Volless Edgars

Miljonāra kaimiņš Šausmu un mīlas templis

Edgars Volless

Miljonāra kaimiņš

Šausmu un mīlas templis

Romāni

Miljonāra kaimiņš

1. nodaļa Cilvēks no dienvidiem

Pār Londonu klājās bieza migla. Nāca nakts, un ielās laterna izskatījās kā blāvi gaismas traipi, kad cilvēks, kurš nupat bij atbraucis no dienvidiem, iznāca uz Portmenskvēra. Neskatoties u vēso laiku, viņš bija bez mēteļa. Streipuļodams tas nogāja līd namam Nr. 551 un, pametis acis uz tumšajiem logiem, ļauni pa smaidīja.

Dzērumā raksturs parādās sevišķi asi. Labsirdīgais sāk vēl vairā mīlēt savus tuvākos, atstumtais jotas vēl vientuļāks un nelaimīgāki Cilvēks, kurš skaidrā prātā uz kādu dusmojas, piedzēries to mežonīgs un nonāk līdz slepkavībai. Lekera sirdi dega naids, u turklāt viņš bija krietni iereibis.

Viņš bija apņēmies pārmācīt veco velnu un pierādīt tam, k nevar nesodīts laupīt. Riebīgais badakāsis! Pārtiek tikai no cit riska! Lekeram kabatā nebija ne centa, bet aiz muguras ngurdinoš un briesmu pilns brauciens, sākot no neaizmirstamā brīža Kapštatt kad policija ielauzās kratīt viņa dzīvokli un viņš knapi paguv aizlaisties. Jā, suņa dzīve! Un Malpass, kuram nāve jau turpa deguna galā, dzīvo greznībā un pārpilnībā, bet viņa labākajar aģentam jāpārtiek gandrīz vai no maizes un ūdens. Kādēļ lai tie tādu netaisnību?! Tādas pārdomas nodarbināja Lekera smadzent ikreiz, kad viņš piedzērās.

Lekeru uzlūkojot, likās neticami, ka tas varētu droši piezvanīt ie Nr. 551 nama parādes durvīm. Viņa neskūtā, platas rētas saroplotā zirga seja, apaļā, šaurā piere, nesukātie mati un skranainais apģērbs liecināja par sūro nabadzību.

Pie durvīm viņš mirkli apstājās, domīgi aplūkodams savu nolīsušo kurpi. Tad uzkāpa augšā un klusu pieklauvēja. Tūdaļ tskanēja balss, kura jautāja:

"Kas tur ir?"

"Lekers", viņš skali un pašapzinīgi atbildēja.

Durvis bez trokšņa atvērās, viņš iegāja. Neviens viņu nesaņēma, et viņš art nemaz nebija cerējis ieraudzīt sulaini. Izgājis caur tukšo tabu, viņš uzkāpa otrā stāvā un nokļuva pustumšā istabā. Istabas zilumā pie vāji apgaismota rakstāmgalda sēdēja vecs virs. Durvis iz Lekera muguras klusi aizvērās.

"Sēdieties," vecais teica.

Tas nemaz nebija vajadzīgs, jo apmeklētājs labi zināja, kur trodas krēsls, un, ne vārda neteicis, apsēdās.

"Kad iebraucāt Londonā?"

"Šorīt," Lekers īsi atbildēja. "Man vajag naudu, Malpas, un īlīt."

"Dodiet, kas jums ir, un pazūdiet," vecais viņu pārtrauca. "Pēc usstundas varat atnākt pēc naudas."

"Nekā nebūs! Dodiet tūdaļ," Lekers ietiepās.

Malpasa riebīgā seja uz mirkli iznira no krēslas, un viņš ķērcošā alsī teica:

"Šajā namā rīkojumus dodu tikai es. Ja tas jums nepatīk, nav ijadzīgs. Es redzu, ka jūs neesat skaidrā prātā, Leker, un piezēries jūs aizvien mēdzat sarunāt muļķības."

"Tur es jums piekrītu, — zvaigznes no debesīm es nemēģinu •ābt; bet tāds muļķis es arī neesmu, lai jūsu dēļ upurētos. Neaizlirstiet, Malpas, ka arī jūs riskējat… Jūs nemaz nezināt, kas dzīvo ims kaimiņos," viņš noslēpumaini piebilda, atcerēdamies dažus Irdus no kādas sarunas, ko šodien bija noklausījies.

Cilvēks, kuru Lekers sauca par Malpasu, paraustīja plecus.

"Jūs domājat, es nezinu, ka man blakus dzīvo Lesijs Maršalts? Bet sakiet, kādēļ es būtu apmeties tieši šajā namā, ja negribētu dzīvot viņam kaimiņos?"

Lekers bija pārsteigts.

"Kaimiņos… Bet kāds gan ir jūsu aprēķins? Viņš taču ir viens no tiem, kurus jūs aplaupāt."

"Atļaujiet jums aizrādīt, ka tā ir mana personiskā darīšana," Malpass galanti atbildēja. "Lai paliek šis jautājums. Es jūs neaizturu."

"Maldāties — tagad mēs šo jautājumu tā vis neatstāsim!" Lekers iesaucās, smagi pieceldamies no krēsla. "Un es ātrāk neaiziešu, kamēr būšu ar jums skaidrībā. Malpas, jūs izskatāties pavisam citāds, nekā esat. Citādi jums nebūtu nozīmes sēdēt tumsā un nelaist sev klāt apmeklētājus. Tagad gribu redzēt jūsu īsto seju. Ieteicu jums sēdēt mierīgi. Var jau būt, ka jūs neredzat revolveri manā rokā, bet — ticiet man — es to turu gatavībā."

Viņš paspēra dažus solus, uzskrēja stieplei, kura bija pārvilkta no vienas sienas līdz otrai; tumsā viņš nebija to pamanījis. Pēkšņi nodzisa gaisma.

Lekeru pārņēma trakas dusmas. Viņš atkal metās uz priekšu, bet neveiksmīgi sapinās un pakrita.

"Dodiet gaismu, vecais zagli!" viņš kliedza, piecēlies un satvēris krēsla atzveltni. "Cik gadu jūs mani jau laupāt! Vai dzirdat, Malpas: dodiet naudu, citādi es jūs nodošu!"

"Tie ir jau trešie draudi," atskanēja balss viņam aiz muguras. Lekers pagriezās un izšāva. Drapētās sienas nomāca spalgā šāviena troksni, bet pulvera uzliesmojuma gaismā Lekers redzēja, kā cilvēka stāvs rāpus tuvojas durvīm. Lekers izšāva vēlreiz.

"Aizdedz uguni! Dod gaismu!" viņš kliedza.

Durvis pavērās, un Lekers paguva saskatīt tumšu ēnu, kas izslīdēja koridorā. Viņš metās tai līdzi. Tumsā viņš uzskrēja kādām durvīm un sāka tās dauzīt abām rokām.

"Nāc ārā!" viņš kliedza: "Nāc ārā, Jūdas!"

Aiz muguras kaut kas noklaudzēja, — tur aizsitās durvis, pa kurām Lekers bija ienācis. Viņš arvien vēl turēja rokā nelielu ādas maisiņu, kuru bija izņēmis no kabatas, sarunādamies ar nama saimnieku. Atzinis, ka nebūtu prātīgi aiziet no šejienes, neizpildījušam savu uzdevumu un nesaņēmušam par to norunāto algu, Lekers atkal sāka dauzīties dūrēm, bungodams pa durvīm, aiz kurām, pēc viņa domām, bija paslēpies vecis.

"Ei, Malpas, vai dzirdat, nāciet ārā! Kas tad nu tur par lielu nelaimi! Es atzīstu, ka drusku pārsteidzos!"

Atbildes nebija. Lekers salūkoja zem kājām kādu priekšmetu un pacēla to. Tas bija rūpīgi izveidots vaska pasmakrs, kādu mēdz lietot uz skatuves. Šis atradums Lekeru uzjautrināja.

"Malpas," viņš smējās, "es atradu gabalu no jūsu sejas. Lieniet šurp, citādi es nodošu atradumu policijai. Tā, droši vien, gribēs atrast ari visu pārējo!"

Nekādas atbildes. Lekers nokāpa lejā un mēģināja atvērt durvis, bet velti; tām nebija ne atslēgas, ne roktura.

"Malpas!" Lekers sauca, bet viņam atbildēja tikai atbalss. Lādēdamies viņš sāka kāpt augšup. Pusceļā viņš izdzirda no kāpņu augšas klusu lāstu, un pēkšņi viņam uz galvas nokrita smaga lode.

Lekera nedzīvais ķermenis sāka velties pa kāpnēm lejup.

2. nodala Portugāles ekskaralienes kaklarota

Savienoto Valstu sūtniecībā bija balle. Kad lielākā dala viesu jau bija sabraukusi, pie durvīm apstājās liels, pelēks auto. No tā izkāpa padrukns kungs un, pamājis ar galvu policistam, devās uz ieeju.

"P Ikvedis Džemss Brosvells," viņš teica sulainim, kurš izsauca atnākušo viesu vārdus, un devās zālē.

"Atvainojiet, pulkveža kungs," viņu aizturēja eleganti ģērbies, simpātiska izskata viesis. Saņēmis pulkvedi zem rokas, viņš ieveda to bufetes istabā, kur nebija neviena cilvēka.

Pulkvedis Brosvells, pārsteigts par tādu draudzību, sarauca savas kuplās uzacis.

"Es jūs redzu pirmo reizi. Jūs laikam esat no familiāro amerikāņu sugas? Nu, ko lai dara, būs jāpiekāpjas!"

"Nē," svešais maigā balsi teica.

"Mīļais draugs," pulkvedis teica, mēģinādams atbrīvot roku. "Jūs droši vien mani noturējāt par kādu citu."

Svešais pakratīja galvu.

"Es nekad nemaldos. Kā jūs labi zināt, es neesmu amerikānis, bet anglis tāpat kā jūs, kaut arī cenšaties runāt Anglijas augšdaļas izloksnē. Slik, nabadziņ, jūs loti vāji spēlējat savu lomu!"

Sliks Smits nožāvājās, lai apslēptu savu nepatiku.

"Ja Amerikas pilsoņa draudzīga vizīte savas valsts sūtnim ir par iemeslu visādu suņu palaišanai, tas nozīmē, ka kaut kas nav kārtībā. Redziet, kapteiņa kungs, te ir mans ielūgums."

Kapteinis Diks Šanons iesmējās.

"Sūtnis nemaz neilgojas pēc jums, Slik. Neticu, ka viņam būtu patīkami, ja veikls angļu blēdis piekļūtu dārgakmeņiem, kuri maksā miljonu dolāru. Vai negribat iedzert ceļakāju?"

Sliks smagi nopūtās.

"Vīnogu sulu," viņš lakoniski noteica, rādīdams uz viskija pudeli. "Jūs maldāties, domādams, ka esmu nācis strādāt. Jā, jā, kaptein… Ziņkārība ir mana ļaunākā īpašība. Man gribējās redzēt ekskaralienes Amālijas kaklasaiti!… Uzmanīgāk ar ūdeni, kaptein, — viskijs nepeld pa virsu!"

Uzmetis skumju skatienu pielietajai glāzei, viņš iztukšoja to vienā malkā.

"Es tomēr esmu apmierināts, ka jūs mani pamanījāt. Ielūgumu es dabūju no kāda drauga. Mani mocīja ziņkārība. Slepenpolicista instinkts gulstas pār mani kā lāsts. Vai esat ko dzirdējis par Džekiltu un Haidu? Tāds pats esmu ari es, Šanon: katram cilvēkam ir savs iemīļots sapnis."

. "Es jums piekritu," Diks Šanons piezīmēja.

"Vieni sapņo par to, kā viņi iztērētu miljonus," Sliks domīgi turpināja. "Citi atkal par to, kā izglābs no nāves meiteni, kura viņos tādēļ iemīlēsies… Nu, bet tas viss jums jau zināms. Es savā brtvajā laikā mīlu pasapņot par noslēpumainiem gadījumiem, kurus man varbūt kādreiz nāksies noskaidrot. Šajā ziņā es esmu tāds pats kā Stormers,— zināt, tas detektīvs, kurš jums ziņoja par mani."

Tiešām — pirmās ziņas par Smita personību Šanons bija saņēmis no plaši pazīstamās Stormera aģentūras.

"Kā tad galu galā ļausiet nosaukt mūsu satikšanos?" Šanons jautāja. "Vai kā divu detektīvu sastapšanos, no kuriem katrs ir gatavs otram izpalīdzēt, vai ari…"

"Nē, nē," Sliks viņu pārtrauca. "Šodien es neesmu vis ķeramā, bet ķērēja lomā."

"Kāda tad nozīme karalienes briljantiem?"

Sliks atkal nopūtās.

"Tiem jau ir pircēji," viņš teica. "Man ļoti interesē redzēt, kā viņi domā tos nozagt. Pie šis lietas strādā solīda publika. Ceru, ka jūs negaidāt, lai nosaucu vārdus. Tādā gadījumā jūs gaida vilšanās."

"Vai tie ir šeit, sūtniecības telpās?" Diks ievaicājās.

"Nezinu. Tieši tādēļ jau es atnācu, lai redzētu, vai tie ir šeit."

Šanons pārdomāja.

"Uzgaidiet te, bet ziniet: viss sudrabs ir saskaitīts," viņš teica, atstādams Smitu un iziedams zālē.

Izspiedies cauri viesu burzmai, viņš nokļuva tajā istabas daļā, kur stāvēja sūtnis. Diplomāts kavēja laiku slaikai, nogurušai dāmai, kuru apsargāt Diks bija ieradies. Ekskaralienes kaklā laistījās krāšņa rota. Pametis skatu apkārt, Šanons pamanīja kādu jaunekli ar monokli acī; tas sarunājās ar vienu no sūtniecības sekretāriem. Diks pameta tam ar galvu un, kad jauneklis pienāca, teica:

"Stil, Sliks Smits ir te. Viņš stāsta, ka karalienei gribot nolaup kaklarotu. Nenolaidiet no viņas acis. Lieciet pārbaudīt lūgto vies sarakstu un vediet pie manis visus aizdomīgos."

Devis rīkojumu, Šanons atgriezās bufetes telpā, kur Smits dzēi jau trešo viskija glāzi.

"Sakiet, Slik, kāda velna pēc jūs atkūlāties šurp, labi zinādam ka sagaidāma laupīšana? Kaut jūs būtu nevainīgs kā jēriņš, tomēr aizdomas vispirms taču kritis uz jums."

"Acīmredzot tas jau noticis," Sliks aizskarts atbildēja.

No vietas, kur viņi stāvēja, varēja labi pārredzēt zāles galven ieeju. Viesi arvien vēl nāca. Šanons pēkšņi pamanīja ienākam ti žilbinošu skaistuli, ka pat Slikam iemirdzējās acis. Viņu pavadi] slaiks vīrietis vidējos gados.

"īsta skaistule!" Smits sajūsmināts iesaucās, tad teica: "B< Martina Eltona nav. Šo dāmu bieži redz kopā ar Lesiju."

"Lesijs?" Diks jautāja.

"Cienījamais Lesijs Maršalts," Sliks paskaidroja "Miljonārs n tās sugas, kuri piedzimst kā nabagi un ir gatavi katru brīdi sāl visu no jauna. Dāmu taču jūs pazīstat, kaptein?"

Diks piekrizdams palocīja galvu. Eltona sievu pazina daudz Viņa skaitījās pie smalkās publikas, apmeklēja premjeras .un īpa aristokrātisku klubu vakarus. Lesiju Maršaltu viņš pazina tik; vārda pēc.

"īsta skaistule!" Sliks sajūsmināts atkārtoja. "Jā, ja man būt tāda sieva, es gan neļautu tai vazāties kopā ar Lesiju!"

"Nu, pazūdiet," Šanons teica.

"Jau?! Kaptein, jūs sabojājāt man visu vakaru. Es atnācu aj mierināt savu ziņkārību un vairot savas zināšanas. Ja es būt zinājis, ka jūs esat šeit, es nebūtu vilcis mugurā šo moku rīku.

Diks pavadīja Smitu līdz durvīm un pagaidīja, kamēr taksomet to aizved. Tad viņš iegāja atpakaļ zālē.

Vienos naktī viņas augstībai labpatikās atstāt balli, lai dotc uz savu viesnīcu Bukingemhaita tuvumā, kur tā bija apmetušu

ikognito. Diks atviegloti nopūtās, acīm pavadīdams auto, līdz tā irkanā uguntiņa pazuda. Viņš bija mierīgs un nešaubījās, ka dārgā aklarota bez piedzīvojumiem nokļūs mājās. Drošības dēl šoferim lakus bija nosēdināts kriminālpolicijas aģents.

Sūtnis apmierināts noklausījās Šanona ziņojumu.

Sēdēdams pie savas sešcilindru mašīnas stūres, Šanons nebeigdamies brauca uz Skotlendjardu. Tur viņš novietoja auto irāžā, jo atlikušo ceļa gabalu līdz mājām bija nodomājis iet kājām.

"Dežurējošais inspektors prasīja pēc jums, ser," kāds no sardzes olicistiem viņam ziņoja. "Upju policija meklē kādu slīkoni, kurš 1 Dvakar iemests upē sarga acu priekšā. Tas noticis netālu no Kleoatras obeliska."

; Aizmirsis nogurumu, Šanons devās uz notikuma vietu. Tur viņš iistapa vairākus cilvēkus.

"Te notikusi slepkavība," dežurējošais inspektors viņam pa<aidroja. "Upju policijas nodala nupat izvilka mironi." • "Slīkoni?" Diks viņu pārtrauca.

"Nē, ser. Cilvēks, bez šaubām, dabūjis smagu sitienu pa galvu n tikai tad iemests ūdeni." i "Kad tas noticis?"

"Deviņos vakarā. Mēs pārmeklējām mironi," inspektors tur1 ināja ziņojumu. "Kabatās nekas nav atrasts, bet noslīkušā permības noskaidrošanu atvieglos rēta, kas stiepjas pāri visai sejai."

"Labi," Šanons sacīja, "gan jau izmeklēsim."

Kad viņš atgriezās policijas pārvaldes telpās, tur valdīja uztrauums kā pēc ugunsgrēka. Pa Šanona prombūtnes laiku bija ienācis ; ņojums, kurš sacēla kājās ne vien Skotlendjardu, bet visu Lon< onas policiju.

Portugāles ekskaralienes auto bija apturēts visdzīvākajā rajonā, avadonis policists nošauts, un briljanta kaklarota pazudusi. 1 Atrast to izdevās tikai pēc tam, kad kāda meitene, kuru noti1 uma laikā mocīja murgi par vistkopību, bija atbraukusi uz LonDnu pie savas māsas, kura to ienīda.

3. nodaļa Romāna varone

Odrija Bredforda posās uz Londonu. Namiņš Fontenuelā, kuru tā bija mantojusi pēc mātes nāves, bija pārdots, tāpat arī dzīvais un nedzīvais vistkopības inventārs. Viņas saimniecības vaditāja misis Grifita gan bija centusies to atrunāt no mantojuma pārdošanas."Misis Grifit," meitene noteikti sacījusi, "vistkopība nekad nav nesusi pelnu un arī nenesīs, ja vistkopības vadītājs klusībā pārdod olas."

Vecene pasteidzās novērst sarunu sarunu uz citām lietām.

"Londona ir šausmīga pilsēta," viņa teica: "Slepkavības, pašnāvības, laupīšana. Vakar aplaupīta īsta karaliene. Jas slikti darāt, ka nelasāt avīzes — dzīve paiet jums garām."

Tomēr zaglīgajai vecenei neizdevās sašķobīt meitenes apņēmību, un fermu pārdeva.

Aizceļošanas dienā Odrija pēdējo reizi iegāja mirušās mātes istabā. Nekādas maigas atmiņas istaba viņā nemodināja. Tēvu Odrija neatcerējās, un misis Bedforda, viņas māte, nekad nepieminēja viņa vārdu. Viņš bija aizgājis neceļos.

"Vai viņš miris, māt?" meitene dažreiz jautāja.

"Ceru," bija vienīgā mātes atbilde.

Dora nekad tā nejautāja. Viņa bija vecāka par Odriju un jau paguvusi uzsūkt sevī to naidu, kādu pret tēvu sajuta māte.

Odrija nejuta ne skumjas, ne prieku. Viņa gluži aukstasinīgi pārvilka pagātnei krustu un sāka domāt par nākotni. Izglītību viņa bija baudījusi pietiekošu, daudz lasījusi, daudz domājusi, prata mazliet arī stenogrāfiju.

Pasūtītais sādžas vienīgais diližanss piebrauca pie namiņa durvīm.

"Līdz vilcienam mums nav vairs daudz laika," vedējs teica, sviezdams kulbā Odrijas bagāžu.

Odrija jau lika kāju uz diližansa kāpšļa, kad pie viņas pienāca jauns cilvēks.

"Atvainojiet, mis Bedford. Es esmu Villits. Es lūdzu dāvāt man dažas minūtes laika pēc jūsu atgriešanās."

"Es neatgriezlšos."

"Nemaz?" svešais uztraukdamies iesaucās. "Bet man jārunā ar jums par kādu… jūsu lietu."

"Ļoti žēl, bet es nevaru pat pateikt jums savu adresi. Pasakiet savu— es jums aizrakstīšu."

Svešais sameklēja vizītkarti, rūpīgi nosvītroja sava aroda apzīmējumu un uzrakstīja adresi.

Odrija iesēdās diližansā, un rati lēnām aizripoja. Bet jau pirmajā krustojumā notika nelaime. Izbraucot uz šosejas, Diks Šanons pārāk strauji sagrieza stūri, un viņa auto pilnā sparā uzdrāzās diližansam, kura pakaļējais ritenis aizvēlās kā nogriezts maizes rieciens.

Diližansa vienīgā pasažiere paguva izlēkt ceļmalas dubļos, pirms Diks bija piesteidzies palīgā. Platmali noņēmis, viņš, mulsi smaidīdams, sacīja:

"Notikums mani loti apbēdina. Ceru, ka neesat sasitusies."

Viņš sprieda, ka meitenei būs kādi septiņpadsmit gadi, kaut īstenībā tā bija par diviem gadiem vecāka. Apģērbs viņai bija vienkāršs, mētelītis mazliet apdilis. Tomēr Diks šos sīkumus nemanīja. Viņš lūkojās meitenes skaistajā sejiņā, mēģinādams uzminēt, kur īsti slēpjas viņas burvīgums. Uzacu daiļajā izliekumā, nevainojamajos sejas pantos, ādas krāsā? Viņš nevarēja izlemt.

"Neuztraucieties, man bija jāpārdzīvo tikai mazas izbailes. Vilcienu nu gan es laikam nokavēšu."

"Man jābrauc līdz tuvākai piestātnei, kaut vai atsūtīt palīdzību šī izirušā Noasa šķirsta vadītājam. Draudziņ, pieņemiet šo kredītbiļeti un manu visdziļāko nožēlošanu," Diks pievērsās vedējam.

Tas pēkšņi aprāva savus lāstus.

"Tātad, mis," Diks turpināja, "ja jūs nebaidāties uzticēties, es piedāvāju jums vietu savā automobili."

"Jādomā, ka nebaidos," Odrija atbildēja un, paņēmusi savu ceļasomu, sēdās blakus šoferim.

"Es ari braucu uz Londonu," Diks teica, ieslēgdams motora ceturto ātrumu. "Ja jums nekas nebūtu pretim, es aizvestu jūs līdz turienei."

Odrija klusēja. Viņam jau radās iespaids, ka meitene koķetē, bet viņas atbilde rādija, ka tas bijis maldinošs.

"Es labāk braukšu ar vilcienu, — māsa var atnākt mani sagaidīt piestātnē."

Viņas balsī nebija sevišķas pārliecības.

"Vai jūs dzīvojat šajā apvidū?"

"Līdz šim dzīvoju," Odrija atbildēja. "Fontenuelā man bija namiņš, kuru es mantoju no savas mātes."

Dzelzceļa piestātnē Šanons palīdzēja savai ceļabiedrei iznest un novietot viņas nelielo bagāžu.

"Vai jūsu māsa dzīvo Londonā?" viņš jautāja.

"Jā, Kerzonstrītā." Viņai likās dīvaini, ka bija pateikusi adresi. Fontenuelā un apkārtnē neviens pat nezināja, ka viņai ir māsa.

"Vai viņa…" Diks aprāvās, baidīdamies pateikt ko neveiklu. "Vai viņas darbavieta ir tur?"

"Nē, tur dzīvo viņas virs, Martins Eltons."

Dikam aizrāvās elpa.

Tālumā parādījās vilciens.

"Jūs bijāt loti laipns, mister… Mani sauc Odrija Bedforda."

"Es neaizmirsīšu," viņš pasmaidīja. "Man ir apbrīnojama atmiņa. Mans vārds ir Džeksons."

Pavadījis vilcienu, viņš devās uz tuvāko policijas posteni paziņot par sadursmi ar diližansu.

Tātad Dora Eltona bija viņa nejaušās celabiedrenes māsa! Ja viņa zinātu viņa īsto uzvārdu un pastāstītu skaistajai Dorai, ka iepazinusies ar Diku Šanonu — kas tas būtu par nepatīkamu pārsteigumu viņai un viņas vīram!

Un ne bez iemesla, jo Londonas biežu sabiedrībā nebija neviena, kuru Diks būtu vairāk vēlējies sagūstīt kā Doru Eltonu.

4. nodaļa Cienījamais Lesijs Maršalts

Lesijs Mršalts kādreiz bija Dienvidāfrikas savienības likumdošanas padomes senators, un pieklājības pēc viņu aizvien vēl dēvēja par "cienījamo". Tas sagādāja daudz jautrības viņa sulainim Tondžeram.

Bija pelēks, miglains rīts, kad Maršalts pidžamā un zīda kreklā iznāca no vannas istabas. Viņa spēcīgais stāvs drīzāk atgādināja avantūristu (par kādu tas art bija izdaudzināts Dienvidāfrikā) nekā senatoru un miljonāru.

Viņš piegāja pie loga un palūkojās ārā. Redzēdams biezo miglas plīvuru, kas ietina pilsētu, viņš ar skumjām atcerējās saulaino Moizenburgu, rāmo jūras līci un zilos ezerus, kuru piekrastēs zaļoja vīnadārzi.

Pie durvīm kāds pieklauvēja.

"Iekšā!" Lesijs atsaucās.

Durvis atvērās, un istabā, viltīgi smaidīdams, ieslīdēja viņa vecais sulainis.

"Pasts pienācis," viņš familiāri teica un nolika uz rakstāmgalda dažas vēstules.

"Saki "ser". Atkal jau aizmirsis runāt, kā pienākas," Lesijs norūca.

"Labi, labi, — manis pēc, pamācīšos."

"To es tev nopietni ieteiktu. Par tavu algu es Londonā varētu dabūt simt sulaiņu — desmitkārt jaunākus un atjautīgākus nekā tu."

"Var jau būt, bet tie nebūs ar mieru darīt to, ko daru es, un art uzticēties jūs tiem nevarēsiet. "Uzticība nav par naudu pērkama" — to es nesen lasīju kādā romānā."

Lesijs atplēsa kādu vēstuli vienkāršā, zilā aploksnē. Tur bija tikai trīs vārdi: "Viss kārtībā, mirst." Paraksta nebija. Lesijs izlasīja vēstuli un pasniedza to sulainim.

"Aizsūti viņam divdesmit mārciņas," viņš teica.

Tondžers bez izbrīna pārlasīja zīmīti.

"Mirst," viņš norūca. "Hm, vai viņš prot peldēt?"

Lesijs strauji pagriezās.

"Ko tu gribi teikt?" viņš jautāja. "Pats par sevi saprotams, ka viņš prata peldēt kā zivs," viņš piebilda. "Un kas tad ir?"

"Nekas."

Lesijs viņu cieši uzlūkoja.

"Man liekas, tu dažreiz sāc jukt prātā. Paskaties uz aploksni. Uz tās ir Montjesfontenas zīmogs, tāpat kā uz iepriekšējās. Kādēļ viņš vēstules sūta no turienes? Tas taču ir vairāk nekā simt jūdžu no Kapštates."

"Varbūt tā ir viltība," Tondžers piezīmēja. "Sakiet, bos, kādēļ jūs ziemā nedzīvojat savā muižā?"

"Tādēļ, ka man patīk dzīvot Londonā," Lesijs atcirta.

Sarunādamies Maršalts turpināja ģērbties. Tondžers aizdomīgi ielūkojās tam sejā.

"Vai zināt, ko es jums teikšu, Lesij? Bailes rada naidu."

Maršalts pagriezās pret viņu.

"Papūlies izskaidrot."

"Es gribu teikt, ka nevar ienīst cilvēku, no kura nebaidās. Var viņu nicināt… visu, ko gribat, bet ne ienīst."

"Vai to arī tu esi lasījis kādā grāmatā?" Maršalts zobojās, stāvēdams spoguļa priekšā.

"Nē, to mans paša katliņš izvārījis," Tondžers atbildēja, sākdams tīrīt sava kunga vesti.

"Paklausieties, Lesij, — kas tas par cilvēku, kurš dzīvo mums kaimiņos? Viņa vārds ir Malpass, ja nemaldos. Es nesen runāju ar kādu policistu, — tas viņu atzīst par plānprātiņu. Viņš dzīvojot gluži viens, visu māju apkopjot pats. Kas viņš tāds varētu būt?"

"Ja tu tik labi pazīsti viņa dzīvi, ko tad tu vēl jautā?"

Tondžers domīgi braucīja pieri.

• "Un ja nu tas būtu viņš?" viņš pēc brītiņa iejautājās.

Lesijs apsviedās kā odzes dzelts.

"Vai tu nepazudīsi no šejienes, vecais pļāpa!"

Tondžers neapvainojās, bet mierīgi pakāra vesti uz krēsla atzveltnes.

"Jūs gaida tas privātdetektīvs, kuru jūs izsaucāt," viņš teica.

"Ko tad tu visu laiku klusēji?" Lesijs viņam uzbruka. "Tu neesi vairs derīgs, Tondžer. Nemaz neņirgājies, kad ar tevi runā, un sauc viņu iekšā."

Tondžers ieveda diezgan nabadzīgi ģērbtu cilvēku, kurš pazemīgi sveicināja Maršaltu.

"Vari iet, Tondžer," Lesijs teica.

Sulainis nesteigdamies atstāja istabu.

"Stāstiet," Lesijs uzrunāja detektīvu.

"Es viņu atradu," tas sacīja, no kabatas izvilkdams momentuzņēmumu un pasniegdams to miljonāram.

"Tu ir viņa," Maršalts apstiprināja. "Zinot sādžas nosaukumu, jums, protams, nebija grūti to uzmeklēt. Kas viņa īsti ir?"

"Viņu sauc Odrija Bedforda."

"Bedforda? Vai jūs to skaidri zināt?" Lesijs noprasīja. "Vai viņas māte ari dzīvo turpat?"

"Viņas māte mirusi pirms pieciem gadiem. Vairāk meitu tai nav bijis. Cik man izdevās noskaidrot, tad viņa bijusi saviem vecākiem vienīgais bērns. Es dabūju arī viņas mātes ģīmetni. Tā fotografēta 1913. gadā tirgū, kopā ar citiem tirdziniekiem."

Viņš attina liela formāta ģīmetni, kuru bija turējis padusē. Lesijs piegāja pie loga, lai varētu labāk saskatīt.

"Tepat jau viņa ir," viņš teica, ar pirkstu norādīdams uz kādu sievieti grupas vidū. "Apbrīnojama sagadīšanās! Kad es satiku šo jaunavu, kāds instinkts man teica…" Viņš pēkšņi aprāva teikumu.

"Vai jūs viņu pazīstat, ser?"

"Ne!" Lesijs rupji attrauca. "Ar ko viņa nodarbojas?"

"Viņa nodarbojusies ar vistkoplbu. Ciema ļaudis stāsta, ka savi namu tā pārdevusi pārāk niecīgo ienākumu dei. Vakar viņa iebrau ca Londonā."

Miljonārs stāvēja pie loga, domīgi raudzīdamies tālumā. Ausi! viņam vēl arvien skanēja vārdi: "Bailes rada naidu". Viņš pakratlj; galvu, it kā gribētu aizdzīt šis domas.

"Vai viņa ir glīta?"

"Pēc manām domām — burvīga", detektīvs sacīja.

