaimoja. Viņa prata.ātri domāt, un nu ta ieraudzīja sava priekšā iespējamības un varbūtības, kas tālu pārsniedza viņas vispārdrošākos sapņus. Kons bija daudz l<o stāstījis par Toniju, bet acumirklī viņa atcerojas tikai vienu teikumu: «Situ puisim ir desmit miljonu dolāru — varbūt pat divdesmit. Un nu šis varenais virs stāvēja viņas priekšā, nenovērsdams no tas savu sajūsmā kvēlojošo acu.

Es labprat vēlētos iepazīties ari ar misis Perelli — ši daina taču ir no Ķīnas?

Tonijs ar ironisku smaidu pievērsās Konam.

Daina no Ķīnas vai dzirdējāt, biezādainais iri? Viņa vis neteica «dzcltenadaina»! Iegaumējiet to labi! Tad viņš atkal pagriezās pret Mariju. Viņa ir pusē amerikāniete, pusē ķīniete.

Perelli izstiepa roku, un mirkli Marijai likās, ka tas grib apskaut viņu. Viņai aizravas elpa, jo ta parak labi pazina Konu. Viņš bija gauss savas kustības, tikai ne ar revolveru. Viņš prata tik ātri izvilkt ieroci un izšaut, ka acs nespēja izsekot rokas kustībām . . . Bet Perelli tikai noņēma viņai no pleciem mēteli.

Atļaujiet jums palīdzēt, viņš sacīja, uzmezdams mētelim nicīgu skatu.

O’Hara vēroja viņu ar pieaugošu nemieru.

Mēs nu varētu iet. Marij, viņš ska|i sacīja, bet Tonijs nepiegrieza tam ne vismazākās vērības.

Vai jums patīk Ciķago? viņš jautaja.

Marija pamāja ar galvu.

Ta ir ļoti skaista pilsēta.

Vai skaistāka par Ņujorku? Viņš atkal uzlūkoja viņas mēteli, kas bija nolikts uz kada krēsla atzveltnes. — Mums šeit ir lieliskas tirgotavas, kur var atrast visgreznākos kažokus, visskaistākos tērpus. Iesim kādreiz kopā iepirkties vai esat ar mieru?

O’Hara stāvēja ka uz karstam oglēm. Ciktāl īsti pieklājīga viesmīlība varēja attaisnot šādus glaimus, pat tiešus piedāvājumus? Viņš vel parak maz pazina Toniju, lai saprastu ta nolūkus.

Varbūt aplūkosim kādreiz ari kažokmeteļus? Tonijs turpināja.

Viņa iesmejas.

Kažokus? Priekš ka tad tos? — Viņa redzēja, ka Kons sak nervozēt, un tamdēļ pasteidzās pielabināties tam. — Jusu draugs ir burvīgs kavalieris, mister Perelli. Viņš vēl nesen nopirka man šo skaisto modeli.

Līdz šai dienai viņa tiešām bija lepojusies ar savu mēteli, bet nu tas pēkšņi izlikās tai slikts un neglīts. Tikai tagad viņa redzēja, ka piedurkņu gali tam bija jau mazliet apdiluši.

Kons O’Hara domāja, ka nu pienācis īstais bridis palielīties ar savu devību.

Sis mētelis padarīja mani par diviem tūkstošiem dolāru nabagāku, viņš ar uzsvaru piezīmēja.

Tonijs iesmējās.

Divi tūkstoši?-Tik daudz es maksāju par mēte|a apkakli

vien!

Sājā acumirkli iemīca Anželo, un Tonijs uzmeta tam ātru, zīmīgu skatu. O’ilara patreiz lūkojās pulkstenī un tamdēļ nekā nemanīja.

Kas to biītu domājis, ka jau tik vēls! Kons bija slikts aktieris. Nac, mīlulīt, citādi mēs vēl nokavēsim uz norunāto satikšanos.

Jūs tiekat aicināts pie telefona, Kon. Anželo bija neparasti laipns; viņš tikai reti kad mēdza uzrunāt O’Haru priekšvārda.

līs? Kons neticīgi jautaja. Neviens taču nezin, ka esmu šeit . . . Vai nevarat ieslēgt sarunai šo aparatu?

Anželo noslēpumaini pamaja tam.

Policija, viņš iečukstēja tam ausi. Vismaz ta izklausījās. Varbūt viņi zina, ka esat šeit.

Kellijs zina Visu, Pcrelli apliecināja.

O'Hara arvien vel vilcinājās. Ka nesaprašana viņš uzlūkoja drīz Mariju, drīz Toniju.

Neliekat taču tam cilvēkam tik ilgi gaidīt, Pcrelli sacīja. ,1us paliksiet šeit, misis O’Hara es paradīšu jums Cikago no mana balkona.

Viņš pievērtām acīm uzlūkoja Konu.

Ko jus vēl gaidāt? viņš skarbi uzsauca tam.

Marija saprata. Pcrelli gribēja dabūt Konu ara no istabas. Lieta veicas labāk, nekā viņa būtu varējusi vēlēties. Viņa ar ziņkāri gaidīja, kā Tonijs tuvosies tai. un tamdēļ gandrīz nemaz neievēroja, ka O’Hara jau bija izgājis.

l,'n bija jau diezgan, ko apbrīnot šajā lielajā zāle.

Cik šeit skaisti, mister Pcrelli. Man šķiet, it ka es butu ienākusi baznīcā.

Viņi izgaja balkonā, un pēkšņi Tonija rokas apskāva viņu. Viņš atlieca atpakaļ tas galvu un noskūpstīja to. I z to Marija nebija sagatavojusies. Bet Pcrelli vienmēr gāja tieši pretim savam mērķim.

Jus esat pārdrošs! Marija iesaucas, atraisīdamas no viņa rokam. Jus taču tikai pirmoreiz mani redzat!

Vai jums šeit patīk? Tonijs jautāja. Vai mans dzīvoklis nav skaisti iekārtots? Kur jūs īsti dzīvojat, Marij?

Perelli bija uztraukts. Viņa acis kvēloja, un viņa roka gandrīz sāpīgi žņaudza Marijas plecu. Viņa atkapas soli no tā.

Arī mums ir glīts dzīvoklis, viņa atbildēja.

Četras istabas un mazgajaina telpa!

Man ari tas ir labs diezgan.

Priekš jums nekas nevar but pietiekoši labs!

Viņš atkal apskava to. Marijas lupas bija mazliet pieveltas, un viņa vairs nepretojas ta skūpstiem.

dus esat pārdrošs. viņa klusu atkārtoja. Ja nu Kons to redzētu . ..

Kons! . . . viņš niecīgi iesaucas. Its darīšu to ari viņa acu priekša!

Viņš trīcēja uztraukumā, un viņa balss skanēja aizsmakusi. Nekad vel savā mūža Marija Poluski nebija atstājusi uz vīrieti tik lielu iespaidu. Viņa nobijusies uzlūkoja to.

Vai esat pratu zaudējis? viņa iesaucas. • Viņš uz vietas nošautu jus! .. .

Tonijs iesmejas. Ja Marija bulu pazinusi to labāk, tad viņa zinātu, ka Perelli ir visbistamaks tieši tajos brīžos, kad tas par kaut ko smejas.

Protams, es Initu traks, ja jautu viņam to izdarīt! Pēkšņi viņš atlaida Mariju, un novilka sev no pirksta gredzenu ar zilu, gaiši mirdzošu akmentiņu. Te, ņemat šo.

Viņa ka hipnotizēta nenovērsa acu no 'dārgās rotas, tomēr neiedrošinādamas to saņemt. Bet Tonijs satvēra viņas roku un uzmauca gredzenu tai pirksta.

Paturiet to!

Vai viņš to domāja nopietni? Marija baidījās, ka tas varētu but tikai joks.

Bet es taču nevaru . . . Ak, kāds brīnumskaists akmens!

Gredzens maksaja vismaž piecus tūkstošus dolāru, un ta akmens viņas pirksta laistījās visas varavīksnes krasas.

Tas pieder jums, Tonijs sacīja. Varbūt vēlāk iedāvināšu jums vel kādu.

Marija godbijīgi uzlūkoja gredzenu.

Cik brīnišķs! viņa čukstēja.

Šovakar es sarīkoju mazas viesības, viņš airi turpi nāja. Bus tikai vissmalkākie ļaudis. Ari jums jābut un Konam.

Ja, bet Kons saka .. .

Kons, Kons vienmēr Kons! Tonijs nepacietīgi iesaucās. Jus būsiet šeit!

Ja tikai Kons ... - viņa atkal iesaka.

Kons nāks, Tonijs to pārtrauca, uzmezdams skatu durvīm. — Jūs pārgulēsiet šeit — es likšu ierādīt jums guļamistabu līdzās bibliotēkai.

— Jūs taču neiedrošināsieties man to piedāvāt, Perelli! •— Marija iesaucās, izlikdamās apvainota. — Šeit gulēt! Jūs taču neiedomāsieties, ka varat atļauties sev visu tikai tamdēļ, ka esat bagāts?

— Es nopirkšu jums sermuļādas kažoku ... maksāšu piecdesmit dolārus par pāri zeķu — arī simts... Vai jums vajag naudu?

Viņš izvilka no kabatas biezu naudas žūksni.

— Mans Dievs, par ko īsti jūs mani uzskatiet?

Viņš atkal apskāva to un sāka kaisli skūpstīt, līdz troksnis, kas atskanēja zālē, atgrieza to atpakaļ īstenībā.

Kons apstājās balkona durvīs, aizdomīgi vērodams drīz Perelli, drīz Mariju.

— Ko tas nozīmē? — viņš lēnām jautāja. — Policija nemaz nav pēc manis jautājusi. — Viņš uzmeta Marijai drūmu skatu. — Kas tad tev noticis?

Viņas vaigi bija pietvīkuši, bet acis drudžaini mirdzēja. Situācija bija pārāk skaidra, lai to varētu pārprast.

Marija piespiesti.pasmaidīja un izstiepa roku.

— Palūkojies, ko misters Perelli man iedeva!

O’Hara uzmeta ātru skatu gredzenam, tad lēnām pievērsa to Tonijam.

— A, viņš tev to iedeva? Par ko?

— Es iedošu viņai vēl divus gredzenus, ja man tā patiks, — Perelli atbildēja. — Viņa ir jūsu sieva — un ar to pietiek. •— Viņš draudzīgi uzsita īram uz pleca. — Tas ir lielisks puisis, Marij ... Es saukšu jūs priekšvārdā, un jūs dariet tāpat ... Konam jāpārnāk dzīvot pie manis un jākļūst par manu vietnieku. — Viņam es varu uzticēties kā nevienam citam — tas tiešām ir pirmklasīgs šāvējs!

O’Hara bija bērnišķi jūtīgs pret glaimiem. Viņš gribēja piespiest Sevi ticēt, ka var paļauties uz Marijas uzticību, un tomēr ...

— Esmu mierā, — viņš piekrita, uzmezdams viņai kritisku, gandrīz draudošu skatu.

Ieskanējās telefona zvans, un Perelli piegāja pie aparāta. O’Hara ātri pievirzījās tuvāk Marijai.

— Vai šis suns bija rupjš pret tevi? — viņš klusu jautāja. — Varbūt viņš mēģināja tevi noskūpstīt?

— Nē taču, Kon! Un to es viņam arī neieteiktu!

Viņas sašutums bija pārāk teatrāls, tā kā pat O’Hara tikai pa daļai noticēja tam.

Šis Perelli ir pazīstams sieviešu mednieks, bet tu neesi viņa gaumē. Patreiz viņš milzīgi ieķēries savā Mairi Li . . .

Priecājos to dzirdēt, viņam aiz muguras atskanēja maiga balss, un O’llara strauji pavērsās turp.

Mairi Li nedzirdamiem soļiem bija iznākusi balkonā un nu stāvēja viņam līdzās.

šis starpgadījums Marijai nāca ka aicināts. Laipni un pusē apbrīnojoši viņa uzlūkoja meitenes mazo, slaido stāvu. Viņa zināja, ka ķīnietes var būt ļoti skaistas, tomēr Mairi Li apēnoja visas, ko Marija līdz šim bija redzējusi.

Main Li nojauta traģēdiju. Viņa bija slepeni novērojusi pie telefona stāvošo Perelli, kura skats nenovērsās no Marijas.

O’llara priecājās par Main Li klātbūtni, jo bez tas situācijā būtu kļuvusi arvien nepanesamaka.

Marij, atļauj iepazīstināt tevi ar misis Perelli.

Marija saņēma Main Li roku savējā, uu sāka visnekautrīgākā karta glaimot tai, sajūsminādamās par viņas apģērbu, skaistumu un grāciju.

Main Li vēroja viņu ar nopietnu skalu. Instinktīvi viņa nojauta, ka šī sieviete ieradusies, lai nolaupītu viņai Tonija mīlu. Tomēr viņa izmisusi turējās pie cerības, ka viņas pašas skaistums un pievilcība uzvarēs šajā ciņa.

Tonijs novēroja abas sievietes, un jutās laimīgs: divas skaistules cīnījās viņa mīlas dēļ. Kad Marija tam sacīja: Ls

apbrīnoju jūsu kundzi, viņš zinaja, ka karš jau iesācies.

Ari jūs atrodat, ka viņa skaista? viņš smaidīdams jautaja, maigi aplikdams roku ap Main Li pleciem un nenovērzdams skatu no Marijas. Ka viņa tev patīk, mīlulīt? Apburoša, ko? Parādi taču viņai savus gredzenus.

Main Li paklausīgi izstiepa roku, kuras pirkstos mirdzēja brīnišķi akmeņi Tonija izšķērdīgās devības pierādījumi. Viņš vienaldzīga balsi aprakstīja katru atsevišķu gredzenu un aproci, pieminēdams ari tas vērtību.

Marija klausījās ka apburta. Milzīgās summas atstaja uz viņu nospiedošu iespaidu. Viņas acis slīdēja no Tonija uz mazo ķīnieti, un tad atkal uz neglīto iru. Viņa domāja par Perelli dzīvokļa greznumu un viņa bagātību. Ta viņai nozīmēja varu un laimi. Viņas lēmums jau bija gatavs.

Viņa nu skaidri redzēja Kona īsto stāvokli, un viņas ausis kari uztvēra Perelli vārdus, kas apgalvoja, ka viņa sievai nedrīkstot trūkt nekā, ko tā vēlētos.

Bet ari O’Hara klausījās viņa vārdos, un iztulkoja tos pec saviem ieskatiem.

Nu gan mums jaiet, — viņš beidzot norūca.

Ka likās, Tonijs tikai tagad atcerojās viņa klātbūtni.

Jūs esat man vajadzīgs, Kon. Atvedat šurp Dzimti. Jūsu kundze tikmēr var palikt šeit. Mairi l.i, paradi taču misis O’Hara mušu ziemas dārzu tur mēs parasti sarīkojam savas viesības, viņš paskaidrodams piebilda.

To var izdarīt ari cita reize, O’llara drūmi noteica.

Tagad atvadies, Marij!

Tonijs izlikās atzīstam viņa autoritāti.

Nu. labi tad uz redzēšanos. Viņš saņēma Marijas roku. Bet šovakar jūs taču katra ziņa būsiet?

Nezinu, vai tas bus iespējams... viņa vilcinādamas

iesaka.

Jūs atnāksiet un paliksiet šeit. Main l.i, liec sagatavot Marijai istabu līdzās bibliotēkai.

Viņa vardi izklausījās ka pavelc. Marijas acis meklēja padomu pie Kona, bet tas izvairījās no viņas skata.

Mēs taču dzīvojam tepat tuvuma... viņa piezīmēja.

Tonijs paskaidroja.

IJn tomēr jus pārgulēsiet šeit.

F.s nemīlu gulēt sveša viela, OTlara ieminējas.

Jūs taču esat jau dzīvojis ari Sing-Singa? viņš ironiski jautāja;

Stāvoklis k|uva arvien sasprindzinātāks. Marija juta, ka draud izcelties ķilda. Ari Main l.i zinaja, ka viņas mīlai tuvojas gals. Bet viņa jau bija pārcietusi tik daudz sāpju un vilšanos sava dzīvē . ..

Viņa mehāniski pasmaidīja, kad Marija tuvojās tai un sniedza roku.

Kons O’Hara izmantoja šo mirkli, lai izteiktu savas domas.

Man jāruria ar jums, viņš klusu sacīja, un viņa balsi' izskanēja draudi.

Ikdienišķs cilvēks varbūt būtu ļāvies.iebiedēties, bet Tonijs tāds nebija. Viņš lēnam novērsa skatu no balkona.

Nenākat man par tuvu, viņš mierīgi atteica.

Kons biedinoši pacēla pirkstu.

Klausieties, es to nepieļaušu! ...

Nenākat man par tuvu, Tonijs atkartoja.

O’Hara dusmas pietvīkusi seja bija vairs tikai plaukstas platuma attālumā no viņa.

Jus atstāsiet Mariju miera . ..

Perelli nesteigdamies izņēma no mutes cigāru, un pēkšņi piespieda la kvēlojošo galu Konam pie vaiga. O’Hara lādēdamies atlēca atpakaļ.

Es neļaujos iespaidoties un vadīties, Tonijs aukstasinīgi piezīmēja.

Konā plosījās ārprātīgās dusmas. Tomēr viņš redzēja, ka Tonija laba roka, bija ieslīdējusi kabatā. Pirmo reizi savā mūžā O'llara sajuta izbailes.

,1us varat būt kaut pats velns, viņš nikni šņāca, bet es tomēr neļaušu jums vazat mani aiz deguna! Jau dažs labs ir dabūjis sarīties smiltis, kas mēģinājis stāties man ceļā!

Tonijs smaidīdams pakratīja galvu.

Ls nekad nesaku cilvēkam acis, ka- esmu nodomājis to pievākt, viņš mierīgi sacīja. Ps vienkārši nokniebju viņu.

tin ja es gribēšu iegul justi sievu, tad vienkārši paņemšu to. Saprata!? Atraitnes man patīk labāk ka sievas, kaut šīs sievas ari nebūtu laulātas.. Neesat taču muļķis. Viņš uzsita tam uz pleca. ,1us esat veikls puisis un noderīgs cilvēks gan es parūpēšos par jums.

O'llara bija uzvarēts, un viņš piekāpās, jo saprata, ka vieglāk ir atzīt patreizējo situāciju, kada ta bija, nekā pētīt pēc tās cēloņiem. Tamdēļ viņš piespieda sevi skaļi iesolieties.

Ta man ari vajadzēja! viņš sacīja, tad pamāja .Marijai. Uz redzēšanos, misis Perelli. Priecājos, ka esat iepazinusies ar manu sievu.

Viņš juta, ka bija pāri nepatīkamam acumirklim, pie tam pārak nepazemojoties. Palīdzējis Marijai iekāpt vāģī, viņš nosēdās pie stūres. Tikai kad šoferis jau bija novietojis mašīnu garaža, viņš atkal atsaka sarunu, kas jau visu laiku bija to nodarbinājusi.

Tu šovakar neiesi uz Perelli viesībām, viņš paziņoja.

Viņa vienaldzīgi paraustīja plecus.

Labi. Bet tad tev japasaka misteram Perelli . . .

Neraizējies par to, kas man sakams Perelli, Kons īgni atcirta. - Tu nekādā, gadījuma vairs neiesi turp.

Viņš piegāja pie telefona un piezvanīja Tonijam.