"Taisnība," Lesijs norūca, "Tādu nav daudz."

"Man gadījās mazas nepatikšanas," aģents sacīja. "Nedomāju ka tam varētu būt kādas sekas, tomēr būs labāk, ja jūs to zināsiet Privātdetektīvam daudz vieglāk strādāt, ja viņu uzskata par poli cijas aģentu. Es sekoju kādam vistu zaglim, un ciema viesnīcā man instruēja Skotlendjarda ierēdņi."

"Es tur neredzu neko ļaunu," Lesijs teica.

"Parasti tā ari mēdz būt, bet šoreiz man neveicās," detektīvs turpināja. "Gadījās, ka viesnīcas priekšā apstājās arī Šanons pār mainīt savam automobilim riepas."

"Kas tas par Šanonu?"

"Tas ir Skotlendjarda jaunais pilnvarotais," Villits paskaidroja. "Tāda darbinieka tur nekad nav bijis. Nu, tad dabūju art no viņa krietnu vēju par to, ka uzdevos par Skotlendjarda aģentu!"

"Vai viņš zin, kādā nolūkā jūs bijāt Fontenuelā?" .

"Nē," detektīvs atbildēja. "To viņam neizdevās izdibināt. Viņu pārāk nodarbināja Portugāles karalienes aplaupīšanas lieta."

Lesijs vairs neklausījās. Viņš bija nogrimis pārdomās par meiteni un perspektīvām, kas viņam pavērās.

"Jūs ļāvāt viņai aizbraukt, neizdibinājis viņas adresi? Nevar teikt, ka jūs savu uzdevumu būtu veicis labi. Dariet visu, ko atrodat par vajadzīgu, aizdodiet viņai naudu— tikai neaizbaidiet viņu."

Viņš izņēma no kabatas dažas naudaszīmes un pasniedza tās aģentam.

"Atvediet viņu kādu vakaru šurp," viņš turpināja. "Man viņai iāpaziņo kas svarīgs. Par savām pūlēm jūs dabūsiet piecus simtniekus'."

Aģents atdzīvojās.

"Pieci simti? Labi, pamēģināsim."

Lesijs palika viens. Viņš lepojās ar savu bezbailību. Bez sirdsīpziņas pārmetumiem viņš devās pretī savam mērķim. Trijās pasaules daļās sievietes nolādēja viņa vārdu. Viņa ienaidnieki dienām jn naktīm sapņoja par atmaksu un atriebību. Bet viņš nepazina Saiļu. Viņa naids pret Diku Toringtonu bija … tikai naids.

Tā viņš sevi mierināja, bet zemapziņas dziļumos uzmācīgi skaaēja vecā Tondžera vārdi: "Bailes rada naidu".

5. nodaļa Sliks filozofē

"Nekas, esmu laimīgi izkūlies," Šanons sprieda, aplūkodams 1 eliekto aizsargu virs pakaļējā riteņa.

"Laikam uzdrāzāties kādam virsū?" viņa palīgs jautāja.

"Jā, tā bija jocīga sadursme. Liekas, interesantākā manā mūžā!"

Viņi izgāja šaurajā koridorā, kas veda uz Šanona kabinetu.

"Man nebija ilgi jūs jāgaida," Stils teica. "Vai satikāt to vīreli no iognoras?"

"Jā, viņš man šo to pastāstīja. Stil, vai zināt ko par Doras Eltonas nederīgajiem?"

"Man nebija ne jausmas, ka viņai ir tuvinieki."

"Tad varbūt Sliks kaut ko zinās? Es liku viņam atnākt pulksten ešos. Interesanti būtu zināt, kā viņa atbraukusi."

"Kas?" Stils jautāja.

"Es tikai tāpat iedomājos," Diks atrūca un mainīja sarunas tematu: Sakiet, vai vakarējā slīkoņa personība jau noskaidrota?"

"Neviens viņu nepazīst," Stils atbildēja. "Spriežot pēc apģērba un

zābakiem, tas ir kāds iebraucējs no Dienvidāfrikas, kurš tikai nesen ieradies Londonā. Vai Bognoras tips ko zina par kaklarotu?"

"Viņš saka, ka jau ilgāku laiku esot saķildojies ar Eltonu un ar to kopā vairs nestrādājot. Vai tad nu no tāda rūdīta puiša ko izspiedīsi?"

Pēc britiņa viņš turpināja:

"Jādomā, ka māsa būs atnākusi tai pretim."

"Kāda māsa?" Stils izbrīnā jautāja.

Diks iesmējās.

"Saprotams, ka viņa to sagaidīja jau piestātnē. Katrā ziņā viņa nebūs vedusi to uz Kerzonstrītu, bet nomitinājusi kādā viesnīcā."

Stils saprata.

"Jūs runājat par Eltoniem?" viņš jautāja.

"Jā. Bet šis "kāds" jūs neinteresēs. Sakiet, vai namu novēro?"

"Jā. Nebija viegli to iekārtot, jo Eltonam ir galva uz pleciem."

"Līdz astoņiem četrdesmit piecām nekas nenotiks," Diks sacīja. "Ja nemaldos, astoņos un četrdesmit piecās minūtēs ekskaralienes kaklarota atstās Eltonu māju. Es pats pavadīšu to līdz ceļa mērķim, jo loti ilgojos iepazīties ar piekto bandas dalībnieku, kurš, pēc manām domām, ir ārzemnieks."

"Un tad?" Stils jautāja.

"Tad saņemšu Doru Eltonu ar lietiskiem pierādījumiem. Es jau sen gaidu šo brīdi."

"Kādēļ Doru, ne viņas viru?" Stils jautāja.

Diks pasmaidīja.

"Bens ir diezgan drošsirdīgs virs, bet šādam darbam viņš neder. Te vajadzīga sevišķa vīrišķība — izstaigāt visu pilsētu ar zagto kaklarotu kabatā un zināt, ka puse no visiem policistiem dzen tai pēdas. Nē, šo numuru izpildīs Bena sieva."

Uz sliekšņa parādījās Slika Smita stāvs. Pašapzinīgiem soliem viņš ienāca kabinetā. Jautrā seja, smaidošās acis un dārgais cigārs liecināja, ka ienācējs jūtas apmierināts ar dzīvi šajā pasaulē. Sliks pameta ar galvu Stilam, kurš to laipni apsveica. Kad palīgs bija izgājis, Diks sacīja:

"Es lūdzu jūs atnākt, Slik, jo mani interesē jūsu ieskati. Vai jums zināms, ka kaklarota nolaupīta?"

"To es lasīju rīta avīzēs," Sliks atbildēja, "kaut ne visai tām ticu. Es vairāk ticu pēcpusdienas avīzēm."

"Kā jūs jau zināt, šajā lietā iejaukts art Eltons."

Sliks izbrīnā sacēla uzacis.

"Tas ir kas negaidīts! Kas to būtu varējis iedomāties! Eltonu gan es nebūtu turējis aizdomās par svešas mantas slepenu piesavināšanos!"

"Jokus pie malas un parunāsimies nopietni," Diks viņu pārtrauca un pabīdīja tam karafīti. "Kas jums zināms par misis Eltonu?"

"Ļoti patīkama dāma. Ap—bu—ro—ša sieviete! Zināms, viņas dvēseles salīdzinājums ar sniegbaltu dūju būtu mazliet pārspīlēts…"

"Ar ko viņa nodarbojusies pirms apprecēšanās?" Šanons viņu atkal pārtrauca.

Sliks paraustīja plecus.

"Aprunāšanu un apmelošanu es nīstu, "viņš mierīgi teica. "Vienīgais, ko es par viņu zinu, irtas, ka viņa bijusi laba sieviete, bet slikta aktrise. Man liekas, viņa apprecējusi Eltonu, lai vadītu to pa patiesības ceļiem."

"Bet laikam nekā nav panākusi?" Diks ironiski jautāja.

Misters Smits atkal paraustīja plecus.

"Nesen es dzirdēju, ka viņš esot enerģisks atturības kustības aizstāvis. Vai tas nenozīmē, ka viņš labojies?"

Viņš ielēja glāzītē viskiju, izdzēra un teica:

"īsts liķieris, vismaz ar divdesmit gadu stāžu. Būtu mums vairāk šāda viskija, tad nebūtu tik daudz pašnāvību."

Diks nenolaida acis no Slika, gluži labi saprazdams, ka tas izvairās no nopietnām atbildēm.

"Vai viņai ir māsa?"

"Jā, ir, lai tad Dievs viņas māsai palīdz!" Sliks svinīgi teica.

6. nodala Masas

Odrija velti stundas ceturksni gaidīja piestātne. Dora nebija atnākusi viņu sagaidīt. Tikai tagad Odrijai iekrita prātā, ka nolaidīgā misis Grifita varēja būt aizmirsusi vēstuli nosūtīt. Apvaicājusies policistam, ar kuru autobusu var aizbraukt uz Kerzonstrītu, Odrija laimīgi sasniedza savu mērķi. Uzmeklējusi Eltonu māju, viņa piezvanīja.

"Misis Eltona nav runājama," glīta apkalpotāja teica, nicīgi uzlūkodama trūcīgi ģērbto apmeklētāju.

"Pasakiet, ka atbraukusi viņas māsa."

Kalpone uzmeta viņai aizdomīgu skatu, tomēr ielaida vēsajā priekšsistabā. Odrija jutās mazliet neveikli. Acīmredzot neviens viņu nebija gaidījis. Māsas gandrīz nesarakstījās.

Dora jau agrā jaunībā bija pievērsusies skatuvei un neilgi pirms mātes nāves apprecējusies, laikam loti laimīgi. Māte, neskatoties uz visiem trūkumiem, to vai dievināja, nejautādama, kā tā mantojusi savu pārticību.Durvis atvērās, un ienāca jauna sieviete. Viņa bija slaikāka un blondāka par māsu, varbūt arī skaistāka.

"Mīļais bērns, tu esi kā no debesīm nokritusi."

Māsas sasveicinājās un saskūpsījās.

"Vai tad tu nesaņēmi mēmu vēstuli, Dora?"

"Nē. Bet cik liela tu esi izaugusi, kopš mfis šķīrāmies!"

"Es pārdevu mūsu mājiņu," Odrija teica.

"Ak, Kungs, kādēļ?"

"Es ieķīlāju to pa dalām, kamēr nekas vairs natlika. Ari vistas pārdevu."

"Un tagad tu domā palikt Londonā?" Dora ne visai laipnā balsi viņu pārtrauca. "Loti nepatīkami, bet es nevaru tevi paturēt. Es nepiekritu tavai rīcībai. Tu pārdevi māju, kurā dārgā māmiņa nodzīvojusi lielu dalu sava mūža."

"Viss, kas saistās ar atmiņām par māti, man ir svēts," Odrija atbildēja. "Tomēr man ne prātā nenāk mirt badā, lai pierādītu savu meitas mīlestību. Es no tevis nelūdzu daudz. Atļauj man pirmo nedēlu pārgulēt pie jums, kamēr būšu sameklējusi darbu."

Domās nogrimusi, Dora staigāja pa istabu. Par naudu, ko maksāja viņas apģērbs, Odrija varētu dzīvot bez rūpēm visu mēnesi. Vioas briljanta auskaru un pērļu kaklasaites vērtība jau bija maza bagātība.

"Man atnāks daži paziņas uz tēju,"viņa teica, "betvakarā ieradīsies vairāki viesi. Es nezinu, ko lai daru, Odrij. Tu taču nevari šādā apģērbā rādīties viesiem. Vai nebūtu labāk, ja tu apmestos lētākā viesnīcā? Kad būsi apģērbusies, es priecāšos tevi redzēt."

"Lai apģērbtos, vajadzīga nauda," Odrija atbildēja, "un dažas naktis trešās šķiras viesnīcā izmaksās tik, cik man pavisam ir naudas."

Dora savieba dusmīgu seju un izskrēja no istabas, izplatīdama vieglu smaržūdeņu aromātu. Odrijas lūpas savilkās smaidā. Viņa nejutās sarūgtināta. Pēc pusstundas durvis atvērās un ienāca Dora. Viņu vairs nevarēja pazīt īgnuma vietā viss viņas ķermenis izstaroja laipnību un viesmīlību.

"Martins teica, ka tev jāpaliek pie mums," viņa sacīja. "Nāc, iesim."

Uzveduši Odriju augšā, kur bija rezervēta atsevišķa istaba viesiem, Dora it kā neviļus ievaicājās:

"Tev taču Londonā nav neviena pazīstama, vai ne?"

"Nē. Ak, cik skaista istaba!"

"Vai kāds zina, ka tu esi pie mums?"

"Mana agrākā saimniecības vadītāja zina, ka esmu Londonā, bet kur, viņai nav ne jausmas."

Odrija domāja, ka Dora atstās viņu vienu, bet bija maldījusies. Dora mīņājās turpat un gribēja ko teikt.

"Sākumā es biju pret tevi nepieklājīga," viņa sacīja. "Bet tu jau piedosi man, dārgā, vai ne?"

Odrijai saskrēja asaras acis.

"Tu taču labi zini, ka tevis dēj es visu darīšu," viņa sacīja.

"Kādreiz vēlāk,," Dora turpināja, "es pastāstīšu tev visus savus noslēpumus, jo tu taču esi vienīgais cilvēks, kuram es varu tos uzticēt. Māte bieži mēdza atkārtot, ka tu protot klusēt kā zivs, kaut tevi grieztu vai gabalos."

Odrija pasmaidīja.

"Māte nekad nav man glaimojusi," viņa teica.

Vioa mīlēja savu māti, bet nelaiķes netaisnā izturēšanās pret savu jaunāko meitu bija spiedusi viņu pilnīgi noslēgties sevī.

"Viesi būs jau aizgājuši. Nāc lejā, es iepazīstināšu tevi ar misteru Standfordu un Martinu. Tu nekad neesi redzējusi Martinu?"

"Tikai ģīmetnē."

"Viņš nav neglīts," Dora nevērīgi piezīmēja. "Varbūt tu vinā iemīlies, un viņš, bez šaubām, sajūsmināsies par tevi, bet tev es uzticos."

Dora iegāja viesistabā, un vīrieši to jautājoši uzlūkoja.

"Kur viņa ir?" slaikākais no tiem jautāja.

"Es novietoju viņu rezerves guļamistabā."

Misters Eltons sāka braucīt savas melnās osiņas.

"Es tomēr vēl neesmu pārliecināts, vai viņai vajadzētu palikt pie mums šodien. Labāk iedod viņai naudu, lai noīrē sev istabu viesnīcā."

Dora iesmējās.

"Jūs lauzījāt savas galvas, kā nosūtīt to mantu Pjēram. Neviens no jums nebija ar mieru uzņemties karalienes kaklarotu…"

"Nekliedz, trakā!" Martins Eltons iešņācās.

"Nestrīdieties," iejaucās Bils Standforts. "Turpiniet, Dora, jums taisnība. Zēnam, kuru noķertu ar šo mantu, mūža maize nodrošināta. Bet, lai botu kā būdams, Pjēram tā šovakar jānogādā. Kas nesis rotu?"

"Kas? Loti vienkārši: mana dārgā māsiņa," Dora sacīja. "Viņa radīta, lai kalpotu saviem tuvākiem."

7. nodala Sazvērestība

Lielajam Bilam nevarēja pārmest lieku labsirdību, tomēr šis priekšlikums pat vioam likās negodīgs.

"Jūsu māsa?!" viņš iesaucās: "Velni, vai tad tiešām jūs tīšu prātu grtldīsiet briesmās šo bērnu?"

Atbildes vietā Dora ciniski pasmaidīja. Viņas vīrs nervozi košļāja nagus.

"Varbūt nekādu briesmu tur nav? Un, ja ir, tad tās draud ari mums pašiem," viņš teica.

Tomēr Standforts nepiekrita.

"Tiesa gan, bet mēs taču ķērāmies pie šīs lietas aiz aprēķina, nevis riska dēļ. Ja nu viņu noķer un viņa nodod mūs visus?"

"To gan es nedomāju," Dora apgalvoja.

Lielais Bils domīgi lūkojās grīdā.

"Tā manta jādabū, cik ātri iespējams, pār robežu," viņš sacīja. "Tagad, kad visas avīzes kliedz par to, nevar būt ne runas par tās pārdošanu. Aizslēdziet durvis, Dora."

Viņa paklausīja. Uz kamīna malas bija nolikts skaists, zelta un emaljas izgreznots pulkstenis. Standforts piespieda kādu atsperi. Pulksteņa siena atsprāga vaļā, un Standforts izvilka no slēptuves plānā papīrā ietītu sainīti. Viņš attina to, un uz plīša galdauta atmirdzēja vesels kūlis zilu, zaļu un baltu uguntiņu.

Dora nevarēja novērst acis no šī krāšņuma.

"Te ir akmentiņi par septiņdesmit tūkstošiem mārciņu," Standforts sapņainā balsī sacīja. "Cik netaisni: tu, cilvēks, nekādā ziņā nevari aplaupīt caurbraucošu karalieni, lai nenopelnītu par to lieku likuma pantu."

Eltons nopūtās.

"Par pantiem labāk nerunāsim, mīļais," viņš teica. "Ja tikai Pjērs tiks galā ar savu uzdevumu…"

"Pjers tiks galā. Viņš būs Čaringkrosas piestātnē ceturksni uz deviņiem. Tagad atliek tikai jautājums: kurš apņemsies viņam šo lietiņu nogādāt?"

Brīdi iestājās klusums.

"Odrija to aiznesīs," Dora noteikti paziņoja. "Neviens viņu nepazīst, un uz viņu nekritīs aizdomas. Pjēru viņai nebūs grūti pazīt pēc apraksta. Un tad, Ben, mēs pārvilksim šim darbam krustu uz visiem laikiem."

"Nu, protams," Standforts ironiski piezīmēja. "Misters Lesijs Maršalts pasteigsies piedāvāt Martinam valdes locekļa vietu vienā no saviem uzņēmumiem!"

"Es gan loti maz pazīstu to cilvēku, kura vārdu jūs nupat minējāt," Dora skarbi atbildēja. Pagriezusies pret Eltonu, viņa turpināja: "Es tev stāstīju par viņu, Ben. Tas ir tas pats kungs, kuru es nesen sastapu ballē. Viņš ir no Dienvidāfrikas un loti bagāts."

Martins viņu aizdomīgi uzlūkoja.

"Es nezināju, ka tu esi ar viņu pazīstama…" viņš teica.

"Tagad runāsim par lietu," Standforts viņu pārtrauca. "Iedomāsimies, ka viņu noķers. Ko tad?"

Atkal uznāca smags klusums.

"Kādēļ mēs nevarētu nogaidīt, kamēr viss būs nomierinājies?" Eltons jautāja. "Nav nekādu pierādījumu, ka viņi turētu aizdomās tieši mūs."

Standforts viņu cieši uzlūkoja un teica:

"Pims gada pēc uzbrukuma Leilendhollai jūs lielāko dalu laupījuma nosūtījāt uz ārzemēm ar kādu puisi no Bognoras. Vēlāk viņš sagādāja jums mazas nepatikšanas, vai ne?"

"Jā, un tādēļ es šoreiz atteicos no viņa starpniecības."

"To jūs labi darāt. Diks Šanons šodien pavadīja dažas stundas sarunā ar jūsu Bognoras draugu."

Eltona bālā seja nobālēja vēl vairāk.

"Viņš neteiks nekā," Martins nedroši piezīmēja.

"Kas to lai zina? Ja ir kāds cilvēks, kuram viņš visu pastāsta, tad tas ir Diks Šanons. Tādēļ es noteikti atkārtoju, ka turēt šo niecinu mājās nevar. Ko jūs sakāt, Dora?"

"No tā jātiek vaļā, cik ātri vien var. Es jau sen esmu nākusi pie šī slēdziena. Martin, iesaiņo."

Visi klusēdami vēroja, kā Eltons ievīstīja kaklarotu vatē, ielika to tukšā papirosu kārbiņā un, ietinis brūnā papīrā, pārsēja ar aukliņu.

"Nu, bet ja viņa iekrīt?" Standforts jautāja.

Dora padomāja un atbildēja:

"Es uz viņu paļaujos."

"Parādiet man viņu," Standforts sacīja, kad kamīna pulkstenis bija atkal kārtībā un sainītis noglabāts zem dīvāna spilvena.

Kad Odrija māsas pavadībā ienāca viesistabā, viņas skats vispirms krita uz staltu, plecīgu, gadus 50 vecu vīrieti, kurš stāvēja pie kamīna. Mati tam bija apcirpti īsi, līdz ādai. Viņa iekritušās acis pētoši uzlūkoja meiteni.

"Atļauj iepazīstināt tevi ar misteru Standfortu," Dora teica. "Misters Standforts — mana māsa."

Viņš pasniedza Odrijai savu milzīgo ķetnu un tik cieši saspieda viņas roku, ka meitene tikko neiekliedzās.

Otrais vīrietis bija nedaudz mazāka auguma. Viņa sejas neparasto bālumu vēl vairāk izcēla mazas, tumšas ūsiņas un melnas uzacis.

"Ļoti priecājos iepazīties, Odrij," viņš teica, nenolaizdams acis no viņas sejas. "Dora, bet tā taču ir īsta skaistule!"

"Jā," Dora vienaldzīgi piekrita. "Bet viņas tualete ir šausmīga." i

Citos apstākļos Odrija būtu sirsnīgi smējusies par Doras vārdiem. Bet šoreiz viņa apjuka, pati nezinādama — kādēļ.

Stadforts palūkojās pulkstenī.

"Man jāiet," viņš teica. "Ļoti priecājos, ka esam pazīstami. Varbūt vēl tiksiemies."

Viņa no sirds vēlējās, lai šī varbūtība nekad nepiepildītos.

8. nodaļa Arests

Dora pamāja, lai Martins atstāj istabu. Kad māsas palika vienas, Dora pastāstīja Odrijai aizgrābjošu pasaciņu. Tas bija stāsts par nelaimīgu māti, kura bija spiesta bēgt no sava cietsirdīgā vīra uz ārzemēm, un par viņas vienīgā mīļotā bērna ģīmetni, kuru tā nav paguvusi paņemt.

"Es negribu slēpt no tevis, Odrij, kā mums izdevās dabūt šo ģīmetni," Dora vaļsirdīgi atzinās. "Martins uzpirka vienu no sera Džona kalpiem, un mums atnesa to. Sers Džons noprata, ka ģīmetne ir pie mums, un nu viņa ļaudis uzmana mūsu māju dienām un naktīm. Mēs nevaram nosūtīt to ne pa pastu, ne ar ekspresi, lai ģīmetne nenokļūtu atkal šī ļaunā cilvēka rokās. Šovakar iebrauc Londonā nabaga lēdijas Nelligenas draugs, un mēs norunājām, ka nodosim tam ģīmetni piestātnē. Tagad viss atkarīgs no tā, vai tu būsi ar mieru to aiznest. Tevi neviens nepazīst. Sera Džona spiegi tevi neaiztiks, un tu izdarīsi šai nabaga sievietei lielu pakalpojumu."

"Bet kāpēc tu nevarētu aizsūtīt kalponi? " Odrija jautāja." Un viņas draugs taču pats varētu atnākt pie jums."

"Es jau tev saku, ka namu no visām pusēm apsargā," Dora nepacietīgi paskaidroja un, lūpas nicīgi savilkusi, piebilda: "Bet, ja tu atsakies…"

"Nekā tamlīdzīga," Odrija iesmējās. "Es labprāt uzņemos ščs uzdevumu."

"Ir vēl viena lieta, kas tev jāzina," Dora turpināja. "Tev jāapsola: ja visa šī lieta tomēr nāktu gaismā, mūsu vārdu tu neminēsi. Zvēri pie mātes piemiņas, ka…"

"Tas nav vajadzīgs," Odrija viņu pārtrauca.

Dora apskāva māsu un noskūpstīja.

"Tu esi laba un turklāt vēl tik skaista! Es izprecināšu tev krietnu vīru."

Pusdeviņos Dora uzkāpa augšā un nodeva māsai rūpīgi ietītu ;ainīti.

"Tikai neaizmirsti, ka tu mani nepazīsti un ka savu mūžu neesi bijusi Nr. 551 namā Kerzonstrītā."

Viņa vairākas reizes atkārtoja šo teikumu un aprakstīja noslēpumainā Pjēra izskatu.

"Kad tu viņu ieraudzīsi, pieej un saki: "Nododiet to kundzei". Vairāk nekā."

Meitenei šī komēdija jau sāka apnikt, un viņa bija laimīga, kad nama durvis aizvērās aiz viņas. Tiklīdz viņa bija pagājusi dažus solus un iesēdusies autobusā, no nama vārtiem iznāca Martins Eltons, kurš pasauca taksometru un lika braukt uz to pašu pusi, kur aizbrauca Odrija.

Jaunavu šī epizode interesēja maz. Viņa bija uzņēmusies izpildīt uzdevumu tikai tādēļ, lai izdabātu Dorai un atmaksātu tai par viesmīlību.

Autobuss aizveda viņu līdz piestātnei. Tur bija diezgan liela drūzma, un pagāja laiciņš, līdz viņa ieraudzīja mesjē Pjēru, neliela auguma vīrieti ar iedzeltenu bārdu. Viņš acīmredzot bija nogrimis laužu drūzmas aplūkošanā. Odrija piegāja tam klāt, izņēma no kabatas sainīti un pasniedza to svešajam, piebilzdama: "Nododiet to kundzei."

"Skaisti," viņš sacīja. "Lūdzu, nododiet manu pateicību un…" Viņš apklusa un metās bēgt, bet roka, kas bija satvērusi viņa elkoni, ikās no dzelzs. To pašu mirkli Odrija sajuta, ka viņu kāds saņem pie rokas.

"Man ar jums mazliet jāaprunājas," maiga, patīkama balss teica. 'Es esmu kapteinis Šanons no Skotlendjarda."

Viņš apklusa, ieraudzījis nobiedēto sejiņu, kura pievērsās viņam. "Princese skrandās!" viņš iesaucās.

"Laidiet mani," Odrija teica, cenzdamās atbrīvot roku. "Man jāiet."

"Jūs sūtīja misis Eltona?" viņš jautāja, ielūkodamies tai acīs.

"Ne," viņa atbildēja, smagi elpodama. "Es pirmo reizi dzirdu šo vārdu."

Viņš neticīgi pakratīja galvu.

"Ļoti žēl, bet mums vēl jārunā par to. Lūdzu, nāciet man līdzi."

"Jūs mani apcietināt?" Odrija iesaucās.

"Es jūs pagaidām aizturu, kamēr būs noskaidroj ušies daži apstākli. Ticu, ka jūs pret pašas gribu esat kļuvusi par šis bandas līdzdalībnieci. Par to es esmu tikpat pārliecināts, kā par jūsu māsas vainīgumu."

"Vai tiešām viņš domā Doru?" Odrijai iešāvās prātā. Šanona nopietnais tonis viņā radīja aizdomas, kuras tā mēģināja atvairīt. Saņēmusi drosmi, viņa sacīja:

"Es labprāt parunāšu ar jums par visu notikušo un nemēģināšu bēgt. Bet atkārtoju, ka mani nav sūtījusi misis Eltona, kuru jūs diezin kādēļ uzskatāt par manu māsu. Viss, ko es stāstīju jums šorīt, bija meli."

"Kādēļ tad jūs runājāt šādu nepatiesību?"

"Tādēļ…" viņa mulsa, "tādēļ, ka es jūs noturēju par detektīvu."

Viņš pasauca taksometru, palīdzēja meitenei iekāpt un pateica šoferim adresi.

"Jūs melojat, lai glābtu savu māsu un Martinu Eltonu," viņš teica. "Man sāpīgi jums teikt: jūs melojat, — bet taisni to jūs darāt, mans bērns."

Odrijai reiba galva. Viens viņai bija skaidrs: sainītī nav bijusi ģīmetne, bet kas cits, ļoti svarīgs.

"Kas bija sainītī?" viņa izdvesa.

"Portugāles ekskaralienes kaklarota, ja nemaldos. Pirms četrām dienām viņas, auto bija apturēts uz ielas, un ļaundari norāva tai no kakla šo dārgo rotu."

Odrijas seja saviebās sāpēs.

"Protams, jūs nezinājāt, kas ir sainītī," Šanons turpināja. "Man nav viegli jūs nopratināt, bet jums jāsaka man taisnība, kaut jūsu māsa tādēļ nokļūtu tur, kur viņu gaida jau vairākus gadus;"

Meitene trīcēja kā drudzī. Viņa nevarēja nekā saprast. Aplaizījusi lūpas, viņa ar pūlēm izdvesa:

"Man nav māsas. Kaklarotu nozaagu es."

Atbildes vietā viņš iesmējās. Šajā acumirklī Odrija būtu varējusi viņu nogalināt.

"Nabaga bērns," viņš sacīja atkal nopietns. "To izdarīja trīs vīrieši, sava amata lietpratēji. Un tagad klausieties, ko jums teikšu," viņš turpināja maigā balsī. "Es neļaušu jums darit šo neprātību. Vai tad jūs nezināt, ka Dora Eltona un viņas vīrs ir Londonas bīstamākie noziedznieki?"

Odrija raudāja, aizsegusi seju rokām.

"Ne, ne," viņa šņukstēja, "es nekā nezinu. Viņa nav maria māsa."

Diks Šanons nopūtās un paraustīja plecus.

Kad viņi iebrauca policijas valde, Pjērs jau bija tur. Odrija šausmās vēroja, kā viņu izkratīja, kā policisti atplēsa iesaiņojumu, kā sāka laistīties dārgakmeņi. Šanons saņēma viņas roku un ieveda to vienā no ieslodzīto kamerām.

"Uzvārds — Bedforda," viņš paskaidroja dežurējošam uzraugam. "Vārds — Odrija, dzīvesvieta… Apcietinājuma dienā ieradusies no Fontenuelas, Suseksas grāfistes rietumu daļā. Apcietinājuma iemesls…" viņš samulsa, "apzināti zagtas mantas uzglabāšana."

Pievērsies meitenei, viņš klusā balsī sacīja:

"Tagad sakiet patiesību."

Odrija stūrgalvīgi pakratīja galvu.

9. nodala Izmeklēšana un tiesa

Pavadījusi gandrīz visu nakti bez miega, Odrija, tikai gaismai austot, iesnaudās.

Viņu pamodināja atslēgas troksnis durvīs. Ienāca uzraudze, aizveda arestēto nomazgāties. Atgriezusies kamerā, Odrija atrada uz galda

brokastis: kafiju un maizi ar sviestu. Tiklīdz vina paēda, durvis atvērās un kamerā ienāca Diks Šanons. Viņa skats bija loti nopietns, kad tas apsveica jaunavu ar galvas mājienu.

"Vai paēdāt jau?"

"Vai man… jāiet uz tiesu?" Odrija, tikko sadzirdami, izdvesa.

"Vēl ne," viņš atbildēja, "kaut baidos, vai nebūs jāiet, ja vien…"

Odrija pamāja. Naktī viņa bija pieņēmusi galīgo lēmumu. Šanonam sāpēja sirds viņas dēl. Viņš labi zināja, ka tā nav vainīga.

"Nāciet," viņš teica un, atvēris citas kameras durvis, piebilda. "Te ir daži jūsu paziņas."

Kamerā bija divi cilvēki: Dora Eltona un viņas vīrs. Meitene saņēma visus spēkus, lai neizrādītu savu pārsteigumu.

"Vai jūs pazīstat šo jaunavu?" Šanons jautāja.

"Savu mūžu neesmu to redzējusi," Dora nevainīgā balsī atbildēja. "Varbūt tu viņu pazīsti, Martin?"

Eltons, kura seja kopš vakardienas bija kļuvusi vēl bālāka, atbildēja tikpat pārliecinoši:

"Nav bijis gods viņu redzēt."

"Man ir zināms iemesls domāt, ka šī jaunava ir jūsu māsa," Šanons sacīja:

"Nekā tamlīdzīga," Dora pasmaidīja. "Man ir tikai viena māsa un tā pati Austrālijā."

"Man ir zināms, ka jūsu mirusī māte un jūsu māsa dzīvoja Fontenuelā."

"Mana māte nekad nav pat domājusi dzīvot Fontenuelā," Dora atbildēja tik mierīgā balsī, ka Odrija brīnījās par viņas aukstasinību.

"Fontenuelā," Dora turpināja, "dzīvoja cilvēki, kuriem es bieži palīdzēju. Ja šī jaunava būtu tās sievietes meita, tad man viņa tomēr

ir sveša."

Runādama Dora visu laiku uzlūkoja Odriju. Viņa saprata neizteikto lūgumu, kas bija lasāms Doras skatienā.

"Viss, ko misis Eltona saka, ir pilnīga patiesība," Odrija pasteidzās apliecināt. "Es viņu nepazīstu, un art viņa nekad nav mani redzējusi."

Diks Šanons neatbildēja un nodeva Odriju atpakaļ uzraudzei. Tad viņš atgriezās pie Eltoniem.

"Nezinu; vai viņa ilgi spēles šo lomu," viņš sacīja, "bet, ja viņa liegsies līdz galam — tai būs jāsēd cietumā. Man jums kas jāsaka, Elton. Ja viņai būs jāiet jūsu dēl cietumā, es nerimšos, līdz jūs būsiet notiesāts spaidu darbos."

"Jūs aizmirstat, ar ko runājat," Dora iesaucās.

"Es zinu, ka runāju ar bezgodīgiem, bezsirdīgiem un samaitatiem cilvēkiem," Diks attrauca.

Lesijs Maršalts sēdēja pie azaida galda, uz kura bija nolikta avīze, atšķirta tajā vietā, kur bija ievietots fotouzņēmums: no taksometra izkāpj meitene cietuma uzraudzes un policista pavadībā. Uzņēmumā nebija nekā sevišķa: apcietinātās vešana uz tiesas sēdi. Maršaltam nebija vajadzīgs salīdzināt ilustrāciju ar ģīmetni, kuru tam bija iedevis detektīvs Villits, jo zem uzņēmuma bija parakstīts arestētās vārds.

Istabā ienāca Tondžers.

"Vai jūs zvanījāt, Lesij?"

"Zvanīju gan, vismaz pirms desmit minūtēm. Papūlies reiz par visām reizēm aizmirst, ka mani sauc par Lesiju. Saprati? Ari manai pacietībai ir robežas, draudziņ."

Tondžers jautri paberzēja rokas.

"Dabūju vēstuli no savas skuķes," viņš sacīja. "Viņai brangi klājas Amerikā. Viņa ir saprātīgs bērns, Lesij."

"Ak tā?" Maršalts nomurmināja, atkal ielūkodamies avīze.

"Naudas, var redzēt, viņai netrūkst. Kas to būtu domājis!"

Lesijs salocīja avīzi un nosvieda zemē.

"Pēc piecām minūtēm atnāks misis Eltona. Viņa nāks gar staļļiem, pa sētas durvīm."

Tondžers pasmaidīja.

"Esat gan jūs meistars uz tādām lietām!" viņš atzinīgi iesaucās.

Nepagāja ne piecas minūtes, kad Maršalts, kurš tikko bija nosēdies kamīna priekšā bibliotēkas istabā, izdzirda aiz muguras Doras balsi.

"Tikko varēju izbēgt," jaunā sieviete sacīja. "Vai nevarēja mūsu satikšanos atlikt uz dažām stundām? Bija jāpiemelo Martinam pilna galva. Jūs acīmredzot pat nedomājat mani noskūpstīt?"

Viņš piecēlās un ar Osām gurdeni pieskārās viņas vaigam.

"Nekas, ir gan skūpsts!" viņa iesaucās. "Nu, kas noticis?"

"Es gribēju runāt par ķēniņienes kaklarotu," viņš sacīja. "Šajā lietā iejaukta kāda meitene. Cik man zināms, tad policija domā, ka tā ir jūsu māsa."

Dora klusēja.

"Standforts man ir vecs paziņa no Dienvidāfrikas laikiem, un viņš taču pieder pie jūsu bandas," Lesijs turpināja. "Sakiet, vai tā meitene an piedalās jūsu gaitās?"

"Jūs pats zināt, cik viņa piedalās," Dora skarbi attrauca. "Vai gan bija vērts riskēt, nākot uz šo satikšanos, lai zaudētu laiku sarunā par kādu Odriju?!"

Iedomājoties par risku, Dora pēkšņi atcerējās.

"Jūsu namu kāds novēro," viņa teica. "Es pamanīju to cilvēku, kad nācu gar staļļiem. Mani ieraudzījis, viņš aizgāja."

"Manu māju novēro?" Maršalts neticīgi atjautja. "Kā tas cilvēks izskatījās?"

"Es viņu redzēju tikai notālēm. Viņš bija labi ģērbies un mazliet kliboja."

Lesijs pēkšņi uzlēca no krēsla un satvēra Doru pie pleca. Viņa seja kļuva pelēka, lūpas raustījās.

"Jūs melojat, jūs gribat mani apmuļķot!" viņš iesaucās.

Dora šausmās atlēca atpakaļ.

"Lesij, kas jums kaiš?"

"Nervi nekārtībā, un mani vēl uztraucat," viņš atvainodamies nomurmināja. "Vai šī meitene ir jūsu māsa? Es gribu to zināt."

"Pa daļai," Dora klusu atbildēja.

"Jūs gribat teikt, ka jums katrai bijis savs tēvs?"

Viņa pamaja ar galvu.

"Viņu ielika cietumā. Viņa jums upurējās." Viņš iesmējās, bet smiekli skanēja māksloti. "Nu, nekas, es varu pagaidīt, "viņš piebilda.

Bija pagājis mēnesis. Agrā marta rītā tiesneša kamerā stāvēja bāla meitene. Viņai blakus stāvēja bārdains beļģietis, kura lietu iztiesāja pirmo.

Izgājis no tiesas zāles, Šanons skumji klejoja pa koridoriem. Pametis acis uz solu kādā iedobumā, viņš ieraudzīja pazīstamu seju.

"Sveiks, Dik! Vai bijāt zālē?"

"Biju, bet neizturēju: nevaru lielīties ar pārāk stipriem nerviem. Skatītāju vidū es pamanīju Standfortu."

Šanons nosēdās viņam blakus.

"Ko jūs domājat par prāvas iznākumu?" viņš jautāja.

"Mis Don Kihotu notiesās."

"Baidos, ka jums būs taisnība," Diks teica un nopūtās.

"Bet tas viņu nesamaitās," Sliks Smits turpināja. "Viņa nav no tās sugas. Šanon, vai jums ir kas zināms par kādu Malpasu?

"Jā, esmu šo to dzirdējis. Viņš esot savādnieks, dzīvo Portmenskvērā. Un kas tad būtu?"

"Šajā lietā arī viņš nav gluži vienaldzīgs. To es saku kā detektīvs. Pārāk negaidot pienāca beigu cēliens."

Sarunu pātrauca, jo Šanonu aicināja zālē. Viņš ienāca noklausīties spriedumu.

"Cik jumsgadu?" tiesnesis jautāja, pār brillēm uzlūkodams Odriju.

"Deviņpadsmit, milord," Šanons atbildēja viņas vietā. "Man jāaizrāda, ka izmeklēšana, pretēji pierādījumiem, uzskata šo jaunavu par nevainīgu. Viņa kritusi par upuri cilvēkiem, kuri par nožēlošanu vēl nav apcietināti."

"Pierādījumi runā pretējo," tiesnesis atbildēja. "Odrija Bedforda," viņš uzrunāja apvainoto, "es piespriežu jums divpadsmit mēnešus cietumsoda ar spaidu darbiem."

10. nodaļa Odrija dzird patiesību

Miglainā oktobra rītā pa Holovejas vārtiem iznāca jauna meitene apvalkātā mētelītī. Vicā izgāja cauri pūlim, iegriezās kādā ielā un iekāpa tramvajā. Viņai garām aizdrāzās Šanona auto, bet jaunava to nepamanīja. Viņš bija nokavējis tikai vienu minūti.

Odrija nebija daudz pārvērtusies, tikai seja bālāka un acis nopietnākas. Uz viņas dvēseli šie deviņi mēneši bija atstājuši nospiedošu iespaidu.

Kabatā viņai bija daži šiliņi cietumā nopelnītās naudas. Nobraukusi labu gabalu, meitene izkāpa no tramvaja un iegāja pirmajā nelielajā restorānā, kas gadījās ceļā. Tur viņa pasūtīja divas porcijas azaida.

Odrija negribēja domāt par notikušo.

Paēdusi Odrija samaksāja un izgāja.

Viņa gribēja aiziet pie Doras, pārliecināties, vai nav maldījusies viņas novērtēšanā. Noīrējusi lētā viesnīcā istabiņu, viņa nogulēja tur visu dienu. Kad satumsa, Odrija devās uz Kerzonstritu.

Durvis viņai atvēra tā pati kalpone, kas toreiz, kad Odrija tikko bija iebraukusi Londonā.

"Ko jums vajag?" viņa rupji jautāja.

"Es gribu redzēt misis Eltonu."

"Nekā nebūs!" kalpone atcirta un gribēja aizcirst durvis. Bet Odrija atgrūda durvis un iegāja vestibilā.

"Pasakiet, ka esmu atnākusi," viņa pavēlēja.

Kalpone gāja, un Odrija sekoja tai pa pēdām. Aiz viesistabas durvīm viņa izdzirda Doras balsi:

"Kā viņa iedrošinās šē rādīties!"

Dora bija vakartērpā. Viņa uzlūkoja Odriju kā rēgu.

"Kā jūs drīkstat ielauzties manā namā?!" viņa uzkliedza.

"Izsūtiet kalponi," Odrija mieiīgi teica.

Kad kalpone bija izgājusi, meitene tuvojās Dorai, sakrustojusi rokas uz muguras.

"Papūlieties pateikt man paldies," viņa vienkārši sacīja. "Tevis dēl es izdarīju vislielāko neprātību. Ar to es gribēju galīgi atlīdzināt mātei visu, ko esmu viņai parādā."

"Es jūs nesaprotu," Dora teica un nosarka.

"Lai nu kā, bet nekaunības jums netrūkst," iejaucās Martins, ienākdams viesistabā. "Jūs vēl aukstasinīgi nākat mūsu mājā! Nedzirdēta nekaunība!"

"Ja jums vajag naudu, tad varat lūgt to rakstiski," Dora piebilda, atvērdama durvis. "Ja vēlreiz iedrošināsieties nākt pie mums, es likšu atsaukt policiju."

"Lieciet vien," Odrija aukstasinīgi atbildēja. "Ar to tu mani neiebaidīsi, mīlā māsio."

Dora aizvēra durvis.

"Ja jau jūs tik loti gribat zināt, tad varu jums pateikt: mēs nemaz neesam māsas, un jūs neesat pat angliete," viņa ļaunā priekā iešņācās. "Jūsu tēvs ir amerikānis. Vioš bija mūsu mātes otrais vīrs. Viņš ir notiesāts mūža spaidu darbos un izcieš sodu Kapštates cietumā."

Odrijai bija jāatbalstās pret krēsla atzveltni, lai nepakristu.

"Tu melo!" viņa iesaucās.

"Nē, nemeloju," Dora gavilēja, "un arī misters Standforts zina visus sīkumus. Jūsu tēvs Dienvidāfrikā bija uzpircis zagtus dimantus un mēģinājis nošaut cilvēku, kurš to nodevis. Jums pat nav tiesību saukties Bedfordu vārdā. Māte ienīda jūsu tēvu. Viņa pameta to, atgriezās dzimtenē un mainīja uzvārdu."'

Odrija vairs neklausījās.

"Es nebrīnos, ka viņa pametusi tēvu," viņa sacīja, atbildēdama pati savām domām. "Viņai prātā nenāca palikt tur, lai atvieglotu likteni cilvēkam, kuru tā kādreiz bija mīlējusi. Jā, tas man atgādina māti."

Viņas balsī nebija ne rūgtuma, ne pārmetuma. Odrija prata redzēt lietas tādas, kādas tās patiesībā bija.

"Es izdariju lielu kļūdu," viņa sacīja, ielūkodamās Dorai acīs.

"Nevajadzēja iet tevis del cietumā. Tu neesi tā vērta. Un man šķiet — ar! māte ne."

"Nepieminiet manu māti!" Dora trakās dusmās iekliedzās.

"Kādel ne? Viņa bija ar! mana māte. Nu. bet viņai tagad vairs nevajag ne tiesnešu, ne aizstāvju. Paldies par ziņām, kuras tu man sniedzi. Un kāds ir mans īstais uzvārds9 "

"Izdibini pati!" Dora atcirta, dusmās trīcēdama.

"Es pavaicāšu misteram Šanonam," Odrija sacīja.

Tā bija vienīgā atriebība, ko viņa atļāvās šīs sarunas laikā. Par tās iespaidu Odrija pārliecinājās, redzēdama izbailes, kas atspoguļojās abu laulāto draugu sejās.

11. nodala Misters Malpass

Dikam Šanonam labāk patika strādāt mājās nekā Skotlendjarda telpās. Viņa palīgs Stils devēja sava priekšnieka dzīvokli par "Jauno Skotlendjardu", un tam ari bija savs iemesls, jo še bieži vien notika kriminālpolicijas atbildīgo darbinieku apspriedes.

Todien, kad Odrija Bedforda atstāja cietumu, Šanona dzīvoklī bija sasaukta viena no šādām sedem. "Komisijā" bija pats kapteinis Šanons, viņa palīgs seržants Stils, kurš bija pazīstams kā speciālists "augstāko aprindu" apstrādāšanā (Skotlendjardā apgalvoja, ka viņš ģērbjoties kā neviens visā Londonā), un inspektors Ledjē.

"Tātad jūs vairs nesatikāt viņu?" inspektors jautāja Šanonam.

"Par nožēlošanu, nē. Tomēr es ceru drīz dabūt zināt viņas dzīvesvietu, jo viņai kā priekšlaicīgi atbrīvotai būs jāierodas policijā reģistrēties. Bet pāriesim pie dienas kārtības. Kādas ziņas ievāktas par Malpasu?"

"Mīklaina personība," Stils sacīja, "un nams, kurā tas dzīvo, pilns noslēpumu. Noskaidrots, ka namā Nr. 551 Portmenskvērāviņš dzīvo kopš 1917. gada. Neviens viņu nekad nav redzējis. Pagājušā gadā misters Lesijs Maršalts, kurš apdzīvo blakus namu, isniēdza sūdzību, ka vioa kaimiņš no 551. numura naktīs trokšņojot. Mēs ieteicām Sūdzēt viņu miertiesnesim. Nama remonts maksāja ļoti solīdu naudu. Kāda Turīnas firma namā ierīkoja elektrifikāciju, briesmu zvanus un citus jaunumus. Tomēr nekādas mēbeles visu šo laiku viņam nav vestas."

"Vai viņam daudz kalpu?"

"Neviena, un tas ir pats noslēpumainākais. Produktus nanhā nepiegādā, tātad viņš ēd ārpus mājas. Es esmu mēģinājis nostādīt aģentus pie abām izejām, tomēr nevienam nav izdevies viņu redzēt."

Diks Šanons pakasīja pazodi.

"Vientuļa dzīve nav nekāds noziegums, ja aiz tās neslēpjas noziedzīgi nolūki vai pasākumi. Ievediet dejotāju, Stil."

Stils izgāja un pēc brītiņa atgriezās ar stipri nopūderētu dāmu. Tā vēsi pameta ar galvu klātesošajiem un apsēdās krēslā.

"Mis Nelsona," Šanons uzrunāja viņu, "jūs esat bezdarbniece, pēc profesijas — dejotāja?"

"Pareizi," dāma lakoniski atbildēja.

"Papūlieties mums izskaidrot, kādēļ apmeklējāt namu Nr. 551 Portmenskvērā."

Viņai nepatika atbildēt uz jautājumu tieši, un tā teica:

"Ja es tovakar būtu zinājusi, ka man darīšana ar policijas aģentu, es nebūtu bijusi tik vaļsirdīga. Jums nav nekādu tiesību mani pratināt."

"Bet jūs esat izteikusi apvainojumu pret zināma stāvokļa džentlmeni, apgalvodama, ka viņš mēģinājis ievilkt jūs kādā sazvērestībā. Tas ir Joti nopietns apvainojums."

"Es nekā tamlīdzīga neesmu sacījusi. Es tikai teicu, ka vecīgais džentlmenis, kuru es redzēju pirmo reizi savā mūžā, lika man sagādāt nepatikšanas misteram Lesijam Maršaltam, kurš dzīvo blakus viņa namam. Viņš gribēja, lai es vakarā ierodos pie viņa durvīm, saceju troksni un kliedzu, ka misters Maršalts ir nelietis, lai izsitu kādu logu un cenšos panākt, ka policija mani aiztur."

"Vai viņš jums neteica, kādēļ tas viņam vajadzīgs?"

"Nē. Šis priekšlikums man nederēja, tādēļ es atteicos un steidzos aiziet. Man šis cilvēks iedvesa šausmas. Es sēdēju istabas vienā stūri, viņš — otrā. Istabā bija tumšs, tikai maza daļiņa no galda, aiz kura viņš sēdēja, bija vāji apgaismota. Visa māja pilna spoku. Durvis atveras un aizveras pašas no sevis, un visos kaktos skan noslēpumainas balsis."

"Kā viņš bija par jums ko izdibinājis?"

"Ļoti vienkārši. Viņš droši vien bija izlasījis avīzē manu sludinājumu, ar kuru es meklēju angažementu."

Ledje vēl šo un to jautāja, bet dejotāja vairāk nekā nevarēja paskaidrot, un viņi to atlaida.

"Savādi," Diks domīgi sacīja. "Es ļoti gribētu redzēt šo Malpasu. Vai vairāk sūdzību par viņu nav?"

"Nezinu, vai tās varēs nosaukt par sūdzībām," Ledje sacīja. "Spriediet paši: finansu inspektors bija nemierā, ka nevar personīgi sastapt šo kungu. Viņam bija licies, ka ienākumu summu tas uzdevis pārāk mazu. Noskaidrojot bankā viņa tekošo rēķinu, izrādījās, ka tur ik gadus nogulda 1500 mārciņas un ka visu šo summu izmaksā tās īpašniekam. Un tas ir viss."

"Jūs sacījāt, ka pie viņa nākot arī apmeklētāji?" Diks jautāja Stilam.

"Jā," tas atbildēja. "Lāgu lāgiem, ne biežāk kā reizi divās nedēļās pie viņa ierodas apmeklētāji, daždien pat divi. Visbiežāk sestdienā, arvien vakarā, kad jau tumsa, un namā neviens nepaliek ilgāk par pusstundu. Viens un tas pats apmeklētājs nekad nenāk vairāk kā reizi. Viens no tiem bija nēģeris. Mūsu aģents vēlāk sekoja tam un iepazinās ar viņu, bet panākumu nebija."

"Pastipriniet Malpasa uzraudzību," Diks sacīja, un Ledje atzīmēja viņa rīkojumu savā kabatas grāmatiņā. "Lūkojiet notvert kādu no viņa apmeklētājiem un pārbaudiet tam kabatas. Varbūt izdosies noskaidrot, ka vecis gluži vienkārši ir savādnieks, kurš mīl nodarboties ar labdarību, bet var ari gadīties, ka izrādās kas nopietnāks."

Ar to šis jautājums bija noskaidrots, un viņi pārgāja uz nākamo tematu.

• Misters Malpass pagaidām Šanonam bija "jautājuma zīme" — cilvēks, kura noslēpumainās savādības bija jāmēģina noskaidrot.

Bet drīzumā viņam bija lemts izvirzīties pašā pirmajā rindā un izspiest no kapteiņa redzes loka visas pārējās intereses.

Odrija Bedforda negaidot nonāca pie interesanta atklājuma: viņa pārliecinājās, ka svarīgu lomu dzīvē spēlē kāds varens faktors, ko dažreiz dēvē par reputāciju , citreiz — par rekomendāciju.

Viņai nebija ne vienas, ne otras, un darbu atrast viņa nevarēja. Daži vīrieši teica gluži skaidri: " Nekas, jaunkundzīt, gan jau iztiksim ari bez rekomendācijām." Tie, kuriem nebija šādu nolūku, dzirdējuši, ka tā nupat iznākusi no cietuma, lika pienākt citreiz.

Viņas naudas krājumiņš ātri gāja uz beigām. Ziemassvētku ritā viņa pamodās izsalkusi, un viņai bija tikai gabaliņš cietas maizes un glāze ūdens brokastīm.

Pie durvīm klauvēja. Ienāca saimniece un pasniedza vēstuli. Odrija bija pārsteigta: viņās adrese nevienam nebija zināma. Viņa atplēsa aploksni. Uz papīra ar zīmuli bija rakstltaadrese un dažas rindiņas teksta:

"Atnāciet šovakar pulksten piecos. Es jums došu darbu.

Malpass."

Odrija sāka berzēt pieri.

. "Kas tas par Malpasu un kā viņš zina manu adresi?" viņa lauzīja galvu.

12. nodala Līgums

Odrija Bedforda vēlreiz pārlasīja lietū izmirkušo papīrīti, lai pārliecinātos, vai pareizi iegaumējusi adresi. Vilcinādamās viņa tuvojās drūmajām ieejas durvīm un, neatradusi zvana podziņu, nedroši pieklauvēja.

"Kas tur ir?" atskanēja dobja balss, kura likās nākam nevis no durvīm, bet skanēja kur sāņus.

"Mis Bedforda," Odrija atbildēja. "Misters Malpass mani uzaicināja

pie sevis."

Durvis bez trokšņa atvērās. Tā pati dobjā balss sacīja:

"Uzkāpiet pirmā stāvā."

Odrija iegāja. Vestibilā neviena nebija. Durvis bez trokšņa aizvērās. Odrija pamanīja, ka tām nebija ne roktura, ne atslēgas. Viņai kļuva baigi. Pārvarējusi uztraukumu, viņa uzkāpa pa akmens kāpnēm. No pirmā stāva platformas veda tikai vienas durvis. Meitene pieklauvēja.

"Mis Bedforda?" balss atskanēja no augšas, viņai pār galvu.

"Jā," Odrija teica, un durvis atvērās. Aiz tām bija neliels koridori tis, kura galā vēl vienas atvērtas durvis.

"Lūdzu, ienāciet," atskanēja balss aiz durvīm.

Odrija iegāja.

Viņa bija nokļuvusi lielā, pustumšā istabā. Plīša portjeras aizklāja logus. Grīda bija pārklāta ar biezu, mīkstu segu, kurā kājas grima bez

trokšņa.

Istabas stūri sēdēja cilvēks. Viņa priekšā uz galda dega lampa ar tumšzaļu abažūru. Svešinieka izskats Odriju baidīja: šaurs, iegarens pakausis bez matiem, dzeltena, krunkaina seja, milzīgs, nokāries deguns un izliekts smails smakrs, kas bez mitēšanās kustējās, it kā cilvēks ko nepārtraukti murminātu.

"Sēdieties krēslā pie galdiņa," svešais dobji sacīja. Odrija saskatīja krēslu un apsēdās.

"Es atsaucu jūs, lai dotu jums bagātību," viņš teica. "Daudzi cilvēki jau sēdējuši šajā krēslā, un visi tie aizgājuši kā bagātnieki."

Zaļās gaismas atspīdums padarīja viņa seju spocīgi neskaidru.

"Pametiet acis uz galdiņu," viņš pavēlēja.

Te pēkšņi no griestiem atspīdēja spoža gaisma. Odrija ieraudzīja uz galdiņa kredītbiļešu žūksnīti.

"Ņemiet," kroplis viņai teica.

Mirkli šaubījusies, meitene pastiepa roku un paņēma naudu. Vina trīcēja no galvas līdz kājām. Spilgtā gaisma virs viņas galvas atkal nodzisa. Viņa paguva saskatīt, ka uz galdiņa viņas priekšā bija ari kāda atslēga.

"jūsu vārds ir Odrija Bedforda?"

Meitene neatbildēja.

"Pirms trīs nedēļām jūs izlaida no cietuma, kur izcietāt sodu par līdzdalību laupīšanā?"

"Tas tiesa," Odrija mierīgi atbildēja, "un es nedomāju to jums slēpt."

"Jūs nebijāt vainīga, protams."

Viņa seja palika tikpat auksta un vienaldzīga, un Odrija nevarēja saprast, vai viņš ironizē, vai runā nopietni.

"Jā, es esmu nevainīga," viņa vienkārši atbildēja.

"Apvainojums bija jau iepriekš sagatavots… Eltons prata izlocīties. Jūs taču nekā nezinājāt par aplaupīšanu? Tātad ļaunprātības upuris…"

Viņš apklusa, gaidīdams atbildi.

"Es nekā nezināju par laupīšanu," Odrija vēsi atbildēja.

"Vai jūs teicāt par to tiesai?"

Viņa palika atbildi parādā. Viņš sēdēja nekustīgi, kā ārprātīga mākslinieka veidota figūra.

"Jūs esat slikti ģērbusies, tas man nepatīk. Nauda jums tagad ir —pērciet visu labāko. Atnāciet pēc nedēļas šajā pašā laika. Paņemiet no galdiņa atslēgu, — tā' slēdz visas šī nama durvis, bet tikai, ja nav ieslēgta aizsargstrāva."

Odrija beidzot bija atguvusi runas spējas.

"Man jāzin, kādi būs mani pienākumi. Jūs esat loti laipns, uzticēdams man tik prāvu naudu, tomēr ceru, — jūs sapratīsiet, ka es nevaru to pieņemt, nezinādama, kāds būs mans darbs."

Viņai nebija viegli to izrunāt. Ja viņa atteiktos no šīs naudas, viņai būtu jāiet mājās, kur to gaidīja saimnieces pārmetumi par nokavēto īres naudu.

"Jums jāsalauž kāda vīrieša sirds," viņš atbildēja.

Viņa tikko valdīja smieklus.

"Jūs mani baidāt," Odrija smaidīdama sacīja. "Vai tā ir nopietnība?"

Svešais neatbildēja. Odrija sajuta uz muguras dzestru vēsmu. Galvu pagriezusi, vioa redzēja, ka durvis lēni, bez trokšņa atvērās.

"Uz redzēšanos," svešais teica, pamādams uz durvīm.

Meitene nokāpa lejā un izgāja cauri vestibilam. Domas nesakaiīgi jaucās pa galvu. Ieejas durvis izrādījās aizslēgtas, — droši vien svešais gribēja, lai viņa pati tās atslēgtu. Trīcošām rokām Odrija sāka meklēt atslēgas caurumu un nejauši nosvieda atslēgu zemē. To meklēdama, viņa pacēla no grīdas kādu akmentiņu rieksta lielumā, ar aukliņā piesietu vaska zīmogu. Pirmā brīdī viņai iekrita prātā steigties atpakaļ un atdot atradumu tā īpašniekam. Tad viņa atcerējās, ka svešinieks bija licis tai atnākt pēc nedēļas, un noglabāja akmentiņu rokassomiņā. Viņa ievēroja, ka aizvien vēl tur rokā nupat saņemto naudu — 600 mārciņas: trīs papīrīši pa simts, četri —pa piecdesmit un divdesmit — pa piecām mārciņām. Odrija iebāza tos somiņā un atslēdza durvis.

Ārā to atkal sagaidīja stindzinošais vējš ar slapjo sniegu. Pa ielu garām brauca taksometrs.

Odrija nespēja ticēt, ka tai nu ir mazs kapitāls. Viņa vilcinādamās pasauca auto.

"Aizvediet mani uz…"

Uz kuriem gan? Vispirms paēst —gan jau tad redzēs.Palūkojusies sāņus, Odrija ieraudzīja ainu, kas tai iedvesa riebumu un nožēlu.

Kāda nama durvīs lauzās piedzērusies sieviete, nikni dauzīdama durvis. Uzkrītošā platmale, sniegā samirkušais lepnais mētelis, lāsti un kliedzieni atstāja uz Odriju nospiedošu iespaidu.

Pēkšņi nama durvis atvērās, un tajās parādījās vājš pusmūža vīrietis.

"Kas te ir? Ko jūs trokšņojat? Taisieties, ka pazūdat, vai es pasaukšu policistu!" viņš uzkliedza.

"Laidiet!" sieviete iesaucās, mēģinādama iespraukties pa durvīm. Tondžers — tas bija viņš — aizstājās tai ceļā.

"Pagaidiet," viņš uzsauca, saturēdams sievieti, kurai kājas grīļojās. Tad viņš ievilka piedzērušo vestibilā un aizcirta durvis.

' "Tas ir mistera Maršalta nams," šoferis sacīja. "Tas ir Amerikas miljonārs. Uz kurieni liksiet braukt?"

Odrijai nejauši ienāca prātā apģērbu veikals, pie kura skatlogiem tā bieži bija stāvējusi. Turpat bija apavu veikals, un mazliet tālāk — viesnīca.

"Sapnis taču kādreiz beigsies," Odrija domāja, noraudzīdamās veikalu spoži apgaismotajos logos, "bet, kamēr tas notiks, man mugurā būs sausas drēbes, un līdz tam laikam es pagūšu izgulēties gultā, kura tiešām arī pelna šo nosaukumu."

13. nodala Bens neslapstās

Tovakar Martins Eltons ar Doru aizbrauca uz teātri. Otrajā starpbrīdī Martins izgāja foajē. Viņš gribēja vienatnē pabūt ar savām domām, un vairījās no visiem pazīstamiem.

"Sveiks, Elton!" Sliks Smits viņu uzrunāja.

Martins neapstādamies atņēma sveicienu un gribēja paiet garām, bet Smits, ar nolūku nelikdamies manījis viņa īgnumu, paņēma to aiz rokas.

"Standforts Itālijā, vai esat dzirdējis? Ar viņa spējām var būt vienā un tajā pašā laikā divās vietās. Kā klājas?

"Pamazām," Eltons vēsi atrūca. "Londonā var nomirt aiz gara laika, kopš Mellilai Snoudenai nospēra viņas pērles."

Sliks Smits draudzīgi pasmaidīja.

"Tas nebija mans darbs," viņš sacīja. "Nu un pērles jau arī nebija diezin kādas labās. Jā, ko es gribēju teikt: ja jums gadās kāds darbiņš, — paziņojiet man art."

"Pienāciet kādreiz, — mums krāsnis labi nevelk," Martins ironiski atteica, ar redzamu nepatiku uzlūkodams Smitu.

"Jā, to es varu gan," Sliks gluži nopietni atbildēja, tad piebilda,

pasniegdams Eltonam papirosu etviju: "Pamēģiniet šos cigārus — pirmā šķira."

"Lai paliek."

"Varbūt jūs darāt gluži pareizi. Tie man dāvāti uz Ziemassvētkiem. Vai Šanonu esat redzējis?

Martins sarauca pieri.

"Mans mīļais," viņš teica. "Šanonu es neesmu redzējis un arī negribu redzēt. Un tagad labāk šķirsiemies, man šovakar nav ne mazākās vēlēšanās ar jums tērzēt."

"Loti žēl," Sliks nopūzdamies teica, "un es tieši gribēju patriekties. Man apnicis sarunāties pašam ar sevi vien."

"Diemžēl, jūs esat izraudzījies loti nepiemērotu sarunu biedru."

"To jau es jūtu. Lesijam Maršaltam gan tajā ziņā ir pabieza āda."

To viņš teica bez sevišķa uzsvara, smēķēdams vienu no dāvātiem cigāriem.

"Par Maršaltu es zinu loti maz," Eltons attrauca.

"Tā jau domāju. Ari es esmu tikai mazliet pazīstams ar viņu. Viņš zog lietas, par kurām dažreiz loti'grūti atlīdzina. Jūs esat krietns zēns, Elton."

"Jūsu vietā es par tādām lietām gan nerunātu," Martins ledainā balsī sacīja. "Acīmredzot jūs cenšaties pierādīt man savu labvēlību?"

"Nebūt necenšos pēc tik augsta goda. Man tas iznāk gluži dabīgi," Sliks, draudzīgi smaidīdams, atbildēja. "Nu, bet tagad jāiet atpakaļ zālē, — dzirdat, jau zvana."

Visu ceļu līdz mājām Eltonam bija jādomā par Slika vārdiem. Luga nebija patikusi ne Martinam, ne Dorai; atpakaļ braucot, tie abi klusēja.

Klusēdami viņi iegāja savā viesistabā.

"Kas tev noticis, Ben? Visu vakaru tu nerunā ar mani."

Viņš nokoda cigāram galu un rūpīgi aizsmēķēja.

"Es tāpat vienšo un to pārdomāju," viņš teica, iemezdams sērkociņu kamīnā un nosēzdamies atzveltnī. "Kas dzirdams par tavu māsu?"