Klausieties. Tonij misis O'llara lūdz viņu šovakar atvainot: viņa nejūtas labi.

Par to nekas man šeit ir ārsts, Perelli ledaini atbildēja. Atvedat viņu tikai šurp. Bez tam — es taču uzdevu jums atvest Dzirnu. Kur viņš kavējas?

Bet dzirdiet taču... O’llara atkal, iesaka, bet Tonijs uzkāra klausāmo stobriņu, izbeigdams sarunu.

šodien viņam bija daudz darba. Kūlija ļaudīm patreiz neatlika laika domāt par atriebību, jo tiem vispirms bija jāsa-riko Sona O’Donela svinīga apbedīšana. Un nerakstītais likums noteica, ka šādu priekšdarbu laika abu naidīgo partiju starpa valdīja pamiers.

Viesnīcā, kur Džimam bija ierādīts dzīvoklis, O'Hara dabūja zināt, ka jauneklis, neraugoties uz visiem biedinājumiem, tomēr izgājis no mājām. Vēlāk viņš nejauši satika to Miči-gānas bulvāri, kur Dzims pastaigājās bez kadas apsardzības. Ka likās, viss viņam bija kļuvis vienaldzīgs, kaut patreiz sevišķas briesmas tam nedraudēja.

Kons panāca jauno zēnu, un uzlika tam roku uz pleca. Džims nervozi apsviedās atpakaļ. Viņa seja bija bāla, un lūpu kaktiņi raustījās.

Kas tad ar jums īsti notiek? O'Hara jautāja.

Nekas es tikai gribēju ...

Tonijs veļas ar jums runāt. Bet sakiet taču, kas jums noticis?

Nezinu varbūt esmu noguris; es nakti slikti gulēju.

Kons iesmējās.

— Neņemat šo lietu parak pie sirds, viņš pamāfcīja,

citādi jus vel zaudēsiet prātu.

Džims neklausījās viņā. Viņš arvien vēl redzēja savā priekša tā cilvēka pārmetuma pilno seju, ko tas bija noslepkavojis. Visu nakti šis skats bija viņu vajājis, un viņš zināja, ka nespēs aizmirst to līdz pat savai nāvei.

12

Kopš apmeklētāju aiziešanas Main Li bija kļuvusi klusa un domīga. Viņa sēdēja, noliekusies pār izšuvumu, un šķita pilnīgi nogrimusi darbā. Tonijs bija atlaidies kada dīvānā un, smēķēdams cigāru, lasīja avīzi.

Viņa ir skaista, Main Li pēkšņi sacīja. Ļoti skaista.

Perelli nolika avīzi un, piecēlies sēdus, uzmeta meitenei pētošu skatu.

Jā. viņa ir taisni burvīga, viņš piekrita.

Atkal iestājās klusums.

Vai tu šovakar iesi uz operu? Main Li pēc brītiņa jautāja.

Tonijs pakratīja galvu. Tad viņš nosēdās tai līdzas un iecela to sev klēpi.

Vai zini, no kā es bīstos? viņa turpināja.

No ka jau sieviete var bīties no citas sievietes.

Vienas vienīgas stundas laika viņa izturēšanās pret Main Li bija pilnīgi mainījusies. Līdz šim viņš nekad vēl ne ar vienu vārdu nebija tai aizrādījis, ka varētu kādreiz kļūt tai neuzticīgs. Bet Main Li bija aziate, kas labi saprata 5ādas nežēlīgas pārvērtības vīriešu jutās.

— Tātad tev ir kāda cita sieviete?

Tonijs uzlūkoja to puse nopietni, pusē jautri.

Man ikviena sieviete ir cila, viņš nevērīgi atbildēja..

Atkal iestājas pauze.

Senāk tu pavadīji pie manis veselus vakarus un naktis...

Perel 1 i nepacietīgi nopūtās.

Senāk es mīlēju auzu pārslas, bet nu man labāk garšo grauzdēti rīsi. Varbūt es kādu dienu atkal atgriežos pie auzu pārslām.

Reizēm es esmu ļoti noraizējusies tevis dēļ, Tonij, Main Li domīgi runaja. — ik reizes, kad tu aizej no manis, es nezinu, vai tu vairs atgriezīsies. Viņas balsi ieskanējās apslēptas elsas.

Lidz šim es taču vienmēr esmu atgriezies, viņš īsi piezīmēja.

Vai mēs nevarētu pavisam aiziet no Cikago?

Viņš uzmeta tai dīvainu skatu.

Protams, tu to vari. Ātrvilcienā tu drīz vien nokļūtu Ņujorka.

Es taču teicu mēs.

Viņš piecēlās.

Mēs un es tur ir liela starpiba. Tu esi man tikpat ka skaists iekārtās gabals. Sadu mēbeļu mana dzīvoklī daudz, bet tas nekad nesaka: «Tonij PerelIi, ņem mūs līdzi uz Eiropu».

Viņš saņēma tas galvu abās rokās un noskūpstīja to uz lūpam.

Tu, traka meitene!

Main Li pasmaidīja', tomēr Tonijs juta, ka viņas jautrība nebija patiesa.

Kādi viesi šovakar būs?

Gan jau redzēsi, kad tie bus atnākuši.

Vai būs ari dainas?

— Protams . . .

Uti ari viņa?

Tonijs pamāja ar galvu. Protams, viņa būs. Slima? Smieklīgi! O’llara varētu būt uzmanīgāks.

— Protams, arī viņa būs.

Kamdēļ tai jānāk? Viņai taču ir pašai savs vīrs! — Main Li balss viegli trīcēja.

Vai tu esi šo vīru redzējusi? — Tonijs nicīgi jautāja.

— Ja.

— Vai ari tu ar prieku neietu viesības, ja viņš butu tavs virs?

Dzims saka . ..

Viņš strauji pagrieza galvu.

A, Dzims? Vai tev šis students patīk?

Viņa pamāja ar galvu.

Viņš man vienmēr liekas kā liels bērns.

Viņas balss skaņa pēkšņi saistīja Perelli uzmanību.

Tā tad jau tu laikam turi viņu klēpi ka zidainīti?

Viņš strauji pievilka to sev klāt. t u ari skūpsti viņu?

Pat sava uzvaras pārliecībā' viņš sajuta greizsirdību. Viņš nespēja panest domu, ka Main l.i varētu ieslīdēt kāda cita vīrieša rokas. Vel viņa bija tā īpašums un viņš nebija miera atdāvināt to citam.

Viņš kaislīgi spieda to sev klāt, vērīgi un aizdomīgi lūkodamies tai seja.

Dzims? . . .

Viņš nedusmojās uz šo zēnu, bet tomēr viņu parņēma kada dīvaina sajūta, ko tas nespēja sev izskaidrot.

Kamdē tu tik savadi uzlūko mani? Main l.i jautāja.

Iemīca Kons O'llara ar Dzimu. Tonijs uzmeta jauneklim ātru, saprotošu skalu. Dzims izskatījās bāls, nervozs un satriekts. Gadījums bija atstājis uz viņu ļaunaku iespaidu, nekā Perelli to bija sagaidījis.

Hallo, Džini!

Jauneklis pamāja viņam ar galvu.

Es gribētu ar jums runāt, Tonij, viņš klusu sacīja.

Main l.i viņš bija apsveicis tikai ar gurdu smaidu, kas tūliņ atkal nozuda.

Atstāj mūs vienus, mīlulīt. Perelli saņēma meiteni aiz pleca un pavadīja līdz durvīm.

Uz sliekšņa viņa atskatījās un uzlūkoja Dzimu.

— Vai es vel redzēšu jūs?

Katrā ziņa.

Tonijs kļuva domīgs. Ko tas nozīmēja? Kamdēļ viņa gribēja satikties ar Dzimu?

Dzims nemierīgi skraidīja pa istabu uz priekšu un atpakaļ.

Es vakar sabojāju visu lietu . . . viņš iesaka.

Tonijs saņēma to zem rokas un izveda balkona.

Par to nekas, manu zēn.'Jus esat krietns puisis. Nelauziet galvu šis lietas dēļ. Mēs visi kādreiz esam kļūdījušies.

Jūs ziniet, ka es pazinu Somi, Dzims vilcinādamies sacīja. Viņš man imponēja, un kad es paceļu pret to revolveri, viņš uzlūkoja mani . . . Tas bija sāpīgi .. .

Tonijs pūlējās viņu mierināt.

Es pazistu šis jūtas, Džim. Bet tas ar laiku pariet . . .

— Ja nebūtu bijis Kona, es droši vien bulu drīzāk nošāvies pats, nekā izdarījis to.

Kons apmierināts smaidīja.

Bet es pamatīgi ņemu uz. grauda, viņš iejaucās saruna. Kolīdz redzēju, ka zēns sak nervozēt . . .

Tonijs īgni atmeta ar roku.

Ir jau labi. Kori. Ko jus gribējāt teikt, Džim?

Es visu nakti nevarēju gulēt... Viņa acis... Šausmīgi . . . Viņš sastingušu skatu lūkojās savā priekšā, it ka redzētu ļur Sona O’Donela seju.

Viņš vel nav norūdīts. Kons atkal iemeta.

Turiet taču reiz muti! Tonijs tam skarbi uzsauca.

Viņš piegāja pie Dzima un draudzīgi uzsita tam uz pleca.

Es jums nekā nepārmetu, Džim. Zinu ļoti labi, ko jus jutāt. Ja tas atkaratos vienīgi no manis, tad šādas lietas vispār nemaz nebūtu vajadzīgas, līs darītu savu darbu, nekaitējot pat mušai. Tiešām, nav nekāda prieka mūžīgi šaut un slepkavot ļaudis. Bet tie cili nelaiž mani mierā, un tad, protams, ari es esmu spiests aizstāvēties.

Pats par sevi saprotams, Kons apstiprināja. Ja jūs nepievāktu viņus, viņi izdarītu to pašu ar jums.

Perelli bija milzīga pacietība.

Kon, es neciešu ļaudis, kas tik daudz runā. Vai esat jau redzējis Kelliju?

Ak, nelaužat galvu par to! l.ai tikai viņš mēģina ko izdabūt no manis.

Uz ielas iekaucās auto sirēna. Tonijs piegaja pie margām un palūkojās lejup.

Viņš tūliņ runas ar jums kādu vārdiņu, Perelli sacīja. Viņa vāģis stāv durvju priekša.

O’Hara nicīgi paraustīja plecus.

Tie puiši visi vienādi. Bet klausieties, šef. . .

Nesauciet mani par šefu to es nevaru paciest. - Viņš strauji pievērsās Džimam. Jus esat saprātīgs cilvēks, un mute jums īsta vieta. Neļaujat šim Kellijam sevi iebiedēt, un runājat, cik maz vien iespējams.

Dzims šausmas uzlūkoja viņu.

Viņš taču negribēs mani nopratināt? Vai tad viņš zin, ka es esmu to izdarījis?

Viņš nezinās to, ja vien jus pats sevj nenodosiet.

— Gan jau es parunāšos ar viņu, zimēj a.

Kons pašapzinīgi pie-

Perelli sarauca uzacis.

Tā? Jūs esat pārdrošs spēlētājs. Bet es tomēr ieteiktu jums saturēt muti un nekļūt rupjam. Mēs šeit neesam Ņujorkā!

Komisārs Kellijs ienaca zālē. Tas bija plecīgs virs ar cietu, necaurredzamu seju.

Ja ticēt Tonijam un Sonam O’Donelam, tad likums nemaz nebūtu jāievēro, jo tada pavisam neesot. Bet tomēr likums eksistēja ka drūma un baiga īstenība, kuras iemiesojums bija šis cilvēks.

13

Komisārs Kellijs pēc kārtās uzlūkoja visus klātesošos. Viņa skata atspoguļojās zobgalīga ironija, it ka ši situācija viņu uzjautrinātu.

Labrīt, Tonijs apsveica viņu ar laipnu smaidu.

A, jums viesi? Kellijs nevainīgi jautāja, uzlūkodams

Džimu.

Vēl jau gan laikam pārāk agrs? Perelli piezīmēja.

Kellijs pamāja ar galvu.

Ks šodien jau biju kādā cita maza sanāksmē, viņš sausi, gandrīz skarbi sacīja. Smaids viņa seja bija izzudis.

Tur mēs bijām trīs dalībnieki: es, līķu aplūkotājs un Sons p'Donels. Bet sarunas nacas vest tikai mums diviem: man un līķu aplūkotājam.

Tonija seja atspoguļojas skumjas.

Nabaga, vecais Sons! Tas tiešām ir traģisks gadījums! Kad izlasīju avīzē, ka viņa vairs nav, es sakuma nemaz nespēju tam ticēt. Viss rīts man bija sabojāts.

Viņam ari, Kellijs īsi atteica. Vai šis jauneklis ir Makgrets?

Tonijs steidzās viņus iepazīstināt.

Jūs jau pirmajā gada tikāt izslēgts no universitātes par kada biedra apzagšanu? komisārs jautāja Dzimām.

— Ka redzams, jūs esat ļoti labi informēts, Dzims samulsis norūca.

IJn kādi ir jusu pienākumi Perelli organizācijā? Taču ne liliju gleznošana uz degvīna pudelēm? Kellijs turpināja.

Dzims neatbildēja.

Vismaz vakarvakara jus taču nenodarbojaties ar tik nevainīgam lietām?

Dzims smagi elpoja.

Nesaprotu, par ko jūs runājat, viņš aizsmakuša balsi atbildēja.

Ka jau Perelli bija paredzējis, Kellijs koncentrēja savu uzbrukumu uz Dzimu. Varbūt viņam bija aizdomas ari pret Konu, bet tas varēja gaidīt.

O'Iiara ar augošu nepacietību sekoja sarunai. Viņš jutās aizskarts caur to, ka komisārs nepiegrieza tam nekādas vērības. Bez tam viņš baidījās, ka Dzims varētu sabrukt, un, viņš skaidri zināja, kas tāda gadījuma notiktu.

Cik ilgi ji.is jau esat pie Perelli? Kellijs jautaja.

Viss kartība, Tonijs viņu drošināja. Misters Kellijs zili, ka mēs nodarbojamies ar alkohola kontrabandu.

Viņš pie manis jau kopš trim mēnešiem, mister Kellij. 1as tiešām ir krietns zēns . . .

- Vai jus pazināt Somi O’Donelu? detektīvs turpināja nopratināšanu.

Dzims mirkli vilcinājās.

Ja, esmu to dažas reizes redzējis.

Man stastija, ka jus esot bijuši labi draugi?

Dzims sakoda zobus.

— Es taču jau sacīju, ka pazinu viņu, — viņš atteica.

Vai jums ir zināms, ka vakarvakara viņu nošāvis kāds ■ sportists? Kellijs nesaudzīgi turpināja, nenovērsdams no studenta savu caururbjošo skatu. Viņu noslepkavojis viens no revolvervaroņiem, kas pērkami par dažiem simtiem dolāru. Es gan nezinu, kāda māte to uzaudzinājusi . ..

Džims pēkšņi nobāla, tad pietvīka un atkal nobala.

Pie velna, kāds tam sakars ar viņa mati? viņš sašutis iesaucās, bet tad, uztvēris Tonija biedinošo skatu, atkal apklusa.

Ļoti ciešs, Kellijs mierīgi paskaidroja. Varu derēt, ka ari viņa jau gājusi caur manām rokām, jo senāk es vadīju noziedznieku aizgādības nodaļu.

Džims bija ļoti uztraukts. Viņa rokas neviļus savilkās dūrēs.

— Vienīgi tadas sicvie1.es dēls ir spējīgs. . .

— Dieva dēļ! Ja jus . . .

Viņš bija pilnīgi zaudējis pašsavaldīšanos, un Tonijs piesteidzas tam palīga.

Dzimi viņš smiedamies iesaucās. Kamdēļ jus negribat saprast šo mazo joku?

Kellijs cieši uzlūkoja Toniju.

- Perelli, jus esat liels virs šaja pilsēta, viņš ledaina balsi sacīja. Viss zvērināto sols ir jūsu kabatā, un tiesneši ed no jūsu rokas. Bet ja jūs mēģināsiet nostāties man ceļā jums tomēr neklāsies labi!

Tonijs paraustīja plecus.

Staties jums ceļa? Hs taču gribēju tikai teikt . . .

— Zinu jau, zinu! Jūs esat sasniedzis savu mērķi. Viss kartība, mans zēn, viņš atkal pievērsās Džimam. Izstāstiet man visu, un atvieglojiet savu sirdsapziņu. Kur jus bijāt vakarvakara?

Teātri.

Kāda teātri?

Kamdēļ jums tas jāzin? Dzims vilcinājās. Blek-* stona teātri.

Kellijs pamaja ar galvu.

Kāds numurs bija jūsu vietai?

Jautājumi kļuva arvien bīstamāki, un O’Hara vairs nespēja atturēties no iejaukšanas.

Ka gan viņš vel tagad lai atcerētos savas vietas numuru? viņš piezīmēja.

Kellijs īgni pagriežas pret viņu.

Turiet muti ar jums es runāšu velak! viņš apsauca Konu, tad griezās atkal pie Dzima. Tātad, ka bija ar numuru?

Nezinu. Dzims izvairījās no viņa skala. Ks nekad nepūlos iegaumēt šādus sīkumus.

Tad jus varbūt būsiet iegaumējis, kāds gabals tika uzvests? Kellijs ironiski jautāja.

Dzims pulējas atcerēties kailas Ingas nosaukumu.

Kāds gabals? Man šķiet «Brodveja rēvija» . . . Ja, ta

bija.

Kellijs nicinoši nolūkojas viņa.

Bet tas taču ir kadas filmas nosaukums.

Dzims pamāja ar galvu.

Pareizi es ari redzēju filmu.

Blekstona teātri?

Dzims vel vairak samulsa.

Es vel ļoti maz pazīstu Cikago varbūt tas bija ari kāds cits teātris.

Vai nevarat vismaz pateikt ta nosaukumu?

Tonijs aiz Kellija muguras lupām izveidoja kādu vardu.

Tas bija «Rialto», Dzims sacīja.

Detektīvs pasmaidīja.

Un kad jus pārnācāt no teātra, mister Makgret?

Man šķiet, ap pulkstens divpadsmitiem. .

Lieliski! Kellijs gavilēja. Vakar «Rialto» vispār nemaz nebija izrados: šs teātris ir izdedzis. Viņš uzvaroši uzlūkoja Toniju. Ka liekas, jus lasat avīzes vienīgi nāves paziņojumus un beru aprakstus.

Ks pats nezinu, kāda teātri biju, - Dzims drūmi noteica.

O’Hara no jauna mēģināja saistīt ierēdņa uzmanību.

Klausieties, šef šim jauneklim Cikago vel sveša . . .

Kellijs šoreiz pieņēma viņa izaicinājumu.

Bet jus gan laikam jau ilgi esat šeit?

Kons iesmejas.

Ne, ari es tikai nesen ierados no Ņujorkas.

Un ka jūtaties šeit? Vai varat atrast ceļu?

Lieliski es vienmēr pieņemu auto'.

Vai ari vakarvakara jūs braucat taksometra līdz pat Mičiganas avēnijas un četrdesmit astotas ielas sturjm? ,

• Hs?! O’Hara sašutis iesauca. Ap to laiku es jau

sen biju gulta!

Kellijs nesteigdamies izņēma kabatas grāmatiņu.

Klausieties. Ilarigens redzējis Somi vel pirms nāves, un tas pateicis viņam, ka uzbrucēji bijuši jus un Makgrets.