"Absolūti nekas, un es ceru, ka esmu tikusi no viņas uz visiem laikiem vaļā."

Martins cieši ielūkojās sievai acis, un viņa ironiskais skats to saniknoja.

"Ko tas nozīme?" viņa iesaucās ."Es gribētu zināt, ko tu domā."

"Vispirms jau par Odriju. Varbūt viņa cieš trūkumu? Tava izturēšanās pret māsu liek man daudz ko pārdomāt. Es sev jautāju: ko tu darītu, ja tev būtu jāizvēlas starp savu personīgo labvēlību un mani; ja mūsu lietas kādreiz sarežģītos un tu varētu izglābt savu ādu, upurējot mani?"

"Katrs par sevi un Dievs par visiem," jaunā sieviete atbildēja. "Mūsu ģimenes devīze ir: lai glābjas, kas var."

Viņa nometa kurpes un apāva sarkana safjāna tupelītes.

"Un tas būtu viss?" viņa ironiski jautāja. "Par to tu visu vakaru lauzi galvu?"

"Ne, tas vēl nav viss." Viņš iemeta cigāru ugunī un piecēlās.

"Dora," viņš mierīgā balsi teica, "misters Lesijs Maršalts ir nevēlama pazīšanās."

Viņa to uzlūkoja izbrīnā.

"Vai tad viņš ir tik negodīgs?" viņa ar mākslotu vientiesību jautāja.

"Ir daudz godīgu cilvēku, ar kuriem cienījama noziedznieka sievai neklājas divatā est vakariņas atsevišķos kabinetos. Lesijs Maršalts ir viens no tiem."

"Tu mani izspiego? Neaizmirsti, ka Maršalts mums var loti noderēt."

"Man viņš nevar būt vajadzīgs," Martins atcirta, "un vismazāk jau, kad slepus lakstojas ar manu sievu."

Iestājās ilgāks klusuma bridis.

"Tu esi bijusi ar viņu nevis vienu, bet divas reizes, cik man zināms. Var jau būt, ka vēl vairāk. Dora, lai tas vairs neatkārtojas!"

Viņa neatbildēja.

"Vai tu dzirdi, Dora?"

Dora paraustīja plecus.

"Kas tā par dzīvi!" viņa šņukstēdama sacīja. "Tu, Standforts un citi nelieši, ar kuriem tu kopā strādā, — vairāk es neviena neredzu!

Dažreiz tik ļoti gribas patriekties ar cilvēku, kurš nepieder pie masu aroda;"

"Kāds patoss!" Martins iesmējās. "Skumstoša dvēsele cenšas atgūt zudušo skaidrību! Tas ir nolemts: tu vairs nesatiksies ar vinu."

"Ja gribēšu…" Dora spītīgi iesāka.

"Tu nesatiksies ar viņu," Martins noteikti atkārtoja. "Ja neklausīsi, es ieradīšos pats pie Maršalta vizītē un ietriekšu trīs lodes pakausī. Ko darīšu ar tevi, grūti pateikt: tas būs atkarigs no mana garastāvokļa. Domāju, ka ari tev neklātos labāk."

Doras sejā nebija ne asins pilītes. Viņa gribēja ko teikt, bet vārdi nenāca pār lūpām.

Pēkšņi viņa nometās zemā un apskāva viņa ceļus.

"Ben, tu nedrīksti tā runāt!" viņa iesaucās. "Piedod man, es darīšu visu, ko tu vēlies."

Viņš noglāstīja tai zeltainās cirtas.

"Tev ir svarīga loma manā dzīvē," Martins maigi teica. "Audzināšanu, kādu esmu tev devis, gan nevar saukt par vislabāko, bet ir likumi, kuriem es paklausu un kurus atzīšu līdz kapa malai — tie ir katordznieka sirdsapziņas likumi."

Dora jau pirms divām stundām bija aizgājusi gulēt, bet viņš aizvien vēl sēdēja pie kamīna, domīgi raudzīdamies dziestošās uguns atspīdumā, pūlēdamies rast izskaidrojumu, kas atdotu tam zaudēto mieru.

Viņš piecēlās, paņēma no rakstāmgalda atvilktnes revolveri un nosēdās agrākā vietā. Aiz durvīm izdzirdis klusus solus, viņš lāva ierocim ieslīdēt kabatā. Ienāca Dora.

"Ben, pulkstenis jau trīs. Vai tu nemaz nedomā gulēt?"

Viņš piecēlās.

"Tu taču esi nomierinājies, Ben, saki?" viņa jautāja. Acis tai bija izraudātas.

"Apmierinies," viņš sacīja. "Mēs sākam no gala."

"Ben, mēs nevaram sākt no gala, es zvēru tev…"

"Mēs sākam no gala," Bens atkārtoja un noskūpstīja viņu.

14. nodala Necereta satikšanas

Diks Šanons neatlaidīgi bungoja pa taksometra stikla rūti, lai pievērstu sev šofera uzmanību. Viņš pavēra durtiņas un uzsauca tam:

"Grieziet apkārt un apturiet. Man jāsatiek tā dāma, kas iet viņpus ielai."

Princese skrandās! Bet cik loti pārvērtusies!

"Kāda dāma, ser?" šoferis jautāja.

Bet Diks neatbildēja. Viņš izlēca no auto un panāca dāmu.

"Mis Bedforda, ja nemaldos?" viņš priecīgi iesaucās.

Viņš nepārspīlēja. Meitene bija grezni ģērbusies un likās loti pievilcīga.

Pārsteigums bija abpusējs, un arī prieks par to.

"Jūs meklēdams, esmu izskraidījis visu Londonu," Šanons teica, soļodams viņai līdzās un nepiegriezdams vērību šoferim, kurš jau sāka uztraukties, domādams, ka pasažieris grib aiziet nesamaksājis.

"Man nelaimējās todien, kad jūs atstājāt Holoveju, — atbraucu piecas minūtes pēc jūsu aiziešanas. Es gan cerēju, ka jums būs jāierodas policijā reģistrēties."

"Kā jau bīstamiem noziedzniekiem pienākas! Nē, man šis prieks nebija lemts."

Viņi iegriezās mazākā ieliņā.

"Es gribu ar jums parunāties kā aizgādnis," Diks sacīja, samazinādams soļus.

Viņa redzēja, ka Diks nosarka un sarauca uzacis.

"Esmu mierā runāt ar jums par visu, tikai ne par Doru un nelaimīgo kaklarotu."

"Sakiet — Dora Eltona taču ir jūsu māsa?"

Odrija klusēja.

"Gluži tā nu nav; bet toreiz es ticēju, ka viņa ir mana māsa."

"Kā, vai tad..." Šanons jautāja, nepatīkami pārsteigts.

"Mēs ar Doru vairs nesatiekamies, — un tas ir gluži saprotams. Kaptein Šanon, nerunāsim vairs par Doru, — es to negribu."

"Ar ko jūs nodarbojaties?" viņš strauji iejautājās.

"Es gāju savās darīšanās, kad jūs mani aizturējāt un..."

"Es nopietni jautāju: vai jūs kur strādājat?"

"Tiešām nezinu, ko lai atbildu. Strādāju, ja var saukt par darbu vēstuļu pārrakstīšanu veca, nepievilcīga džentlmeņa uzdevumā par karalisku algu."

Šanons izdzirda viņas balsi nemieru.

"Uz ielas nav ērti sarunāties," viņš teica. "Brauksim pavizināties."

Acīm meklēdams brīvu taksometru, Šanons ieraudzīja šoferi, ar kuru bija braucis un kurš ar savu mašīnu bija tam visu laiku sekojis.

"Pavisam biju jūs aizmirsis!" viņš iesaucās.

"Toties es jūs neaizmiršu," šoferis smaidīdams atsaucās. "Uz kurieni liksiet vest?"

Haidparkā viņi atjaunoja pārtraukto sarunu.

"Vispirms es gribētu dzirdēt ko tuvāk par veco džentlmeni," Diks sacīja.

Odrija īsumā atstāstīja viņam savu, līdz šim vienīgo, sastapšanos ar Malpasu.

"Varbūt jūs pārmetīsiet man, ka es pieņēmu no viņa šo naudu. Bet izsalkusi meitene nevar iztirzāt morāles problēmas. Man bija prieks, ka varēju iegādāties skaistus apģērbus, apavus un visādus nieciņus. Tikai otrā ritā mani pamodās sirdsapziņa. Es gribēju nosūtīt Malpasam zīmīti, aizrādot, ka nevaru uzņemties viņa uzdevuma pildīšanu, te pēkšņi man pasniedza vēstuli. Malpass lūdza mani pārrakstīt un nosūtīt viņam atpakaļ klātpieliktās vēstules."

"Un kas tās bija par vēstulēm?" Šanons jautāja.

"Noraidošas atbildes uz ielūgumiem no tuviem paziņām. Klāt bija pielikta instrukcija, kurā bija aizrādīts, ka vēstules rakstāmas uz manas viesnīcas apzīmogotiem pastpapīriem, turklāt ar roku, nevis uz mašīnas."

Šanons bridi domāja.

"Vai jūs viņu pazīstat? Odrija jautāja.

"Jā, nesen man bija saruna par to ar dažiem maniem… draugiem. Cik liela ir jūsu alga?"

"Nezinu, par to mēs neesam runājuši. Vioš izsniedza man prāvu summu un lūdza pēc nedēļas paziņot, cik būšot izdevusi. Šorīt man bija jāpārraksta sarakstīšanās starp Bermudu salu gubernatoru un koloniju ministru. Šie dokumenti bija iespiesti, — acīmredzot viņš bija izplēsis tos no kāda oficiāla izdevuma. Kādu padomu jūs man dotu, kaptein?"

"Grūti ko ieteikt. Nākamo reizi jūs nedrīkstat viena apmeklēt šo noslēpumaino namu. Pasakiet, kad jūs iesiet. Es sagaidīšu jūs Portmenskvērā un pratīšu nemanīts iekļūt jums līdzi mājā."

Redzēdams nemiera izteiksmi meitenes skatā, viņš pasmaidīja.

"Es palikšu lejā, vestibilā. Nebaidieties, es negribu izmantot jūs saviem amata nolūkiem. Misters Malpass mums tikai liekas pārāk noslēpumains. Sakiet, vai starp vēstulēm kāda nebija adresēta misteram I^esijam Maršaltam?"

"Nē. Tas laikam pazīstamais Āfrikas miljonārs, Malpasa kaimiņš?"

Un Odrija atstāstīja dīvaino scēnu Maršalta nama durvju priekšā.

"Hm," Diks domīgi sacīja, kad viņa bija beigusi. "Tas liekas viens no tiem paņēmieniem, kādus vecais velns lieto, lai kaitinātu savu kaimiņu. Vislabāk es personīgi griezīšos pie Maršalta un jautāšu, kādēļ Malpass viņu nīst."

Tikai tagad viņš pamanīja, ka meitene aukstumā trīcēja.

"Es esmu egoists. Iesim iedzert siltu kafiju, un tur es jums nolasīšu nākamo nodaļu no savas grāmatas "Padomi vientuļām jaunavām.""

"Man šķiet, tā būs tikai pirmā nodaļa," Odrija piezīmēja. "Līdz šim es klausījos lekciju par to, kā izvilināt ziņas no pāraudzinātiem noziedzniekim."

15. nodaļa Cilvēks, kuru Lesijs nepazina

Šanonam durvis atvēra Tondžers. Viņš prata spēlēt art priekšzīmīga sulaiņa lomu. Šoreiz viņš neatrada to par vajadzīgu, jo Dika āriene tam nelikās šādas izturēšanās cienīga.

"Ja, misters Lesijs Maršalts ir gan mājās," viņš sacīja, aizstādamis tam ceļā, "bet viņu nevar sastapt, ja tas nav iepriekš norunāts."

"Varbūt jūs nodosiet viņam manu kartiņu?"

"Varbūt nodošu, varbūt art nē. Te daudz tādu vazājas, jo misters Maršalts ir pārāk labsirdīgs."

-"Ak, tad jūs esat detektīvs," viņš, izlasījis Šanona kartiņu, mazliet apmulsis turpināja. "Lūdzu, ienāciet."

Viņš ieveda apmeklētāju viesistabā.

"Ceru, ka nekas ļauns nav noticis?" viņš apvaicājās.

"Nekas, tikai draudzīga vizīte," Diks viņu nomierināja.

Tondžers izgāja un pēc dažām minūtēm atkal atgriezās. Viņam sekoja misters Lesijs Maršalts. Redzēdams, ka Tondžers nedomā atstāt istabu, viņš ar noteiktu rokas mājienu izvadīja to ārā.

"Ceru, ka viņš nav aizkaitinājis jus, kaptein?" Maršalts sacīja, kad viņi bija divatā. "Mēs kopā esam uzauguši, un viņš nevar pierast pie disciplīnas. Jus esat no Skotlendjarda?" viņš turpināja, grozīdams Dika kartiņu pirkstos. "Ar ko varu pakalpot?"

"Atjaujiet man jautāt, —vai jūsesat pazīstams ar misteru Malpasu?"

"Nē," Maršalts atbildēja. "Vai jūsu apmeklējums ir sakarā ar sūdzību, kuru es iesniedzu pirms dažiem mēnešiem?"

"Es apņēmos apmeklēt jūs, kad dabūju zināt, ka šis Malpass vedot pret jums īstu karu. Tātad jūs ar viņu neesat pazīstams?"

"Neesmu to pat redzējis. Lūdzu, sēdieties. Vai nevēlaties ko iedzert?"

"No kā jūs spriežat, ka Malpass izturas pret mani naidīgi?" Maršalts jautāja. "Es gan nebrinos par to, jo viņš tik stipri trokšņoja, ka biju spiests iesniegt par viņu sūdzību."

"Un kas tas bija par troksni?" Šanons jautāja.

".Vesera klaudzieni, it kā dauzītu manu sienu. Bet var jau būt, ka viņš nagloja kādas kastes."

"Vai jums kas stāstīts par viņa izskatu? Varbūt tas palīdzētu jums atcerēties kādu no jūsu Dienvidāfrikas paziņām?"

"Nevienu nevaru iedomāties," Maršalts atbildēja. "Protams, ienaidnieki ir katram."

Diks apsvēra, vai drīkstētu ar Maršaltu būt vaļsirdīgs. Tā kā nebija iemesla tam neuzticēties, viņš nolēma runāt bez divdomībām.

"Malpass," detektīvs sacīja, "izmanto vai arī grib vēl izmantot kādu personu, lai ar to jums sagādātu nepatikšanas. Man ir dibinātas aizdomas, ka piedzērūsī sieviete, kura pirms dažām dienām ielauzās jūsu namā, bijusi viņa uzpirkta."

"Sieviete?" Maršalts atkārtoja. "Pirmo reizi dzirdu, ka manā namā būtu iekļuvusi piedzērusi sieviete!"

Viņš pazvanīja. Durvīs parādījās Tondžers.

"Kapteinis Šanons apgalvo, ka pirms dažām dienām manā namā bijusi piedzērusi sieviete. Jūs man nekā neest ziņojis."

"Vai tad man jums par visu jāziņo? Tāds gadījums bija gan. Viņa teicās esam kāda misis Liderli no… kāda Dienvidā "rikas novada."

Šanons, kurš visu laiku bija uzmanīgi vērojis Maršalta sejas izteiksmi, pamanīja, ka pie Tondžera pēdējiem vārdiem tā pārvēršas gluži pelēka.

16. nodaļa Šanons ierodas vizītē

"Misis Liderli?" miljonārs lēni atkārtoja. "Aprakstiet viņas izskatu."

"Maza, sīciņa,"Tondžers atbildēja, izklaidīgi uzlūkodams Šanonu. "Apbrinojami uzmācīga dāma."

Dikam izlikās, it kā Maršalts būtu atviegloti nopūties.

"Maza, jus sakāt? Tad viņa saukusies citas vārdā. Var jau būt, ka viņa pazinusi Liderli laulāto pāri. Pēc manām ziņām, misis Liderli esot grūti slima." Viņš cieši uzlūkoja sulaini. "Vai jūs pazināt Liderli, Tondžer?"

"Misis Liderli es nepazinu. Vecais Liderli apprecējās pēc mūsu aizbraukšanas. Laui nu kā, bet es to sievieti izsviedu ārā."

"Vai jūs zināt viņas adresi? Kur tā apmetusies?"

"Par ko gan jūs mani uzskatāt, ja domājat, ka varu prasīt adresi piedzērušai dāmai?" Tondžers apvainojās. "Nē, Lesij…"

"Mister Maršalt, — velns lai jūs parauj! Cik reiz tas jums jāatgādina?" miljonārs viņam uzkliedza.

"Tas man tā neviļus paspruka," Tondžers mierīgi sacīja.

"Tad papūlieties izsprukt no istabas un aiztaisīt durvis no otras puses!" Maršalts uzsauca.

"Tas puisis padarīs mani traku. Reiz mēs saucām viens otru par Džimu un Lesiju, bet visam taču ir robeža. Par Malpasu es nekā nezinu. Var jau būt, ka reiz es būšu viņam uzminis uz varžacīm."

"Viņš ir jau krietni gados un loti neglīts."

Maršalts, domās nogrimis, staigāja pa istabu.

"Visa šī lieta man pavisam neskaidra," viņš sacīja, kad Šanons bija beidzis. Atliek vienīgi domāt, ka pirms daudziem gadiem es būšu Malpasu apvainojis un viņš nav to aizmirsis. Kādēļ jūs nevarētu viņu apmeklēt, kaptein? " viņš pēkšņi jautāja un piebilda, "tikai neuzskatiet to par nekautrīgu mājienu. Es loti gribētu, lai šī džentlmeņa personu noskaidro."

Bet Šanons pats jau bija nodomājis iepazīties ar noslēpumaino namu un tā īpašnieku.

Atsveicinājies viņš aizgāja.

Uz ielas Šanons sāka staigāt gar Malpasa nama logiem.

Tā nebija pirmā reize, kad viņš staigāja ekscentriskā vientuļa mājas tuvumā, bet viņam nekad nebija tik stipras dziņas redzēt nama īpašnieku.

Piegājis pie durvīm, viņš gribēja piezvanīt, bet, neatradis podziņu, sāka klauvēt. Pēc laba laiciņa viņš tuvu izdzirda ķērcošu balsi:

"Kas tur ir?"

Šanons palūkojās visapkārt, bet nevienu neredzēja. Beidzot viņš durvju stenderē pamanīja nelielu, aizrestotu robu: tas bija akustiskās caurules caurums.

"Te kapteinis Ričards Šanons no Skotlendjarda. Man jārunā ar misteru Malpasu," Diks atsaucās.

"Tas jums neizdosies," balss norūca, un Diks sadzirdēja klusu, metālisku skaņu. Viņš atkal sāka klauvēt pie durvīm, bet neviens neatbildēja.

Mājās pārnācis, Diks gribēja piezvanīt Malpasam pa telefonu, bet abonentu sarakstā vecā savādnieka uzvārda nebija.

Diks tomēr bija apmierināts ar šīsdienas padzīvo jumiem.

Viņš taču bija saticis "princesi skrandās" (kaut šoreiz tā bija loti labi ģērbusies) un tagad zināja, kur to var atrast.

Viņš apņēmās tikties ar Odri ju tik bieži, cik vien to atlauj pieklājība.

17. nodala Tondžers pamāca

Neviens sulainis pasaulē nav baudījis tādu brīvību un ērtības kā Džims Tondžers. Nama augšējais stāvs bija pilnīgi viņa rīcībā. Viņš apdzīvoja trīs istabas ar atsevišķu vannas telpu. Brīvos vakarus viņš pavadīja vienatnē savā dzīvoklī, vērodams mazās ruletes kaprīzes: viņa mērķis bija atrast sistēmu, kas novērš paspēli.

Tovakar viņš nodarbojās ar ko citu. Izdzirdis zvanu, Tondžers izsteidzās no istabas, aizslēdza durvis un nākamajā acumirklī jau stāvēja Maršalta priekšā viņa kabinetā.

"Kur tu biji pazudis?"Maršalts jautāja.

"Kā redzat, esmu ieradies," Tondžers atbildēja. "Tas ir loti labi, ka mani pasaucāt: trīsdesmit reizes liku pasjansu un kā neiznāk, tā neināk…"

"Septiņos un četrdesmit piecās minūtēs tev jāielaiž misis Eltona,"

Maršalts viņu pārtrauca. "Vioa atbrauks viena savā auto. Sagaidi viou pie garāžas. Tad tev jābrauc uz Alberthollu, kur šodien koncerts. Novieto auto turpat, kur pārējie, nogaidi izrīkojuma beigas un dodies atpakaļ uz garāžu."

Tondžers iesvilpās.

"Tā man šķiet diezgan bīstama rotaļa. To es spriežu pēc vēstules, kuru Eltons jums atrakstīja," viņš sacīja.

Maršalts sarauca pieri.

"Kā tu zini, ko viņš man raksta?"

"Ļoti vienkārši: jūs bijāt nometis vēstuli uz galda, un es to izlasīju," Tondžers aukstasinīgi atbildēja.

"Es to ieliku galda atvilktnē. Tātad tu to izvilki no turienes un izlasīji?"

"Vai tas nav vienalga?! Es tikai saku, ka jūs esat uzsācis bīstamu rotaļu. Vai jūs gribat piedalīties laulības šķiršanas prāvā?"

"Un tu laikam būsi par liecinieku, ko?"

"Jūs loti labi zināt, Lesij, ka es nekad neliecināšu pret jums. Bet, ja man tāds Eltons atrakstītu, ka mani nošaus, ja es turpināšu sastapties ar viņa sievu, es… es vairāk interesētos par šo jautājumu."

"Man jāsatiek misis Eltona darīšanas," Maršalts atcirta. "Tātad neaizmirsti sagaidīt viņu pie vārtiem."

"Saprotu. Ja viņai kāds sekotu, tad viņas auto pie Alberhollas noderētu par pierādījumu, ka viņa ir koncertā. Lieliski! Bet sakiet, Lesij, ko meklēja tas detektīvs?"

Maršalts pasmaidīja.

"Viņš nāca apvaicāties par mūsu pustrako kaimiņu. Tas esot mans ienaidnieks. Bet man nav ne jausmas, kas viņš tāds varētu būt. Mani tas neuztrauc. Un ko tu nodomāji?"

"Es nospriedu, ka viņš nācis misis Eltonas dēj. Visiem zināms, ka viņa un viņas vīrs ir krāpnieki."

Bridi valdīja klusums.

"Ka Eltons ir blēdis, to es zinu, bet viņa nepieder pie tās bandas."

"Nu, diezgan esam tērzējuši," Maršalts, dusmas valdīdams, sacīja, tad laipni piebilda:

"Rit es pusdienas ēdīšu mājās. Ja viss izdosies labi, pusdienās atnāks interesants viesis."

"Kas viņa tāda ir?" Tondžers ziņkārīgi jautāja.

"Vai tad es tev teicu, ka tā būs "viņa"?"

"Citu interesantu viesu nemaz nav," sulainis pārliecinoši atbildēja. "Bet sakiet, vai jums izdevās atrast to jaunavu, kuru jūsu uzdevumā meklēja privātdetektīvs?" viņš jautāja.

"Kādēļ tu domā, ka tā būs viņa?" Maršalts pārsteigts iesaucās.

"O, es lieliski protu atminēt miklas. Tātad rit viņa ēdis pie mums pusdienas?"

"Jā, es ceru, ka viņa atnāks. Tu, mans draugs, rit vari pavisam nerādīties. Lai apkalpo istabmeita."

"Cikos tad šovakar atnāks tā sieviete?"

"Cikreiz man būs tas jāatkārto, — bez ceturkšņa astoņos! Man nepatīk, ka tu par viņu saki "tā sieviete"!"

"Lesij, jūs esat pārāk jūtīgs!" Tondžers ironiski attrauca.

Tondžers jau stāvēja savā vietā pie vārtiem, kad auto piebrauca. Viņš palīdzēja plīvurā tītai dāmai izkāpt, iesēdās viņas vietā un aizbrauca.

Aiz pirmās šķērsielas Tondžera vērīgais skats pamanīja kādu cilvēku, kurš pastaigājās pa trotuāru.

Svešinieka izskatā bija kaut kas tāds, kādēļ Tondžeram tas pēkšņi šķita privātdetektīvs. Acīmredzot Eltons nebija gluži pārliecināts, ka viņa vēstule atstās vēlamo iespaidu.

Pulksten vienpadsmitos Tondžers izbrauca savu mašīnu no garās auto rindas koncertzāles priekšā un devās atpakaļ.

Tiklīdz viņš nonāca pret nama Nr. 551 vārtiem, parādījās tā pati aizplīvurotā dāma.

"Vai jūs ceļā nekā aizdomīga neredzējāt?" viņa jatuāja.

"Nē," Tondžers atbildēja. "Jūsu vietā es gan turpmāk neuzņemtos tādu risku."

Viņa klusēdama iekāpa un nosēdās pie stūres. Tondžers stāvēja pie durtiņām.

"Aiztaisiet durtiņas," dāma pavēlēja.

Tondžers paklausīja.

"Maršalt, es jums vēl esmu vajadzīgs?" Tondžers jautāja.

Maršalts pakratīja galvu.

"Ceru, ka turpmāk būsiet gudrāks, Lesij."

"Kā tā?" Maršalts atsaucās:

"Vai tad ir gudri — rotaļāties ar likteni sievietes dēl, kura, cik es saprotu, jūsu dzīvē nespēlē lielu lomu."

Lesijs iesmējās.

"Aizliegts auglis taču vienmēr salds," viņš sacīja.

"Katram sava gaume," Tondžers atteica. "Bet neaizmirstiet: Eltons ir no tiem cilvēkiem, kuri šauj. Smejieties vien, smejieties. Pazīstu šos nerunīgos ļaudis. Arī es kādreiz esmu jutis to pašu, ko tagad pārdzīvo Eltons…"

"Taisies, ka tiec!" Maršalts uzsauca. Tondžers lēni izgāja.

Maršalta kabinets un guļamistaba bija pirmajā stāvā. Aizslēdzot koridora durvis, viņš varēja nošķirt šīs telpas no nama pārējās daļas.

Maršalts dažreiz mīlēja vientulību, un Tondžers tādās reizēs prata būt loti smalkjūtīgs un centās nerādīties savam kungam acis, kamēr viņa īgnums nebija pārgājis.

Tondžers uzkāpa savā dzīvokli un turpināja pārtraukto pasjansu, kas negribēja un negribēja iznākt.

Mājās pārbraukusi, Dora redzēja, ka Martins jau pārradies no pusdienām, kurās tas bija uzaicināts.

"Nu, vai jūsu sarunai bija panākumi?" viņa jautāja.

Martins tikko manāmi pakratīja galvu.

"Nē, uzņēmums būs jāslēdz," viņš teica. "Kleins prasa pārāk lielu desu. Ieņēmumi nav mazi, un klienti arī salasījušies īsti turīgi." Viņš paskatījās pulksteni. "Es gaidu Bobu Standfortu. Viņš nupat pārbraucis no Itālijas."

Dora paņēma papirosu no sudraba kārbiņas, kas bija nolikta uz kamīna malas.

"Manis dēl vioš var nakt," viņa sacīja. "Varbūt tu gribi izrunāties ar viņu divatā?"

"Nē," Martins atbildēja. Brīdi klusējis, tas piebilda: "Es šovakar redzēju Odriju."

"Kur?" Dora ziņkāri iejautājās.

"Viņa ēda pusdienas Karltona viesnīcas restorānā."

"Ar ko?"

"Ar Šanonu. Viņa bija loti… Nebīsties, Odrija tevi nenodos."

"Es nedomāju par to. Vai viņa bija labi ģērbusies?"

"Loti labi. Laikam naudas viņai netrūkst," Martins atbildēja. "Es nemaz nebiju ievērojis, ka viņa tik glīta. Šanonu viņa liekas apbūrusi."

"Var reozēt, ka arī tu neesi vienaldzīgs pret viņu," Dora ironiski piebilda. "Koncerts bija sevišķi labs, Ben. Keslers spēlēja burvīgi."

"Keslers koncertā nemaz nepiedalījās," Martins mierīgi pārtrauca sievu, izpūzdams gaisā dūmu mākoni. "Viņš saaukstējies un gul gultā. To rakstīja visas vakara avīzes. Brīnos, ka neesi to manījusi."

Dora ātri apķērās.

"Pēc izskata es nepazīstu vijolniekus," viņa vienaldzīgi teica. "Lai nu kā, bet tas, kurš spēlēja Keslera vietā, bija tiešām lielisks."

Atskanēja durvju zvans, un Dora sajuta atvieglojumu.

Ienāca Lielais Bils, kurš bija pārradies no Romas. Viņš bez ievada ķērās pie lietas.

"Grāfiene izbrauc no Romas ceturtdienas vakarā. Viņa uzkavēsies Parīzē un Londonā iebrauks otrdien. Diadēmas un pērļu saites uzņēmumu es dabūju. Domāju, ka nedēļas laikā imitācija būs gatava. Ja tas izdosies, viss cits ies kā pa taukiem. Stigmens jau apcēlis kalponi. Tā viņam palīdzēs parmainīt vērtslietas…"

"Pagaidiet," Dora iejaucās. "Martin, man liekas, mēs taču norunājām šos veikalus atstāt?"

"Es nedomāju šajā lietā iejaukties," Eltons atbildēja. "Mums būs tikai netieša līdzdalība. Bob, ja tu iedomāsies atnest šurpu kaut vienu akmentiņu, es nolauzīšu tev sprandu."

"Vai tu domā, ka es esmu driģenes saēdies?" Bobs attrauca. "Vai, daudz mēs nopelnījām no pagājušā darba? Tas jau ir galīgi norunāts, ka caur šo māju neies neviens briljanta karāts."

"Es negribu nekā dzirdēt par šo lietu!" Dora iesaucās. "Ben, vai tiešām nevar pārmest krustu šim sīkajām zadzībiņām? Mani nervi ir sabeigti!"

"Tev taisnība, kādēļ gan nevarētu to visu beigt?" Martins ironiski sacīja. "Kas mums kādas desmit tūkstoš mārciņas?"

"Es jau iztikšu," Dora atrūca.

"Ak, tā gan? Ļoti interesanti! Vai tu nedomā kjūt par šuvēju? Ak tā, tu taču esi aktrise! Bet pasaki, cik īsti tu pelnīji nedēlā, kad mēs sastapāmies?"

Dora novērsās un sāka košļāt lūpas.

"Liekas, trīs vai četras mārciņas nedēlā," viņš ar izsmieklu turpināja.

"Varbūt mēs varētu šo sarunu turpināt vēlāk, kad būsim vieni?" Dora, dusmas valdīdama, piezīmēja.

"Bils zina visu. Turklāt, kad es iepazinos ar tevi, mēs ar viņu bijām jau veci draugi."

Dora naidā zvērošām acīm pietrūkās kājās.

"Kā tu iedrošinies mani apvainot?! Tu pats gribēji aizmirst visu, kas bijis, bet tagad mani apvaino."

Viņš bridi klusēja, domīgi uzlūkodams viņu.

"Tava izrunāšanas par "sīkām zādzlbinām" ir nevietā. Tā ir mana profesija. Es esmu Londonas blēžu karalis. Nav nama, kura es nepratu iekļūt vai no tā izkļūt. Ērtības, kādas esmu tev sagādājis, ir šī darba augli. Apdomā to visu kādā vaļas bridi."

Viņa gribēja atbildēt, bet atmeta ar roku un klusēdama atstāja istabu.

Dora jau bija gultā, kad Martins klusi ienāca guļamistabā, paņēma savas naktsdrēbes un uz pirkstu galiem izgāja, aizvērdams durvis.

Dora šausmās piecēlās gultā sēdus. Tā bija pirmā reize visā viņu kopdzīves laikā, kad Martins gāja gulēt savā kabinetā.

18. nodaļa Lesijs kā namatēvs

Odrija Bedforda saņēma vēstuli. Adresi uz aploksnes bija rakstījusi sveša roka. Viņa atplēsa aploksni un lasīja:

"Godātā.mis Bedforda. Nebrīnieties, ka jums raksta svešs cilvēks. Nejauši atradis jūsu uzvārdu viesnīcas viesu sarakstā, es atģidos, ka varu izdarīt jums pakalpojumu sakarā ar tiesas kļūdu, kurai par upuri jūs esat kritusi. Tādēļ lūdzu apmeklēt mani pēc uzrādītās adreses rītvakar pusastoņos. Domāju, ka varēšu piedāvāt jums piemērotu darbu, bet, ja tāds jums nebūtu vajadzīgs, tad — savus draudzīgos pakalpojumus. Visā cienībā Lesijs Maršalts.

P.S. Lūdzu paziņot ar telegrammu, vai varēsiet ierasties."

Odrija visu ritu lauzīja galvu par šo vēstuli. Adrešu grāmatā pārliecinājusies, ka Lesijs Maršalts precējies, viņa telegrafēja tam, ka pieņem viņa uzaicinājumu.

Patiesībā Lesijs bija vecpuisis, un šāda atzīme visās adrešu grāmatās viņam bija vajadzīga reklāmas nolūkā.

Odrija piebrauca pie Maršalta nama mirkli pirms norunātā laika. Durvis tai atvēra jauna kalpone. Odrija bija ģērbusies vienkāršās, melnās drēbēs, bez rotām. Tomēr Maršalts uzreiz atzina, ka viņa ir apbrīnojami skaista.

"Loti priecājos iepazīties, mis Bedforda! Ceru, ka jums nebūs nekas pretī ēst pusdienas divatā. Kad biju vēl jauns, es ari nevarēju ciest sabiedrības trokšņus."

"Jūs bijāt loti laipns, uzaicinādams mani, mister Maršalt. Nebūs daudz tādu, kas gribētu sastapties ar sievieti, kurai tāda pagātne!"

Viņš paraustīja plecus, izrādīdams vienaldzību pret šādiem aizspriedumiem.

"Jūs taču bijāt nevainīga. Mis Bedforda, es varu jums pakalpot: kāds no maniem draugiem meklē sekretāri…"

"Nedomājiet, ka man nav darba. Es strādāju pie kāda jūsu kaimiņa, kaut nevaru teikt, ka man šis darbs patiktu."

"Pie mana kaimiņa?" Maršalts ieinteresējās. "Kurš tas ir?"

Odrija minēja Malpasa vārdu.

"To nu gan es nebūtu domājis, ka viņš tik labsirdīgs! Kāds viņš izskatās? Piedodiet manu ziņkārību, bet man ir iemesls interesēties par šo kaimiņu."

"Viņš… nevar teikt, ka būtu patīkams."

Odrijai bija neērti stāstīt visu par cilvēku, kurš to bija izglābis no trūkuma. Maršalts noprata viņas domas un nesāka to iztaujāt.

"Ja tas darbs jums nepatīk, es varu pagādāt citu," viņš teica.

Kalpone paziņoja, ka galds klāts. Uz ēdamistabu ejot, Maršalts mirkli palika iepakaļ, lai kalponei pateiktu kādu rīkojumu. Odrija bija viena grezni iekārtotā ēdamistabā.

"Tuk—tuk!" Odrija izdzirda aiz sienas klaudzienu. Nebija šaubu, ka skaņas nāca no Malpasa nama.

Tuk—tuk!… Vai tas bija brīdinājums? Betkā gan vecais džentlmenis varētu zināt, ka viņa ir Maršalta istabā?

Pie galda Maršalts bija loti laipns un galants. Dzirdējis, ka meitene nedzer vīnu, viņš ielēja tai ūdeni. Pats viņš dzēra loti daudz, bet nemaz nereiba. Kad kalpone ienesa trešo šampanieša pudeli, Odrija sajuta nemieru. Pec kafijas Lesijs pasniedza jaunavai zelta kārbiņu ar papirosiem.

"Pateicos, es nesmēķēju."

"Jūs esat apbrīnojama meitene," viņš teica. "Misters Malpass laikam neatzīst smēķēšanu?"

"Neesmu ar viņu runājusi par to."

"Cik jūs pelnāt nedēlā?"

Viņa jau gribēja atbildēt, bet tad aptvēra šāda jautājuma nekautrlbu.

"Mēs neesam vel vieno j ušles," viņa sacīja, uzmezdama acis kamīna pulkstenim. "Jums nekas nebūs pretim, ja es atvadīšos? Mājās mani gaida darbs."

Maršalts, turēdams rokā cigāru, nepacietīgi sakustējās.

"Gan jau darbs pagaidīs," viņš sacīja. "Man ar jums vēl daudz kas jāpārrunā, mīlā jaunkundz. Jūsu darbs pie Malpasa agri vai vēlu beigsies. Šis vecais spoks ir liels savādnieks, un policija jau sāk tam veltīt savu vēribu."

Maršalts nepamanīja Odrijas pārsteigumu.

"Man ir iemesls domāt," Maršalts turpināja, "ka viņš pieņēmis jūs savā dienestā tikai tādēļ, lai pamazām pieradinātu jūs pie sevis, cerēdams uz tuvāku draudzību nākotnē."

"Mister Maršalt, jūs aizmirstaties!" Odrija iesaucās, pieceldamās no krēsla.

"Piedodiet, bet es taču runāju kā jūsu draugs, jo gribu pasacīt jums visu, kas man zināms par…"

"Bet pirms piecām minūtēm jūs teicāt, ka nekā nezinot par misteru Malpasu."

"Vai gribat zināt visu taisnību? Man ir pieejami oficiālās informācijas avoti," Maršalts noslēpumaini sacīja. "Manas ziņas ir neapšaubāmas. Sēdiet, lūdzu, mis Bedforda."

"Man jāiet," meitene atbildēja.

"Palieciet vēl brītiņu, es gribētu ar jums visu norunāt. Pulkstenis tikai deviņi. Es pazīstu jūs ilgāk, nekā jūs domājat, jau pirms tam, kad notika nepatīkamais pārpratums. Visu šo laiku es esmu daudz domājis par jums. Ticiet man, Odrij, jūs man loti patīkat."

Meitene piecēlās. Maršalts darīja to pašu.

"Dārgā, es varu padarīt jūsu dzīves ceļu loti līdzenu…"

"Es gan labāk izvēlēšos nelīdzeno ceļu." Odrija viņu pārtrauca, virzīdamās uz durvīm. "Jūs veltīgi zaudējat laiku, mister Maršalt."

"Un jūs velti domājat aiziet. Šī istaba ir nošķirta no visa pārējā nama. Ja pati gribēsiet, jūs varēsiet iegūt šo durvju atslēgu, lai lietotu to, kad vien jums patiks."

Odrija izskrēja koridorā. Maršalts satvēra to ap vidu un ienesa atpakl ēdamistabā. Odrijai izdevās atbrīvoties no vina apkampieniem. Ieraudzījusi uz bufetes asu gaļas nazi, viņa satvēra to un pacēla gaisā. Maršalts jau bija norimis.

"Nolieciet nazi, es atslēgšu durvis," viņš teica.

Atslēga durvis pagriezās. Odrija metās laukā.

"Piedodiet," Maršalts čukstēja, un Odrija viņa balsi saklausīja izsmieklu.

"Pa labi," viņš teica.

Odrija nosvieda nazi un paklausīja. Pa labi bija kāpnes. Tikai tagad Odrija saprata, ka Maršalts to pievīlis. Izdzirdusi viņa solus, tā sāka tumsā skriet augšup. Cik stāvus bija uzskrējusi, viņa nezināja. Kāpnes izbeidzās aizslēgtu durvju priekšā. Citas izejas nebija, bija jākāpj atkal lejā. Pēkšņi viņa izdzirda skaņu, kas izklausījās kā attāla sievietes raudāšana. Odrija brīdi apstājās, lai noskaidrotu, no kuras puses skanas nāk, bet tās tikpat negaidot atkal apklusa. Odrija sasniedza platformu, no kuras bija sākusi savu skrējienu. Maršalts nebija redzams.

Pēkšņi to satvēra spēcīga roka, bet otra roka aizspieda muti.

Maršalts ienesa meiteni ēdamistabā, nosēdināja krēslā un atkal aizslēdza koridora durvis. Odrija juta, ka spēki to atstāj.

"Daudz netraka, ka mums būtu iznākušas nepatikšanas," Maršalts sacīja. "Labi vēl, ka mana kalpone neiedrošinās ienākt bez zvana. Es nebiju domājis, ka jūs būsiet tāds mazs kaķēns." Viņš ielēja tai glāzi vīna.

Odrija gandrīz zaudēja samaņu. Atmetusi visam ar roku, viņa izdzēra vīnu.

"Varat būt mierīga, tur nekas nav piejaukts," viņš sacīja. "Un esiet nu prātīga. Ne vienas sievietes es neesmu tā ilgojies kā jns. Prasiet no manis, ko gribat…"

"Jūs velti zaudējat laiku, mister Maršalt," Odrija, kurai vīns bija devis jaunus spēkus, viņu pārtrauca. "Man nav jāsaka, cik liels ir jūsu apvainojums. Es iešu un paziņošu kapteinim visu, kas še ir noticis."

"Citiem vārdiem sakot, jūs pasauksietpoliciju?" Maršalts ironizēja. "Šadi draudi mani nebaida. Šanons nav muļķis, viņš sapratis, ka man nenāktu prātā aicināt uz pusdienām dāmu, kas sēdējusi Holovejā, jā, nu jūs jau pati saprotat."

Odrija sastapa viņa kvēlojošo skatienu. Viņa gribēja kliegt, bet Maršalta lūpas aizspieda muti. Meitene juta, ka samaņa to atstāj…

Pēkšņi aiz durvīm atskanēja troksnis. Kāds centās tās atslēgt no ārpuses. Ari Maršalts bija izdzirdis troksni un palaida meiteni vajā tik strauji, ka tā nokrita uz ceļiem. Uz sliekšņa parādījās aizplīvurota sieviete melnās drēbēs. Viņa pārsteigta uzlūkoja uz gridas gulošo meiteni.

Odrija satrūkās, redzēdama Doras Eltonas naidā zvērojošās acis.

19. nodala Bagātā līgava

"Acīmredzot es esmu atnākusi neīstā brīdī," Dora bargā balsī sacīja, mierīgi izturēdama trakās dusmās degošo Maršalta skatu. "Man liekas, jūs esat pārāk laipns pret mūsu ģimeni, mister Maršalt."

Odrija piecēlās un, satinusies šallē, pagāja māsai garām. Maršalts un Dora klusēja, kamēr aizcērtamo ārdurvju troksnis ziņoja tiem, ka Odrija aizgājusi.

"Te izskaidrošanās ir lieka," Dora pārtrauca klusumu.

Maršalts drebošu roku ielēja vīnu un izdzēra.

"Es uzaicināju viņu pusdienās, bet viņa sarunāja man rupjības, tas ir viss," viņš teica.

Dora nicīgi pasmīnēja.

"Man grūti iedomāties, ka lēnā Odrija varētu būt rupja. Nu, bet jūsu varā sievietes var visu… Runāsim par nopietnākām lietām. Bens zina, ka, es, solīdamās braukt uz koncertu, esmu bijusi pie jums."

"Kas man daļas par jūsu Benu? Ja jūs par viņu mūžīgi gribat runāt, tad labāk beigsim šīs tikšanās!"

"Varbūt atdot jums ari atslēgu? Bens ir liels atslēgu kolekcionārs un…"

"Vai tiešām jūs domājat, ka man ar jūsu māsu kas bijis?"

"Viņa nav mana māsa, bet tas nav no svara… Nelietis!.." Doras ar varu aizturētās dusmas tagad lauzās uz āru. "Tevis dēj es daru visu: meloju un pieviļu Martinu… Bet viņu es varētu nožņaugt! Un nu tu gribi, lai viņa nāk manā vietā?! Es nošaušu tevi kā suni, Lesij, ja…"

"Man šie draudi jau apnikuši. Ik dienas kāds no jums grib mani nošaut. Apmierinies."

Viqš aplika Dorai roku un piekļāva to pie savām krūtīm.

"Ja tu domā, ka es esmu iemīlējies šajā bērnā, tad tev nav prāta. Šoreiz tu vari man ticēt."

Dora ko neskaidri nomurmināja. Maršalts pasmaidīja.

"Nē, šoreiz es būšu patiess. Nav pasaulē cilvēka, kuru es tik loti ienīstu kā Odrijas Bedfordas tēvu."

"Viņas uzvārds nemaz nav Bedforda," Dora sacīja, slaucīdama acis.

"Es zinu," Maršalts atbildēja. "Viņas vārds irToringtona. Bedforda ir tavs jaunavas uzvārds. Mēs ar Danu Toringtonu esam mūžīgi ienaidnieki."

"Viņas tēvs ir spaidu darbos," Dora nomierinājusies teica.

"Zinu, viņš izcieš sodu Kapštatē. Ja toreiz man roka nebūtu iedrebējusies, viņš tagad jau būtu viņā saulē. Labi, ka viņu turpat uz vietas arestēja, citādi viņš būtu man to atmaksājis."

"Tātad tu palīdzēji viņu sagūstīt?"

"Jā. Toreiz es biju "Strim Daimond" firmas slepenās aģentūras dienestā. Viņš uzpirka zagtus dimantus, un man izdevās to notvert. Apcietināšanas brīdī viņš mēģināja mani nošaut, par to viņam piesprieda augstāko sodu."

Dora atraisījās no mīļākā skaujām un kā īsta Ievas meita nostājās spoguļa priekšā.

"Paraugieties tikai, kādas man acis. Kāda es biju muļķe, ka atnācu šurp, lai atrastu tevi kopā ar citu. Es baidos tev ticēt, Lesij. Tu domā atriebties Toringtonam, padarot Odriju par savu mīļāko? Es vairs nekā nesaprotu."

Maršalts sāka smieties.

"Jā, tas nav tik vienkārši, kā liekas. Vajadzēja sākt palēnām, gan jau tad viņa beidzot būtu ar mieru kļūt par manu sievu."

"Tavu sievu?" Dora iesaucās.

"Jā, jā, un tas ir mans mērķis."

"Bet tu taču možam esi apgalvojis, ka nomiršot kā vecpuisis."

Maršalts atsēdināja Doru krēslā, un pats atsēdās tai blakus.

"Klausies," viņš teica, "un neuztrucies, ka mans stāsts atgādina romāna nodalu. Kad Toringtons vēl bija dimantu uzpircējs, viņam piederēja kāds zemes gabals. Kad iztiesāja viņa prāvu, šajā zemes gabalā atrada lielus dimantu krājumus. To es izdibināju tikai nesen, jo darbus šajās raktuvēs vadīja Toringtona pilnvarnieki. Oficiāli šis raktuves saucas "Hallema un Kulda" firmas vārdā… Tā izrādījās, ka Dans Toringtons ir miljonārs. Un šis miljonārs gul uz nāves cisām. Aizbraucot no Dienvidāfrikas, es iekārtoju tā, lai pastāvīgi saņemtu ziņas par Toringtona dzīves gaitu. Pēdējā vēstule, kuru es saņēmu pirms mēneša, ziņoja, ka viņa veselība sabrukusi un tas ilgi vairs necietīšot."

"Tātad, ja tu apprecēsi Odriju…"

"Tu uzminēji, — es būšu bagāts kā Krēzs."

"Bet tu jau tagad esi diezgan bagāts."

"Tas nav iemesls palaist garām gadījumu, lai kļūtu vēl bagātāks."

Sarunu pārtrauca klauvējiens pie durvīm.

"Kas tur ir?" Maršalts uzsauca.

Kalpones balss atbildēja:

"Jūs meklē kāds džendmenis. Viņam esot loti nopietnas darīšanas."

"Es esmu aizņemts un nevienu nepieņemu. Kas tas tāds ir?"

Doras sejā atspoguļojās izbailes.

"Viņš nedrīkst mani še redzēt! Kā lai nepamanīta izeju?"

"To pašu ceļu, ko ienāci," Lesijs dusmīgi attrauca, izvadīdams viņu tumšā bibliotēkas istabā. Viņš nepaguva ienāktatpakal, kad koridorā parādījās Diks Šanons. Viņš bija ģērbies frakā, bet sejas izteiksme nevēstīja neko labu.

"Man ar jums jārunā, Maršalt," viņš sacīja.

"Mister Maršalt," Lesijs viņu pārlaboja, Dika balsī nojauzdams briesmas.

"Tas šoreiz vienīga. Jūs šodien bijāt uzaicinājis pusdienās kādu dāmu?"

"Jā, iedomājieties," Maršalts atbildēja, "vioa gandrīz pati sevi uzlūdza."

"Jūs uzaicinājāt pie sevis dāmu un to apvainojāt," Diks Šanons turpināja.

"Mīļais draugs," Maršalts iemējās, "jūs esat prātīgs cilvēks un •sapratīsiet, ka vina labi zināja, ko dara."

Šanons bridi uzlūkoja miljonāru, tad iecirta tam skalu pliķi. Maršalts atlēca atpakaļ un izdvesa lāstu vārdus.

"Papūlieties nekad vairs neatkārtot šos melus," Šanons sacīja.

"Jūs laikam esat policijas dienestā? Vai ari tas ir jūsu pienākums?" Maršalts nevarīgās dusmās ironiski jautāja.

"Es pats zinu savus pienākumus," Šanons mierīgi atteica, iedams uz durvīm.

Pliķis, kuru vioš bija iecirtis Maršaltam, klusināja Šanona dusmas. Izgājis uz ielas, viņš pameta acis uz Malpasa namu un brīnīdamies ieraudzīja kādā logā gaismu. Tas viņu ieinteresēja, jo, kad Odrija izskrēja no Maršalta nama, viņš novēroja noslēpumaino māju, nevarēdams tajā saskatīt dzīvības zīmes. Šanons pamanīja aiz biezā aizkara neskaidru ēnu. Aclmrezot kāds pie loga novēroja ielu.

Šanons piegāja pie durvīm un pieklauvēja. Nekādas atbildes. Vērīgi klausīdamies, viņš vestibilā sadzirdēja vāju troksni. Cerēdams, ka noslēpumainais savādnieks iznāks, Diks izņēma no kabatas elektrisko laterniņu un nostājās pie durvīm.

Šanons bez panākumiem gaidīja minūtes desmit. Necerēdams vairs sagaidīt mīklaino vientuli, viņš sāka solot uz Bekerstrīta pusi, kur bija norunājis satikt Odriju, lai no viņas izdibinātu visus sīkumus par piedzīvojumiem Maršalta namā.

Ejot Diks lūkojās apkārt, cerēdams ieraudzīt kādu taksometru. Palūkojies atpakaļ, viņš pēkšņi apstājās, neticēdams savām acīm: no noslēpumainā nama (tā viņam vismaz likās) iznāca tumšs stāvs un, šķērsojis ielu, klibodams devās pretējā virzienā. Diks steidzās pakal.

"Piedodiet," viņš teica, panācis klibo.

Svešais apstājās.

"Vai jūs pazīstat misteru Malpasu? Es redzēju, ka jūs iznācāt no viņa nama."

"Nē, es nepazīstu misteru Malpasu," klibais mierīgi atbildēja. "Es nesen iebraucu Londonā un taģad gribu nokļūt uz Oksfordserkusu."

"Bet pirms piecām minūtēm es jūs neredzēju uz Portmenskvēra."

"Loti vienkārši: es gāju jums aiz muguras. Pamanījis, ka eju nepareizā virzienšā, pagriezos atpakaļ."

"Vai jūs dzīvojat pilsētā?" Diks jautāja.

"Jā, Karltona viesnīcā. Esmu kādu Dienvidāfrikas raktuvju valdes priekšsēdētājs. Varbūt jums liekas dīvaina šāda vaļsirdība pret pirmo pretimnācēju? Bet es jūs pazīstu: jūs esat kapteinis Ričards Šanons no Skotlendjarda."

"Neatceros, ka mēs būtu tikušies, mister…"

"Nezinu, vai mans uzvārds jūs interesēs. Pasē es esmu Brouns. Tuvākas ziņas par mani varat ievākt koloniju ministrijā. Jums taisnība, mēs nekad neesam tikušies, bet es pazīstu jūs pēc izskata.'

Apslēpis savu nepatiku, Diks sacīja:

"Atļaujiet jums palīdzēt atrast Oksfordserkusu."

Svešinieks pateicās un pieņēma priekšlikumu. Šanons apturēja brīvu taksometru, un viņi brauca.

Ceļā Diks vērīgi aplūkoja savu jauno paziņu. Nekā atbaidoša viņa izskatā nebija — tā bija ikdienišķa, jau diezgan paveca džentlmeņa seja.

Oksfordserkusa stūrī auto apstājās, un vecais kungs izkāpa.

Kad auto sāka ripot tālāk, Diks pats sev skaļi teica:

"Atzīstieties, kaptein, ka jūs visā šajā lietā it nekā nesaprotat."

20. nodala Malpasa vēstule

Odrija sagaidīja Šanonu kopējā viesistabā.

"Ceru, ka neaizkavēju jūs laikus doties pie miera," viņš sacīja, kaut

visu ceļu bija centies sev iegalvot, ka meitene, neskatoties uz vēlo laiku, viņu gaida.

Odrija viņam atkal izstāstīja visu savu nepatīkamo piedzīvojumu.

"Turpmāk es viņu likšu mierā," Diks sacīja, kad viņa bija beigusi. Odrija atturējās no jautājuma, ko nozīmē šis "turpmāk".

"Privātā dzīvē Maršaltam ir slikta reputācija," Šanons turpināja. "Ja es būtu zinājis, ka jūs gribat viņu apmeklēt, es būtu jūs atrunājis."

"Es domāju, ka viņš ir precējies."

"Nē, viņš ir vecpuisis. Jums, Odrij, jāpārtrauc pa -".anšsar Malpasu."

"Man nekas nav pretī, ka jūs mani saucat par Oariju, ja tikai jūs atturētos no sentimentālām pamācībām."

"Jūs esat savāda meitene, Odrij. Ja es kādreiz kļūstu pārāk sentimentāls, — pasakiet tikai: "Tuvāk pie lietas!" Tomēr es atkārtoju: jūs nedrīkstat vairs apmeklēt Malpasu. Cik jūs esat iztērējusi viņa naudas?"

"Sešdesmit mārciņas."

"Es jums iedošu šo naudu, un jūs nosūtīsiet viņam to atpakaļ."

"Es nevaru pieņemt jūsu priekšlikumu," Odrija atbildēja. "Es pati norēķināšos ar viņu."

Pēc Šanona aiziešanas Odrija uzkāpa savā istabā un uz tualetes galdiņa atrada aploksni. Rokrakstu viņa pazina.

Aploksnē bija maza zīmīte:

"Priecājos, ka laimīgi izkūlāties. Bija jāņem kājas pār pleciem."

Odrija bija pārsteigta. Kā Malpass varēja zināt, kas noticis Maršalta ēdamistabā?

Šanons gāja mājās. Viņš bija loti izbrīnēts, savu durvju priekšā ieraugot to pašu veco kungu, kas bija viņu ieinteresējis.

"Vai jūs atkal nomaldījāties, mister Broun?" viņš laipni uzrunāja

to.

"Šoreiz gan ne," uzrunātais atbildēja. "Man ienāca prātā ar jums parunāties."

Šanons, bridi padomājis, sacīja:

"Ienāciet pie manis."

Klibais ar atvieglotu nopūtu atlaidās krēslā un jautāja:

"Kas jums zināms par Malpasu, kaptein Šanon?"

• Jautājums Dikam bija negaidīts.

"Droši vien vēl mazāk nekā jums," viņš atbildēja.

"Es par viņu nezinu nekā, atskaitot to, ka šis džentlmenis loti mīl vientulību."

Dikam likās, ka viņa balsi skanētu izaicinājums.

"Mēs tikai zinām, ka viņu apmeklē aizdomīgi cilvēki," Šanons sacīja.

"Kuram tad nu nav tādu apmeklētāju!" vecais atsaucās. "Vai kādas kompromitējošas ziņas par viņu jums ir?"

"Nē. Tomēr mūsu likums liek pret visiem vientuli dzīvojošajiem veciem cilvēkiem izturēties neuzticīgi, jo kādā jaukā dienā mums būs jāuzlauž viņu durvis, lai aiz tām atrastu viņu mirstīgās atliekas. Bet sakiet, kādēļ jūs domājat, ka man vajag par viņu ko zināt?"

"Tādēļ, ka jūs novērojāt viņa namu, kamēr jūs neiztraucēja dāma, kura iznāca no Maršalta nama."

"Atļaujiet," Diks sacīja, "jūs taču teicāt, ka neviļus esot nonācis Portnmenskverā?"

"Gadās, ka gribot vai negribot jārunā nepatiesība. Pat jūsu profesijā tā notiek. Taisnību sakot, es novēroju jūs, kamēr apsargājāt namu, un man ienāca prātā, — kas gan jums varētu būt pret Malpasu?"

"Sakiet, vai jūs gadijumā nenovērojāt mani pa nama logu?" Diks dzēlīgi jautāja. Veča acis pamirdzēja jautra uguntiņa.

"Tā jau nu gan būtu visizdevīgākā vieta novērošanai," viņš izvairījās no atbildes. "Piedodiet manu nekautrīgo jautājumu, — kas notika ar to meiteni? Senāk Maršalts bija pazīstams kā liels sieviešu draugs. Neticu, ka viņš būtu pārvērties."

Diks palika atbildi, parādā. Klibais sāka runāt par ko citu.

"Vai jūs tādu lietu esat redzējis? viņš jautāja, izņēmis no vestes kabatas brūnu akmentiņu ar valdziņā piekārtu sarkanu zīmogu.

"Kas tas tāds?" Diks ziņkārīgi jautāja.

"Tas ir dimants pirmatnējā stāvoklī, bet zīmogs ir mūsu firmas marka. Ar to mēs apzīmējam visus mūsu akmeņus."

"Ne, tādu man nav gadījies redzēt," Šanons sacīja, atdodams dimantu atpakaļ. "Vai tad jums kāds no tiem pazudis?"

Vecis pamāja ar galvu.

"Jā, mes vienu akmeni esam pazaudējuši," viņš teica, domādams ko citu. "Sakiet, kaptein, vai neesat dzirdējis par kādu cilvēku vārdā Lekers? Labi, labi es jau redzu, ka nē. Interesanta persona. Es labprāt iepazīstinātu jūs ar viņu. Gudrs cilvēks, tikai pārmērīgi dzēra. Tātad jūs viņu nepazināt?"

"Nē, es nepazīstu Lekeru," Šanons atbildēja, "un tas nozīmē, ka mums par viņu nav nekādu ziņu."

Klibais viesis neapmierināts piecēlās.

"Jūs varbūt domāsiet, ka arī es esmu noslēpumains cilvēks?" viņš pasmaidīja, tad negaidot jautāja: "Ceru, ka tai dāmai nekas ļauns nav noticis?"

"Nekas, atskaitot nepatīkamu piedzīvojumu."

"Tas nav nekāds brīnums, ja tā bijusi pie Lesija Maršalta," viņš skumji pasmaidīja.

"Tātad jūs viņu pazīstat?" Šanons jautāja.

Viesis pamāja ar galvu.

"Vai labi?"

"Neviens nevar labi pazīt savu tuvāko," klibais sacīja. "Ar labu nakti, kaptein Šanon. Ja kādreiz gribat mani satikt, piezvaniet pa telefonu, es bieži izbraucu ārpus pilsētas."

Diks piegāja pie loga un noskatījās klibā kunga aiziešanā.

"Kas viņš tāds? Kādēļ viņš ienīst Maršaltu?" Šanons lauzīja galvu, gandrīz nožēlodams, ka bija laupījis sev iespēju apmeklēt Āfrikas miljonāru.

21. nodala Martins Eltons pareģo

Lesijs Maršalts iznāca pie brokastu galda saīdzis.

Tondžers iedrošinājās un teica:

"Te bija atnācis Eltons. Es teicu, ka jūs vēl neesat piecēlies. Viņš solījās pienākt vēlāk."

"Ko tad tu neteici viņam, ka es esmu pavisam aizbraucis no Londonas?" Maršalts uzkliedza.

"Viņš zina, ka jūs esat mājās. Jūs esat piesavinājies sliktu ieradumu — ģērbjoties stāvēt pie loga."

Redzēdams, ka izvairīties no nepatīkamās satikšanās nevarēs, Maršalts apņēmās jo drīzāk tikt ar to galā.

"Ielaid viņu, kad tas atnāk," viņš lika Tondžeram. "Tikai neatbildi, ja viņš ko prasa par misis Eltonu…"

Maršalts pārdomāja. Ja Eltons sāks trakot, būs jāizmanto šis gadījums, lai tiktu reiz vaļā no Doras, kura viņam jau bija apnikusi.

Pēkšņi atvērās durvis, un Tondžers aizkapa balsī pieteica:

"Misters Eltons, ser."

Velti Maršalts centās ko nolasīt jaunā cilvēka sejā.

"Sveiks, Elton."

"Sveiks, Maršalt."

Eltons nolika platmali un nesteigdamies novilka cimdus.

"Piedodiet, ka traucēju," viņš sacīja, apsēzdamies pie galda. "Es jums nesen rakstīju par Doru. Vēstule bija kategoriska. Ceru, jūs tādēļ neļaunojaties?"

"Es gan nevaru atcerēties tādu vēstuli," Maršalts atbildēja, laipni smaidīdams. Eltons spēlējās ar sava spieķa rokturi.

"Neticu, ka jūs būtu aizmirsis šo vēstuli. Tur bija runa par vakariņām, par Doru un par kabinetiem."

"Apžēlojieties, draudziņ, jūs…"

"Zinu, ko jūs gribat teikt: nejēdzīgs despotisms. Bet es mīlu Doru, kaut laulības dzīvē tas ir retums. Un tikai tādēļ es gribu to pasargāt no nepatīkamā pienākuma — nodot tiesā liecību par attiecībām ar jums. Es negribu riskēt, jūs nonāvēdams atklāti. Es nogaidīšu gadījumu, kad jūsu ceļojums uz viņpasauli nemodinās pret mani aizdomas."

"Man loti žēl, bet es nesaprotu…" Lesijs teica.

"Es nevaru ticēt jusu vārdiem," Martins viņu pārtrauca. "Pēc mana bildinājuma Dora vēl divreiz bijusi pie jums. Trešās reizes nedrīkst

būt."

"Jūsu kundze bija še kopā ar savu māsu," Lesijs, kuram bija iekritusi prātā jauna ideja, sacīja.

"Ar māsu? Ar Odriju? Odrija bija šeit?" Martins brīnījās. "Jā, Odrija bija pie manis. Vai Dora jums nav to stāstījusi?" Lesijs vērtās ik brīdi drošāks. Kamēr Eltons aizies mājās, viņš jau būs paguvis piezvanīt Dorai pa telefonu un pamācīt to, kā izturēties.

"Vai gribat zināt sīkumus?" viņš jūsmīgi turpināja savus melus. "Odrija ēda pie manis pusdienas. Dora to zināja uņ steidzās māsu glābt no mana postošā iespaida." Martins bildi pārlika.

"Tas, ko jūs stāstāt, neliekas Odrijas dabā," viņš sacīja. "Bet tas nav no svara. Tovakar, kad Alberthollā bija koncerts, Odrija taču nebija

pie jums, vai ne?" Lesijs klusēja.

"Nedomāju, ka jūs varētu izkulties no šī stāvokļa," Martins piebilda. "Tā, tas nu būtu viss, kas man jums sakāms." Viņš piecēlās un paņēma platmali.

"Ceru, jūs pats atzīstat, Maršalt, ka labāk palikt dzīvam, nekā ļaut sevi atvēsināt, kā saka mūsu kolēģi Parīzē. Visu labu, Maršalt." Pie durvīm viņš mirkli apstājās.

"Nepūlieties zvanīt Dorai, — es savu telefonu izjaucu, nākdams pie jums."

22. nodala Priekšlikums

Bija saulains decembra rīts. Odrija beidza pārrakstīt Malpasa vēstules. Darbs bija viegls, bet garlaicīgs. Odrijai bija nepatīkami apzināties, ka Malpasam viņas darbs nemaz nav vajadzīgs. Meitene baidījās, ka pakalpojumi, kurus tas no viņas reiz prasīs, būs loti nepatīkami.

. Pabeigusi darbu, Odrija sabāza visas pārrrakstītās vēstules lielā aploksnē, uzrakstīja adresi un, nokāpusi vestibilā, iemeta vēstuli pastkastē.