Tonijs skaļi iesmejas.

Sons nomira, neteicis ne varda to es skaidri zinu.

Ka jūs varat to zināt?

- Citādi jūs taču Initu apcietinājis vainīgos.

I n kolīdz es novestu tos policijas prezidija, tur mani jau sagaidītu jusu advokāts ar protestu, atbrīvošanas pieprasījumu un drošības naudu! Viņš pieceļas un, piegājis pie Tonija, gandrīz draudzīgi uzlika roku tam uz pleca. Perelli, man japiekapjas jus esat viltīgs. Bet todien, kad man izdosies novest jus pie karātavām es aiz prieka piedzeršos. Viņš ielūkojas pulksteni, tad pagriežas uz durvīm. Bet nu jums drīz jāiet, citādi varat novēlot satikšanos. Tikai neliekat Mikam Finijatn ilgi gaidīt.

Viņš izgaja.

Ka gan viņš varēja to zināt? O’IIāra izbrīna jau-

taja.

Tonijs nogaidīja, kamēr Kellijs bija atstājis dzīvokli. Tad viņš pasauca Anželo, un lika Dzimām piezvanīt Mikam l ini-jam. Dzims patreiz bija pie telefona, kad Anželo ienāca, un Tonijs klusā balsi nodeva adjutantam savus rīkojumus.

Tad Perelli piegaja pie aparāta.

Vai jus tas esat, Mik? Ksat uzmanīgs - mūsu sarunas tiek kontrolētas. Kellijs nupat bija šeit, un tamdēļ es mazliet

novēloju • • • Viss kārtībā.....īa. no turienes mēs nāksim tieši

šurp . . . Labi.

Tonijs uzkāra klausāmo taurīti. Anželo ienesa viņam mēteli un platmali.

— Vai pārējie jau ārā? Labi. Jūs nāksiet līdzi, Kon. Viņš domīgi nolūkojās Dzima. Jūs paliekat šeit pee dažam minūtēm es lnišu atpakaļ. Bet tu tūliņ aizej pie Soberga,- -viņš piebilda, pievērsdamies Anželo.

Anželo jau bieži bija staigājis šo ceļu, lai nodotu tur melni ierāmētu karti ar paša sacerētu dzejoli.

Perelli zināja, ka norunātā satikšanās ar Miku Finiju norisināsies ja ari ne policijas tiešā klātbūtnē, tad tomēr vismaz viņas uzraudzībā. Tātad no apšaudīšanās šoreiz nebija jābīstas, jo tik klaja likuma pārkāpšana varētu stipri kaitēt abām pusēm.

Tuvojoties satikšanās vietai, Tonijs pārliecinājās, ka viņam bijusi taisnība. Visos ielu stūros stavēja policijas auto, un detektīvi bija redzami ik uz soļa. Kad abu bandu vadoņi beidzot satikās un kā godājami pilsoņi sasniedzās rokas tas notika daudzu liecinieku acu priekša, un arī Miks Finijs to labi apzinājās. Abu vadoņu miesassargi turējās gabaliņu atstatu no saviem šefiem, lai vajadzības brīdī varētu steigties palīgā.

Vai nāksiet līdz manā dzīvoklī? Tonijs jautāja.

Finijs pameta skatu sāņus, kur stāvēja viņa ļaudis.

Tie var mūs pavadīt. Tonijs lika priekšā: - Mēs taču neesam nākuši ķildoties. Tieši aiz jums stāv Kellija auto. Tas puisis rūpējas par jums kā par savu brāli.

.Miks mirkli vilcinājās.

— Labi, es iešu, — viņš beidzot piekrita.

Viņi pacēlās greznajā liftā, kas bija ierīkots vienīgi Tonija vajadzībām. Viņš pats atslēdza dzīvokļa durvis, pie kam nejauši kļuva kādas mazas idilles aculiecinieks.

14

Dzinis dzirdēja, kā durvis aiz Perelli aizvērās. Viņš atbalstīja galvu rokās un nogrima drūmas pārdomās. Viņš jutās vientuļš un izdzīts kā Kains, un zināja, ka tam nekur vairs nebūs miera un patvēruma.

Viņam bija vēl tikai viena izeja. Pašnāvība? \ē! Ta būtu krāpšana. Viņa dzīve bija izpostīta, un viņa pienākums bija sniegt iespējamo gandarījumu tiem, kam viņš bija to parādā ...

Kas jums ir. Džini?

Viņš strauji pacēla galvu. Mairi I.i slavēja tam līdzas skaista, smaidoša.

Mairi I.i!! viņš trīcoša balsi iesaucas.

' Kas noticis-, Džini?

Viņš no jauna paslēpa seju plaukstas.

(), es vēlētos, kaut bulu jau miris!... .

Viņa^1 nosēdās tam līdzas un uzlika savu mazo rociņu uz ceļa. Viņas balss skanēja laipni, bet tomēr mazliet pārmetoši.

Ak, Džini, es taču jau sen teicu, ka jums ja bēg no šej ienes!

Viņš uzlūkoja to un pasmaidīja.

liegt? Kurp?

Viņa nopūtas, un Dzims norūpējies to uzlūkoja.

Kaut jel jums nebūtu jadzivo šajos apstākļos! viņš skumji sacīja. Kas gan jums var but kopējs ar šiem alkohola kontrabandistiem?

Main I.i ilgi klusēja.

Mana vieta ir šeit. Džini, un es nekad neatstāšu to.

Dzims cieta viņas dēļ. .la viņa dzīve nebūtu jau izpostīta, viņš ar prieku Initu atdevis to, lai sagādātu Main Li laimīgas dienas. To viņš izjustos vārdos pateica ari viņai.

Labāk begat pats prom no šejienes jo drīzāk, jo labāk, viņa atbildēja

Dzims pakratīja galvu. Ari viņa vieta nu bija šeit.

Džim, Main Li pēkšņi sacīja, kas vakar nošava to cilvēku?

Dzims satrūkās. Mirkli viņš bija aizmirsis Šonu O’Donelu.

Ls ... es nezinu, viņš nedroši atbildēja.

Kas viņu nošava?

Pēkšņi Dzirnām krūtis kas pārtrūka. Nokritis ceļos pie viņas kaļam, tas paslēpa seju Main Li klēpi.

Ls to izdarīju. Main Li, es! viņš Iesaucās, krampjaini elsodams. Ls nonāvēju viņu, un par to man jaņļaksā!

Viņa pamāja ar galvu.

Jums drīz pienāks gals un man ari . . .

Jums? - Viņš uzlūkoja to asaram acis. Neviens nedarīs jums nekā ļauna!

Bet tad viņam pēkšņi ienāca prata, ka viņa jau visu šo laiku cietusi Perelli deļ. Viņš strauji satvēra tas roku.

Ls mīlu tevi. Main Li, viņš klusu sacīja. Pasaulē nav nekā tik darga ka tu.

Viņa saudzīgi atbrīvoja savu roku.

I’s nekā nevaru jums sniegt. Viņas balss skanēja gandri/. monotoni.

Dzims uztraukumā izstāstīja tai savu plānu: viņiem jabēg uz Kanadu, kur Perelli ļaudis tos nekad neatradis.

Viņa klusu iesmejas, un šie smiekli atgrieza Dzimu īstenība.

Ķiniešu meitene un jūs! Nē, Džini, man vairs nav nekā. Mana viela ir šeit, un es piederu Tonijam. Hs viņu bezgalīgi mīlu.

Ari citas sievietes jau dzīvojušas šeit ar viņu. Dzims pats neapzinājās savu vardu skarbumu. Un tam visam bija jāaiziet vai zini, kurp?

Viņa zināja ari to, bet tomēr nebaidījās ne no ka.

Velti Dzims stastija viņai par savu mīlu. Viņai bija tikai viena atbilde:

Fs mīlu Toniju.

Perelli slavēja durvis, ar labsirdīgu smaidu nolūkodamies abos jauniešos.

Izdzirdīs viņa balsi. Dzims strauji pietrūkās kajas. Bet Tonijs mierīgi pārtrauca viņa taisnošanos.

Džini, jus velti kautrējaties un jūtaties nelaimīgs. Tas bija tik skaisti. Bet nu izejat, jūs, abi bērni. Aizved viņu sava istabā, Mairi Li.

Dzims vel meģinaja atvainoties, bet Mairi l.i gandrīz ar varu izveda to no zāles.

Tonijs, mehāniski smaidīdams, nolūkojās tiem pakaļ.

15

Miks kūlijs nedroši iegāja lielajā zālē. Kopš viņa pēdējā apmeklējuma šeit bija noticis tik daudz pārmaiņu. Vinseti bija izstājies no dzīvo rindas, un viņa nāve bija tikusi sīki pārrunātā kontrabandistu aprindas. Neraugoties uz puķēm, gleznam, ērģelēm un visu greznību ši zāle tomēr bija nāves apzīmēta vieta.

Durvīs Miks pagriežas pret saviem ļaudīm.

Noliekat ieročus, zēni ta mums jau norunāts; vai nav tiesa, Tonij?

Perelli pasmaidīja.

Protams. Noliekat, ari jus savu revolveri uz galda, un ielejat sev viskiju ar sodu.

Finijs izņēma no kabatām divas pistoles un nevērīgi nometa tas uz galda. Tonijs pievienoja tām ari savus divus revolverus.

— Kur tad Anželo? Miks jautaja.

К-. aizsūtīju viņu pie Sobcrga.

Л\iкs apmierināts pamaja ar «.'alvu.

Та ir augstsirdīga ideja. .Mani ļaudis priecāsies par to.

Tonijs pasniedza viesim cigāru kasti

Vai drīkstu piedāvāt?

Neviens no viņiem neredzēja Main l.i. kas klusiem soļiem bija izgājusi balkona. Tur bija kāds sols, kura sedot varēja skaidri dzirdēt visu, kas zāle tiek runāts. Tonijam tas nebija zināms, bet Main l.i jau sen bija to atklājusi.

Klausieties. Mik, l’erelli turpināja. \ iss. ko es sacīju jums pa telefonu, bija domāts pilnīgi nopietni. Mes abi pelnām labu naudu kamdēļ mums jaķildojas šo dažu dolāru dēļ?

.ļums taisnība. Finija balss skanēja bez sevišķas pārliecības. Fs jau vienmēr esmu apgalvojis, ka jums prata vairak ka profesoram. Bet neaizmirstat vienu, Tonij: ari man ir veikli šāvēji, uti pirms mes runājām par turpmāko saprašanos, mums vispirms iavienojas attiecība uz Somi. Ja nokar tosim šo jautājumu, tad bus novērsta jau puse no visam grūtībām.

Tonjis gribēja ko iebilst, bet Finijs aizsteidzas tam priekša.

Zinu, zinu: jus nevārējāt satikt ar Somi, un tamdēļ vienam no jums bija jaatknpjas no ceļa. Bet man ir masa, kas bija Soua sieva, un jus jau zināt, kadas ir sievietes. Viņa noteikti pieprasa to divu cilvēku nāvi, kas nošāvuši viņas viru. I n mani ļaudis visi nostājušies viņas puse.

.Iiisu masa ir ļoti laipna un patīkama daina, Tonijs pieklājīgi piezīmēja.

Tomēr .Miks.neļāva samulsināt sevi šādiem glaimiem.

Viņa nav jūsu gaume, Pcrelli. Atskaitot Somi, vel neviens vīrietis nav par viņu jūsmojis, un šis apstāklis padara lietu sevišķi sarežģītu.

I n ko man, pee jusu domam, Initu jadara? Tonijs tieši jautaja.

Mes skaidri zinām, kas nošāvu Somi: Makgrcts un Kons O’llara. Viens no maniem ļaudīm redzējis to braucam atpakaļ. Ar šo zemi jus daudz nezaudēsiet. Kona gan man žel bet ari viņš parak daudz runa. Vai esat redzējis viņa sievu?

Tonijs vel nebija aizmirsis Mariju.

Ja, es pazīstu viņu. Bet sakiet, kas man īsti hutu darāms?

Miks Finijs pieliecas tam tuvāk.

- Nosūtiet tos abus šonakt kāda norunātā vietā, lai mani

ļaudis tur tiek ar viņiem gala. Teiksim: pulkstens vienpadsmitos, Mieiganas avēnijas un deviņdesmit ceturtās ielas stūri. Ies komandēšu turp dažus no saviem puišiem un ķilda būs izbeigt a.

Ne, to es nedarīti; pat taja gadījuma, ja viens no viņiem kļūtu par nodevojli, Tonijs dedzīgi pretojās.

Es cienu jus par to, bet tomēr . . .

Perelli atbalstīja smakru roka.

Tie abi katra ziņa sagaida man daudz raižu . viņš domīgi piezīmēja.

Miks redzēja, ka Tonijs jau sak šaubīties,' un viņa cerības auga.

Ikviena organizācija ir slikti ļaudis un nodevēji atcerieties tikai Vinseti.

Perelli pārmijā ar galvu.

Viņš gribēja aizlaisties, 'viņš vienaldzīgi piebilda.

Bet tad viņš reiz icnaca šajā nama, tīri neviens vairs nedabūja to redzēt, līdz beidzot viņu atrada kada ezera, Miks papildināja.

Es lasīju par. to avīze, Tonijs mierīgi sacīja, pieceldamies no krēsla Labi, es šovakar nosutīšu alnis puišus jūsu rīcība.

Pie durvīm tika pieklauvēts, un mirkli vēlāk za-le ienaca Anželo, nesdams milzīgu, no puķēm- izveidotu harfi, ko tas nolika Tonija priekša uz grīdas.

Miks EiuijS' bija aizkustināts. Viņš paņēma ziedu starpa iesprausto karti, un izlasīja:

-«Visdziļākā līdzjūtība

Tonijs Perelli.»

Miks bija tuvu asaram.

Pie velna, tas tik ir skaisti! viņš iesaucas.

16

Tonija viesības vienmēr bija greznas un jautras. 'Kad viesi saka dejot, Perelli pamaja Anželo, un izgaja kopa ar to zāle.

Es sutīšu Konu un Dzimu uz rietumiem, Anželo.

Viņš sacīja to tik vienaldzīgā balsi, ka Verona pirmajā acumirkli nesaprata ta vardu īsto nozīmi.

Kamdēļ? viņš jautaja. bet tad tas pēkšņi saprata.

Kas tad īsti noticis? Ivo tu esi nodomājis, Tonij? viņš turpināja.

O’Hara šauj ar muti labāk, nekā ar revolveri, Perelli sacīja, puk'damics izlikties noskumis, kas viņam tomēr neizdevās.

Anželo piekrizdams pamāja ar galvu.

Ja, v.iņu vajag apklusināt tas ir par daudz skaļš. Bet šis zēns ... i

Viņš saviebās.

Vai tad tu neesi viņu novērojis? Tas jau vairs neturas kājās. Ja Ķellijs kādreiz tiešam aizved viņu policijas prezidija un sāk nopratināt . .

Anželo tas tomēr nepārliecināja.

Zināms, ši Iieta viņam parak ķērusies pie sirds, un mes esam vīlušies viņā. Bet es jau tev toreiz teicu, ka nevajaga sūtīt to šada darbā. No Viņa būtu iznācis krietns strādnieks; varbūt ari vēl tagad tas var notikt.

Viņš redzēja, ka Tonija skats pievērsās balkonam, kur sēdēja Main l.i. Anželo sarauca pieri. Dzims taču netika raidīts nāve Main l.i dēļ? la taču nepiederēja pie veikala darīšanām tatad šāda rīcība nebija atļauta.

Main l.i piegaja pie viņiem, un Anželo bija priecīgs, ka varēja iziet.

Perelli arvien vēl šaubijas. Viņa aizdomas bija vairāk instinktīvas, nekā pamatotas

Kur tu biji visu vakaru? viņš jautāja.

Viņa cieši lūkojas tam acis.

Sava istaba.

.Man ir viesi, bet tu noslēpies sava istabā! Vai varbūt arī Dzims bija pie tevis?

Ja.

Viņš bija pārsteigts par šādu vaļsirdību, un izbrīna uzlūkoja Main l.i Tas taču bija neiespējams, ka vi'ņa visu vakaru būtu pavadījusi sava istaba. Tonijs jau bija palūkojis tas durvis, bet atradis viņas aizslēgtas, un to viņa mēdza darīt tikai tad, ja pati kur izgāja. ņ

Vai tad jūs bijāt tur kopa aiz noslēgtam durvīm?

Jā.

Tonijs smagi elpoja.

Bet tu gan esi drošā!

Aiz uztraukuma viņš tikko spēja runāt. Viņa kopa ar Dzimu sava istaba . . . aizslēgtas durvis . . .

- Tu taču pats sacīji, lai es paturu viņu pie sevis, - viņa sacīja, un viegli smaids rotaļājās tas lūpas.

Protams, ta es sacīju, viņš dobji atbildēja. Bet tad tas pēkšņi satvēra viņas elkoni, ieslēdzies ar viņu sava istaba?

Bet vai tad es teicu, lai tu

Main l.i pat nepamirkšķināja acis, kad viņa pirksti sapili iespiedās tas elkoni.

Perelli strauji atlaida viņu vaļa.

Tatad tu tiešam biji noslēgusi durvis? Es taču tikai jokojot jautāju tev par to. Man neienāca- ne prata, ka tu varētu atbildei apstiprinoši. Viņš ar pūlēm savaldījās un noslēpa savu uztraukumu. Pasaki Dzimām, ka es gribu ar viņu runāt.

Viņas seja atspoguļojas nemiers.

Vai gribi viņam ko pārmest? Ta bija vienīgi mana vaina.

Tonijs pakratīja galvu. •

Ne, ne, Dzims ir krietns zēns viņš man patīk. Viņš ielūkojas pulksteni. Bet nu ej un pasaki viņam, ka man tūliņ jaruna ar viņu.

Viņa pagriežas uz durvīm.

.la, .Main l.i pasauc ari Konu O'llara... Panac šurp!

Main' l.i paklausīgi atgriežas. Viņa labi pazina Toniju, un tamdēļ nemaz nebrīnījās, kad tas draudzīgi aplika tai roku ap pleciem.

Nepiegriez man sevišķas vērības. Acumirkli man ir šausmīgi daudz darba... Tu taču saproti Un tu parūpēsies par misis O’llara, Main l.i? Viņa ir brīnišķa sieviete, bet turner nc'tada, ka tu. Ja Kons ko jauta, saki viņam, ka tu gādāsi par viņa sievu. Pastāsti viņai, cik devīgs es esmu. Vai es neesmu apgadaiis tevi ar greznam drēbēm un skaistam rotām, ta ka Holivudas zvaigznes pilnīgi nobāl tava priekša?

Viņš atlaida to.

To visu tu vari viņai pastāstīt. Bet nu ej un atsūti šurp tos abus . . . Bet kamdēļ tu biji noslēgusi durvis? Sr doma arvien vi l nedeva viņam miera.

Es baidījos, ka kāds varētu ienākt, viņa vienkārši atbildēja.

Tonijs nervozi kožļaja lupas.

Varbūt viņš raudaja? Tiešam, ja Kellijs reiz novestu šo zemi policijas prezidija, tad vairs nebūtu labi!

.Main l.i pasmaidīja.