Kas īsti ir Malpass, un ar ko tas nodarbojas? Šīs domas nedeva tai mieru, un šausmās vina gaidīja dienu, kad atkal būs jāstājas vioa priekšā. Satikšanās ar Dorū Maršalta namā vēl vairāk viņu nomāca. Dora tagad viņai tēlojās nejaukā gaismā.

Viesnīcas šveicars pasniedza viņai vēstuli. Odrija pazina Malpasa rokrakstu. Zīmīte, kā jau aizvien, bija lakoniska:

"Es noliedzu jums turpmāk satikties ar Maršaltu. Priekšlikumu, kuru viņš šodien jums izteiks, jūs nedrīkstat pieņemt."

Odrijas izbrīnam nebija gala. Zīmītes pavēlošais tonis viņu kaitināja. Kā gan Malpass varēja zināt, ka Maršalts viņai grib izteikt kādu priekšlikumu un kas gan tas par priekšlikumu?

Viņas ziņkārība drīz vien bija gandarīta. Brokastis ēdot, viņai pasniedza Maršalta vēstuli. Viņš lūdza piedošanu par savu necienīgo izturēšanos.

"Es biju izraudzījies visnejēdzīgāko ceļu, lai ar jums iepazītos," Lesijs rakstīja. "Odrij, es mīlu jūs dziji. Ja kļūsiet mana sieva, es būšu laimīgākais cilvēks pasaulē…"

Precību piedāvājums! Odrija bija sagaidījusi visu, tikai ne to. Pametusi brokastis, viņa uzkāpa savā istabā un uzrakstīja atbildi:

"Godātais kungs. Pateicos par priekšlikumu, kuru jūs acīmredzot uzskatāt par glaimojošu. Tomēr es atsakos no tā. Augstcienībā Odrija Bedforda."

"Nosūtiet, lūdzu, šo vēstuli tūdaļ," viņa lika šveicaram, bet pati gāja atpakaļ brokastīs.

Maršalta vēstule ierosināja viņu izpildīt kādu nodomu, kas jau agrāk tai bija attiecībā pret Doru.

Pēc brokastīm viņa devās uz Kerzonstrītu. Kalpone viņu nepazina un jautāja:

"Kā liksiet pieteikt?"

"Sakiet, ka mis Odrija…"

"Pasakiet viņai, ka manis nav mājās," Odrija viesistabā dzirdēja Doras balsi.

"Es jus ilgi neaizkavēšu," Odrija sacīja, ieiedama viesistabā.

Dora samulsa, tad pamāja kalponei, lai tā iet.

"Tava izturēšanās manā namā nav pieļaujama. Ko tev vajag?"

Dora atspiedās ar muguru pret kamīnu.

"Vai Martins zina par Lesiju Maršaltu?" Od rija jautāja.

"Ak tad tādēļ tu esi atnākusi!"

"Tu nedrīksti ar viou satikties, Dora."

"Lai tu varētu viņu dabūt?" Dora iesaucās, dusmās trīcēdama.

"Nē, es viou nicinu. Vai tiešām tu viņu mīli, Dora?"

"Pēc tavām domām, es nedrīkstu to darīt? Vai tas ir viss?"

"Vēl ne. Es nedomāju mācīt tev tikumību, bet tu taču pievil cilvēku, kuram esi dārga."

"Lai botu," Dora dzestri atbildēja un, nevarēdama ilgāk valdīt dusmas, iesaucās: "Atdot tev vīrieti, kuru es mīlu? Tu taču gribi to, jā? Tādēļ tu esi atnākusi?"

"Tu velti uztraucies, Dora, es vēlu tev tikai labu."

"Kā tu drīksti mani saukt par Doru? Čūska! Arestante! Atteikties no Maršalta? Tu esi prātu zaudējusi. Es apprecēšos ar viņu, kad tikšu vaļā no… kad būs pienācis laiks. Laukā no manas mājas!"

Viņa atrāva durvis un klusi teica:

"Gan es tikšu ar jums galā, Odrij Torington!"

"Torington?" Odrija izbrīnā iesaucās.

Dora rādija uz durvīm. Atmetusi ar roku, Odrija izgāja vestibilā. Dora to pavadīja visnekrietnākiem lamu vārdiem.

"Spiegs! Izliekas tik nevainīga! Tu ceri, ka viņš tevi apprecēs? Nekad!"

Odrija izdzirda dzelzs žvadzoņu un strauji apsviedās. Pie sienas karājās vecas bruņas un ieroči. Paķērusi dunci, Dora metās virsū Odrijai. Tā gribēja bēgt, bet paklupa. Kad saniknotā Dora pacēla

roku, lai durtu, priekšistabas durvis atvērās, un kāda roka satvēra Doras elkoni. Pagriezusies Dora ieraudzīja divas viltīgi smīnošas acis.

"Man ļoti žēl, ka pārtraucu šo izrādi," Sliks Smits teica, "bet es nevaru ciest tērauda žvadzoņu."

23. nodala Sliks runā līdzībās

Kad Dora attapās no pārsteiguma, Odrijas vestibilā vairs nebija. Sliks Smits paņēma jauno sievieti pie rokas, ieveda viesistabā un atsēdināja.

"Atnesiet kundzei glāzi ūdens," viņš teica apmulsušajai kalponei. "Ir gan briesmīgs tāds teātra mēģinājums!"

Dora kā nemaņā viņu uzlūkoja.

"Es biju ārprātīga," viņa teica.

"Kam gan tas negadās," misters Sliks līdzjūtīgi sacīja. "Katra sieviete dara muļķības vīriešu dēl. Bēdīgi tikai, ja viņš nav tā vērts."

Kalpone atnesa ūdeni, un Dora kāri dzēra.

"Te vainīga tikai viņa pati. Viņa… es viņu ienīstu."

"Negribu ar jums ķildoties," Sliks diplomātiski iebilda. "Man viņa liekas krietna meitene. Viņa, ja nemaldos, sēdējusi cietumā, lai glābtu jūs?"

"Kas jūs esat?" viņa jautāja.

"Jūsu virs mani pazīst. Es esmu Sliks Smits. Smits no Bostonas. Šanons domā, ka es meloju, stāstīdams par savu dzīvi Amerikā, bet viņš maldās… Cienījamā, viņš nav to pelnījis."

Viņš tik negaidot pārmainīja sarunu, ka viņa sākumā neaptvēra, ko viņš domā.

"Par ko jūs runājat?"

"Par Lesiju. Viņš nekur nav derīgs. Pēdējais egoists. Martins ir pavisam cits puisis. Viņš man patīk. Jūs varbūt būsiet tiesas zālē, un viņš jums uzsmaidīs, kad tiesnesis uzliks galvā melno cepurīti, lai nosolītu viņu nāvei nolemto kamerā. Jūs sēdēsiet un domāsiet, kāds nelietis bijis Maršalts un kā jūs esat pazudinājusi abu šo cilvēku dzīvības. Pēc sprieduma notiesātais dzīvo vairs tikai trīs nedēļas, tad pienāk izšķirošais brīdis. Beidzot jūs iesiet no vioa atvadīties, un Martins vēl pūlēsies jūs mierināt. Tad jūs pavadīsiet briesmīgu bezmiega nakti un, kad pulkstenis nositīs astoņi…"

"Beidziet jel!" vioa iesaucās, uzlēkdama no krēsla un aizspiezdama tam muti. "Martins jūs atsūtījis…"

"Martins šodien nav mani redzējis, nav ari zvanījis man. Jūs nevarat iedomāties, kāds lops ir Maršalts."

"Es zinu… Jūs visi esat sarunājuši mani kaitināt, zinādami, ka es viņu cienu."

Sliks uzmanīgi pievēra durvis un izgāja un ielas; taisni tobrīd Martins maksāja šoferim par braucienu. Ieraudzījis Sliku, viņš sarauca uzacis.

"Kāds velns tad jūs še dzen?" viņš izaicinoši jautāja.

"Elton, jūs esat pārāk straujš. Jūs uzbrūkat katram turīgākam cilvēkam, kas ļaujas sevi cirpt; jūs kārdina viegla pelņa, jūs ticat Standforta apgalvojumam, ka imitācija būs pirmklasīga…"

Martins nobālēja.

"Nesaprotu, par ko jos runājat," viņš teica. "Standforts aizbrauca uz Itāliju, apraudzīt akmeņus."

"Pagaidiet, šofer, jūs aizvedīsiet mani mājās," Sliks sacīja. Tad klusā balsi piebilda, pievērsies Martinam:

"Paklausieties, Elton, pat vecā Malpasa tumšā profesija ir labāka nekā Standforta jaunā aizraušanās."

"Kāda tad ir viņa profesija?"

"Malpasa?" Sliks bridi padomāja. "Noteikti gan nezinu, bet… nenovēlu jums sastapties ar to vienatnē viņa namā. Es viņu reiz redzēju, bet viņš mani nepamanīja, un tas mani izglāba no nāves, Elton."

24. nodaļa Peldetajs

Misters Lesijs Maršalts pēdējās dienās bija loti norūpējies.

Sestdienas vakarā vēlu Tondžers ienesa vioam dažas vēstules. Maršalts ātri apskatīja pasta zīmogus un saviebās.

"No Matjenfonteinas atkal nav nekā," viņš sacīja. "Nu jau vairāk kā mēnesi nav ziņu no mūsu drauga. Kā tas, pēc tavām domām, izskaidrojams?"

"Viņš varbūt nomiris?" Tondžers atbildēja. "Gadās taču, ka cilvēki mirst arī Dienvidāfrikā. Varbūt ar Toringtonu kas noticis. Varbūt viņš neprot peldēt."

"Tā nav pirmā reize, kad tu piemini peldēšanu," Maršalts skarbi sacīja. "Viņš peldēja lieliski, un es domāju, — pat klibā kāja tam nevarētu būt par kavēkli. Bet ko tu gribi teikt?"

"Nekā, es tikai tāpat iejautājos," Tondžers atbildēja, kaitinādams Lesiju. "Jā, gubernatora bērniem, — tiem gan būtu jāprot peldēt."

Lesijs zaudēja pacietību: "Runā skaidri!"

"Pirms pusotra gada," Tondžers teica, "lorda Hilbera bērni bija izbraukuši ar laivu vizināties. Laiva apgāzās, un tie būtu noslīkuši, ja viens no katordzniekiem, kas strādāja ostas malā, nebūtu viņus izglābis."

"Un tas bija Toringtons?" Lesijs iesaucās.

"Man nav ne jausmas. Avīzēs vārds nebija minēts. Bija tikai aizrādīts, ka šis cilvēks esot klibs un ka iesniegta petīcija par viņa apžēlošanu."

"Nelieti, kādēļ tu man neteici to agrāk?" Lesijs nobālis izsaucās.

"Ko lai es būtu jums teicis?" Tondžers apvainots atbildēja. "Katordznieka uzvārds taču nebija pieminēts. Ja jau tas būtu Toringtons un ja viņš būtu apžēlots, — tad taču jūsu cilvēks būtu to ziņojis."

Lesijs klusēja.

"Var jau būt," Tondžers domīgi turpināja, "ka jūsu cilvēks, baidīdamies pazaudēt labu blakuspelņu, sniedz jums nepareizas ziņas."

Maršalts pietrūkās un trieca dūri uz galda.

"Tā tas ir," viņš norūca. "Toringtons ir atbrīvots, un viņa pilnvarnieki gādājuši, lai avīzes to noklusē."

Viņš uztraukts sāka staigāt pa istabu. Pēkšņi viņš apstājās.

"Un tu to zināji, suns?"

"Nekā es nezināju," Tondžers atcirta. "Es tikai zināju dažus faktus un sāku domāt. Ja viņš būtu brīvībā, tad taču viņš neatstātu jūs mierā!"

Lesijs neapmierinājās, jo šī doma ari viņam bija iekritusi prātā.

"Un vai mans pienākums ir traucēt jūs tukšu tenku dēļ? Mēs esam draugi, Lesij. Toringtonam es nekad nepiedošu, ka viņš aizvīla manu Elzu. To es neesmu aizmirsis."

Tondžers izvilka kabatas portfeli un izņēma vēstuli, kura no biežas lasīšanas bija saplīsusi:

"Visus šos gadus es atceros Toringtonu. Tā ir viņas pirmā vēstule no Ņujorkas:

"Dārgais tēvs, tici man, ka es jūtos labi. Es zinu, ka Toringtons apcietināts, un esmu priecīga, ka izbraucu viena, negaidotviņu. Ceru, ka man piedosi. Man še ir jauni draugi, un par naudu, ko dabūju no Toringtona, es sāku mazu veikalu. Kādreiz, kad viss būs aizmirsts, es atgriezīšos pie tevis, un mēs dzīvosim laimīgi.""

Tondžers rūpīgi salocīja vēstuli un noglabāja.

"Kā redzat, man nav iemesla turēt uz Toringtonu labu prātu," viņš teica.

"Misis Eltona reiz stāstīja, ka redzējusi nama tuvumā klibu vīrieti…" Maršalts beidzot sāka runāt.

"To no viņas var sagaidīt," Tondžers viņu pārtrauca: "Nervozas sievietes mūžīgi redz rēgus. Sakiet, Lesij, —ja jūs būtu manā vietā, vai jūs varētu nogalināt cilvēku, kurš pavedis un aizvīlis svešumā jūsu vienīgo meitu?"

"Nav viegli uz to atbildēt. Acīmredzot viņai tur neklājas slikti."

"Bet varēja taču būt vēl ļaunāk. Viņa varēja pagrimt… Kas tur bija?

Vai dzirdējāt?"

Aiz sienas bija dzirdami klusi klaudzieni.

"Laikam vecais velns atkal dauzās savā namā," Tondžers teica.

Lesijs iekliedzās savādā balsi. Tondžers Maršalta acīs izlasīja šausmas.

25. nodaļa Tondžers lido uz Parīzi

"Kas tas… kastas?…" Lesijs murmināja. Rokas viņam trīcēja, seja bija bāla.

Tondžers nenovērsa acis no sienas, it kā gaidīdams, kad tā atvērsies, lai parādītu noslēpumaino klauvētāju.

"Tiešām nezinu," viņš teica. "Kāds klauvē. Es jau vairākkārt esmu dzirdējis tādus jokus. Kā jūs domājat — ko vecis tur dara?"

Lesijs aplaizīja sakaltušās lūpas. Attapies no izbailēm, viņš atgriezās pie rakstāmgalda.

"Tu vari iet," viņš teica Tondžeram.

"Pagaidi," viņš to tūlīt apturēja. "Tev būs jāizpilda Parīzē kāds

uzdevums."

"Parīzē?" sulainis pārsteigts jautāja. "Kāda jēga sūtīt mani uz Parīzi, es ne vārda neprotu franciski! Sūtiet kādu ekspresi."

"Tur vajadzīgs uzticams cilvēks," Maršalts viņu pārtrauca. "Es piezvanīšu uz Kroidonas aerodromu un pasūtīšu tev lidmašīnu. Vakarā tu jau būsi atpakaļ."

"Aeroplāns man nepatīk," Tondžers sacīja. "Bet cikos es varētu būt atpaka], ja paliktu dzīvs?"

"Tu izlidosi pusdienā. Ap diviem būsi Parīzē. Nodosi vēstuli un ap trijiem dosies atpakaļ Londonā tu atgriezīsies ap pieciem."

"Laiks gan nav piemērots lidojumam," Tondžers lietpratēja balsī ieminējās. "Mākoņi, vējš… Nu, bet lai notiek —braukšu. Vai vēstule gatava?"

"Būs pēc stundas," Maršalts atbildēja.

Kad Tondžers izgāja, Lesijs aizslēdza durvis un pa telefonu pieprasīja sarunu ar Parīzi. Tad nosauca kādu vietējās līnijas numuru.

"Hallo! Stormera detektīvu birojs? Palūdziet misteru Villitu pie aparāta. Šeit runā Lesijs Maršalts."

Villits pienāca.

"Bez kavēšanās atbrauciet pie manis," Maršalts sacīja un, uzkāris klausuli, sāka rakstīt vēstuli.

Viņš nojauta, ka dzīvē pienācis kritisks bridis. Tuvumā slapstījās cilvēks, kuru tas bija pazudinājis.

Viņš uzrakstīja vēstuli, ielika to aploksnē, aizlīmēja un aizzīmogoja. Tad aizslēdza durvis. Drīz Tondžers istabā ieveda detektīvu, kuru Lesijs bija aicinājis.

"Man liekas, es nemaldos, domādams, ka aģentūras priekšgalā esat jūs?" Maršalts jautāja.

"Faktiski tā ir," Villits atbildēja. "Misters Stormers lielākoties nododas Ņujorkas nodaļas darbībai. Amerikā Stormera aģentūra izpilda valdības uzdevumus un apsargā sabiedriskus darbiniekus. Bet Anglijā…"

"Runāsim par lietu," Lesijs viņu pārtrauca. "Vai esat ko dzirdējis par Malpasu?"

"Par to veci, kas dzīvo blakus namā? Kā ne, zinām gan. Mums bija likts noskaidrot viņa personību. Mūsu klientiem bija vajadzīga viņa ģīmetne."

"Kādiem klientiem?" Maršalts strauji iejautāju.

Misters Villits pasmaidīja.

"Loti nožēloju, ka nevaru jums atbildēt. Mūsu pienākums ir turēt klientu vārdus slepenībā,!'

Lesijs izņēma kredītbiļešu žūksni, noskaitīja dažas urrpiebldlja tās detektīvam. Villits smaidīdams tās saņēma.

"Šoreiz nav iemesla slēpt klienta vārdu. To mums lika kāds Lekers, kurš pats nesen pazudis."

"Lekers?" Maršalts pārjautāja. "Neesmu dzirdējis tādu vārdu. Un vai jums izdevās veci redzēt?"

"Nē, sēr, tas cilvēks ir neredzams un nepieejams."

Lesijs bridi pārdomāja.

"Klausieties uzmanīgi," viņš beidzot sacīja. "Jums jānoorganizē nepārtraukta uzraudzība pār Malpasa namu. Vienam cilvēkam dienu un nakti jādežūrē uz mana nama jumta."

"Tad šim uzdevumam būs vajadzīgi seši aģenti. Un kāds būtu jūsu nolūks?"

"Jums jāizspiego Malpass, jānoskaidro viņa personība un jāziņo man, kas viņš tāds ir."

"Ar jūsu palīdzību mums būs vieglāk to izdarīt," viņš sacīja. "Līdz šim mēs aiz finansiāliem aprēķiniem varējām šajā darbā izmantot tikai vienu cilvēku. Kad varam sākt?"

"Nekavējoties," Lesijs kategoriski sacīja.

Villits izsteidzās, jo zvanīja telefons. Maršaltu savienoja ar Parīzi, un viņš sāka franciski diktēt kādas instrukcijas.

26. nodala Sieviete parkā

Odrija bija apņēmusies atteikties no sava darba. Nenogaidījusi sestdienu, viņa aiznesa pārrakstītās vēstules, cerēdama satikt Malpasu. Viņa pieklauvēja, bet neviens neatbildēja; tad lūkoja atslēgt durvis ar savu atslēgu, bet aizsargs bija noslēgts.

Sestdien, uztraukusies par gaidāmo tikšanos ar savādo veci, Odrija izgāja pastaigāties pa Grinparku. Visas šis dienas viņa bija gribējusi piezvanīt Šanonam, bet arvien atlikusi.

Kādā alejā viņa panāca vīrieti, kurš ar savu spieķi tikko viņu neaizskāra.

"Piedodiet," svešais teica, paceldams platmali.

Odrija pasmaidīja un pagāja garām. Alejas likumā viņa pamanīja uz sola kādu sievieti, kuras poza tai likās nedabiska. Odrija sāka iet lēnāk. Nepazīstamais to panāca.

"Dīvaini," viņš rūca. "Šai sievietei kaut kas noticis."

Viņi piegāja pie sola. Sievietei varēja būt kādi četrdesmit gadi, acis tai bija aizvērtas, seja un rokas — zilas. Viņai blakus bija nolikta atkorķēta sudraba pudele, kuras saturs izlijis uz sola.

Odrija satrūkās. Sievietes seja tai likās redzēta.

"Būs jāsauc policists," viņas pavadonis teica. Alejas galā parādījās kārtības sargs.

"Vai viņa slima?" tas pienākdams jautāja.

"Liekas, loti slima," svešais atbildēja un, pievērsies Odrijai, piebilda, "mis Bedforda, man liekas, jums labāk aiziet."

Odrija bija pārsteigta, dzirdēdama savu vārdu, un neizpratnē uzlūkoja nepazīstamo.

"Alejas galā jūs satiksiet konsteblu," policists viņai teica. "Palūdziet, lai viņš izsauc ātro palīdzību."

Odrija aizsteidzās tik ātri, ka policists nepaguva izpildīt dažas nepieciešamās formalitātes.

"Cik žēl," viņš sacīja, "aizmirsu pajautāt viņas uzvārdu. Jūs laikam pazīstat to dāmu?"

"Loti maz," Sliks Smits atbildēja. "Mēs kādreiz kopā strādājām."

Viņš pacēla no sola pudeli, aizkorķēja to un atdeva policistam.

"Tas jums var noderēt," viņš sacīja. "Nevienam, izņemot ļaunāko ienaidnieku, nedodiet to ostīt."

"Kādēļ?" policists brīnījās. "Vai jūs domājat, kp tā ir inde?"

"Vai jūs nekā nesaožat?" Sliks sacīja, pieliekdamies sievietes sejai. "Ož pēc rūgtām mandelēm."

Policists dziļdomīgi sarauca pieri.

"Pēc jūsu domām — viņa ir beigta?"

"Jūs uzminējāt," Sliks atbildēja.

"Pašnāvība?" policists jautāja.

"Kā lai es zinu? Pierakstiet, kamēr nav par vēlu, manu vārdu:

Ričards Džemss Smits, saukts Sliks Smits. Mani Jardā pazīst, es tur esmu reģistrēts."

Policists viņu aizdomīgi uzlūkoja.

"Ko jūs še darāt?" viņš jautāja.

"Palīdzu jums," Sliks lakoniski atbildēja.

Pienāca vēl kāds policists, un pēc brītiņa piebrauca ātrās palīdzības auto.

Sāka pulcēties ziņkārīgie.

Ārsts pavirši izmeklēja sievieti un noteikti paziņoja:

"Mironis. Nozālošanās ar ciankāliju."

Kad Šanonam paziņoja par notikumu, viņš ieinteresējās par Sliku Smitu.

"Jā, es to pazīstu," viņš apliecināja. "Amerikas blēdis, bet Anglijā tam grēku nav. Kas ir tā sieviete?

"Vēl nav noskaidrots," policists atbildēja.

"Vai pie viņas nav nekas atrasts, kas varētu noderēt personības izdibināšanai?" Diks jautāja.

"It nekas. Liekas, ka notikusi pašnāvība."

Pārskatot vakara avīzi, Odrija izlasīja ziņojumu:

"Šodien pēcpusdienā Grinparkā atrasts nezināmas sievietes līķis. Domā, ka nelaimīgā devusies pašnāvībā."

Odrijai atkal ienāca prātā, ka viņa būtu jau redzējusi šo sievieti. Pēkšņi viņa atcerējās: pašnāvniece bija tā pati, kura toreiz trokšņoja pie Maršalta durvīm.

Pametusi pusdienas, viņa piegāja pie telefona un zvanīja Šanonam, priecādamās par iemeslu viņu izsaukt.

"Kur jūs bijāt pazudusi?" viņš jautāja. "Es visas šis dienas gaidīju no jums kādas ziņas. Kas noticis?"

"Ar mani nekas," Odrija atbildēja. "Es lasīju avīzē, ka Grinparkā atrasts kādas sievietes līķis. Es viņu redzēju. Kaptein Šanon, man liekas, es viņu.pazīstu."

Bridi iestājās klusums.

"Es aizbraukšu pie jums," Diks teica.

Pēc dažām minūtēm Šanons ieradās, un Odrija atstāstīja tam savu šīsdienas piedzīvojumu.

"Ka Sliks Smits bijis tur, to es zināju," Diks sacīja, bet jūsu uzvārds bija sagrozīts, — jūs bijāt nosaukta par mis Bredfildu. Jūs sakāt, ka viņu pazināt?"

"Atcerieties, es jums stāstīju par sievieti, kura dauzījās pie Maršalta durvīm".

Diks iesvilpās.

"Ak tā — Malpasa aģents?"

"No kā jūs to spriežat?"

"Viņš jau vairākas reizes algojis cilvēkus, kuriem liek darīt nepatikšanas Maršaltam. Domāju, ka šī sieviete bijusi viena no tiem. Tondžers viņu izdzinis, un no tā laika neviens nav viņu redzējis."

Pēc brīža Diks iejautājās: "Kad jūs iesiet pie sava šefa?"

"Rīt," Odrija meloja.

"Nemelojiet, cienītā. Jūs iesiet šovakar. To es lasīju jūsu sejā."

"Atzīstos, ka neteicu taisnību. Es baidījos, ka sacelsiet troksni."

"Protams, ka sacelšu. Cikos jums norunāta satikšanās?"

"Astoņos."

Šanons ielūkojās pulkstenī.

"Es nošaušu divus zaķus reizē," viņš sacīja: "Es braukšu uz Maršalta dzīvokli un trīs minūtes pirms astoņiem sagaidīšu jūs uz Portmenskvēra. Apsoliet, ka neieiesiet Malpasa namā, pirms būsim tikušies."

"Apsolu," Odrija sacīja, priecādamās, ka nepatīkamās tikšanās laikā Diks būs viņas tuvumā.

27. nodaļa Nodevība

Martins lasīja avīzi, lāgiem uzmezdams sievai vērīgu skatu. Dora sēdēja pie kamīna un skumji raudzījās ugunī. Sajutusi vīra skatienu, viņa pievērsās tam:

"Tu laikam domā iziet?"

"Tu uzminēji."

Viņš nometa avīzi. Kamīna pulkstenis rādija divdesmit minūtes uz astoņiem.

"Kas tev kaiš, Dora, tu ari pusdienas neēdi?"

"Es nejūtos vesela," viņa atbildēja. "Kad tu pārnāksi?"

"Nezinu, varbūt ap divpadsmitiem."

"Vai brauksi pie Standforta?"

"Es viņu šodien jau satiku."

Iestājās klusums.

"Vai viņš naudu atnesa?" Dora jautāja.

"Nē," Martins atbildēja.

Dora pārāk labi pazina savu viru, lai ticētu tam.

"Viņš tev kaut ko atnesa čemodānā — droši vien naudu."

Martins ilgāk neliedzās.

"Jā," viņš teica. "Standforts atnesa trīs miljonus mārciņu. Darbs lielisks, un veikals drošs. Kleiks pratis tos izdot. Un nauda zemē vis nemētājas."

Viņa viegli parasutlja plecus.

"Tu tīšu prātu lien cilpā, Martin. Bet kā pats gribi, — nav mana dala."

"Tur nav nekāda riska," Martins atteica, atkal sākdams lasīt avīzi. "Tas itālietis naudas taisīšanā ir ģēnijs. Es pats šajā lietā tieši nepiedalos."

"Kur nauda?" Dora vienaldzīgi iejautājās. Viņa visu dienu staigāja saīgusi, un Martins pūlējās to uzjautrināt.

"Manas gultas matraci," viņš atbildēja. "Apmierinies, rīt tās še vairs nebūs."

Viņš izgāja un pēc brītiņa atgriezās, saģērbies mētelī un platmalē.

"Vai būsi mājās?" viņš jautāja.

"Nezinu, varbūt iziešu pastaigāties," Dora atbildēja.

Dora dzirdēja, kā aizkrita ieejas durvis, tad viss apklusa.

Viņa pārdomāja jauno plānu, kas nupat bija iekritis prātā. Tad izgāja no mājas.

Veistrīta policijas iecirkņa dežurējošais seržants tērzēja ar inspektoru Hevonu, kad dežaristabā iesteidzās bāla, uztraukta sieviete.

Hevons pameta ar acīm seržantam. Šo apmeklētāju viņš jau pazina.

"Labvakar, mis Eltona. Ko pastāstīsiet?"

Mute Dorai bija sausa, un vārdi grūti nāca pār lūpām.

" Kāds itālietis vilto Francijas naudu," viņa sacīja. "Anglijā apgrozās daudz šādas naudas."

"Gluži pareizi," Hevons piekrita. "Varbūt jūs zināt, kam tāda ir?"

"Zinu," viņa aizsmakušā balsī teica. "Mūsu nams ir pilns ar to. Mans virs to paglabājis savas gultas matraci."

Hevons jutās pārsteigts.

"Vai esat pārliecināta par sava ziņojuma pareizību?" viņš jautāja "Palieciet še, kamēr es apģērbjos."

"Nē, nē," Dora murmināja, "man jāiet… man jāiet… Kalpone jūs ielaidis.". Viņa izskrēja.

Kad Dora nogriezās ap stūri, kāds no muguras to satvēra pie rokas.

"Martin!"

Viņa acis kvēloja kā ogles. Dora aizsedza seju rokām, vairīdamās sitiena.

"Tu biji iecirkni? Ko tu tur darīji?" Martins dobji jautāja.

"Es… man bija darīšanas."

"Tu gāji ziņot par viltoto naudu."

Dora redzēja, ka glābiņa vairs nav.

"Vai tu man sekoji?" viņa neskanīgā balsī jautāja.

"Es gāju pa ielas otru pusi un redzēju, kā tu iegāji. Es jau to zināju. Vari iet atpakaļ un pateikt viņiem, lai nepūlas, — mūsu namā naudas nav. Es neesmu tāds mulkis, kā tu domā."

"Martin!" Dora ievaidējās.

"Tā tu cerēji tikt no manis vaļā," viņš nesaudzīgi turpināja. "Domāji, ka tad tev ar Maršaltu klāsies kā pa kāzām. Šodien es izrēķināšos ar Maršaltu. Vari pastāstīt to saviem jaunajiem draugiem."

"Martin!" viņa izmisumā iesaucās.

Viņš atgrūda sievieti un ātriem soļiem aizsteidzās.

Dora steidzās uz telefona automātu un sāka bez sekmēm zvanīt

Maršaltam.

28. nodaļa Nāves mājoklis

Šanonam durvis atvēra Tondžers. Parastās livrejas vietā mugurā tam bija biezs mētelis. Varēja redzēt, ka viņš nupat pārnācis. "Maršalta nav," viņš strupi teica.

"Jūs izskatāties nevesels, kas jums kaiš?" Diks jautāja un, nenogaidījis aicinājumu, iegāja vestibilā.

"Kā te cilvēks lai nebūtu slims," Tondžers atrūca. "Vai jūs esat

lidojis?"

• "Ak tā!" Šanons iesmējās. "No sirds jūtu jums līdzi. Šoreiz es nāku pie jums, nevis pie jūsu saimnieka. Vai jūs atceraties sievieti, kura , mēģināja ielauzties šajā namā un kuru jūs aizdzināt?" "Atceros gan. Un kas tad ir?"

Šodien Grinparkā atrasts nezināmas sievietes līķis. Man ir pamats

domāt, ka tā ir viņa."

Tondžers izbrīnā atpleta muti.

"Neticu, ka tā būtu viņa," viņš iesāka, bet aprāvās. "Parkā, jūs sakāt? Tas var gan būt. Bet es nekā nezinu par viņu."

"Jūs teicāt, ka tā esot misis… aizmirsu. Jūs toreiz vēl minējāt apvidu, kur tā dzīvojusi."

"Viņa teicās esam misis Liderli. Jūs gribat, lai es to apskatu?" Diks apžēlojās par Tondžera novārgušo izskatu. "To var atlikt uz ritu," viņš teica. Paskatījies pulksteni, Šanons atsveicinājās. "Kādā nāvē sieviete mirusi?" Tondžers jautāja, izlaizdams viņu pa durvīm.

"Mēs domājam, ka viņa ir nozāļojusies pašnāvības nolūkā. Viņai

blakus uz sola atrasta sudraba pudele."

To dzirdējis, Tondžers ar sparu aizcirta durvis. "Dīvaini izturas Maršalta sulainis!" Diks nodomāja. Viņam garām pagāja mejnā ģērbā tērpusies sieviete. Vioš pazina Doru.

"Misis Eltona!" Šanons to uzrunāja.

Dora apstājās.

"Vai redzējāt Maršaltu?"

"Nē, neesmu redzējis," vioš atbildēja.

"Es mēģināju ieiet no pagalma puses, bet viņš pārmainījis atslēgu. Ak. Dievs, kas tagad notiks!"