Ne, viņš nav raudajis

Kad durvis aiz viņas bija aizvērušas, Tonijs atlaidas kada sēdekli, pulēdamies izprast, kas īsti noticis. Main l.i pēkšņi bija pilnīgi pārvērtusies un kļuvusi tam sveša. Ta vairs nebija pazemīga un paklausīga verdzene, kādu viņš to līdz šim bija pazinis. Viņa bija atbrīvojusies no Tonija iespaida, un kļuvusi patstāvīgu un neatkarīga.

Telefona zvans iztraucēja viņu no šim pārdomām. Miks bi-nijs pārmeta Tonijam, ka tas nepilda solījumu, un jautāja, vai viņš neesot apdomājies citādi.

Tonijs patreiz apgalvoja viņam, ka katrā ziņā turēšot doto vardu, kad atveras durvis un ienaca Dzims. Tonijs tūliņ par-Irauca sarunu un, uzkāris klausāmo stobriņu, smaidīdams gaja pretim jauneklim, ļoti nožēloju, ka tieši viesību laika esmu spiests sūtīt jus prom. Vai pazīstat kapteini Stredn?

Džims pakratīja galvu.

I'as laikam kāds policijas virsnieks? Ne.

Ari labi. Mēs dēvējam viņu par bcftiju, un šaja vārdā ari viņš pats šovakar nosauksies jums.

Vai man viņš jāuzmeklē?

Viņš pats atnāks pie jums. Bet neraizējaties par to. Viņš izbrīna uzlūkoja Dzimu. ,1us izskatieties lieliski, viņš piezīmēja, ieradīdams tam vietu sev līdzas. bs nemaz vairs nepazīstu jus jus taču esat kļuvis pavisam cils cilvēks, nekā šorīt!

Parmāiņa, kas bija notikusi Dzima, tiešam bija uzkrītoša. Viņa acis kvēloja, viss drūmums tā seja bija nozudis.

es jau ari jutos daudz labāk, viņš atbildēja.

Tas sasodītais Kellijs jus nobiedēja. Nu, bet tam nav nekādās nozīmes.

Dzims domīgi aplūkoja savas rokas, kas bija noslepkavojušas cilvēku.

Dīvaini, viņš mierīgi sacīja. Vel šorīt es ienīdu to cilvēku, bet nu tas man kļuvis pat zināma mēra simpātisks.

Tikai nepieķeraties viņam pārak cieši. Mušu darba tas nav ieteicams. Ari Main Li jums ir simpātiska, vai nav tiesa?

So jautājumu viņš uzstādīja gluži vienaldzīgā balsi, bet atbilde, ko tas uz viņu saņēma, bija pilnīgi negaidīta.

Ja es viņu mīlu.

Tonijs strauji pagriezās pret viņu.

Jūs viņu mīlat? . . . Nu, ja viņa jau tiešam ari ir burvīga meitene, bn par visu to viņa var pateikties man. Kad es viņu atradu, tā dzīvoja kopā ar kādu krāsotāju.

Vai tad tam knda nozīme?

Priekš manis nē: es esmu augstsirdīgs, bn kas tad arī ir tāds mākslinieks nulle, kas tikai nes cilvēka vardu!

Saja acumirklī ienāca O’Ilara.

- Kori, vai pazīstat kapteini Leftiju Stredu? jautaja tam.

Pcrelli

Ne, bet gan jau drīz pazīšu visu šo tarkšķu bandu.

Ari man ta šķiet. Tonijs piegāju pie galda nn, izbīdījis kādu atvilktni, izņēma no tās aizzīmogotu aploksni. Ņemat šo vēstuli. Džini, bet apejaties ar to uzmanīgi viņa ir trīsdesmit tūkstošu' dolāru. Tas ir nodoklis par kādu nupat saņemtu alkohola sūtījumu . . . Nu, bet to jau jums nav iazin. Nogādājiet tikai šo vēstuli Mičiganas avēnijas un deviņdesmit ceturtās ielas stūri. Streds ieradīsies tur savā vāģi tieši pulk-stens vienpadsmitos. Ka pazīšanas zīmi viņš pateikts jums vardu «Leftijs» vairāk lieka. Nododat viņam šo v stini un tad tūliņ braucat atpakaķ Ceturksni pēc vienpadsmitiem jums jābut jau atkal šeit.

O’Hara nolūkojas, ka Dzims noglabāju vēstuli kabata, un sarauca pieri.

Kamde| tad ari man jābrauc līdzi? viņš jautāja.

Vienas vēstulēs nodošanai taču nevajag divus vīrus?

Trīsdesmit tūkstošu dolāru apsargašanai divu viru nemaz nav par daudz, Tonijs atbildēja. Miks zina, ka man šovakar janornaksa šī summa, un viņam es nevaru uzticēties.

Kons pēkšņi piecēlās nn devas uz durvīm, pirms vel Perelli paguva aptvert viņa nolūku.

Ko tas lai nozīmē? Tonijs pārsteigts iesaucas.

Es gribu pasaukt misis O’Hara un pavadīt viņu mājup.

Tonijs pasmaidīja.

Pavadīt mājup? Viņa šonakt paliks tepat un jūs ari. Es jau liku iekārtot jums istabas.

Pēkšņi atveras durvis, un zāle ienāca Marija Viņa gribēja zināt, kamdēļ Tonijs aicinājis pie sevis viņas viru.

Es aizvedīšu tevi mājās, un atpakaļbraucot atkal paņemšu līdzi. Kons sacīja viņai.

Marija sašutusi uzlūkoja viņu.

Par ko tu mani ieskati? Par lietu, ko esi nopircis tirgotava? Bet es grjbu zināt, kurp tu iesi.

Tonijs smaidīdams lūkojās viņā.

Tas ir jautājums, ko jus nekad nedrīkstat uzstādīt.

Viņas skats slīdēja no viena uz otru, un beidzot apstājas pie Dzima.

Vai ari viņš ies līdz? Vai ta' nav kāda jau iepriekš norunātā lieta?

Perelli bija nepatīkami aizskarts.

Ne, ta jums nevajag domāt.

Dzims, kas яг interesi bija sekojis šai sarunai, паса ar kailu priekšlikumu, kas bija domāts pusē nopietni, puse ironiski.

Es iešu viens pats. .Man šķiet, ka es viegli tikšu gala ar šo uzdevumu.

Sads atrisinājums Konam bija ļoti pa prātam.

Protams, jus to izdarīsiet, , viņš iesaka, bet Tonijs to nepacietīgi partfauca:

Ko tas nozīme? Vai jus jau pats sāksiet noteikt, kas jums jadara, nu kas nav jadara, vai varbūt, esat tāds zaķapastala, ka baidāties pavadīt šo zemi? Vai domājāt, ka es sūtītu Dzimu, ko mīlu tikpat ka savu brāli, ja tur tam draudētu kadas briesmas?

Kons piekāpās.

Ir jau labi, viņš sacīja. Es tūliņ sameklēšu savu mēteli. Viņš uzlūkoja Mariju, un viņu skati sastapās. Misis Perelli Uzmanīs tevi. Vai saprati?

Bet kas tad tev teica, ka man vajadzīgs sargeņģelis? viņa skarbi atcirta.

,1us taču pati to teicat. Tonijs smejas. Tātad uz redzēšanos, Džiin. Pasteidzieties, ka tiekat drīzāk atpakaļ. Viņa skats nejauši krita uz jaunekļa vestes kabatu, no kuras rēgojas ara cigarešu etvijas gals. Kas tad jums tur?

Cigarešu etvija to man kāds iedāvināja.

Tonijs smaidīdams pamaja ar galvu.

Kāds, kas jums mīļš? Un tamdēļ jus nesat viņu uz sirds?

Та tikai nejaušība.

Labak bažat viņu bikšu kabata la neizskatās glīti.

Dzims sakuma bija pārsteigts, bet tad viņš pēkšņi saprata Tonija domas. Lēnam viņš izņēma etviju un pārvietoja to citā kabatā.

Nu, protams tur viņa taču slavētu ceļa; vai ari jums tā nešķiet?

Smaids Perelli seja izdzisa. Dzims bija ietērpis vārdos viņa domas. Vai šis zēns ko zināja? Vai viņam būtu kadas aizdomas? Un kas gan būtu varējis tam ko pateikt?

Salonu ar vestibilu savienoja iss, plats koridors. Dzims patreiz gāja pa to, kad pēkšņi izdzirda aiz sevis kādu balsi.. Pagriezis galvu, viņš ieraudzīja Main Li, kas steidzas tam pakaļ. Viņš izplēta rokas, un mirkli turēja to savos skāvienos. Viņi nepiegrieza vērības ne Tonijam, kas pārsteigts un saniknots ‘stāvēja durvis, ne ari Marijai, kas ironiski smīnēdama nolūkojas viņos.

Tu gribēji aiziet, neatvadījies no manis, - Main Li viņam maigi parmeta. Vai esi laimīgs, Džini?

O, tu nezini, cil< laimīgs es esmu! viņš klusu atbildēja.

Viņa pacēla galvu; Dzims noliecas un noskūpstīja viņu uz upatn. Tad viņš atlaida to un steidzas pakaj Konam, kas jau tavēja lifta un skaļi lādējās par negaidīto uzdevumu.

Main 1 i iegaja atpakaļ salona. Perelli uzrunāja to, liet iņa nekā nedzirdēja. Viņai bija tikai viena vēlēšanas: kaut )žims domātu par viņu^ labi! Vairak viņai nekā nevajadzēja.

Hallo! Tonijs brutāli uzkliedza tai. Vai tad tu ne-naz vairs nedzirdi?

Main l.i smaidīdama paveras viņa. Cik liels, stiprs un va-cns viņš bija un tomēr . . .

Vai neiesim pie viesiem. Tonij? viņa jautri sacīja.

Es būšu visskaistākā sieviete zāle Dzims ta teica.

Viņa jau sen bija izgājusi, bet Tonijs arvien vēl stāvēja istabas vidu. Viņas pēdējie vardi bija to sāpīgi ievainojuši. Un tomēr viņš taču jau bija izlēmis Main Li likteni. Jau šodien tai vajadzēja sākt jaunu, drūmu dzīvi. Nu bija pienākusi ari viņas karta aiziet turp, kurp bija aizgājušas jau visas tas sievietes, ar ko Tonijs kādreiz bija dzīvojis. I n tomēr Main l.i vel spēja viņu sapinat,’ kaut viņam bija šķitis, ka nu tas jau galīgi atraisījies no viņas burvības iespaida! Tas bija smags atklājums, ko viņam grūti nacas panest.

IJn viņa bija noslēgusi savas istabas durvis, viņš lēnām sacīja.

Pēkšņi tam līdzas atskanēja Marijas uzbudinošie smiekli.

Nu, protams viņai taču ir mīļākais, viņa piezīmēja.

Man ši maza patīk. Bet tad tai pēkšņi ienaca prata O’Hara. Kurp tie abi aizgāja? Mister Perelli, vai esat kurls?

Viņš nebija ne kurls, ne mēms, bet viņa domas arvien vel kavējās pie reta, dīvainā pārdzīvojumā.

Viņa neteica ne ja, ne nē viņa izvairījās no tiešas atbildes. Un viņa būšot skaistaka sieviete visa zāle Dzims esot ta teicis!

Smaids sastinga Marijas seja.

Vai mēs nu dejosim, vai ari jūs esat nodomājis visu vakaru sarunāties pats ar sevi? Cik ilgi Kons paliks prom?

Tonijs pēkšņi atjēdzas. Kons bija aizgājis un tas bija viņa beigas.

Viņš tik drīz nepārnāks! Perelli smejas, aplikdams roku tai ap vidu.

Viņa atraisijas.

Iesim nu dejot.

Bet Tonijs viņu nelaida. Novedis Mafiju pie dīvāna, viņš nosēdināja to.

Paliksim tepat šeit mūs neviens netraucos.

Viņš pievilka to sev klāt, un sāka viņu skūpstīt. Marija pretojas tikai tik daudz, cik, pēc viņas domām, to prasīja pieklājībā.

Jus neesat visai labas domas par sevi, viņa sacīja, atgriezdama to no sevis. Iedomājieties taču: ja nu kāds ienāk piemēram, jūsu sieva .. .?

Tonija skats atkal kļuva skarbs. Viņš saīdzis piecēlās.

Sasodīts, ja jus gribat mani kaitināt es atradīšu sev citu partneri!

Neapmierināts viņš sekoja tai dejas zālē, un mirkli vēlāk viņi jau bija iejaukušies dejotāju pūli.

17

Dzims sēdēja pie stūres. Viņš bija pilnīgi mierīgs. Tas Konam bija patīkams pārsteigums.

Kas gan Kellijam atkal būtu vajadzīgs no Tonija? viņš pēkšņi ieminējās.

Kellijam?

.la. Vai tad jus noredzējāt, ka viņš iegāja nama tieši taja mirkli, kad mēs iznācām?

Dzims neatbildēja. Satiksmes regulētājs patlaban pārmainīja zaļo uguntiņu pret sarkano, un viņš apturēja vāģi.

Ka jums patīk dzīve, Kon? Vai jus vēlotos turpināt to šaja pasaulē kopa ar sievu un visam citam lietam?

O’Hara iesmejas.

Protams!

Tad jums jāizkāpj jau gabaliņu pirms mušu satikšanas vietas.

Man ja izkāpj Kons izbrīnā atkartoja.

- Ja, Dzims atbildēja. Es braukšu viens pie kapteiņa Leftija.

Ko tad tas nozīme?

Vai zināt, kas tas ir: tikt raidītam nāvē?

Satiksmes regulētāja iedegas zaļa uguntiņa, un vāģis ātra gaita turpināja ceļu.

Dīvaini, Dzims domīgi turpināja. l.idz pat šai dienai es vel to nesapratu. Bet laikrakstos bieži redz uzņēmumus, kur līķa atrašanas vieta apzīmēta ar krustiņu. Viņš nopūtas. Es pieturošu, lai varat izkāpt, vai ari darīsim tā: paliekat vāģi, bet es izkapšu. Viņš mirkli pārdomāja. Ne. labāk tomēr braukšu es, jo citādi viņi tūliņ nodomās, ka Pe-relli apvedis tos ap stūri.

Jūs domājat, ka ines būtu sūtīti šurp, lai eiti mus nokniebtu? S'is nelietis .. .

To es noteikti zinu, Dzims nopietni atbildēja.

Kons O'l lara strauji elpoja.

Kas tad jums to teica?

Dzims tumsa pasmaidīja.

Kāds, kas velēja man labu.

Main Li?

Kāds, kas vēlēja man labu, Dzims atkartoja tin nu jus varat izkāpt.

Viņš apturēja vāģi ielas mala.

Jūs esat traks! Kons iesaucas. Ja tas viss tiesa, tad taču nav nozīmes turp braukt. Vai tad jus gribat tīšu pratu doties nāve?

Dzims neatbildēja, un pēkšņi Kona pamodās tumšas aizdomas.

- Jus gan laikam gribat aizšmaukt ar visu naudu?

Dzims izņēma no kabatas aploksni, atplēsa to, un izņēma no viņas žūksni baltu papīra lapiņu.

Redzat, viņš ironiski sacīja. Sis naudas pilnīgi pietiek visam manam atlikušajam mūžam!

OTIara izrāva papirišus viņam no rokas, ka nesaprašana vērdamies tajos.

Bet ta taču nemaz nav nauda! viņš ar pūlēm izdabūja par lūpam.

Vai nu jus ticat?

Džinis atvēra durvtiņas, un O'Hara vilcinājās tikai vienu mirkli. Viņš palūkojas uz visam pusēm tumšaja ielā neredzēja neviena cilvēka. Tuvuma viņš ieraudzīja šauru šķērs-ieliņu, kur varēja paslēpties.

Es notālēm novērošu jūs, viņš uztraukts sacīja.

Braucat vien talak, Džini. Vai jums ir šaujamais?

Man tādu nevajag.

Viņš aizvēra durvis un, pamajis Konam ar roku, turpināja cc|u.

Norunātā vieta viņš izkāpa. Drīz tālumā parādījās kādā auto gaišās ugunis, kas lēnām tuvojās.

Vāģis bija vairs tikai dažus so|us no vielas, kur stāvēja Dzims, kad ta loga priekškari pašķiras...

Džims Maķgrets izslējās. Viņš laikam vel redzēja, ka uzliesmoja uguntiņa stobra gala, bet sajust tas пека vairs nepaguva.

Bez skaņas viņš sabruka uz trotuāra. Dzims bija izpircis savu vainu.

18

Anželo atvēra komisāram durvis. Nav brīnums, ka viņš mazliet satrūkās, jo tas skaidri zinaja, kadas briesmas draudēja no ši cilvēka.

Kellija un Anželo starpa paslavēja zināmās simpātijas, ko grūti būtu apziniet. Kellijs redzēja Anželo personā nākamo bandas vadoni, un zinaja, ka tas būs daudz patīkamāks un ciešamāks pretinieks, nekā Perelli.

Kur Perelli? \iuš skarbi jautajn.

Pametis skatu apk. i viņš ieraudzīja veselu kaudzi tukšu šampanieša pudeļu. Ari iu dzirdot gramofona muziķu, kas plūda no ziemas dārza, viņš butu sapratis, ka šeit notiek viesības.

Viņš ir izgājis satikties ar kādu draugu, Anželo atbildēja.

Kellijs pasmaidīja.

Viņa bruņu auto stāv garāža, tatad viņš nekur nav gājis.

Anželo nesamulsa. Melošana piederēja pie viņa pienākumiem.

Tonijs uzgāja kopa ar kādu dāmu dejas zālē, viņš mierīgi paskaidroja. Vai nevēlaties ko dzert? Es tūliņ pasaukšu viņu.

Kellijs staigāja turp un šurp pa istabu.

— Miks Finijs šodien bija te.

Anželo pamāja ar galvu.

Mēs dzīvojam ar viņu ka brāļi.

Ja, kā Kains ar Ābelu. Bet kur ir šis Zēns, Makgrets? Vai ari to jus mīlat ka brāli?

Anželo pasmaidīja.

Ari viņam jābūt kaut kur tepat nama. Un tas tiešām ir patīkams zēns.

Tepat nama? Bet es nupat satiku viņu durvīs. Pasauciet

Perelli.

Anželo pagriezās uz durvīm.

Kādam notikumam par godu jus šovakar rīkojat viesības? Kellijs jautāja.

— Ziemas darza mums ir tikai daži viesi, Anželo paskaidroja. Tonijs grib nosvinēt savu izlīgumu ar Miku Finiju.

Saja acumirkli ienāca Main Li. Viņa nosodās dīvānā un saka izšūt, nepiegriezdama abiem vīriešiem nekādās vērības.

Kellijs laipni apsveica viņu.

Šis tērps jums lieliski piestāv, viņš sacīja.

Viņa smaidīdama uzlūkoja komisāru.

Vai jums tas patīk? viņa jantaja.

Lieliski! Bet es nekad vel neesmu redzējis jus tik jautru, ka šovakar, Main Li.

Tas tamdēļ, ka ši ir viena no laimigakam dienam mana

mūža.

Kellijs nejautāja pēc šis laimes cēloņiem.

Main Id, par spīti visiem justi nelaimīgiem piedzīvojumiem, es tomēr cienu jus. Jus esat vienīgais cilvēks šaja nama. Viņš uzmanīgi palūkojās visapkārt. Kad jus aiziesiet no šejienes?

Kas tad jums teica, ka es aiziešu? viņa ātri jantaja.

Tatad viņa tomēr to zināja, vai nojauta.

Pēc mana aprēķina, ir jau laiks. Lsnui redzējis šeit jau trīs dažadas sievietes un visas tas ir atkal nozudušas.

Main Li pamaja ar galvu.

To es zinu. Nabaga meitenes! Viņas balss skanēja bezrūpīgi.

Varbūt jūs zināt arī to, kur jusu virs ņem naudu šadai greznai dzīvei?

Viņa paraustīja plecus.

Spirta kontrabanda.

Pareizi. Bet viņam ir ari vēl citi ienākumu avoti. Viņam pieder trīs nami Cicero un divi Bernhema, un katra no tiem ir ap četrdesmit meiteņu. Divi tūkstoši dolāru skaidras peļņas katru nakti!

Main Li lūkojās sāņus. j

Ari to es zinu, viņa klusu sacīja. Ls taču neesmu bērns. Bet kamdēļ jus stāstāt man to?

Cicero elegantāka nama vaditaja saķildojusies ar Pe-relli, komisārs turpināja. Viņa piesavinājusies veikala naudu, nu viņas vieta nu stāv brīva.

Viņa palika tikpat mierīga ka bijusi.

Ja jus vel vakar būtu pateicis man to, es būtu noskumusi. Bet šodien vairs nekas nespēj mani uztraukt. Cik pulk-stens?

Vienpadsmit kamdēļ tas jūs interese?

Viņas acis sajūsma iekvēlojas, un viņas skats kā apskaidrots, kavējās tales.

Vienpadsmit! — viņa tikko sadzirdami atkārtoja. Ludzu, nerunājiet tagad!

Viņa aizvēra acis un sakrustoja rokas pār krūtīm.

• ,1us izskatieties kā karaliene! Kellijs apbrīnodams iesaucās.

Noskūpstiet man. roku! viņa pavēlēja. — Saja mirkli es tiešām esmu karaliene... Valdniece pati par sevi man šķiet pirmo reizi manā mūžā!

Viņš turēja rokā viņas mazo rociņu, kuras pirkstā mirdzēja brīnišķs briljants. Kellijs vērīgi aplūkoja akmeni.

- Kāds skaists briljants! viņš piezīmēja.

Main Li pamāja ar galvu. Viņas domas un jutās kavējās pavisam citur, un Kellijs droši vien būtu nobijies, ja zinātu, par ko tā doma.

Main Li pamazām atkal atgriezās īstenībā. Viņa nopūtās un vāji pasmaidīja.

.la, tiešām skaists . ..

Kādu dienu Perelli pateiks jums, ka šis gredzens viņam vajadzīgs. .1 us atdosiet viņam to, un nekad vairs to neredzēsiet.

Viņš man nav vajadzīgs tam nav nekādas nozīmes priekš manis.

Un tad kādu dienu viņš izsutis ari jus uz Cicero, komisārs nopietni turpināja. Vai ziniet, kas jus tur sagaida?

Viņa pakratīja galvu.

Jūs vadīsiet lielo namu, kura apmeklētāji ir vienīgi bagātnieki.

- Ne! viņa kaislīgi iesaucās, un mirkli Kellijam likās, it kā tā tiešām būtu nobijusies.

Pēc' gada jus nokļusiet otra nama, kur viesi dzer alu un degvīnu, un ar laiku jums tiks ierādīta istaba trešajā nama, kur pat nav atsevišķa bara nēģeriem.

— Nē!

— Visas, kas kādreiz dēvējušās par misis Perelli, aizgājušas pa šo ceļu, Main Li. Viņš brītiņu klusēja. Bet es varu paradīt jums kādu citu izeju.

Arī viņa zināja kādu izeju pašu drošāko. Bet Kellijs domaja vienīgi par to, ka varētu sagūstīt Toniju.

Bankā guļ simts tūkstošu dolāru, ko līdz šim neviens vēl nav pieprasījis sev. Si summa nolemta kā atlīdzība tam. kas uzradīs Vinseti slepkavu. Un jus taču ziniet, ka viņu nonāvēja Perelli.

Main Li nevērīgi atmeta ar roku.

Fs domāju, ka jus pastāstīsiet man ko interesantāku, bet nu jus atkal esat policijas ierēdnis. Man daudz labāk patīk, kad jūs runājat ar mani cilvēcīgi.

Tomēr Kellijs vēl neatteicās no sava nodoma.

— Jums nav ko bīties neviens no šiem noziedzniekiem neiedrošināsies jums pieskārties, — viņš klusākā balsi turpināja. Vienīgais noziegums, par ko Cikago draud pakāršana, ir sievietes noslepkavošana. Mūsu zvērinātie var būt šādi, vai tādi bet katra ziņa tie ir sentimentāli! Es varu uzņemties pilnīgu garantiju par jūsu drošību.

Vai tad jūs esat dievs? — viņa smaidīdama jautāja. — Mi|ais draugs, es nebīstos no Cicero namiem ne no lielajiem, ne ari no mazajiem. Es nekad neiešu turp priekš tam mana patmīlība ir parak liela!

Jūs nepazīstat Perelli . . .

Viņa iesmējās.

Kas par to’ Jūs tikai gribat uzrīdīt mani viņam, bet tas nenotiks: ja man būs jaiet, es gribu miera šķirties no visiem ļaudīm.

— Tātad jus tomēr aiziesiet? - Kellijs dzīvi iejautajās.

Mairi Li pamāja ar galvu.

Vai Perelli to zina?

Nē.

— Es vēlētos, kaut varētu ko darīt jusu labā.

Viņa lūkojās tam garām. Tonijs stāvēja durvīs un uzsmai-dija viņai.

— A, Main Ei pakavē jums laiku? viņš jautri jautāja.

Man teica, ka jūs gribot ar mani runāt. — Viņš maigi noskūpstīja Main Li. Un nu ej, maza ķiniešu meitenīte vēlāk mēs vēl satiksimies.

Kellijs sniedza viņai roku, ko Main Li vilcinādamās saņēma.

— Dzīvojat laimiga!

Tonijs ziņkāri vēroja viņus.

Pirmo reizi redzu, ka jus sniedzat kādam roku, mister

Kellij.

Arī es pirmo reizi satieku jusu nama cilvēku, kam gribu paspiest roku, — detektīvs mierīgi atbildēja, aizvērdams durvis, pa kurām Main Li bija izgājusi. Jūs esat bīstamāks par indi, Perelli. Es jau daudzkārt esmu lauzījis galvu, kas jūs īsti varētu būt. Nu es to zinu. Vai jūsu dzīslās rit ari žīdu asinis? Ne? Bet var jau ari but, ka Judass bijis pusē sicīlietis. Sēstieties taču.

Mirkli Tonijs uzlūkoja viņu mēmās dusmas, bet tad tas savaldījās un smiedamies pievērsās Anželo.

— Vai dzirdējāt? Komisārs piedāvā man krēslu manā paša dzīvokli!

Anželo apdomīgi klusēja. Viņš juta, ka attiecības Kellija un Tonija starpā k|uvušas sevišķi asas. Kellijs runaja ka jau cilvēks, kas ko zin.

Mans birojs nav tik grezni iekārtots, un pēdējie astoņi bandu vadoņi, kam gadījies tur sēdēt, nu jau visi miruši.

Tonijs pieklājīgi pasmaidīja.

Tad jau viņi bijuši ļoti neuzmanīgi. Anželo, misters Kellijs ir |oti sliktos ieskatos par mums. Lai kas ari nenotiktu -pie visa vainīgs Tonijs Perclli! Pilsētas galva tur garu runu Tonijam jāatbild par to. Pazūd no pasaules Vinseti tūliņ tiek pārmeklēts Tonija dzīvoklis! ...

Perelli pārdrošība mazliet samulsināja Keļliju.

Vinseti? Hrn . . . Viņš saņēma banka trīssimts dolāru, atnāca šurp, un nekad vairs netika dzīvs redzēts.

Tonijs iesmejas.

Ja, jūs taču pats visu laiku sekojat viņam. Visu priekšpusdienu viņš nosēdēja pie jums, šis lielais, simtprocentīgais nodevējs!

Bet pēc tam viņš atnāca šurp, Kellijs neatlaidās.

— Un es izsviedu viņu ārā. Es neielaižos ar tādiem puišiem nekādās darīšanās.

Tonijs nu ari pats vēlējās, kaut labāk nebūtu uzsācis šo bīstamo sarunu.

• Viņš ienāca šajā zālē un dzīvs vairs neatstāja to,.— Kellijs turpināja.

Tonijs uzlūkoja savu adjutantu, nirtas tūliņ piesteidzās viņam palīgā.

—• Bet jūs taču ieradāties desmit minūtes pēc tam, kad Vinseti jau bija aizgājis, - Anželo aizrādīja.

Varbūt jus toreiz atradāt uz grīdas asiņu pēdas? — Tonijs ironiski jautāja. Varbūt redzējāt pat liki? Vai dzirdējāt šāviena troksni?

Viņš saka zaudēt pašsavaldīšanos, pārāk nopietni uzņemdams viegli izmesto izaicinājumu.

— Neviens nebūtu varējis šāvienu dzirdēt, — Kellijs atbildēja. — Es |oti labi pazīstu jusu pistoli: tuvumā ta darbojas lieliski!

Perelli piespiesti iesmējās.

— Viņš nemaz negrib nākt pie prāta. Es slepkavojot visus ļaudis — es, Tonijs Perelli! Ja manis nebutu, avīzēm drīz vien pietrūktu notikumu, par ko rakstīt!

Anželo bija izgājis, un Tonijs gaidīja. Viņš juta, ka Kellijs kaut ko ziņ un rotaļājas ar viņu.

Vai osat dzirdējis ko jaunu? komisārs vienaldzīgi jautāja, iesmēķēdams garu, tumšu cigāru.

Tonijs pasmaidīja.

Ne rietumu frontē bez pārmaiņām. Bet vai tad jūs esat atnācis tamdēļ, lai ievāktu no manis jaunas ziņas? Tad jau jūs varējāt labāk nopirkt par trim centiem avīzi.

Ķellijs brīdi klusēdams staigāja pa istabu, un smēķēja. Tad viņš pēkšņi apstājās Tonija priekša, un cieši uzlūkoja to savam tēraudsaltām acīm.

Perelli, cik jus nopelniet gadā no visiem saviem uzņēmumiem? Taču laikam diezgan prāvu summu?

Tonijs paraustīja plecus.

Ka draugam varu jums to pateikt, viņš ar vieglu ironiju atbildēja. Draugu starpā taču nedrīkst būt noslēpumu, vai nav tiesa? Es pelnu pusotra līdz divi miljoni gada. Arī izdevumi ir visai lieli. Pagājušā gada es aizmaksāju miljonu dolāru policijai vien. Taisni šausmas, cik lielus kukuļus aprij šie ierēdņi!

Kellijs pasmaidīja.

IJn cik tad es esmu no jums saņēmis?

Tonijam bija jāsmejas. Viņš nejuta ne vismazākā respekta pret policistiem vienalga, vai tie bija piekukuļoti, vai ne.

Atļaujiet, ka saku jums vaļsirdīgi: es tiešam ieskatu jus par ļoti neprātīgu cilvēku. Dzīve jau ta ir īsa, un tamdēļ mums jāpieliek visas pulēs, lai padarītu to pec iespējas jautrāku un patīkamāku. Bet bez naudas cilvēks nevar būt jautrs. Kopš pieciem gadiem es neesmu turējis pirkstos nevienas desmitdolāru zīmes — redzat, to es saucu par dzīvi! Cilvēks nemaz nedrīkst zināt, ka pasaulē ir tāda sīknauda.

Viņš pats bija pārliecināts par savu vardu patiesību.

Bet toties jūsu Cicero meitenes, ļoti labi zin, ka izskatās desmitdolāru zīme, Kellijs atteica.

$1 piezīme kaitināja Toniju, jo šaja lieta viņš bija ļoti jūtelīgs. Viņš kaunējās no ienākumiem, ko tam atmeta atklāto namu uzturēšana, un uz visnoteiktāko noliedza, ka tam būtu kāds sakars ar tiem. Protams, tas tomēr neliedza viņam rūpīgi kontrolēt šo namu ieņēmumus un priecāties par viņu panākumiem

- Bet, mīļais komisār, jus vienmēr runājat par manam meitenēm Cicero, — viņš pārmetoši sacīja. Atan nav nekādu

meiteņu — ne Ciccro, ne arī kur citur. Sie šausmīgie nami man nepieder, un es ne par ko nepieņemtu naudu, kas tajos nopelnīta.

Kellijs tomēr nebija tik viegli pārliecināms.

• Vai tiešam jums nav nekā kopēja ar tiem? Un ka tad ir, piemēram, ar «Lauvu pagalmu»?

Tonijs līdzjūtīgi pasmaidīja.

«Lauvu pagalms»! Protams, es zinu šo iestādi, bet man pat nav jausmas, kam īsti ta pieder.

Priecājos to dzirdēt, Kellijs sirsnīgi sacīja. Tieši šīs iestādes dēļ es jau ari esmu šeit. Vižilenta ļaudis šovakar uzbrukuši «Lauvu pagalmam», visas meitenes izsvieduši uz ielas, bet namu nodedzinājuši līdz pamatiem.

Perelli pēkšņi nobala.

Ko jus sakat? Viņš pietrūkās kaļas. «Lauvu pagalms» man maksāja simts tūkstošu dolāru! Viņš sāka uztraukumā skraidīt pa istabu. Nolādētā banda! Visus tos neliešus vajadzētu nostādīt pie sienas! Vai tad Cieero nemaz vairs nav policijas? viņš kliedza.

Komisārs apmierināts smaidīja.

To jums pašam labāk jazin jus taču teicat, ka šie ļaudis saņemot no jums algas. Bet par ko jūs tik briesmīgi uztraucaties? Tas taču nav jūsu nams, un jūs jau nekad nepiedalieties šādos uzņēmumos!

- Si nolādētā banda! Tonija balss trīcēja. — Vai tad pasaulē nemaz vairs nav likuma? Simts tūkstošu dolāru un viss neapdrošināts!

Kellijs bija savu noļuku sasniedzis. Nu tas varēja atkal iet.

Nu jus to ziniet, viņš sacīja. Bet visa šaja nelaime man tomēr ir viens mierinājums priekš jums: ugunsgrēka nav gājusi bojā neviena cilvēka dzīvība.

Tonijs jau bija atguvis pašsavaldīšanos. Viņš satvēra Kel-liju aiz rokas, kad tas jau tuvojās durvīm.

- Uzgaidiet mirkli es gribu reiz runāt ar jums klaji. Jūs esat krietns puisis un apbrīnojams cilvēks to es nevaru noliegt. Ja jūs rādāt man zaļo uguntiņu — es eju uz priekšu; jūs uzgriežat sarkano es apstājos. Bet manas orgānizācijas vadīšanai ir tikai viens paņēmiens tas, ko es jau pielietoju. Kada tam nozīme, ja daži ļaudis tiek nolaisti no kājām? Tie taču nav nevainīgi pilsoņi, bet gan noziedznieki un slepkavas. Nomaitājot viņus, mēs aiztaupām valstij lielus izdevumus, kas tai rastos sakara ar viņu tiesāšanu un uzturēšanu cietumos. Zināmā mēra mēs pat esam cilvēces labdari ja vēlaties: plēsoņi, kas iznīcina citus plēsoņus.

Kellijs apbrīnoja Tonija neparasto loģiku, tomēr neizrādīja to.

— Lieliski! — viņš smaidīdams sacīja. Bet šo deklamāciju man jau tik bieži gadījies dzirdēt, ka drīz es zināšu to no galvas. Vai ari Džims Makgrets ir viens no šādiem plēsoņiem?

Tonijs uzmeta viņam ātru skatu. Vai šis cilvēks ko zinaja, vai nojauta?

Džims ir brīnišķs zēns, viņš mierīgi atbildēja. — Es viņu mīlu gandrīz ka savu brāli.

Vai ari pret Konu O’Hara jums ir tamlīdzīgas jutās?

— Ari tas ir krietns puisis.

Kur viņi abi ir?

Tonijs noslēpumaini palūkojās visapkārt, it ka bīdamies, ka kāds varētu noklausīties.

Viņiem bija norunāta satikšanas ar meitenēm tikai nestāstiet par to Kona sievai!

Ahā! Un ari ar Miku Finiju jus tagad esat kļuvuši labi draugi, vai nav tiesa?

Kellijs tiešam varēja but nepatīkams. Viņš vadīja sarunu tik veikli un atjautīgi, ka bija grūti sekot viņa domu gaitai.

Protams. Senāk gan mušu starpa valdīja dažas nesaskaņas . . .

Laikam $ona O’Donela deļ? Kellija nepielūdzamais skats neatvairāmi urbās Tonija seja. Un par kādu maksu jūs nopirkāt tagadējo izlīgumu?

Perelli izlikās apvainots.

Mister Kellij, jus reizēm runājat tapat. ka vācu mūziķis komponē. Un šādus gabalus es nevaru ne lasit, ne spēlēt.

Beidzot detektīvs naca klaja ar izšķirošo jautājumu:

— Vai šī izlīgumā dēļ kāds tika raidīts nāvē?

— Mans Dievs! Protams, nē! To es nedarītu pat ar vislielāko nodevēju! Tā taču būtu slepkavība, mister Kellij!

— Protams, ta ir slepkavība, Kellijs mierīgi sacīja.

Bet dažas slepkavības vairāk, vai mazak, tas taču jums

nav no svara jūs, nekrietnais bandīt! Labu nakti!

Pēkšņi atveras durvis, un lajas paradijas Mairi Li. Gandrīz taja pašā acumirkli ieskanējās telefona zvans. Kellijs noradīja Tonijam uz aparātu.

Atbildiet! viņš pavēlēja. Es sacīju saviem ļaudīm, ka būšu šeit.

Perelli pamanīja Main Li, un viss viņa niknums izgāzās uz to.

— Taisies, ka tieci prom! — viņš caur zobiem šņāca. — Vai tu nedzirdi? . . . Ievest savā istabā svešu vīrieti, un ieslēgties tur ar viņu! . . .

Viņš paķēra klausāmo stobriņu.

Kas runā? Policijas prezidijs? Ja, misters Kellijs ir šeit.

Viņš pasniedza klausāmo taurīti komisāram.

Tonijs nojauta briesmas. Policijas izturēšanās bija kļuvusi parak draudoša; ari zaudējumi, kas bija cēlušies sakara ar «Lauvu pagalma» iznicināšanu, bija milzīgi. Un tomēr visas Tonija domas bija nodarbinātas vienīgi un pilnīgi ar Main Li pārkāpumu; ar šo sievieti, ko viņš jau bija nodevis un gribēja pievilt arī vel turpmāk. '

— Viņš skūpstīja tavas lūpas! — Pcrelli balss uztraukumā trīcēja. Es redzēju, ka viņš atvadījās no tevis .. .

Kellijs runāja aparātā, un Main Li‘mierīgi klausījās viņa vārdos. Viņa labi zinaja, kas tam patreiz tiek ziņots.

Ka? Kad tas noticis?... Jaunais Makgrets . . . Vai viņš miris? .. .

Main Li izslējās. Viņas maiga sejiņa mirdzēja iekšējā apgarotība.

... Mičiganas avēnijas un deviņdesmit ceturtās ielas stūrī?... Vai vēl kāds nošauts?... Vairāk neviens? Tikai Makgrets?... Vai esat pārliecināts, ka Kons O’Hara nebija kopa ar viņu? . . .