"Kas tad var notikt, ja atjauts zināt?" Diks jautāja, vērodams viņas uztraukumu.

"Vai Martina šajā namā nav? Jūs viņu neredzējāt?" "Nē, tur nav neviena, arī paša Maršalta nav mājās." Dora bridi klusēja, tad iesaucās:

"Kā es viņu nicinu! Kas to būtu no viņas gaidījis? Jūs taču pazīstat viņu. Man vienalga, ko domā un dara Martins, bet, ja Lesijs mani viļ… Viņš pārmainījis atslēgas, — tas taču ir labākais pierādījums." "Ko jūs runājat? Es nekā nesaprotu," Šanons pārsteigts sacīja. "Par Lesiju un Odriju," Dora šņukstēja.

Pirms Šanons spēja atbildēt, viņa aizskrēja, no kurienes bija nākusi.

Diks paraustīja plecus. "Histēriska sieviete!" viņš norūca.

Odrija gaidīja viņu norunātā vietā, un viņi kopā devās uz namu Nr. 551.

"Ar ko jūs tur runājat?" Odrija jautāja.

"Ar kādu dāmu," Diks atbildēja. "Jūs to nepazīstat."

Odrija pieklauvēja pie Malpasa durvīm.

"Kas tur ir?" atskanēja balss no aizrestotā roba durvju stenderē.

"Odrija Bedforda."

"Vai esat viena?"

Diks savilka dusmīgu seju un pameta tai ar acīm.

"Jā," Odrija atbildēja.

Durvis lēni atvērās, un Odrija iegāja. Detektīvs sekoja tai pa pēdām. Vestibils bija vāji apgaismots.

"Uzgaidiet mani šeit," Odrija iečukstēja savam pavadonim, kamēr durvis aiz viņiem atkal bez trokšņa aizvērās.

Diks pamāja. Kad meitene jau bija sasniegusi pirmo stāvu, viņš sekoja tai, bez trokšņa soļodams gumijas zolēm.

Odrija pieklauvēja un jau pacēla roku, lai klauvēšanu atkārtotu, kad pēkšņi aiz durvīm atskanēja divi spalgi revolvera šāvieni.

Vienā mirkli Diks bija pie meitenes un atrāva to sāņus. Ar visu ķermeņa svaru viņš gāzās pret durvīm, kuras atvērās. Diks nokļuva apgaismotā koridorā, kura galā bija atvērtas durvis uz tumšu istabu.

"Vai še kāds ir?" Diks iesaucās. Tumšajā istabā viņš saklausīja klusu troksni.

"Kas noticis?" Odrija izbailēs jautāja.

"Nezinu," Diks atbildēja. Viņš vēlreiz uzsauca:

"Kas tur ir?"

Pēkšņi istabā uzliesmoja divas lampiņas —viena uz rakstāmgalda, otra pie griestiem.

Istabas vidū uz paklāja Diks ieraudzīja nekustīgu cilvēka ķermeni.

Pārrāvis stieples aizžogojumu, Diks nokļuva pie gulošā cilvēka. Nometies tam blakus, viņš pagriza tā seju pret gaismu.

Viņa priekšā gulēja Lesijs Maršalts. Uz baltā krekla bija redzamas šāvienu pēdas, un no ievainojumiem lēni sūcās asinis. Dūres bija sažņaugtas nāves agonijā, bet neredzīgās acis stīvi raudzījās griestos.

"Beigts," Diks čukstēja.

"Kas noticis?" Odrija uzsauca viņam no koridora, kur tā aizvien vēl stāvēja.

"Palieciet, kur esat!" Diks tai pavēlēja. Viņš baidījās izlaist meiteni no acīm. Piegājis pie rakstāmgalda, Diks atrada mehānismu, ar kuru tam izdevās atslēgt ārdurvis.

"Iesim," viņš sacīja un, saņēmis meitenes roku, devās lejā.

"Kas tur noticis?" Odrija jautāja. "Kas tas bija par cilvēku?"

"vēlāk es jums pastāstīšu."

Izskrējis uz ielas, Šanons griezīgi iesvilpās. No ielas pretējās puses piebrauca taksometrs.

"Brauciet mājās un gaidiet mani," Diks sacīja.

Odrija satvēra viņa roku.

"Nav ko bīties," viņš sacīja. "Es izsaukšu policistu nodalu un…"

Durvis ar troksni aizkrita. Diks palēcās kā odzes dzelts.

"Namā kāds ir," Odrija čukstēja. "Dieva dēl, neejiet."

Šanons uzskrēja pa kāpnītēm un mēģināja atgrūst durvis. Tās nekustējās.

"Liekas, viņi grib iztikt bez manis," viņš nomurmināja.

Tikko auto bija aizbraucis, Diks visā spēkā sāka dauzīt durvis. Viņš necerēja uz atbildi; asinis sastinga viņam dzīslās, kad pie pašas auss atskanēja apslāpēti smiekli.

"Iekriti, iekriti!" viņš dzirdēja, tad viss apklusa.

"Atdariet durvis! Atveriet!" Diks iesaucās.

Atbildes nebija.

No tumsas iznira kāds policists, kurš bija dzirdējis Dika sacelto troksni. Tam sekoja civilā ģērbies vīrietis, kuru Diks pazina. Tas bija privātdetektīvs Villits.

"Vai kas noticis, kaptein Šanon?" Villits jautāja.

"Ko jūs še darāt?" Diks uzrunāja to.

"Uzmanu šo namu mistera Maršalta uzdevumā."

Tādu atbildi Diks nebija gaidījis.

"Maršalts lika jums novērot šo namu?" viņš jautāja. "Bet vai no pagalma puses ari to novēro?"

"Jā, kaptein Šanon. Viens no mūsu aģentiem ir uz mistera Maršalta nama jumta."

Diks brīdi pārdomāja.

"Ejiet pie sava aģenta pagalmā. Vai ieroči jums ir?"

Villits vilcinājās.

"Es saprotu —ieroči jums ir, bet nav atļaujas. Ejiet un neaizmirstiet,

ka mums še darīšana ar bīstamu noziedznieku, kurš ar vieglu roku nošaus jūs, tāpat kā nupat nošāva Maršaltu." ■ "Maršaltu?" Villits iesaucās. "Vai viņš nošauts?"

"Viņš ir beigts," Diks apstiprināja.

Policists izsauca papildspēkus, kuri dilz ieradās. Pirmais no policijas autobusa izkāpa Stils. Viens no policistiem turēja rokā lielu ugunsdzēsēju cirvi. Jau pēc pirmā sitiena pa durvīm Diks pārliecinājās, ka ar cirvi tās nav izlaužamas.

' "Durvis apsistas ar tēraudu," viņš sacīja. "Tās būs jāuzspridzina."

Bet arī tas nebija viegli, jo atslēgas caurums bija tik mazs, ka tajā nevarēja ielikt spridzināmo kapseli.

Kamēr Diks ar Stilu apspriedās, notika tas, ko neviens nebija gaidījis. Pēkšņi kaut kas nograbēja, un durvis lēni atvērās.

"Ielieciet ko starpā, lai neaizveras," Diks pavēlēja un skriešus devās augšā. Malpasa istabā aizvien vēl dega gaisma. Uz sliekšņa Diks apstājās, brinumā sastindzis.

Lesija Maršalta ķermenis bija pazudis.

29. nodala Malpasa elks

"Pārmeklēt visas istabas!" Šanons pavēlēja. "Slepkava ir šajā namā. Viņš nupat bijis še."

Papīri uz rakstāmgalda bija izsvaidīti un aptraipīti asinīm. Diks sāka izklauvēt sienas, cerēdams atrast kādu slepenu eju.

"Stil, panāciet šurp," viņš iesaucās.

Sienā aiz rakstāmgalda bija samta aizkariem aizsegts iedobums. Atbīdījis aizkarus, Diks ieraudzīja bronzas elka tēlu uz platas pamatnes. Aiz tā pie sienas karājās milzīga zelta saule, kuras rubīniem pārklātie stari zaigoja asiņainās liesmās.

Tēlu no abām pusēm apsargāja divi bronzas dzīvnieki, izskatā līdzīgi kaķiem.

"Acīmredzot arī elku pielūgšana pieder pie vecā džentlmeņa tikumiem," Diks piezīmēja.

Uz tēla pamatnes Diks ieraudzīja asiņainas pēdas. Abi detektīvi lūkoja elku apgāzt, bet tas nekustējās.

"Kur tie nogrūduši Maršalta līki, to es gribētu zināt," Diks sacīja.

Stils paoda gaisu.

"Priekšniek, vai nemanāt gruzduma smaku?" viņš jautāja.

Diks paskatījās apkārt un ieraudzīja zemē mazu nodzisušu oglīti, kura bija izdedzinājusi grīdsegā robu.

"Kur šī oglīte gadījusies?" Diks jautāja.

Stils paraustīja plecus.

Aiz sienas drapējuma bija citi pārsteigumi. Kaktā Diks uzgāja mazas durtiņas. Tās uzlauzuši, viņi nokļuva uz akmens kāpnēm, pa kurām nonāca apakšstāva istabā. Istabas logi, kuri izgāja uz ielu, bija aizslēģoti. /

Kādreiz tā bijusi viesistaba. Iekārta vēl bija saglabājusies, bet kožu saēsta un pārklāta biezu putekļu kārtu.

Istabas vidū bija ēģiptiešu sarkofāgs, kura vākā izgriezts guloša cilvēka tēls. Diks pacēla vāku. Sarkofāgs bija tukšs.

"Maršalta līķis ir šajā namā," viņš apgalvoja, kāpdams atpakaļ uz Malpasa istabu. "Un slepkava arī slēpjas tepat. Vai jūs nemēģinājāt atrast kādu izeju uz blakus namu?"

"Es pārliecinājos, ka tādas nav," Stils atbildēja. "Es pārbaudīju sienas visos stāvos."

Papīru kaudzē Diks atrada lapiņu ar tās viesnīcas zīmogu, kur dzīvoja Odrija. Zīmīte bija rakstīta ar meitenes roku:

"Vai jūs nebūtu ar mieru šovakar astoņos ar mani satikties? Misters M. Jūs ielaidīs, ja pieklauvēsit pie durvīm."

Zīmīte bija parakstīta ar iniciāli "O".

Diks saprata: tā bija viena no vēstulēm, ko Malpass bija licis Odrijai pārrakstīt. Ar šīs zīmītes palīdzību tam izdevies ievilināt Maršaltu savā namā un noslepkavot.

Domājot par Maršaltu, Dikam ienāca prāta, ka notikums jāpaziņo Tondžeram.

Nama priekšā jau bija salasījies ziņkāro pūlis.

Šanons piezvanīja pie Maršalta nama parādes durvīm, bet neviens neatbildēja. Vestibilā bija gaisma. Diks piezvanīja vēlreiz. Pēkšņi namā norībēja trīs revolvera šāvieni.

Diks devās apkārt mājai, lai ieietu pa pagalma durvīm. Tām tuvojoties, durvis atsprāga, un sievietes balss iekliedzās:

"Glābiet! Slepkava!"

Diks satika trīs līdz nāvei pārbiedētas kalpones, no kurām tas nevarēja izdibināt nekādu skaidrību. Tikai kēkša stāstīja, ka dzirdējusi Maršalta kabinetā Tondžera kliedzienu un tūdaļ atskanējuši šāvieni.

Šanons steidzās norādītā virzienā. Uz Lesija kabineta sliekšņa viņš ieraudzīja Tondžera sastingušo ķermeni. Diks pacēla to, aiznesa līdz dīvānam un noguldīja. Tondžers bija beigts. Acīmredzot nāve bija iestājusies pēkšņi.

Diks iegāja koridorā un pavēlēja:

"Pasauciet policistu!"

Kad mironis bija iznests, Diks pārmeklēja istabu. Divas tukšas patronas uz grīdas liecināja, ka slepkava šāvis ar automātisku revolveri. Dikam kas iekrita prātā. Viņš izgāja virtuvē un jautāja:

"Kas no jums atslēdza parādes durvis? Tās bija vaļā, kad es ienācu pa pagalma durvīm."

No kalponēm neviena nezināja. Nama pārmeklēšanai nebija panākumu. Šanons zināja, ka Malpasam bijis līdzdalībnieks, kurš pēc nozieguma paguvis aizbēgt. Šanons nešaubījās, ka Malpass vēl ir savā namā.

Atgriezies Nr. 551 namā, Diks lika atjaunot kratīšanu.

Pārmeklēja visas istabas, izņemot vienu istabu augšstāvā. Tā bija aizslēgta, un durvis nevarēja atvērt.

"Atnest laužamo dzelzi," Diks pavēlēja un, kamēr šo rīkojumu izpildīja, viņš iegāja istabā, kur bija noslepkavots Maršalts.

Viens palicis, viņš sāka lauzīt galvu par miroņa noslēpumaino pazušanu.

Izdzirdis aiz durvīm sojus, viņš pagriezās. Uz sliekšņa stāvēja

cilvēks. Diks saskatīja viņa lielās zelta brilles, kuru stiklos atspoguļojās elektrisko lampu gaisma. Tas bija klibais Brouns, kuru Diks aizvien satika negaidītos apstākļos. Šanonam pamodās aizdomas.

"Kā jus gadījāties šajā namā?" viņš pieklājīgi jautāja.

"Ienācu pa durvīm," klibais mierīgi paskaidroja. "Tās bija vaļā. Es stāvēju pūli, bet biju drošāks par citiem ziņkārīgajiem."

"Vai tad pie durvīm nestāv policists?"

"Var jau būt, ka stāv, bet es to neesmu redzējis," Brouns sacīja. "Man liekas, es še esmu lieks, kaptein Šanon."

"Tur jūs nemaldāties," Diks atbildēja.. "Tomēr jūs paliksiet še, kamēr es noskaidrošu, kā jus jekluvāt namā."

Klibais savilka lūpas smaidā.

"Tikai nesāciet mani turēt aizdomās," viņš zobodamies teica, "aizdomās par mana vecā drauga Maršalta nonāvēšanu."

Brouna zobgalīgais tonis Šanonam nepatika, turklātviņš neredzēja nekā smieklīga šīvakara traģisko notikumu virknē. Pie ieejas noliktais policists varēja zvērēt, ka pa viņa dežūras laiku neviens no privātās publikas namā nav iegājis.

"Kā jūs izskaidrosiet savu atrašanos še?" Diks jautāja Brounam.

"Ļoti vienkārši," tas atbildēja. "Policists maldās. Varbūt viņš atcfcrēsies, ka reiz tas atgāja no durvīm, lai atbīdītu ziņkārīgo pūli?"

Policists atzina šo aizrādījumu par pareizu.

"Kur jūs dzīvojat?" Diks jautāja.

"Arvien turpat Karltona viesnīcā. Esmu ar mieru palikt še, kamēr varēsiet mani atlaist. Tomēr apgalvoju, ka visu šo pārpratumu radījusi tikai mana neapvaldītā ziņkārība."

Diks jau agrāk bija ievācis ziņas par Brounu un pārliecinājies, ka tas tiešām dzīvo šajā bagātnieku viesnīcā, tādēļ viņš to atlaida.

"Šis joks man nepatīk," Šanons teica savam palīgam, kad viņi bija atgriezušies Malpasa istabā. "Var jau būt, ka viņš tiešām ienācis no ielas, kā viņš pats to apgalvo. Bet loti var būt, ka viņš bijis namā jau slepkavības bndl. Kad viņi beidzot atvedīs laužamo dzelzi?"

97

Viņi uzkāpa augšstāvā. Aizslēgto durvju priekšā, kurām nebija ne roktura, ne atslēgas cauruma, stāvēja divi policisti.

4 18

"Interesanti zināt, kā tās slēdzamas," Diks sacīja, aplūkodams durvis.

. "No iekšpuses, ser," kāds policists teica. "Tur iekšā kāds ir."

"Vai jūs esat pārliecināts?"

"Jā, ser, mēs abi dzirdējām, ka viņš tur staigāja un stumdīja kādu smagu priekšmetu."

Diks pielika ausi pie durvīm un izdzirda klusu skaņu, kas izklausījās kā ierūsējušu eņģu čīkstēšana.

Tobrīd atnesa dzelzs stieni.

"Ātrāk atlauziet durvis!" Diks iesaucās.

Dažās minūtes durvis bija atlauztas. Bēniņu telpas, kurās tie iekļuva, bija tukšas. Uz grīdas gulēja apgāzts krēsls un galds.

Uzlēcis uz galda, Diks lūkoja atvērt jumta lodziņu, bet tas bija aizsists no ārpuses. Diks apgaismoja logu ar savu kabatas latrniņu un tikko nenokrita no galda, pa rūti ieraudzīdams kādu seju, kura pēkšņi pazuda.

Iegarens, smails smakrs, augsta, apaja piere un liks, nokāries deguns.

30. nodala Etvija uz jumta *

"Padodiet stieni!" Diks uzsauca.

Pēc pirmā sitiena lodziņš atsprāga vaļā.

Diks izlīda uz jumta, kas bija klāts skārda plātnēm. Viņš ieskatījās skursteni.

"Rokas augšā!" kāds iekliedzās. Kabatas laterniņas gaismā Diks ieraudzīja mēteli ģērbušos vīru un atcerējās, ka uz jumta dežurē viens no Villita ļaudīm.

"Vai jūs esat Villita aģents?" viņš jautāja.

"Jā, ser."

"Es esmu kapteinis Šanons no galvenās pārvaldes. Vai jums nepagāja garām kāds cilvēks"

"Nē, ser,"

"Vai esat pārliecināts?"

"Pilnīgi, ser. Pirms jūs atlauzāt lodziņu, es dzirdēju solu troksni, bet tas nāca no pretējās puses."

Diks steidzās norādītā virzienā un drīz nonāca pie blakus nama mūra sienas, kura pacēlās par vienu stāvu augstāk, nekā bija Malpasa namam. Siena bija gluda, un uzrāpties pa to uz otrā nama jumta nevarēja. Apgaismodams jumtu ar savu laterniņu, Diks pamanīja piesietu virvi, kura nokarājās līdz zemei.

"Ja tas tips izmantojis virvi, tad meklēt viņu še ir veldgs darbs," Diks nodomāja un sāka pārmeklēt jumtu.

Nekā aizdomīga neatradis, viņš lika Stilam vēlreiz apskatīt jumtu, bet pats gāja atpakaļ namā.

Stils bija veiksmīgāks. Vispirms viņš ieraudzīja automātiskā revolvera patronas čaulīti, tad lietus renē kādu spožu priekšmetu. Tā bija zelta papirosu etvija ar iniciāļiem un trīs samirkušiem papirosiem. Stils aiznesa atradumu Šanonam.

"Domāju, ka nu viņš ir mūsu rokās," viņš teica.

31. nodala Martins pārnāk mājās

Zinādama, ka Maršalts nošauts Dora bija dzirdējusi par to uz ielas), viņa vienaldzīgi gaidīja savu likteni.

Dora sarāvās, izdzirdusi ieejas durvju klaudzēšanu.

Aiz guļamistabas durvīm atskanēja soļi, un istabā ienāca Martins. Viņu ieraudzījusi, Dora ar pūlēm klusināja pārsteiguma kliedzienu. Martina seja un rokas bija notašķītas dubļiem, drēbes novārtītas putekļos, bikses saplēstas. Martins izskatījās gurdens un vecs. Bez ļaunuma vai pārmetuma viņš uzlūkoja sievu.

"Nu, vai policija bija?" viņš jautāja.

"Policija?"

"Tu taču to aicināji. Vai tu jau aizmirsi?"

Dora tiešām bija piemirsusi savu kļūmīgo soli, — tik loti viņu ņomāca ziņa par Maršalta nāvi.

"Bet tagad jānomazgājas, jāpārģēbjas un jāiznicina šīs skrandas," Martins sacīja.

Dora iebāza roku viņa svārku kabatā. Martins nepretojās. Dora izvilka brauniņu un aplūkoja to. Acīs viņai bija asaras. Patronu revolveri nebija. Dora paoda stobru un sāpīgi savieba seju. Revolveris, bez šaubām, bija nesen lietots.

"Jā, tev jāpārģērbjas," viņa teica. "Vai tevi kāds redzēja?"

"Nezinu, varbūt. Ko tu domā darīt?"

"Ej, pārģērbies. Ja tev kas vajadzīgs, pasauc mani."

Kad Martins izgāja no istabas, Dora atkal aplūkoja ieroci. Tas bija brauniņa sistēmas revolveris bez monogrammas.

Dora apģērba mēteli un izgāja no mājas.

Uz ielas viņa pasauca taksometru un lika braukt uz kādu no piekrastes ielām. Turviņa atlaida šoferi un tālāk gāja kājām. Krastmalā viņa palūkojās apkārt un iesvieda revolveri ūdenī. Tad devās pa citu ceļu atpakaļ un ar pirmo brīvo taksometru pārbrauca mājās.

Martinu viņa ieraudzīja rītasvārkos pie kafijas.

"Es negribu tevi muļķot par šo naudu," viņš sacīja. "Visi drošības līdzekli izlietoti, un Standforts jau laikus nogādāja to drošībā. Policija izdarīja kratīšanu mūsu prombūtnes laikā. Vai tu to nezināji?"

"Man kalpone kaut ko stāstīja, bet es nepievērsu uzmanību. Kurtu liki drēbes?"

"Sadedzināju." Martins atbildēja.

"Es iešu gulēt," Dora sacīja un piegāja pie vira, lai tas viņu noskūpsta.

Par gulēšanu viņš nedomāja. Salicis drēbes pa rokai, lai uz pirmo rīkojumu varētu apģērbties, viņš nosēdās pie kamīna un sāka gaidīt. Tā viņš nosēdēja visu nakti, pārdomādams un nekā nenožēlodams. Mazā gaismiņā viņš iesnaudās.

Pulksten septiņos viņu pamodināja samiegojusies kalpone.

"Jūs grib redzēt kāds džentlmenis, ser, — kapteinis Šanons."

"Palūdziet, lai viņš ienāk," Martins sacīja, un durvis parādījās Diks.

"Sveiks, Elton. Vai tā pieder jums?" viņš jautāja, pasniegdams tam zelta papirosu etviju.

"Jā," Martins atbildēja.

Šanons iebāza etviju kabatā un sacīja:

"Esiet tik labs un izskaidrojiet, kā tā gadījusies netālu no nama, kur nošāva Maršaltu?"

"Tiešām savādi," Martins pieklājīgā balsī piekrita.

"Kurā laikā slepkavība notikusi?"

"Pulksten astoņos."

"Pulksten astoņos es biju Veinstrīta policijas iecirkni, kur paskaidroju inspektoram Hevonam. ka manai sievai bieži uznāk neprātīgas dzinās un idejas. Varu jums apgalvot, ka man nebija ne jausmas par Maršalta nāvi."

Diks iepleta acis.

"Jūsu izteicienus nav grūti pārbaudīt," vioš teica.

"Pēc manām domām, pirms jūs apgrūtināt mierīgus pilsoņus, jums būtu jāievāc ziņas vietējā iecirknī," Martins teica.

Ienāca Dora. Viņas bālā seja liecināja par bezmiega nakti.

"Kas noticis?" viņa jautāja.

"Šanons man pastāstīja, ka Lesijs Maršalts vairs neesot starp dzīvajiem," Martins mierīgi atbildēja. "Vai tu to jau zināji?"

"Zināju. Bet kādēļ kapteinis Šanons atnācis pie mums?"

"Liekas, viņš mani tur aizdomās."

"Tevi?!" Dora iesaucās. "Kaptein Šanon, mans vīrs kopš vakardienas nav izgājis no mājām."

Martins iesmējās.

"Dārgā," viņš teica, "tu gluži bez iemesla dod pamatu Šanona aizdomām. Es biju izgājis taisni ap slepkavības laiku. Gluži neizprotami mana papirosu etvija noklvusi uz Malpasa nama jumta…"

"Es neesmu teicis, ka etvija bija tur," Šanons viņu skarbi pārtrauca, un Martins samulsa.

"Tad es laikam esmu nolasījis jūsu domas. Lai būtu kā būdams, bet etvija atrasta uz nama jumta…" . "Ari to es neesmu teicis," Diks viou atkal pārtrauca.

"Tad es būšu to nosapņojis."

Neievērojot savu neveiksmi, Martins nenoskuma.

"Esiet vaļsirdīgs, tas nāks jums pašam par labu," Diks sacīja. "Es jautāju, kā jūsu etvija nokļuvusi uz Nr. 551 nama jumta Portmenskvērā?"

"Es to tur atstāju," Dora iejaucās sarunā. "Jūs taču zināt, kaptein, ka Maršalts bija mans draugs un ka es viou apciemoju."

"Etvija atrasta uz Malpasa, nevis uz Maršalta jumta," Diks sacīja un uzlūkoja Eltonu.

"Man tā pazuda agrā novakarē," Martins aukstasinīgi atbildēja. "Es biju nodomājis iekļūt Maršalta namā un nokārtot dažus rēķinus. Bet uz Maršalta jumta tādā ceļā nokļūt nevarēja. Uz jumta dežurēja man nepazīstams cilvēks."

"Un kā jūs nokļuvāt lejā?"

"Tas ir apbrīnojams gadījums. Kādam labam cilvēkam bija ienākusi prātā laimīga doma —piesiet pie jumta malas garu virvi. Nolaisties pa to nebija nekāda māksla."

Šanons pārdomāja.

"Ģērbieties," vioš teica. "Aiziesim uz Veinstrītu un pārliecināsimies par jūsu izteicienu pareizību."

Viņš nešaubījās, ka Martins samelojis. Tomēr Šanonu sagaidīja vilšanās. Martina ziņojums apstiprinājās. Grāmatā, kurā rūpīgi ierakstīja atzīmes par visiem iecirkņa apmeklētājiem, bija rakstīts: "Pulksten astoņos bija ieradies misters Eltons sakarā ar apsūdzību, kas bija celta pret viņu par viltotas naudas glabāšanu."

Šanons nezināja, ko sacīt.

"Varbūt jūs painteresētos, kā es bijuģērbies?" Martins triumfēdams sacīja.

"Pēc manām domām, jūs par apģērb tu gan nevārē ja saukt," seržants

teica. "Drīzāk jūs bijāt pārģērbies. Laikam nācāt no masku balles vai no kaušanās."

Martins pasmaidīja.

"Jūs esat loti tālredzīgs."

"Vai šis pulkstenis rāda pareizu laiku?" Diks nejauši iejautājās.

"Tagad pareizu."

"Ko jūs ar to gribat teikt?" Diks jautāja.

"Vakarvakarā tas bija apstājies. Tas apstājs pirms mistera Eltona ierašanās. Tiklīdz viņš bija aizgājis, mēs pamanījām, ka pulkstenis stāv."

"Nelaimējas," Bens nomurmināja.

Viņi atgriezās Kerzonstntā, nerunādami ne vārda.

"Tas sasodītais pulkstenis acīmredzot izglābs jūsu ādu," Šanons sacīja. "Man ir orderis kratīšanai, ko es tūdaļ izdarīšu."

"Ja jūs ko atradīsiet, kas varētu jums noderēt, — es būšu pirmais, kas par jums priecāsies," Martins sacīja.

32. nodala Vēstule

Vispatiesāko un pilnīgāko viņnakts notikumu aprakstu sniedza bulvāra avīzes reportieris:

"Vakarvakarā noslēpumainos apstākļos noslepkavots Dienvidāfrikas savienības bijušais senators Lesijs Maršalts. Viņa līķis nozudis. Nogalināts arī viņa uzticamais sulainis. Traģiskā nāve misteru Maršaltu pārsteigusi miljonāra vientuļnieka Malpasa namā Portmenskvērā. Malpass, kurš pazīstams ar savu ekscentrisko dzīvesveidu, nozudis, un policija to meklē.

Vakarvakarā piecas minūtes pirms astoņiem Skotlendjarda pilnvarotais kapteinis Šanons pavadīja Malpasa sekretāri, mis Odrij u Bedfordu, kuru viņas principāls bija uzaicinājis pie sevis. Kapteinis Šanons, kurš velti bija mēģinājis iepazīties ar savādnieku miljonāru, izmantoja šo gadījumu, lai reize ar jaunavu iekļūtu noslēpumainajā namā. Bet nama durvis un logi bija apgādāti ar īpašiem kontrolaparātiem, kurus darbina elektriskā strāva. Pa telefona aparātu ar skaļruņiem Malpass varējis sarunāties ar apmeklētājiem, nemaz nerādoties tiem acīs. Taisni pulksten astoņos durvis atvērās un mis Bedforda, pilnvarotā pavadīta, iegāja namā. Noteikti zināms, ka Malpass šajā brīdī atradies namā, jo apmeklētāji dzirdējuši viņa balsi. Mis Bedforda pieklauvēja pie vecā džendmeņa personīgā kabineta durvīm, kad pēkšņi norībēja divi šāvieni. Iesteidzies kabinetā, kapteinis Šanons ieraudzīja uz grīdas Leslija Maršalta līķi."

Ziņojums beidzās šādiem vārdiem:

"Tā policija nostādīta gandrīz neatrisināmas miklas priekšā, kuru varētu iztirzāt sekojošos jautājumos:

1.    Kā Lesijs Maršalts iekļuvis Malpasa nepieejamā namā, kura īpašnieks bijis viņam naidīgs?

2.   Kā un kur nozudis Maršalta līķis?

3.    Kas noslepkavojis Tondžeru un — ar kādu nolūku? Policija domā, ka abi nelaimīgie krituši par upuri kādam cilvēkam, kuram tie pagātnē nodarījuši ļaunu.

4.  Kur palicis Malpass, un vai ari viņš nav kritis par upuri nezināmam briesmonim?"

Diks izlasīja ziņojumu un klusībā cildināja reportiera patiesīgumu. Daži apstākli tomēr bija noklusēti, un par to Diks bija no sirds pateicīgs ziņotājam.

Pulksten desmitos viņš sāka nopratināt Maršalta ķēkšu.

"Cikos misters Maršalts vakar izgāja no mājas?" viņš jautāja.

"Pusastoņos, ser. Es dzirdēju, kā viņš aizcirta ieejas durvis. Millija, viena no kalponēm, izgāja paraudzīties, vai nav pārnācis Tondžers. Viņa apskatījās, vai kungs mājās, bet tas bija aizgājis."

"Vai mājas dzīve jūs pēdējā laikā nekādas pārmaiņas nemanījāt?"

"Jūs domājat nesaskaņas starp misteru Maršaltu un Tondžeru? Nē, ser. Viņi gan bieži ķildojās, bet misters Tondžers nebija vienkāršs sulainis. Viņi bija draugi."

Diks pameta acis jautājumu sarakstā, ko bija sagatavojis.

"Sakiet, — vai Tondžers bija dzērājs?"

"Pēdējā laikā viņš dzēra loti daudz, bet agrāk tam istabā pasniedza tikai limonādi. Bet es nekad viņu neredzēju piedzērušos."

Diks atlaida ķēkšu un devās pie Odrijas. Viņš atrada to pie brokastu galda.

"Es gaidīju jūs līdz diviem naktī, tad aizgāju gulēt," Odrija sacīja.

"Jūs esat prātīga meitene," Diks atbildēja. "Kā redzu, jums viss jau zināms."

Odrijas priekšā uz galda bija avīze.

"Jā," Odrija teica. "Reportieri paguvuši izdibināt visu."

"Vai jūs pazīstat šo?" viņš jautāja.

Viņš nolika uz galda zīmīti, kuru bija atradis Malpasa papīros.

"To es esmu rakstījusi, acīmredzot tā ir viena no vēstulēm, kuras man lika pārskatīt misters Malpass."

"Vai Malpasam Londonā vairāk namu nav?"

"Nē." Odrija bridi klusēja, tad jautāja: "Ko lai es daru ar naudu, ko viņš man iedeva?"

"Uzglabājiet to, — varbūt vecajam gadīsies mantinieki," Diks norūca.

"Kā? Viņš taču vēl nav miris," Odrija sacīja.

"Vecais velns būs beigts pēc septiņām nedēļām no tā brīža, kad kritīs manos nagos," Diks apgalvoja.

Viņš lūdza Odriju vēlreiz aprakstīt Malpasa izskatu, rūpīgi atzīmēdams visas pazīmes. Odrija aprakstīja to pašu seju, ko Šanons vakar bija redzējis aiz jumta loga.