20

Ziloņkaula papīrnazis, ar ko Tonijs bija rotaļājies, pārlūza divas daļas, un Perelli nometa to atpakaļ uz galda. Viņš negribēja ticēt savām ausim. O’Hara neesot bijis kopa ar Dzimu?

— Labi, es tūliņ būšu klāt, Kellijs sacīja, nomezdams klausāmo stobriņu.

— Ierodieties rit, pulkstens deviņos rītā, policijas prezidijā! — viņš uzsauca Tonijam, tad ātri izgaja no zāles.

Perelli trakas dusmās pievērsās Main Li.

Vai dzirdēji, ko viņš man teica — man, Tonijam Perelli? It ka es butu suns!

Main Li neklausījās. Viņas skats vērās tālēs, bet lupas tikko manāmi kustējās.

—• Džini! O, Džini! . ..

— Nu viņš jau ir ellē!

— Bet šovakar viņš bija debesīs, •— viņa klusu sacīja.

— Tu laikam mīlēji viņu?

— Es mīlu tevi, viņa vienkārši atbildēja. — Bet es devu viņam visu, ko viņš lūdza visu! Un ši apziņa mani aplaimo. Es tomēr neesmu velti dzīvojusi.

Tonijs strauji atravas no viņas, it ka ta butu spitālīga.

• Ko tu darīji?

— Viņš zināja, ka iet nāvē, un priecājās par to, Main Li čukstēja.

Tonijs noslaucīja sviedrus no pieres.

Viņš zināja, ka iet nāvē? Kas tad viņam to pateica?

Es.

Viņas balsī nebija ne baiļu, ne spītības. Viņa tikai konstatēja faktu.

Viņš ar prieku gaja nāve pēc tam, kad bija mani mīlējis .. .

Viņš tevi mīlējis? Tonijs šausmās uzlūkoja viņu.

Tevi manu Main l.i?

Pēkšņi viņš sagrāba to aiz rīkles.

Kur ir Kons O’Hara? viņa ar pūlēm jautaja.

Sis jautājums lika viņam atjēgties.

Kons O’Hara... Viņa līķis nebija atrasts. IJ11 ja Dzims to bija zinājis, tad jau ari viņam vajadzēja zināt . .. Tonijs saprata, cik bīstams var kļūt šis pārdrošais un nāvīgi saniknotais cilvēks.

Es iešu sava istaba, Main l.i sacīja.

Lasies pie velna, nolādētā ķīnietei Pēkšņi viņam iekrita kas prata. Vai Kellijs runāja ar tevi?

Viņa pamaja ar galvu.

Vai tu sacīji viņam ko? Viņš no jauna satvēra to aiz pleciem. Atzīsties! Tu esi pievīlusi mani! Tu ieslēdzies ar Dzimu istaba, un ari Kellijam tu esi pastāstījusi visu!

Perelli seja bija pilnīgi pārvērtusies, un viņa skata atspoguļojas ta īsta daba.

- Tu zini sasodīti daudz, ko?

Main Li atbrīvojas no viņa rokām.

Es zinu, ka tu nošāvi Vinseti.

- Ta? Kas tad tev to teica?

Tu pats runāji par to miega.

Trakās dusmās viņš paķēra no galda smagu bronzas teļu un pacēla to sitienam,

Nenonāvē mani. Es nebīstos, bet Kellijs saka: sievietes slepkavu Cikago sodot ar karatavām. Viņš gribēja, lai izstāstu tam visu, un solīja man simts tūkstošu dolāru, bet es atbildēju viņam, ka . . . mīlu tevi.

Tikai tagad Perelli pamanīja, ka istaba bija ienācis ari Anželo. Viņš slavēja durvis, iebāzis labo roku bikšu kabata.

Nekad vēl Tonijs nebija bijis tik tuvu nāvei, kā tajā mirkli, kad tas pacēla smago bronzas tēlu.

lin to tu viņam pateici? Viņš uzmeta Anželo ātru

skatu. - Tu esi mīļa meitene. Main Li. Un nu tu vari iet.

Kas šeit notiek?

Perclli uztvēra skarbo pieskaņu Anželo balsī.

Suti prom viesus. Viņi var izmantot ziemeļpuses liftu. Vai Toinasino ir šeit? Ja? Un kas vel?

Toni Romano, Džeks Frenčs, Als AAarlo . ..

Suti viņus tūliņ darba. Lai viņi savos automobiļos pārmeklē visu pilsētu un atved šurp Konu O’Uara.

Bet . . .

Viņš ir nodevējs. Viņš licis tam zēnam iet vienam. Dzims ir beigts. Bet es neciešu savā tuvuma šaudīšanos — saproti? Nostādi pie ārdurvīm kādu cilvēku, kas dod man signālu, ja viņš ierodas. Gan tad es pats tikšu ar viņu gala.

Bet Kons taču nevarēja zināt, ka viņš tiek sūtīts nāvē? Anželo pārsteigts jautāja.

Bet kamdē| tad viņš nav atgriezies?

Tas, protams, bija neapšaubāms pierādījums.

Vaj lai sūtu prom visus viesus?

Ja - vienīgi misis O’Hara lai paliek šeit. Kad viesi būs aizgājuši, parūpējies par dīvānu. Un nu ej, izsuti meklētājus. Tūkstots dolāru atlīdzības tam, kas atvedīs man O’Hara!

Anželo aizsteidzās izpildīt rīkojumus. Tonijs jau bija mazliet nomierinājies. Viņam jau vairākkārt bija gadījies pārdzīvot šādus kritiskus brīžus.

Main Li deļ viņš neraizējās, jo zināja, ka ta viņu nenodos. Dzims bija beigts tatad ari no šis puses viņam nekas nevarēja draudēt.

Tonijs izdzēsa zālē visas ugunis, atstājot degam tikai vienu vienīgu galda spuldzi. Pārbaudījis savu revolveri, viņš nolika to uz erģeļu soliņa, apsegdams ar platmali.

Kad Anželo paziņoja, ka ļaudis aizgājuši, Perelli turpināja savus sagatavošanas darbus. Viņa domas patreiz kavējās pie Marijas, kad tā pati ienāca zālē.

— Visi aiziet tās nu gan ir patīkamas viesības! — viņa saīgusi sūdzējās.

— Bet, mīļā Marij, mēs taču esam vispirmā kārta veikalnieki! Lai taču tie cili iet jūs tomēr paliksiet.

Tikai tagad viņa ievēroja Tonija uztraukumu un neparasti skarbo izturēšanos.

— Vai kas noticis?

— Jā, kaut kas šausmīgs: Džims nošauts; un es taču viņu ta mīlēju! . . .

Makgrets? — viņa iesaucas, pēkšņi satrūkdamās. — Bet viņš taču aizgaja kopā ar Konu! Kas tad īsti noticis? Man jazin viss!

— Tas ir Mika Finija laužu darbs.

— Un kas noticis ar Konu? Vai tad jūs vairs neprotat runāt? — viņa kliedza.

Viņa gribēja steigties prom, bet Tonijs to nelaida.

Viss kārtībā, Konam nekas |auns nav noticis...

Kur viņš ir? Kaujiet man iet!

Tonijs cieši turēja viņu savas rokas. Viņa nekādā ziņa nedrīkstēja tagad satikties ar savu viru.

Jūs laikam ļoti ilgojaties pec viņa? viņš dusmīgi jautāja. Pirms stundas jūs vis tā nerunājāt. Vi"š paliks prom visu nakti, jo tam jāslapstas no policijas: viņi domā, ka Kons nošāvis Dzimu.

— Es iešu mājās un gaidīšu viņu tur.

Visu, kas jums vajadzīgs, jūs atradīsiet ari šeit. Paliekat tepat ta bus daudz labāk. Sava dzīvokli jūs visu nakti nevarēsiet atkauties no policistiem . . . Jūs paliksiet šeit!

Nenāk ne prātā!

Tonijs pievilka viņu cieši sev klāt, pacēla tas galvu un kaisli uzspieda lupas viņas sārtajai mutei.

Kons tevi nošaus, viņa čukstēja.

Tātad tu paliksi pie manis?

Viņa spocīgajās rokas Marija bija kļuvusi gluži nevarīga.

21

Tonijs atkal kļuva laipns un pakalpīgs. Viņš atvēra tai pat durvis.

Ej savā istabā, viņš sacīja. Kons aizbrauca uz Indianopoli — viņš šonakt neatgriezīsies.

— Vai viņam nekas ļauns nevar notikt?

— Ne.

Kad viņš atgriežas zāle, Anželo viņu tur sagaidīja ar diviem citiem vīriešiem, kas bija novietojuši uz grīdsegas lielu, sarkanu dīvānu. Abi svešie izgāja.

Vai trauksmēs zvans ieslēgts? Tonijs jautāja.

Anželo pamāja ar galvu.

— Viss kartībā, bet es neticu, ka Kons nāks atpakaļ. Kas tad isti viņam pateicis? Viņš stāvēja durvis, uzmanīgi klausīdamies lifta rūkoņā.

Anželo izbrīnā sarauca pieri.

— Dzims.

— - Dzims? Bet viņš taču pats иска nezināja? Citādi viņš taču nebūtu turp gājis.

— Viņš zināja.

No ka?

No Main.Li, Tonijs īgni atbildēja. - Viņa bija ievedusi to sava istaba. — Viņa balss trīcēja. Viņa bija ieslēgusies tur kopā ar viņu . . . Vai tu to saproti? Bet tas viņai vēl dārgi maksas!

Anželo Verona noslēpumaini pasmaidīja.

- Man šķiet, viņa zin pietiekoši, lai . ..

Saja acumirklī ieskanējās elektriskais trauksmes zvaniņš. Tas bija signāls, ka Kons O'Hara ieradies.

Anželo noslaucīja pieri zīda lakatiņā.

Pie velna, es gan nedomāju, ka viņš atgriezīsies! Bet gan jau tie leja tiks ar viņu gala.

— Sis nams pieder man, • Tonijs skarbi atbildēja, — un es nemīlu lieku troksni. Ja leja kāds izšaus - tas samaksās par to ar savu dzīvību!

Signāls atkārtojas: O’Hara nu jau bija nama.

Izej, Tonijs iečukstēja adjutantam. Ja es aizšauju garām klāj virsu arī tu. Tikai aukstasinību!

Anželo izgaja. Tonijs stāvēja pie ērģelēm un gaidījā". Viņš redzēja, ka durvis klusu atvērās, un tajās parādījās roka ar revolveri. Stobrs bija vērsts tieši pret viņu. Kons O’Hara uzmanīgi ienaca zāle. Viņa seja bija bāla, bet acis kvēloja atriebības kāre.

Tonijs bija paņēmis savu platmali no soliņa.

Hallo, Kon! — viņš draudzīgi sacija. — Vai jūs jau atpakaļ? līs gribēju iziet vel mazliet pastaigai nakal līdzi.

Viņš drošiem soļiem piegāja pie liela, sarkanā dīvāna.

—- Viens no mums tālu neaizies!

Kons bija aizelsies no atra skrējiena pa kāpnēm. Viņa trakoja bezgalīgas dusmas.

Viens no mums paliks tepat, un tas būsiet jus, nekrietnais blēdi!

Tonijs pasmaidīja.

Vai esat piedzēries? Vai Dzims nodeva kapteinim manu vēstuli?

Konam grūti nācās savaldīt savu balsi.

— Ja. — Viņš lēnām pamāja ar galvu. — Un nu viņš ir beigts... es pats redzēju... viņš jau iepriekš teica, ka jūs sutāt mus nāvē, bet es vēl neticēju ... Es notālēm vēroju, kas notiks. Viņi apšaudīja to no ložmetēja ... un tad tie vēl brīdi gaidīja uz mani. ..

Pārsteigums un sāpes atspoguļojās Tonija sejā.

— Nesaprotu, ko jus tur runājat, Kon. Jus taču nedomājāt, ka es, Antonio Perelli, būtu sūtījis jūs abus nāve? . ..

— Jā. tā es domāju gan, — O’Hara īgni norūca.

— Manu labāko strēlnieku — un manu labāko draugu?

— Kur mana sieva?

— Viņa aizgāja mājup. — Tonijs vērīgi aplūkoja savu pirkstu nagus.

— Aizgāja mājup? Viņa ir šeit!

— Jus tiešam uzvedaties ka bērns. Esiet taču prātīgs, Kon. Vai tad es ietu staigāt, ja jusu kundze būtu pie manis?

— Nekur jūs neiesiet! — O’Hara caur zobiem nošņāca, — Dodiet šurp savu platmali!

Ar kreiso roku viņš izrava tam platmali no pirkstiem. Taja pašā acumirkli Perelli nospieda zem tās paslēpto revolveri. Sprādziens bija tik kluss, ka ārpus zāles neviens to nedzirdēja. Kona pistole nokrita uz grīdas. Viņš satvēra abam rokam sānus, un metas bēgt. Bet tad spēki to atstāja, un viņš sabruka ceļos. Tonijs izšava vēl otro reizi, un ši lode bija nāvīgā. Viņš sagraba nošauto aiz apkakles un nometa to divana.

— Nenotraipi manu grīdsegu, cūka! — viņš sacīja.

22

Izdzirdusi ērģeļu skaņas, Marija atkal ienaca zālē. Lielais, sarkanais dīvāns jau bija nozudis, un Marijai nebija ne jausmas par traģēdiju, kas nupat bija šeit norisinājusies. Viņa bija nākusi paklausīties mūziku.

Par šo nakti vēlāk stāstīja brīnišķas lietas. Tomēr viens ir skaidrs: tajā mirklī, kad Marija sniedza Perelli savas lūpas, Kona O'Hara līķis gulēja turpat līdzas, otra istabā.

Bet otrā rītā viņa steidzās mājup, lai redzētu, vai virs nav jau atgriezies. Uztraukta un nervoza ta atgriezās Tonija dzi-vokli.

Anželo Verona sēdēja salonā pie lielā ēdamgalda un rakstīja. Viņš bija ļoti aizņemts, jo rit bija algu izmaksas diena. Viņa priekšā gulēja milzīgas naudas zīmju kaudzes.

- Vai no Kona vēl nav nekādu ziņu? — Marija nedroši jautāja.

— Man šķiet, viņš būs kaut kur izbraucis, — Anželo atbildēja, nepaceldams galvu. — Vakar viņš stastija, ka gribot braukt uz Detroitu.

— Kaut taču viņš iedomātos drīzāk atsūtīt kādu ziņu!

Anželo nolika spalvu. Nebija nekādas nozīmes strādāt, kamēr tarkšķēja ši runājošā mašīna.

Ar ko tad jūs esat nemiera, misis O’Hara? Mušu darbā bieži gadas aizceļot pat nedeļām ilgi. Jūs taču ziniet, ka mēs netirgojamies ar košļājamo gumiju.

Tomēr viņa nebija tik viegli nomierināmā.

Vai avīzēs nav nekā jauna?

Anželo garlaikodamies pavērās viņā.

— Par Dzimu jūs tur varat atrast veselas slejas.

Viņš pats patiesi nožēloja šo patīkamo zēnu. Tomēr Anželo bija gudrs, un nojauta, ka Perelli uz šo soli pamudinājuši kādi ārkārtīgi apstākļi.

.Ja, nabaga "zēns ... Bet Kons taču aizgaja reizē ar viņu, Anželo?

Viņš pamāja ar galvu.

Tur tomēr kaut kas nav kārtībā, — Marija ietiepās.

Anželo sāka nervozēt.

— Klausieties, misis O’Hara, ko jums teikšu: Kons šonakt bija pārnācis.

Viņa uztraukta pietrūkās kājās.

Viņš bija šeit? Vai viņš jautāja, kur es esmu? — viņa izbailēs iesaucās.

— Ne. — Anželo parasti varēja ļoti veikli melot, bet šoreiz tam visai labi neveicās. — Es teicu viņam, ka jūs guļat Main Li istabā, un ka Tonijs izgājis viņu meklēt.

Viņa atviegloti uzelpoja.

Tas bija ļoti mīļi no jums — tas būtu maksājis manu dzīvību! Vai tad viņš neatstāja man nekādu ziņu?

Anželo atcerējās šorīt saņemtas instrukcijas.

— O’llara lika jums pateikt, lai jus paliekat pie Main Li, kamēr viņš atgriezīsies.

Marijai visa šī lieta šķita aizdomīga.

— Bet viņam taču nebija naudas.

— Es iedevu tam divus tūkstošus dolāru.

Marija domaja par stāvokli, kādu tā turpmāk ieņems šaja namā.

— Kur misters Perelli?

— Mēs visi šeit dēvējam viņu vienigi par Toniju, — Anželo smaidīdams paskaidroja. — Viņš ir policijas prezidijā — kopā ar advokātu ... A, labrīt, Main Li!

Maza ķīniete izskatījās spirgta un jautra kā cilvēks, kam nav nekādu rupju. Roka tai bija gramata un garš duncis. Nosēdusies pie galda, viņa saka ar to atgriezt franču romāna lapas.

Marija mazliet samulsa.

. Ā, misis Perelli! Es šorīt vēl neesmu jūs redzējusi.

— Rīkojieties uzmanīgi ar šo nazi — viņš ir ļoti ass, — Anželo brīdināja jauno meiteni.

— Tonijs vakar salauza papirnazi. — Viņa pārvilka ar pirkstu par dunča asmeni. — Vai tad jus bīstaties, ka es kādu nenoduru?

Marija arvien vēl nevarēja aizmirst savu bēdu.

— Vai tas nav šausmīgi, ka no O’Hara vēl nav nekādu ziņu? Viņš taču būtu varējis vismaz piezvanīt man no Detroi-tas pa telefonu!

— Tonijs taču zin, kur viņš ir. Kamdēļ jūs nejautājiet viņam?

Marija izslējās un lepni atmeta galvu.

— Neesmu misteru Perelli redzējusi, kopš viņš vakar novēlēja man labu nakti .. . Par ko jūs smejaties, misis Perelli?

— Es nesmejos. Bet šodien es tiešām jūtos laimīga vai jūs ari?

— Laimīga? Mans Dievs, vai tad jums nemaz nav sirds? Neaizmirstiet taču, ka nabaga Dzims noslepkavots.

Main Li klusu iesmējās, paņēma savu gramatu un izgaja balkonā. Bet tad ta atkal ienaca atpakaļ zālē.

— Es aizmirsu jums vēl ko pateikt, misis OTtara. Kas attiecas uz naudu, tad Tonijs ir visdevīgākais cilvēks pasaulē. Un viņam ir divi simti zīda kreklu.

Tas atstāja uz Mariju dziļu iespaidu.

Noklaudzēja ārdurvis, un mirkli vēlāk zālē ienāca Tonijs.

— A, mister Perelli! Marija nevajadzīgi skaļi sacīja. — Neesmu jūs redzējusi jau kopš vakarvakara.

Tonijs nepiegrieza tai nekādās vērības. Viņš smagi atkrita kāda krēslā.

— Vai esi noguris? — Main Li jautāja.

— Ta bija sasoditi karsta diena! Jau kopš pulkstens deviņiem rītā^biju policijas prezidija.

— Misters Kellijs gan laikam patīkami pakavēja tev laiku? — Anželo jautāja.

— Vēlāk pārstāstīšu tev, kā šis cūka mani uzjautrināja. Savieno mani ar virstiesnesi Raminski. Gan es sakuršu pirti šiem policijas puišiem!

Marija izbrīnā uzlūkoja viņu, un viņas pārsteigums ari bija pamatots. Virstienesis Raininskis ieņēma augstu sabiedrisku stāvokli un bija viena no iespaidīgākām personām visā Cikago.

— Viņi vadāja mani turp un šurp, kamēr cs vai pratu zaudēju, Tonijs turpināja. — No policijas uz pilsētas domi, no domes uz sekcijas namu, un beidzot uz to vietu, kur viņi atraduši nabaga Džima līķi.

— Ir savienots. Anželo pasniedza šefam klausāmo stobriņu.

Vai tur virstiesnesis Raminskis? .. . Runa Perelli. Pie velna, sakiet, ko tas īsti nozīme, ka Kellijs driksl vadat mani pa visu pilsētu? — Tonijs ^dusmās kliedza. — Jūs taču esat viņa priekšnieks. Ka liekas, jus jau esat aizmirsis, ka jūsu ievēlēšanai es mobilizēju divus pilsētas iecirkņus? Un ka es iemaksāju jusu vēlēšanu fondā piecdesmit tūkstošus dolāru — ari to jus vairs neatceraties? .. . Kā? .. . Zinu, zinu — jūs runāsiet ar Kelliju . . . Jūs esat liels virs pilsētas domē, un dienās tiksiet ari par senatoru . . . Tatad parūpējieties, ka Kellijs tiek atlaists! Uz redzēšanos!

Viņš nometa klausāmo taurīti.

— Gan es mācīšu tam puisim, ka ar mani apieties!

Tikai tagad Marija saka nojaust Perelli īsto varu un spēku.

Šāda toni viņš drīkstēja runāt ar tiesnesi — ar cilvēku, kas lēma par citu dzīvību un nāvi!

— Dod man ko dzert, Anželo.

Bet Main Li aizsteidzās Anželo priekšā. Viņa skriešus izmetās no zāles.

— Vai biji Cicero? — Tonijs jautāja.

Anželo pamaja ar galvu.

— «Lauvu pagalma» vispār nekas nav noticis ■— Kellijs vienkārši izdomājis šo lietu.

.Marija izmantoja gadījumu, lai izteiktu dažas nosodošas piezīmes par |audīm, kas tur atklātus namus. Kad Main Li atgriezās zālē, Marija pievērsās tai.

— Tai taču jabūt nožēlojamai dzīvei, misis Perelli.

— Es nedzirdēju, par ko jus iepriekš runājat, — Main Li aizrādīja.

Es runāju par šiem namiem Cicero ...

— Ak, ko jūs par to zināt, vai šim meitenēm tāda dzīve patīk, vai nē! — Tonijs viņu īgni pārtrauca, slepus vērodams Main Li. Dāma, kas vada šādu namu, dzīvo pārpilnībā kā princese. Viņai ir grezni iekārtots dzīvoklis, kur ta var pieņemt savus draugus. — Pēkšņi viņš saņēma Main Li roku savējā. — Kopš vakardienas neesmu tevi vairs redzējis, mīlulīt. Es biju tik noskumis nabaga Džima dēļ, ka gulēju šonakt savā darbistaba.

— Darbistaba ... — Marija iesaka.

— Jā, tur viņš vienmēr guļ, — Anželo sacīja un, paņēmis naudas kasti, izgāja.

—+ Vai redzēji Dzirnu? Main Li jautāja tik klusu, ka Marija nevarēja to dzirdēt.

Perelli izvairijas no viņas skata.

— Ja. viņš smaida ari nāvē it kā būtu kādu lieliski izjokojis.

Tā jau es domāju, Main Li sacīja. — Vai esi vēl ko dzirdējis par viņa pēdējiem mirkļiem?

— Kad policisti viņu atraduši, tas vel dažas sekundes dzīvojis.

. Nabaga zēns! Marija nopūtas.

Main Li, kas patreiz gribēja atstat zaļi, apstajas durvīs un uzmeta viņai dīvainu skalu, no kura Marija nepatīkami sa-ravas.

Ari Tonijs bija kļuvis domīgs. Kada nu būs viņa dzīve bez Main Li? Vai viņš maz spēs iztikt bez tās mierinošā tuvuma? Vai viņš varēs panest domu, ka lielaja nama ta nu iet no rokas roka?

Viņš pavērās skaistaja sievietē, kam vajadzēja kļūt par Main Li pēcnācēju. Tad viņš nosēdās tai līdzās un apskāva to.

— Visu dienu mēs neesam redzējušies, mīlulīt.

Viņa uzmeta tam draiskulīgu skatu.

— Vai tu vēl inili mani?

Tonijs pievilka viņu tuvāk un noskūpstīja. Bet tad ta pēkšņi pietrūkās kajas.

— Kad Kons pārnāks, es pateikšu tam visu, viņa sacīja. — Protams, viņš sākuma briesmīgi trokšņos, jo šadas lietās ar viņu nevar jokot. Bet man pietiek šādas, dzīves. Kā lai es cienu cilvēku, kas nekā nespēj man piedāvāt? — Viņai bija pašai savi uzskati un principi. Un ko tu doma iesākt ar to? Viņa pamāja uz durvīm, aiz kuram 'bija nozudusi Main Li. — So lietu taču jānokārto galīgi.

Tonijs paraustīja plecus.

— Ar viņu es esmu galā. Viņa vairs nemīl mani ... un ir mani pievīlusi, — viņš klusu piebilda.

Te nu atkal reiz pierādījums, cik maz šiem dzeltenādai-najiem var uzticēties, Marija sašutusi sacīja. — Bet tamdēļ tu tomēr nedrīksti but bargs pret viņu — tev jadod tai pieklājīga atlīdzība.

Tonijs maigi noglāstīja viņu.

— Priecājos, ka tu tā domā.

— Ja, godīgums vienmcr ir bijis mana vajā puse.

Un viņa sāka stāstīt par savu augstsirdību un krietnību. Bet Tonijs neklausījās; viņa domas kavējās pie Kellija.

— Es apmeklēšu jūs, jo gribu redzēt jūsu jauno sievu, — šis cilvēks bija teicis ar brutālu vaļsirdību.

Tonijs pastāstīja to Marijai, un brīdināja viņu.

— Varbūt viņš grib runāt ar tevi par Džimu, vai iztaujāt par Konu. Tikai neļauj viņam apvest sevi ap stūri; viņš prot izvest cilvēku no pacietības, un dusmās ļaudis vienmēr kļūst runīgi.

Durvīs parādījās Anžclo.

— Tur atnācis Miks Finijs — vai vēlies ar viņu runāt?

Pcrelli neticīgi uzlūkoja viņu.

— Miks Finijs? Vai viņš atnācis savu ļaužu pavadibā?

— Tos viņš droši vien atstājis ārpusē, — Anželo smaidīdams atbildēja.

Tonijs bija gandrīz mēms aiz pārsteiguma. Sons O’Donels nekad nebūtu spēris tik pārdrošu soli!

Pcrelli atvainojās Marijas priekšā, un palūdza to iziet mazajā salonā.

— Anželo, — viņš iesāka, kad durvis aiz viņas bija aizvērušās, — es runāju ar advokātiem un ar kases šefu, un tad es vēl satiku kādu puisi, kas pastāstīja man, ka tu esot nosūtījis uz Eiropu miljonu dolāru.

Anželo nopietni pamāja ar galvu. Tas bija grūts- stāvoklis. Nauda gan piederēja viņam, bet viņš nedrīkstēja iemaksāt to kādā no Eiropas bankām. Tamdēļ pārvedums bija izdarīts vislielākā slepenībā. Un nu Pcrelli tomēr bija dabūjis to zināt.

— Protams, — viņš mierīgi atbildēja. — Itālijā man ir māte un māsa. Arī viņām reiz jāredz labāka dzīve.

— Man stāstīja arī, ka tu esot pasūtījis vietu vienā no Kanādas tvaikoņiem?

Tonijs runāja laipni un draudzīgi kā vienmēr, tomēr viņa balsij trūka parastās pārliecības,"un Anželo tūliņ saprata, ka tās ir tikai nepārbaudītas aizdomas.

— Tie ir meli, — viņš atteica.

Nebija ticams, ka Perelli, vai kāds no viņa ļaudīm būtu to izdibinājis, jo kabīni viņš bija pasūtījis ar kādas Londonas aģentūras starpniecību.

Tonijs pēkšņi mainīja sarunas tematu. Tā bija slikta zīme.

— Nostādi sargus pie visām izejām. Agri, vai vēlu, bet ķilda ar Miku Finiju ir nenovēršama. Ieved viņu!

Viens palicis, viņš izņēma no galda atvilktnes revolveri un noglabāja to padusē, speciāli šim nolūkam ierīkotā slepenā

kabatā. Kad Miks ienāca, vigs domīgi staigāja šurp un turp, sakrustojis rokas uz muguras.

— Kā klajas, Mik?

Fin'is uzmanīgi palūkojās visapkārt.

— Lieliski, — viņš atbildēja.

Viņi neuzticīgi vēroja viens otru.

Atnes grāmatu, Tonijs svinīgi pavēlēja.

Anželo izņēma no kādas atvilktnes illustrētu biDeli un nolika to atvērtu uz galda. Tonijs izņēma no katras bikšu kabatas pa revolveram, un nolika abus ieročus uz grāmatas.

— Tā, te būs mani šaujamie.

Arī Finijs nolika savu pistoli līdzās Tonija ieročiem. Tad viņi klusēja, kamēr Anželo bija izgājis, jo Miks Finijs bija labi iegaumējis padomu, ko Sons O'Donels tam kādreiz bija devis. Nenovērs acu no Tonija Perelli, bet pret Anželo esi vēl divkārt uzmanīgāks.

Finijs nostājas pie sienas, no kurienes tas varēja paturēt acis durvis.

Tonij, jūs vakar nepildījāt savu solījumu. Jūs atsūtījāt man tikai vienu viru.

Perelli pakratīja galvu.

.lus maldāties. Bet Kons O’Hara bija ko saodis, un aiz-

' bēga.

— Stāsta, ka jus pats esot devis viņam zināmu mājienu.

— Tas ir tukšas tenkas, Tonijs nicīgi noteica. Kamdēļ tad es vispār būtu to sūtījis, ja gribētu viņu saudzēt?

Miks atkal aizdomīgi pavērās apkārt, it ka nojauzdams apslēptas briesmas.

— Šeit tiešām neviena nav, Tonijs apgalvoja.

Finijs dīvaini pasmaidīja.

— Arī Vinseti nozuda šajā telpā un viņš taču bija labāks šāvējs kā es.

— Sī lieta jau pārak veca, lai lauzītu galvu par to. No kā tad īsti jūs baidāties, Mik? Man taču nav pat šaujama.

Finijs izstiepa savas milzīgās rokas.

— Arī es esmu neapbruņots. Jums taisnība: mums jāuzticas viens otram. — Viņš paņēma krēslu un nosēdās tieši pretim savam sāņcensim. Fis vispār nemaz neapgrūtinātu jus, Tonij, bet mana masa nelaiž mani mierā. Viņa nespēj aizmirst, ka jūsu ļaudis nošāvuši viņas vīru.

— Tā bija nelaimīga nejaušība.

Bet kā bus ar Konu O’Haru? Esat nu reiz vaļsirdīgs pret

mani.

Tonijs mirkli klusēja.

— Neraizējaties Kona dēj, — viņš beidzot sacīja. — Es pats izdarījos ar viņu.

Finijs sāka saprast.

— Vai jus likāt izvest to ārpus pilsētas? — viņš ziņkāri jautāja.

— Klausieties, Mik — vai es kādreiz jautāju par jūsu darīšanām? Vai es lauzu galvu par to, ko jūs darāt un domājat?

Miks mierinoši pacēla galvu.

— Labi jau, labi — es vairāk nekā negribu dzirdēt, Tonij. Es vienmēr esmu jums ticējis.

Pēkšņi atskanēja trauksmes zvans. Tajā pašā acumirklī Finijs pietrūkās kājās, un viņa rokā pamirdzēja pistoles stobrs. Tonijs pat nepaguva saskatīt, no kurienes šis ierocis bija gadījies.

— Pie velna, ko tas nozīme? Miks iekliedzās. — Rokas augšā!

Tonijs nopūtās.

— Bet, Mik, jūs taču teicāt, ka jums nav ieroča!

— Ko nozīmē šī zvanīšana?

— Tikai to, ka misters Kellijs nak. Šveicars ziņo man par viņa ierašanos.

— Kamdēļ Kellijs nāk šurp?

Tonijs ievaidējās.

— Lai redzētu misis O’Ilara. Kamdēļ misis O’Hara ir šeit? Tamdēļ, ka viņa ir mana sieva. Un kamdēļ viņa ir mana sieva? .. . Ak, rūpējaties labāk pats par savām darīšanām!

Finijs iebāza revolveru kabatā.

— Es ļoti nožēloju ... — viņš iesāka.

— Jūs neuzticaties man, Mik - tas man tiešām sāpīgi, — Tonijs skumji pārmeta.

Atkal ieskanējās brīdinājuma zvans.

— Es negribētu šeit satikties ar Kelliju, — Miks sacīja.

— Vai domājat, viņš nezin, ka jūs esat šeit? Bet izejat mazajā salonā. Ari misis O’Hara ir tur. Tikai nesākat ar viņu flirtēt!

Viņš atvēra tam durvis.

— Jus nevarat iedomāties, Mik, cik sāpīgi jūs nupat apvainojāt mani!

Miks sašļucis izgāja salonā pie Marijas.

23

Komisārs Kellijs parasti nekad nezaudēja aukstasinību. Policijas stāvoklis Čikago nekādā ziņā nebija apskaužams. Viņai bija jācīnās pret noziedznieku bandam, kas bija priekšzīmīgi

noorganizētas un kam netrūka draugu pat visiespaidīgākās aprindās.

Ienācis zālē un ieraudzījis tās vidū noliktos krēslus, Kellijs tūliņ saprata, ka šeit notikusi viena no tipiskajām bandu vadoņu apspriedēm. Viņa aizdomas apstiprināja ari atvērtā bī-bele uz galda.

— Ceru, ka neesmu iztraucējis ģimenes sapulci? — viņš ironiski jautaja.

Tonijs pasmaidīja.

— Nē, mēs patreiz jau bijām beiguši, — viņš paskaidroja.

— Lejā es redzēju jūsu ļaudis un Mika pavadoņus, un devu misteram Harigenam rīkojumu apcietināt vienu, kas bez atļaujas nēsā ieročus.

Viņš nosēdās pie galda un sāka izklaidīgi šķirstīt bībeli, kamēr ienākušais Anželo novietoja atpakaļ telpas vidū iznestos krēslus. Viņš biļa ģērbies pilnīgi jaunā uzvalkā, kas tam lieliski piestāvēja. N

— Jus šodien izskatāties sevišķi elegants, Anželo, — Kellijs piezīmēja.

Anželo papurināja galvu.

Es nemīlu redzēt jūs tik apmierinātu un laimīgu — tas nenozīmē nekā laba.

Kellijs pasmaidīja.

— Vai esat te jau piedzīvojis? Bet kur tad mūsu skaistā dāma?

— Salonā, — Tonijs atbildēja, saprazdams, uz ko šis jautājums zīmējas.

Kellijs rūgti iesmējās.

— Salons, ziemas dārzs — jā, jā, jūs protat dzīvot! Vai būsiet tik laipns un palūgsiet misis O'Haru šurp? — viņš pieklājīgi sacīja.

Tonijs nejutās visai patīkami.

— Viņa patreiz sarunājas ar kādu manu draugu, — viņš vilcinādamies iesāka, bet Kellijs to īsi pārtrauca.

— Zinu — ar Miku Einiju. Arī to es gribētu redzēt.

— Vai jūs ko vēlaties no viņa?

— Jā — gribētu palūgt viņa autogrāfu: es vācu šādus retumus.

Anželo nopūtās.

— Man tiešām nemaz nepatīk redzēt jūs tik jautru, — viņš atkal ieminējās, iziedams no zāles.

Kellijs aizsmēķēja cigāru un ērtāk atlaidas krēsla atzveltnē.

— Mēs taču šorīt neesam jūs apvainojuši, mister Perelli, ne arī teikuši ko tādu, kas varētu aizskārt jūsu maigās jūtas? — viņš iesāka.

Tonijs nervozi sakustējās savā krēslā.

— Es būtu paņēmis līdzi puķu buķeti, ja vien tas būtu ienācis man prātā, — komisārs turpināja. — Bez tam, es arī nezināju, kādas puķes jūs mīlat lietot savās bērēs.

— Šodien jūs tiešām esat asprātīgs! — Tonijs nicīgi savilka lūpas.

— Esmu laimīgs, ka jums tas sagādā prieku. Kā liekas, tad turpmāk man vajadzēs būt ļoti galantam pret jums, mister Perelli... Ta viņš jūs nosauca: «mans mīļais draugs misters Antonio Perelli».

Tonijs paraustīja plecus.

— Nesaprotu — par ko īsti jūs runājat?

— Par virstiesnesi Raminski. Viņš zvanīja man pa telefonu un pārmeta, ka mēs neizturoties pret jums ar vajadzīgo cienību.

Tonijs arī jau pats nožēloja savu pārsteidzīgo sūdzību.

— Kad jūs nākamā reizē mūs apmeklēsiet, mēs pagādāsim jums dažus spilvenus sēdēšanai, — Kellijs turpināja. — Man tiešām būtu ļoti nepatīkami, ja jūs atzītu mūs par nepieklājīgiem.

Viņš apklusa, jo šajā acumirklī istabā ienāca Marija. Miks Pinijs vilcinādamies sekoja tai.

— Kāds pārsteigums! — Kellijs to apsveica. — Labrīt!

Miks mulsi pasmaidīja.

—• Labdien, mister Kellij.

— Vai drīkstu jautāt, kamdēļ jūs riskējiet savu dārgo dzīvību?

— Mēs ar Toniju tagad esam draugi.

Komisārs iesmējās.

— Ā, tad tamdēļ visa Mičiganas avēnija izgreznota karogiem!

Finijs lēnām virzījās uz durvīm.

— Jūs taču negribat mani apcietināt? — viņš nedroši jautāja.

— To es darītu ar vislielāko prieku, bet, diemžēl, pagaidām vēl nevaru. — Viņš draudzīgi uzsila Finijam uz pleca. — Bīstos, ka viņš aizsteigsies man priekšā — un jūsu līķim priekš manis nav nekādas vērtības. Jūs taču jau pazaudējāt Sonu?

— Jā. — Miks skumji pamāja ar galvu.

— Tiešām smags trieciens, — Kellijs nopūtās. — Atkal jauns moceklis alkohola kontrabandas vārdā! Bet viņa nāve nu

ir atriebta: jiis nošāvāt vienu no viņa slepkavām, un Tonijs otru.

Marija strauji pagrieza galvu, bet Tonijs tik mierīgi smaidīja tai, ka viņas aizdomas acumirklī izgaisa.

— Nepiegriez vērības komisāram, — viņš sacīja. — Tas vienmēr mīl šādus jokus... Ko tu šeit gribi? - viņš nelaipni jautāja Main I.i, kas nupat bija ienākusi.

Viņa klusēja, ziņkāri uzlūkodama Kelliju.

Jūs nošāvāt Dzimu Makgretu, bet Tonijs tika galā ar Konu OTIara — vai nav tiesa?

Marija nobāla.

— Tie ir nekrietni meli! Tonijs šonakt nav izgājis ne soļa! — viņa iesaucās, aizmirsusi visu apdomību. — IJn ja gribat zināt, kur ir mans vīrs, tad es pati varu jums to pateikt!

Tonijs ar filozofa mieru sekoja sarunai. Reiz Marijai tikpat vajadzēja dabūt zināt patiesību — tad jau labāk, lai tas notiek tūliņ.

Man šķiet, jūs tomēr nezināt, kur viņš ir, Kellijs sacīja. Cilvēks, kas viņu noslepkavoja, sastāstījis jums kādas pasaciņas.

Nav tiesa! Marija iesaucās. — Mans vīrs ir Detroitā!

Ierēdnis cieši uzlūkoja viņu.

Kons OTIara guļ sekcijas nodaļā. Viņš bija izvilkts no upes īsi pirms tam, kad es atstāju savu biroju, lai brauktu šurp.

Anželo un Main I.i izveda krampjaini elsojošo sievieti no istabas.

Miks Finijs apmierināts berzēja rokas.

—- Viss kārtībā, ko? — Kellijs jautāja. — Nu, labi jūs nu varat iet.

' —- Klausieties, es tiešām nekā nezinu šajā lietā! Finijs protestēja.

Pareizi. Bet toties jūs zināt visu Džima Makgrcla lietā, -1- Kellijs skarbi atteica.

— Nekad neesmu to cilvēku redzējis! Miks liedzās.

Neesat redzējis? — Kellijs cieši pavērās viņā. — Nu,

jā — nu jau jus esat kļuvis liels vīrs. un liekat citiem slepkavot savā vietā.

Finijs ieskatīja par labāku mainīt sarunas tematu.

Vai drīkstu uzaicināt jus uz manas dzimumdienas svinēšanu pie Bellini? Tur bus tikai labākās sabiedrības ļaudis: tiesnesis Grecsons, tiesnesis Rozenkrancs, virsticsnesis Ašens . . .

— Nē, pateicos, — Kellijs strupi noraidīja. — Es nestudēju likumus, bet tikai izpildu tos.

Miks nemaz nejutās apvainots.

•— Tātad uz redzēšanos...

Kellijs pasauca to atpaka|.

— Jūsu vietā es gan nerīkotu dzimumdienas svinības pie Bellini.

Tonijs un Anželo ātri saskatījās.

— Kamdēļ tā? — Miks nesaprašanā jautāja.

— Pilsēta taču ir vēl daudz citu greznu restorānu. Pieņemot manu padomu, jūs vismaz varat ceret arī nākamā gadā nosvinēt savu dzimumdienu.

Firtija skats klīda no viena uz otru, un pēkšņi viņš saprata.

— Pateicos, jums, komisār.

— Nav par ko. Es tikai negribu, ka kāds varētu jūs nomaitāt, pirms vēl jus tiekat likumīgi pakārts. Jūs taču esat Bellini restorāna faktiskais īpašnieks, vai nav tiesa?

Perelli neatbildēja, un Miks Finijs saprotoši pamāja ar galvu.

— Var jau būt, ka esmu vēl muļķis; bet es labprat turpinu mācīties, — viņš sacīja, un noalsveicīnājies izgāja.

— Tā būtu velta 'laika kava ma, ja es jautātu jums par Konu O’Hara, - - Kellijs atsaka. Es gribu runāt ar viņa sievu.

— Tas pagaidām nav iespējams. — Main Li bija nemanot ienākusi un dzirdējusi komisāra pēdējos vārdus. — Viņa ir par daudz uztraukta.

— Un tad tu atstāj to vienu? — Tonijs dedzīgi iesaucās.

— Suti tūliņ pec ārsta, un pieprasi no slimnīcas kopēju!

Viņš izsteidzās no istabas.

— Tonijam ir zelta sirds! - - Kellijs sarkastiski piezīmēja.

— Es jau bieži esmu pabrīnījies, kamdēļ viņš neatver labāk bērnu patversmes, bet iegulda savu naudu citos pasākumos!

Main Li pasmaidīja.

— Jums viņš nekad nevar izdarīt pa prātam! Man tomēr šķiet, ka viņa rīcība nemaz nav tik nosodāma!

— Kā redzu, tad ari jus vēl esat šeit?

Viņa pamāja ar galvu.

— Nezinu, vai lai priecājos par to, vai skumstu, — Kellijs turpināja, tad viņš klusāka balsī piebilda: — Kad policijas patruļa atradusi Dzimu, tas vel mirkli dzīvojis, un viņa pēdējie vārdi bijuši: «Main Li.»

Viņas acis iekvēlojās, un kad komisārs pagriezās uz iešanu, Main Li satvēra viņa roku un noskūpstīja to.

— Nodariet to, mans bērns, — viņš aizsmakušā balsī sacīja.

— Tā ir ķīniešu ieraša, — viņa klusu atbildēja.

Kellijs vēl mirkli paturēja viņas roku savējā, tad noglāstīja to un izgāja.

Main Li izgāja balkonā, un viņas skats ilgi klīda pār Ci-kago saules apspīdētiem jumtiem un torņiem.

Bridi vēlāk durvis tika atgrūstas, un Tonijs ieveda Mariju. Saudzīgi nosēdinājis to krēslā, viņš turpināja to mierināt un glāstīt.

— Mans nabaga, mīļais bērns! — viņš sirsnīgi sacīja. — Atnes viņai glāzi vīna, Main Li. Kur ir Anželo? kur Kiki?

Main Li klusēdama izgāja no istabas.

— Nelieši! — Marija elsoja. — Viņi noslepkavojuši manu Konu!

— Es sarīkošu viņam lepnas bēres, Marij; parādīšu Mikam Finijam un viņa bandai, kā jāizvada īsts draugs. Divdesmit tūkstošu dolāru vairāk, vai mazāk — naudai nav nozīmes!

— Tev jāapsola man, Tonij, ka nelietis, kas viņu noslepkavojis, saņems pelnīto sodu!

\ —«Protams. Nākamā telefona abonentu saraksta vairs nebūs Mika Finija vārda.

Main Li ienāca un atnesa vīnu. Marija vienā malka izdzēra glāzi. Tonijs pasauca Anželo.

Parūpējies par nabaga Konu, — viņš sacīja tam. — Viņa bērēm jābūt tik greznām, kādu Cikago vēl nav redzējusi. Nežēlo naudu. Rozes, lilijas, orhidejas — visu, kas vien pērkams ...

Anželo pacēla acis no piezīmju grāmatiņas.

•— Man šķiet, mums turpmāk vajadzētu ierīkot pašiem savu dārzniecību, — viņš piezīmēja.

— Tūliņ pasūti pa telefonu no Filadelfijas sidraba šķirstu, — Tonijs turpināja. — Bet tam jābūt labākam par Sona šķirstu — daudz greznākam, daudz dārgākam!

— Sonain bija eņģelis uz vāka, — Anželo ieminējās.

— Vai tad var būt kas vēl labaks par eņģeli? — Anželo šaubījās.

— Protams — virseņģelis! Tonijs atbildēja.

24

Tonijs ieveda bēdu sagrauzto Mariju viņas istabā. Anželo stāvēja durvīs un nolūkojās tiem pakaļ.

Viņš nojauta, ka lietu stāvoklis strauji tuvojas krīzei. Tonija izturēšanās pret viņu bija mazliet pārvērtusies — tikai mazliet, bet gudrais itālis tomēr saprata, ka pārejai no Main Li uz Mariju sekos ari citas izšķirošas pārmaiņas.

Nama tuvumā uz viņu gaidīja jauns sporta auto ar spēcīgu motoru. Ar trešo liftu, par kuru policijai nebija ne jausmas, katra laika varēja sasniegt apakšējo stāvu, un kanala mala šūpojās sacīkšu laiviņa. Anželo biia rūpīgi sagatavojies.

Viņš zinaja, ka šovakar tas jau gulēs zem balta palaga, ja tam neizdosies aizsteigties priekšā Tonija nodomiem.

Anželo aizvēra durvis un piegaja pie Main Li, kas sēdēja pie sava izšuvuma.

Tonijs saka, ka Cicero galvenajā notikšot dažas pārmaiņas. Viņš jau esot iecelis tam jaunu vadītāju.

Taču ne mani? — viņa mierīgi jautāja.

Viņa paša deļ ceru, ka ta nebūsiet jus.

- Anželo, jūs taču nedomājat ko darīt, ja viņš...

Es nedarīšu nekā tada, ko man velak vajadzētu nožēlot.

Main Li izbrīna uzlūkoja viņu.

Vai tad jus neieredzat Toniju?

Anželo pasmaidīja.

Protams, es viņu ieredzu. Tas ir krietns puisis. Bet viņš ir pieteicis karu Kellijam, un ar to nav viegli tikt galā.

- Jūs šodien esat ļoti ļoti vaļsirdīgs pret mani, — AAain Li piezīmēja. — Ja Tonijs zinātu, ko jūs par to domājat. ..

Anželo lupas atkal savilkās smaida.

Viņš būtu beigts, pirms vēl tas pagūtu izraut revolveri.!

Viņa pārsteigta uzlūkoja to.

Es nesaprotu jūs visus.

Tas ir veikals, Main Li. Lieli tirgotāji necieš konkurenci, kuras apkarošanai tie nežēlo nekādus līdzekļus. Mēs rīkojamies tāpat; tikai to, ko citi veic ar naudu, mēs sasniedzam ar revolveri.

Perelli ienāca zālē, slaucīdams pieri kabatas lakatiņā. Anželo uzmeta tam kritisku skatu.

Ka klājas mātei iuii bērnam? — viņš jautāja.

- Nekļūsti rupjš! Perelli atcirta. Viņš bija pārāk uztraukts, lai ievērotu pārmaiņu, kas pēkšņi bija notikusi Anželo attiecībās pret viņu.

•— Ko viņa nu darīs? — Main Li jautāja.

— Viņa paliks šeit, — Tonijs īsi atbildēja.

— Vai tad viņai nav neviena drauga?

— Es esmu viņas draugs! - Tad viņš pievērsās Anželo. — Man jārunā ar Main Li. Un parūpējieties, lai pulkstens sešos viņas auto ir durvju priekšā!

— Sis puisis kļūst pārak rupjš, — viņš turpināja, kad Ve-

rona bija izgājis. Atvērt pašiem savu dārzniecību! . . . Nu, viena no tuvākām dienam . . .

Viņš nosēdās divanā un pamāja Main Li nākt tuvāk. v—• Nac šurp, mīlulīt. Man nupat kas iekrita prata. — Viņš saņēma tas roku, aplūkodams akmeņus, kas mirdzēja viņas pirkstos. Tie ir vērtīgi akmeņi, Main Li, tikai viņus vajag likt par jaunu iekalt. Es pazīstu kādu, kas lieliski prot šo darbu. Mēs varam jau tūliņ nokārtot šo lietu.

Main Li jau bija to sagaidījusi. Viņa lēnām noņēma rotas un nolika tās uz kāda sēdekļa.

Jauna iekaluma tie izskatīsies brīnišķi. Līdz tam laikam, kad tu atkal pārbraukusi, šis darbs jau bus padarits.

Main Li izbrīna uzlūkoja viņu.

Kad es atkal pārbraukšu?

Viņš nevērīgi iebaza rotas kabatā.

Ja, tev uz īsu laiciņu jāaizbrauc. Es esmu kļuvis, nervozs, bet visvairāk mani uztrauc tas, ko tu stāstīji par Dzimu. Es tevi ļoti mīlu, bet man vispirms vajag mazliet laika, lai varētu aizmirst, ka tu esi mani sāpinājusi.

Iestājās dziļš klusums. Main Li ar savu neizdibināmo smaidu aplūkoja savas kailas rokas.

Kurp man jābrauc? viņa beidzot jautāja.

Viņš saņēma tās rokas savējas.

To tūliņ tev pateikšu. Tu taču labprāt palīdzēsi Tonijam, mīlulīt? Pēdējā laikā man bija daudz nepatikšanu Cicero. Lielākā nama vadītāja mani nekaunīgi apzagusi, un tamdēļ es padzinu to.

Viņš sagaidīja, ka Main Li sāks raudāt, bet ta palika gluži mierīga.

Un tu vēlies, lai es ieņemu šo vietu? viņa jautāja, un pakratīja galvu.

Tikai īsu laiciņu, — viņš lūdza. Tu esi labs organizators, Main Li, un tu varētu savest tur vsu kartība. Tev bus liels, skaists dzīvoklis, daudz apkalpotāju, draugi, pašai savs auto ...

Viņa atkal pakratīja galvu, un ši ietiepība izveda Perelli no pacietības.

Main Li, es vienmēr esmu bijis ļoti labs pret tevi, — viņš skarbi sacīja. Tamdēļ arī tu būsi mīļa, un izdarīsi savam Tonijam šo mazo pakalpojumu.

Viņa vardi skanēja noteikti un apņēmīgi. Apmierināts pats ar sevi. vņš smadīdams piecēlās.

— Un nu es tev ko uzspēlēšu.

Main Li pavadīja viņu līdz ērģelēm, bet tad ta atraisījās no viņa rokas.

- Spēlē vien, Tonij — man vēl jānoraksta vēstule šuvējai.

— Labi.

Tonijs nosēdās pie instrumenta un sāka klusu spēlēt, turpinādams sarunu:

- Ls samaksāšu visus tavus rēķinus. Noliec viņus uz galda, lai Anželo var tos atrast. Un cs bieži apmeklēšu tevi, Main Li — varbūt ik dienas.

Main Li neklausījās viņa. Nosēdusies pie galda, ta steidzīgi raksti ja.

Perelli domas atkal pievērsās Anželo.

— Ierīkot pašiem savu dārzniecību? Tiešām, šis puisis kļūst par daudz iedomīgs. Vai zini, ko viņš vakar man teica?

Pēkšņi viņš sajuta Main Li roku uz sava pleca, un strauji pacēla galvu. Viņas seja bija kļuvusi ļoti bala.

— Tu taču neesi slima? — viņš norūpējies jautāja.

Tas būtu nepatikarns sarežģījums.

— Ne, ne esmu vesela.

Tu esi brīnišķa meitene, Main Li. — Viņš glastija tās roku. Bet tu izskaties tik bala.

— Man sap galva.

Atliecies dīvāna un mazliet paguli — gan jau paries.

Tonijs redzēja, ka viņa atgulās divaua, un no jauna pievērsās ērģelēm.

Anželo kļūst pārdrošs. Tā tas vienmēr mēdz but ar šiem mazajiem ļaudīm . . . Vai dzirdi, Main Li, Main Li? . . . Main Li! vai esi aizmigusi? Neaizmirsti, ka pulkstens sešos auto būs klāt.

Viņš piecēlās un izstaipījās. Pēkšņi viņa skats krita uz papīra lapiņu, ko Main Li bija nolikusi uz ērģelēm. Viņš nevērīgi paņēma to un saka lasit, bet tad šausmīgās izbailēs pavērsās atpakaļ. Viņas seja bija kļuvusi pelnu pelēka.

— Main Li! Main Li! viņš izmisis sauca.

Main Li nekustēdamās gulēja divāna, zem kura jau bija Sakrājusies prāvā peļķe asiņu, kas lēnam pilēja uz dārgās grīdsegas.

- Main Li, ko tu esi izdarījusi! viņš iekliedzās. Main Li! . . .

Priekšistaba atskanēja Kellija balss, un mirkli velak tas parādījās durvis. No pirmā acu uzmetiena viņš redzcja, kas noticis.

— Kas tad ... mans Dievs!

Viņš ieraudzīja Perelli rokā dunci, ko tas nupat bija pacēlis no grīdas.

— Noliekat ieroci!

Nazis izkrita Tonijam no pirkstiem.

— Nekustieties!

Kellija revolvera stobrs nenovērsās no Perelli sejas.

— Nē, nē! Es taču neesmu to izdarijis! Tonijs iekliedzās. — Es tiešām neesmu to darījis. I. Pašnāvība... Izlasiet taču šo vēstuli — viņa pati to rakstija ...

Kellijs paņēma lapiņu un lēnam izlasīja nedaudzos vārdus:

«Dzīvo laimīgs, Tonij. Tas ir labāk kā Cicero . . .

Tava Main Li.»

Kellijs uzlūkoja Toniju, tad uzvilka sērkociņu un sadedzināja vēstuli.

— Divdesmit cilvēku jūs esiet noslepkavojis, un neesiet saņēmis par to sodu, viņš naida pilnā balsī sacija. — Un nu jūs tiksiet pakarts par noziegumu, kas nemaz nav izdarīts — tā tiešam ir likteņa ironija!

Sie vārdi atstāja uz Perelli tādu pašu iespaidu ka auksta duša, uti acumirklī tas atguva sajēgu. Pielēcis pie telefona, viņš pieprasīja savienojumu ar kādu numuru. Kellija cerības izgaisa, kad tas izdzirda sarunu, ko Tonijs veda ar vienu no ievērojamākiem advokātiem. Viņš zināja, ka tiesa galu gala tomēr attaisnos Perelli — pierādījumu trūkuma dēļ. Sadi ļaudis vēl nebija likumam sasniedzami.

Uzmetis vēl pēdējo skatu Main Li, viņš klusēdams pagriezās uz iešanu. Domas nogrimis, viņš neredzēja Anželo, kas ienaca pa otrām durvīm, un, mirkli pavēries Main Li smaidošajā seja, atkal tikpat klusu nozuda.

Ar naidā savilktu seju Anželo stāvēja aiz durvīm, pa nelielu spraugu vērodams zāli. Viņa skats klīda no Main Li, ko tas mīlēja, pie Perelli, ko tas ienīda.

—Te 11u jums bija, Kellij! Tonijs gavilēdams iesaucas. — Mēs paši esam likums! Jūs gan esiet ļoti veikls, tomēr ne tik veikls ka Tonijs Perelli. Es izstāstīju manam advokātam visu, kas šeit nupat norisinājās . . .

Anželo pavēra durvis mazliet plašak un pārbaudīja atslēgu. Tā slēdza bez mazāka trokšņa. Nākama acumirklī viņš izņēma no kabatas revolveru.

— Klausieties, Kellij ... — Tonijs atsāka.

Divas reizes Anželo izšava durvju sprauga. Tad viņš aizcirta durvis un, noslēdzis tās, steidzās uz trešo liftu, kas nogādāja viņu drošībā.

Izdzirdis šāvienus, Kellijs strauji atgriežas zālē. Iesteidzas ari Harigens, kas bija palicis priekšistaba. Komisārs uzmeta drūmu skatu līķim, kas gulēja uz grīdsegas.

Viņa paša likums to notiesājis! — viņš lēnam sacīja.

Beigas

Izdevējs SIA «ELITA»

Parakstīts iespiešanai 14.02.95. Formāts 60X84/16. Ofsetiespie-dnms. 15,0 fiz. iespiedi. 13,95 nzsk. iespiedi Metiens 4000 eks. Pasūt. Nr. 164. Reģistrāc. apliec. Nr. 2-0557. Iespiests v/u «Poligrāfists» 2. ceha, Doma laukuma 1, Rīga, LV-1050.

Content

Volless Edgars Mīlas upuri. Al Kapone - Bandītu karalis

Mīlas upuri

1

2

3

6

7

8

9

10

I I

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

28

29

30

31

AL-KAPONE - BANDĪTU KARALIS

1

3

4

5

6

7

8

10

11

12

13

14

15

16

17

18

20

21

22

23

24