"Viņš ir Londonā, varbūt pat Portmenskverā. Namā var būt ierīkotas paslēptuves," Diks domīgi sacīja.

Šādas paslptuves, par kurām Šanons nekā nezināja, bija vismaz divas. Ja viņam būtu izdevies atrast otro no tām, — Portmenskvēra noslēpums būtu atklāts.

33. nodala Sentdunstena

Pēc Dika aiziešanas Odrija nolikās atpūsties, jo pagājušo nakti tā bija maz gulējusi. Viņa atcerējās vecās misis Grifitas nostāstus par Londonas šausmām. Odrija pasmaidīja. Viņa labprāt būtu gribējusi dzirdēt savas bijušās saimniecības vadītājas spriedumu par pēdējā laika notikumiem. Meitene nešaubījās, ka baumas par viņas noziedzīgo darbību būs nokļuvušas ari klusajā lauku stūrīti, protams, krietni izpušķotas. Nemanot nogurums viņu pieveica, un meitene aizmiga cietā miegā.

Odrija pēkšņi satrūkās. Istabas durvis bija vaļā, kaut tā labi atcerējās, ka, gulēt ejot, bija tās cieši pievērusi. Meitene izlēca no gultas, pieskrēja pie durvīm un palūkojās koridorā. Tur neviena nebija.

Nejauši viņas skats krita uz vēstuli, kas bija nomesta uz gridas.

Pametusi acis uz adresi, Odrija juta, ka sirds viņai pamirst, —viņa pazina Malpasa rokrakstu.

Trīcošām rokām atplēsusi aploksni, viņa izvilka saburzītu papīra gabaliņu, uz kura ar zīmuli bija rakstīts:

"Lesija un viņa rokaspuiša vairs nav. Jūs sagaida tas pats liktenis, ja pievilsiet manu uzticību. Šovakar četros jūs mani gaidīsiet pie Sentdunstenas ieejas. Ja ziņosiet to Šanonam, jumsabiem tas būs rūgti jānožēlo."

Odrija pārlasīja vēstuli.

Ar Sendunstenas nosaukumu londonieši pazīst aklo kara invalīdu patversmi pilsētas nomalē.Odrija nezināja, ko iesākt — teikt vai neteikt Dikam?

Apziņa, ka ar to viņa var iegrūst Šanonu nelaimē, uzvarēja, un Odrija apņēmās klusēt.

Odrija jau tā bija pieradusi pie visādām mīklām, ka vēstules noslēpumainā atrašanās uz grīdas viņas istabā to nemaz nepārsteidza.

Viens bija skaidrs: Malpasa uzaicinājumu ignorēt vioa nedrīkstēja.

Visu dienu Odrija nevarēja atrast sev vietu. Izgājusi pastaigāties, vioa skaidri juta, ka kāds tai seko. Tomēr ieraudzīt šo sekotāju viņai neizdevās.

Vakaram tuvojoties, viņa nāca pie slēdziena, ka bīstamajam braucienam jāizvēlas jauns un spēcīgs šoferis, kurš vajadzības brtdī varētu to aizstāvēt.

Odrija nostājās pie viesnīcas izejas un sāka vērot garāmbraucošo taksometru vadītājus. Likās, ka šodien tie visi būtu sazvērējušies pret viņu un tīšām kļuvuši veci un nevarīgi.

Beidzot viņa pamanīja šoferi, kurš likās īsti piemērots viņas vajadzībai.

"Aizvediet mani uz Sentdunstenu. Tur man jāsatiekas ar kādu cilvēku, ar kuru es negribu palikt vienatnē. Ceru, ka jūs mani sapratāt?"

Šoferis viņu nesaprata, jo visas jaunavas, kuras tas bija vedis uz šo kluso apvidu, vienmēr bija izteikušas gluži pretēju vēlēšanos.

Odrija vēlreiz atkārtoja instrukciju un adaidās sēdekli.

Laiks bija nepatīkams, sniga slapjš sniegs, un pūta auksts vējš.

"Sentdunstena, mis," šoferis teica, apturēdams mašīnu un atvērdams durtiņas. "Bet es neredzu nevienu cilvēku."

To pašu mirkli divdesmit solus no viņiem apstājās garš auto. Odrija redzēja, ka no tā ar pūlēm izkāpa sakumpis stāvs un paspēra dažus solus uz viņas pusi.

"Odrij!" viņa dzirdēja pazīstamu balsi.

Meitene, stāvēdama blakus šoferim, atsaucās:

"Esiet tik laipns, pienāciet tuvāk."

Viņš lēniem soliem pienāca, un Odrija šausmās lūkojās viņa atbaidošajā sejā, kura bija aiztīta ar šalli.

"Nāciet," viņš nepacietīgi teica. "Adaidiet taksometru!"

"Mans šoferis pagaidīs," Odrija skali atbildēja. "Vai tad jūs vēl nezināt, ka policija jūs meklē?"

"Atlaidiet taksometru," viņš dusmīgi atkārtoja. "Jūs esat tur kādu paslēpusi, velns lai jūs parauj! Es taču jums teicu…"

"Tur neviena nav, ticiet man."

"Tadnāciet, kāpiet manā auto," viņš pavēlēja, satverdams meitenes roku.

"Ne tik strauji, kungs!" šoferis draudoši iesaucās.

"Nekustieties!" šofera acu priekšā pazibēja revolvera stobrs.

"Varat braukt."

Pie šofera kājām nokrita daži naudas gabali. Viņš noliecās tos pacelt.

Pēkšņi roka ar brauniņu pacēlās gaisā un ar milzīgu spēku nokrita uz šofera galvas. Tas saļima, nepaguvis ne iekliegties.

"Ja jūs kliegsiet, es jūs noduršu," bailēs sastingusi meitene izdzirda briesmoņa balsi. "Jūs sekosiet Maršaltam un Tondžeram uz turieni, kurp es nogādāšu arī Šanonu, ja jus atteiksieties izpildīt manu gribu."

"Ko jūs no manis vēlaties?" Odrija izmisumā iesaucās.

"Pilnīgu paklausību," viņš atbildēja. "Es samaksāju jums par visu jau iepriekš."

34. nodala Misters Brouns dod padomus

Malpass aizspieda meitenei muti un vilka to uz savu auto. Odrija veltīgi mēģināja izrauties,. Pēkšņi meitene sajuta, ka viņa krīt. Pirms viņa paguva attapties, motors ierūcās, un numura sarkanā uguntiņa nozuda tumsā. Odrija redzēja, ka automobilim pakal skrēja trīs cilvēku stāvi, dzirdēja šāvienu troksni.

Kāds noliecās un pacēla viņu.

"Nepaklausīgā meitene," Diks viņai pārmetoši teica.

"Vai jūs viņu redzējāt?" Odrija iesaucās.

"Malpasu? Nē, — es redzēju tikai bēgošo auto. Atliek vēl cerība, ka viņu aizturēs postenis. Vai zināt, jums tiešām laimējās: mans cilvēks bija jūs pazaudējis un tikai nejauši atkal pamanījis, kad braucāt taksometrā."

Odrija nodrebēja, atcerēdamās, cik tuvu bijusi briesmām.

"Vai viņš jums ko sacīja?" Diks jautāja.

"Nē, nekā noteikta. Vai zināt, Dik, — es atkal gribu ķerties pie vistkopības."

Šanons iemējās.

"Malpass grib dabūt jūs nost no ceļa. Taisnību sakot, es nesaprotu, kādēļ viņš jūs nenošāva tepat uz vietas." Gribēdams jaunavu nomierināt, viņš turpināja: "Jūs visu dienu bijāt apsargāta, divi kriminālpolicijas aģenti vēroja katru jūsu kustību."

Šanons ieveda Odriju viesnīcā un devās mājās. Savu durvju priekšā viņš ieraudzīja Brounu. Klibais stāvēja turpat, kur Diks to viņreiz redzēja.

"Mans draugs," Diks viņu uzrunāja, "jums ir rēga paņēmieni. Vai jūs jau ilgi gaidāt?"

"Minūtes piecas," klibais atbildēja.

"Es atļaušos izteikt vēlēšanos, lai turpmāk jūs negaidāt mani uz ielas. Piezvaniet, — manā dzīvoklī dežurē cilvēks, kas jūs ielaidis. Man liekas, jūs gribat mani redzēt?"

"Sevišķas vajadzības man nav," kli'ais atbildēja. "Vai jūs viņu noķērāt?"

"Ko?"

"Malpasu. Jūs šovakar esot viņu medījis."

"Jūs dzirdat mazliet vairāk, nekā tas pieklātos neieinteresētam cilvēkam," Diks zīmīgi teica.

Misters Brouns iesmējās.

"Policiju loti kaitina tas, ja privāts cilvēks zina viņas noslēpumus. Jūs šaudījāties visu nakti. Varbūt tas bija vislabākais līdzeklis, lai paziņotu visai pilsētai par jūsu mēģinājumu notvert šo sātanu cilvēka izskatā."

"Sātanu? Vai jūs pazīstat Malpasu?"

"Ļoti labi."

"Nelaiki misteru Lesiju Maršaltu jūs arī pazināt?"

"Vēl tuvāk nekā Malpasu. Labāk nekā nelaiki Lekeru."

"Ienāciet pie manis," Diks aicināja. "Kas tas par Lelceru? Jūs jau reiz minējāt šo vārdu."

• "Vioš bija dzērājs un zaglis.. Nepietiekoši pazīdams Malpasu, vioš izdarīja rupju kļūdu. Tas notika Lekera nāves dienas vakarā."

"Vai Lekers miris?" Diks viņu pārtrauca.

"Viņa līki izzvejoja no Temzas jau labi sen," Brouns sacīja. "Es domāju, jūs uzminēsiet."

"Jūs gribat teikt, ka cilvēks, kurš bija nonāvēts ar sitienu pa galvu un iemests upē, bijis…"

"Bijis Lekers," Brouns nobeidza viņa teikumu. "Viņu noslepkavoja Malpass vai arī kāds no viņa aģentiem. Es personiski atzīstu pirmo uzskatu. Lekera nogalināšanu jūs ar mierīgu sirdsapziņu varat atzīmēt par Malpasa pašrocīgu darbu."

Diks klusēdams uzlūkoja klibo.

"Jūs laikam pārsteidz tas, ka pasaulē ir tādi briesmoņi cilvēka izskatā, kuri gluži aukstasinīgi nonāvē savu aroda biedru, kad tas kļuvis viņiem par traucēkli? Es par to nebrīnos."

"Jums bijušas darīšanas ar slepkavām?" Diks neticīgi jautāja.

"Jā, es esmu bijis spaidu darbos. Mans uzvārds ir Toringtons. Es biju notiesāts uz mūžu, bet mani apžēloja par divu bērnu — Kapštates gubernatora dēlu — izglābšanu. Tādēļ man atļauts dzīvot ar pieņemtu uzvārdu. Kā redzat, es piederu pie privileģētām šķirām." Brouna seja savilkās rūgtā smaidā. Viņš turpināja: "Es interesējos par Malpasu. Nelaiķis Maršalts gan mani interesēja daudz vairāk, bet par viņu vairs nav ko runāt."

"Jūs laikam nebijāt visai draudzīgs ar Maršaltu?" Diks jautāja.

"Jā, es viņu…" klibais meklēja vārdus. "Es ar viņu nebiju labās attiecībās. Bet jūs, kaptein Šanon, — uzmanieties!"

"Uzmanīties? No kā?"

"No Malpasa. Viņam ir iemesls dabūt jūs nost no ceļa. Neaizmirstiet, ka viņš ir savā ziņā ģēnijs, kaut arī mazliet ar teatrālu piegaršu. Jūsu vietā es atstātu viņu mierā."

Neskatoties uz apvainojumu, Diks skali iesmējās.

"Nekas, labu padomu jus dodat Skotlendjarda operatīvās daļas vadītājam!" viņš sacīja.

"Tas tiešām bija labi domāts padoms," Brouns nopietni teica." Kur viņi būtu likuši Maršalta līki?"

"Tiešām nezinu. Tas paslēpts namā."

"Pēc manām domām, līka namā nav. Man šajā jautājumā ir kāda hipotēze… Un tagad, kaptein, nāciet man līdzi, — iemetīsim pirms gulētiešanas."

Šanons smiedamies atteicās no uzaicinājuma.

"Tad vismaz pavadiet mani. Es esmu vājš cilvēciņš, un tādiem taču vajadzīgs policijas atbalsts."

Diks palūdza viņu iet pa priekšu un, piezvanījis pa telefonu, dzirdēja, ka jaunu ziņu par Malpasu nav. Nokāpis lejā, viņš atrada Toringtonu viņa iemīļotā vietā— trotuāra malā. Klibais uzmanīgi skatījās apkārt.

"Vai jūs kādu gaidāt?" Diks jautāja.

"Jā," klibais atbildēja.

Soļodams blakus Toringtonam, Diks ievēroja, ka tas lāgiem aizmirst klibot. Šanons aizrādīja viņam uz šo savādību.

"Jā, klibošana man tikai ieradums," Toringtons paskaidroja. "Es tik loti esmu pieradis pievilkt kāju, ka tas man iegājis asinis."

Viņš atkal paskatījās atpakaļ.

"Vai jūs aizvien vēl kādu gaidāt?" Diks atkal ievaicājās.

"Es meklēju sargeņģeli," Toringtons atbildēja. "Cik man izdevās novērot, tad viņš visu dienu ne mirkli nav atstājis savu posteni."

Šanons smējās.

"Jums laikam nevisai patīk sargeņģeli? Es gan nebiju cerējis, ka jūs to manīsiet."

"Jūs domājat aģentu, kurš man seko?" Toringtons atbildēja. "To es zināju jau sen, bet šoreiz es runāju par to cilvēku, kurš seko jums."

"Man?" Šanons iepleta acis.

"Vai tad jūs nezinājāt?" Toringtons izlikās pārsteigts. "Bet es domāju, ka jūs zināt visu!.."

35. nodaļa Soļi uz kapnem

Sliks Smits dzīvoja Blumberi rajonā divsimt gadu veca nama lejasstāvā. Šo namu Smits bija izvēlējies tādēļ, ka tas dažā ziņā viņam bija parocīgs. Pa guļamistabas logu varēja nokļūt uz jumta, kam pieslējās kāpšanai labi piemērots lietus ūdens kubls, no kura nepamanīts varēja iziet uz mazu škērsieliou. Tāpat varēja nokļūt dzīvoklī atpakaļ.

Neviens no nama iedzīvotājiem nezināja, ar ko īsti nodarbojas īrnieks, kura lietošanā bija šī "rezerves izeja". Vispārējā pārliecība bija, ka naudas tam ir vairāk nekā darba. Dzīvokli viņš ieradās tikai rīta pusē, ieslēdzās un gulēja līdz vakaram. Retos apmeklētājus viņš ielaida pats, jo savu ierašanos tie paziņoja nevis ar zvanu, bet ar norunātu svilpienu.

Ik vakaru Smits frakā atstāja dzīvokli. Viņa maršruts bija viens un tas pats: pirmais etaps — bārs Konkstritā, otrais — mazs, diezgan netīrs naktsklubs Soho ielā, tad —greznāks naktslokāls Koventristritā. Smits mēdza bez pēdām nozust. Skotlendjarda visizveicīgākie aģenti ik nakti zaudēja viņa pēdas vienā un tajā pašā vietā: Pikadilliserkusa un Šefteberi avēnijas stūri — visdzīvākajā un apgaismotākajā vietā Londonas centrā.

Tovakar, kad Odrijai vajadzēja sastapties ar Mal pasu Sentdunstenā, Smits sasniedza otro etapu. Atsēdies pie galdiņa klusākā stūrītī, Sliks lāvās iestādes orķestra skaņām.

Pie viņa galdiņa nosēdās šaubīga izskata cilvēks un pasūtīja kausu alus.

Sliks turpināja vērot dejotājus, neveltīdams savam kaimiņam uzmanību.

""Astorijā" apmetusies dāma," atnācējs klusi iesāka. "No vira šķīrusies francūziete. Kalponi var lēti pierunāt…"

"Mans bērns," Sliks, galvu nepagriezdams, viņu pārtrauca, "Jūs runājat par madame Leveljē. To pazīst visi Londonas kabatu zagli. Jūsu zinas ir tikpat jaunas kā pērnais sniegs."

Svešais — tas bija viens no pastāvīgajiem ziou piegādātājiem — nelāvās traucēties.

""Imperiālā" apmeties fabrikants no Skotijas. Viņam ir vagons naudas. Šodien viņš nopirka sievai briljanta tiaru…"

"Viņu sauc par Mollinsu. Viņš nekad nešķiras no ieroča, bet gultas kājgalī tam gul buldogs. Tas puisis maz uzticas londoniešiem."

Ziņotājs smagi nopūtās.

"Tas ir viss," viņš teica. "Pēc dažām dienām man būs jums darbiņš. No DIenvidāfrikas iebrauks vīrs, kam naudas kā spalu… Viņš kādreiz jau bijis še…"

"Paziņojiet man, kad viņš būs atbraucis," Sliks teica pavisam citā balsī. Viņš neuzkrītoši izņēma no kabatas un pabīdīja ziņotājam naudaszīmi, kuru tas veikli paslēpa saujā.

Brīdi sēdējis, Sliks devās tālāk. Visur viņš sastapās ar ziņotājiem, kuri stāstīja vienu un to pašu: par "Astorijas" dāmu un "Imperiāla" fabrikantu.

Sliks vairākkārt mēģināja novirzīt sarunas uz Maršalta noslepkavošanu, bet ziņu piegādātājus tas neinteresēja.

Visu vakaru Sliks nedzirdēja nekā, kas viņu ieinteresētu, un Skotlendjarda aģenti atkal pazaudēja viņa pēdas.

Pulksten divos Malpasa nama apkārtnē slaistījās kāds klaidonis.

Pēc pusstundas telefona zvans uzcēla Šanonu no gultas.

"Runā Stils. Es atrodos 551. namā. Vai jūs nevarētu atnākt? Še notiek dīvainas lietas…"

"Kas ir?" Diks jautāja.

"Es gan negribētu to stāstīt pa telefonu."

Šanons zināja, ka Stils bez sevišķas vajadzības nebūtu viņu traucējis, un steigšus ģērbās. Stils ar kādu policistu gaidīja viņu Malpasa nama durvīs.

"Kas noticis?" Šanons jautāja.

Viņi iegāja vestibilā. Stils klusi teica:

"Tas sākās pusnaktī. Mēs abi bijām Malpasa istabā, te pēkšņi uz kāpnēm atskanēja soli. Mēs iznācām uz platformas, domādami, ka tas ir kāds no mūsējiem. Uz kāpnēm neviena nebija."

Vioš apklusa. Diks palūkojās uz kāpou pusi. No augšas atskanēja kluss troksnis, it kā kāds mīkstām kurpēm staigātu pa akmens kāpnēm.

Tad kāpou telpā atskanēja klusi, apspiesi smiekli.

Šanons uz pirkstu galiem pieskrēja pie kāpnēm. Uz pirmā stāva platformas dega uguns, kaut lampiņa nebija no apkašas saredzama. Pie sienas parādījās ēna: nejauks, riebīgs profds.

Diviem lēcieniem Diks sasniedza platformu, —no profila tur vairs nebija ne pēdu.

36. nodala Parādība

"Jauki!" Diks skali iesaucās. "Ar tādiem jokiem mēs bērnībā biedējām krustmāti Gertrūdi!"

"Krustmāte Gertrūde" bija norunāta parole. Stils izskrēja uz ielas un pavicināja savu elektrisko laternu.

Policijas ierēdnis piesteidzās nekavējoties.

"Piezvaniet uz pārvaldi. Priekšnieks prasa izsūtīt lielāku nodalu nama ielenkšanai."

Ienācis atpakaļ, Stils atrada Diku Malpasa istabā. Sienu drapējums bija novākts, bet logi un iedobums ar statuju aizvien vēl aizsegti. Gara ozola bufete, divi krēsli, galdioš un rakstāmgalds bija istabas vienīgā iekārta.

"Šajā istabā kāds bijis," Stils sacīja, norādīdams uz kārtīm, kas bija izkaisītas pa grīf4 "Mēs ar policistu spēlējām, laiku kavēdami, un izejot es atstāju js uz galda."

Diks satvēra viņa roku, un visi trīs sāka vērīgi klausīties. Uz kāpnēm atkal atskanēja klusu, šļūcošu soļu švīkoņa. Šanons lika nekustēties.

Soli tuvojās un apstājās koridorītl, kas istabu šķīra no kāpņu telpas. Istabas durvis, kuras bija pamestas pusvirus, sāka lēni vērties vaļā. Diks izvilka revolveri. Viņi izskrēja koridorā, — tur neviena nebija.

Šanons klausījās: policista soli klaudzēja uz kāpnēm, tad pēkšņi apklusa.

"Nu, kas?" Diks uzsauca.

Atbildes nebija. Pēc brītiņa Dikam pie kājām nokrita policista ķivere. Diks devās augšup, Stils tam sekoja. Policists karājās cilpā, kas bija piesieta pie kāpou augšējās platformas margām.

Diks pārgrieza virvi un ar Stila palīdzība nonesa nekustīgo ķermeni Malpasa istabā.

Aizritēja labs laiciņš, kamēr viņiem izdevUJ ^ ilbināt policistu. Viņš nezināja pateikt, kas ar viņu noticis.

"Es sāku kāpt uz trešo stāvu. Negaidot no augšas nokrita cilpa un aizžņaudza man kaklu, pirms es paguvu iekliegties. Man vēl pietika spēka noraut no galvas ķiveri un nosviest to lejā, lai pievērstu jūsu uzmanību. Šajā namā kaut kas nav kārtībā, kaptein…"

"Cik jūs sverat?" Diks jautāja.

"170 mārciņas, ser."

"Parādiet man spoku, kurš var pacelt tādu smagumu, — un es kļūšu par spiritistu," Diks sacīja.

Pie ieejas durvīm atskanēja klauvējiens.

"Tā ir policistu nodala," Stils sacīja un devās pie mehānisma, lai atslēgtu durvis. Pieskāries ieslēdzējam, viņš iekliegdamies atrāva roku.

"Isstrāvas spriegums," vioš iesaucās. "Dodiet man cimdu."

Diks piegāja pie ierīces un pagrieza izslēdzēju, neskatoties uz 250 voltu stipro strāvu, no kuras sitiena viņa ādas cimdi nevarēja izsargāt.

Pie durvīm aizvien vēl skanēja klauvējieni.

"Mehānisms nedarbojas," Diks čukstēja. "Nededziniet uguni."

Tomēr Stils jau bija paguvis nospiest savas laternas podziņu. Pēkšņi kaut kas nosvilpa Stilam gar ausi, un lode ieurbās sienā.

Visi trīs nogūlās. Lejā pret durvīm bira nepacietīgu sitienu krusa. Šanons tumsā sāka rāpties uz priekšu, turēdams rokā revolveri.

• "Vioš ir stūrī pie loga," Stils čukstēja. "Ieklausieties."

Pie sienas, kur stāvēja bufete, atspīdēja zaļgana blāzma, kura vērtās aizvien gaišāka. Blāzmas apspīdētā četrstūrī viņu skatiem parādījās gulošs stāvs — frakā tērpts mironis.

Šanonu sagrāba baisma.

"Šanon, skatieties," Stils izdvesa, "tas taču ir Maršalta līķis!"

37. nodala Lifts bufetē

Zaļganā gaisma kļuva bālāka un nodzisa.

Diks uzlēca kājās un metās uz vietu, kur bija redzēta dīvainā parādība. Viņa izstieptās rokas atdūrās pret bufeti. Aiz tās bija ar koku apsista siena.

No vestibila atskanēja solu troksnis.

"Vai še kāds ir?" balss no koridora jautāja.

"Iededziet laternu," Diks uzsauca.

Pēc šiem vārdiem elektriskā spuldzīte pie griestiem kā uz burvju mājienu pati no sevis iedegās.

"Kas atslēdza ieejas durvis?" Diks jautāja.

"Nezinu, ser. Tās atvērās pašas no sevis."

"Tātad namā ir vēl otra ierīce mehānisma vadīšanai," Diks sacīja. "Atnesiet no augšas cirvi. Šaujiet uz katru, kas gadās ceļā."

Kad cirvis bija atnests, Šanons noplēsa koka apšuvumu no sienas, kur bija parādījies spoks, un atrada parādības izskaidrojumu.

"Bufetes lifts," viņš paskaidroja. "Dažos namos tādus mēdzierīkot."

Virtuve bija pagraba stāvā. Tās durvis bija jāuzlauž, jo tās kāds bija aislēdzis pēc tam, kad Smits tur pievakarē bija iegājis. Šanons izklauvē ja sienas un uzgāja pieeju braucamam krēslam. Kad noplēsa apšuvumu, lifts atradās savā vietā, bet Maršalta līķa tur vairs nebija.

"Nu es saprotu, kā vioi toreiz paslēpa līķi: vioi ielika to liftā un apstādināja liftu pusceļā," Diks sacīja.

Vioš izgāja pagalmā. Vārtiņi uz iekšējo pagalmu bija vaļā. Neviena policista šajā puse nebija, jo aplenkšana bija novēlojusies. Diks atgriezās Malpasa istabā.

"Šī istaba jāsargā dienu un nakti," vioš sacīja. "Nav šaubu, ka vecais velns spēlē spoka lomu ne bez iemesla. Šajā istabā ir kāds, ko viņš grib dabūt savos nagos."

Stils izklauvēja sienas. Kādā vietā tām bija tukša skaoa.

"Laikam slepenas durvis," Diks sacīja un atspiedās ar plecu pret sienu. Tā padevās.

"Nu es saprotu, kāda ceļā mūsu draugs ierodas," Šanons sacīja.

Vioi bija uz kāpnēm, kuras gāja paralēli galvenajām kāpnēm vestibilā. Diks pieklauvēja pie sienas.

"Plāna kā papīrs," viņš piezīmēja. "Šlūčošie soli, aikuriem mūs gribēja iebaidīt, izskaidrojami loti vienkārši. Dodiet man smilšpapīru, un es parādīšu jums, kā tas notiek."

Kapou galā bija otras slepenas durvis, kuras veda uz augšējo platformu.

"Te mūsu draugs iznāca un sagaidīja policistu ar cilpu rokās," Diks paskaidroja.

Pa galvenajām kāpnēm vioi atgriezās Malpasa istabā.

"Kur vioš tagad varētu būt?" Stils jautāja.

"Jautājums gluži saprātīgs," Šanons sacīja. "Bet es nevaru jums atbildēt. Pēc manām domām — tālu. Ja aplenkšana būtu notikusi laikā, — pasaulē tagad būtu viens noziedznieks mazāk."

Vioš paņēma laternu.

"Jāpaskatās, kas notiek uz jumta, kaut gan maz ticams, ka viņš slēptos tur. Vai Villits savus aģentus aizvedis?"

"Cik man zināms, jā. Viņš ir Maršalta pilnvarnieku rīcība. Tie iecēluši ari pārvaldnieku, kurš dzīvo nelaiķa namā."

Apskatot jumtu, izrādījās, ka Villita aģenti nebija atsaukti.

"Jūs gluži velti še sargājat," Šanons teica cilvēkam, kas stāvēja, atspiedies pret skursteni.

"Pilnīgi piekrītu, bet man tā likts," tas atbildēja.

"Vai nekā neesat dzirdējis?"

• "Jā, gan — nupat pagalmā kāds trokšņoja. Es domāju, ka tas esat jas. Aiz sienas visu stundu gaidīja garš auto. Es noliecos pār jumta malu un saskatīju cilvēku, kurš vilka pa pagalmu kaut ko smagu. Tumsā labi nevarēja saredzēt, kas tas bija. Vioš ielika to mašīnā un aizbrauca. Es nodomāju, ka tas ir kāds no jūsu ļaudīm."

Diks nevarēja ticēt, ka viens pats cilvēks būtu aiznesis Maršalta līki. Aģenta vārdiem viņš neveltīja lielu vērību.

Šanons atgriezās namā. Stils tikmēr bija atradis ko interesantu.

"To es pacēlu paglamā," vioš sacīja.

Atradums bija mazs ādas futrālis, kurā Diks ieraudzīja dažas kapsuliņas, stikla šlircīti un divas adatas. Šļircīte bija nesen steigā lietota, jo tā līdz pusei bija pilna ar bezkrāsainu šķidrumu.

"Nosūtiet to ekspertīzei," Diks teica. "Es sāku ko nojaust."

38. nodaļa Stormers

Stormera detektīvu aģentūras birojs atradās pirmajā stāvā kādā no Sitijas namiem. Uz izkārtnes bija lakonisks uzraksts "Stormers", kas lāva ieinteresētiem garāmgājējiem pašiem minēt, kas par iestādi tā ir.

Torīt misters Džons Stormers pēc ilgāka laika ieradās sava uzņēmuma Londonas nodaļā.

Vioš iegāja kā daždien pa savu atsevišķo ieeju, un Villits par sava principāla ierašanos uzzināja tikai tad, kad izdzirda no vioa kabineta zvanu. Villits steigšus iegāja pie viņa. Misters Stormers sēdēja pie galda un lasīja "Time".

"Es lūgtu jūs glabāt man angļu avīzes," viņš teica. "Apbrīnojama informācija. Nu, kā klājas?"

"Šorīt mēs saņēmām piecus uzdevumus," Villits atbildēja. "Četras laulības šķiršanas, viens uzdevums no kādas dāmas, kuru šantažē kreditors."

Stormers nokoda cigāram galiou un aizsmēķēja.

"Pagaidiet, es gribu uzminēt. Vioa aizņēmusies naudu, lai glābtu tuvu cilvēku, pret kuru viņas vīrs nejūt "sevišķu draudzību…""

Villits pasmaidīja.

"Jus uzminējāt, ser," viņš teica.

"Nu, protams, vai tad tas ir grūti? Sievietes nekad neaizņemas naudu sev. Kas jauns Portmenskvērā?

Villits sniedza ziņojumu par pēdējiem notikumiem. Stormers ieinteresējās par Šanona ierašanās iemesliem Malpasa namā. Tad Stormers viņu atlaida.

Stormers reti ieradās Anglijā, bet atbraucis strā'^'1 desmit vīru vietā. Devioos vakarā viņš parakstīja pēdējo vēstuli un piezvanīja. Ienāca Villits.

"Malpasa lietā paliek spēkā līdzšinējās instrukcijas, kamēr Maršalta pilnvarnieki tās neatcels. Turpiniet novērot namu un turēt vienu cilvēku uz jumta. Viens vai divi no labākajiem aģentiem lai seko Smitam uz katra sola. Sapratāt?"

"Jā, ser."

"Nepatīkami, ka tik daudz jānodarbojas ar šo Smitu, tomēr es negribu riskēt. Ja gadās kas jauns — telegrafējiet."

Villits piezīmēja rīkojumus.

"Sakiet", Stormers sacīja, "kā tas notika, ka mēs sākām strādāt Maršalta labā?"

"Viņš lika mums noskaidrot kādas jaunavas dzīvesvietu."

Stormers iesita sev pa pieri.

"Nu kā tad! Vai jums izdevās noskaidrot, kādēļ vioš bija tik loti ieinteresējies par mis Bedfordu?"

"Noteikti gan ne. Maršalts bija liels skaistā dzimuma cienītājs."

"Man liekas, ka viņa vēlēšanos zināt šis meitenes adresi nevar tik vienkārši izskaidrot. Viņas uzvārds ir Bedforda?"

"Jūs taču nupat nosaucāt viņas vārdu," Villits smaidīdamsatbildēja. "Viņa ilgi dzīvoja Fontenuelā, — tur to visi suoi pazīst."

"Un Doras Eltonas jaunavas uzvārds ari ir Bedforda?"

"Jā, ser."

"Hm," Stormers domīgi novilka. "Un es domāju…" vioš iesāka un negaidot jautāja: "Tā jaunava dzīvo Londonā? "Palace" viesnīcā, kā jūs rakstījāt ziņojumā, jā?"

Viņš bungoja ar pirkstiem pa galdu.

"Villit, vai jums nav ienācis prātā dot viņai darbu? Mums jāatrod kāda sieviete, kas būtu mūsu aģents. Kā viņa varēja būt sekretāre pie Malpasa? Viņa ir bez darba, vai ne?"

"Man liekas, ka Šanons met uz viņu acis," Villits piezīmēja.

"Nu, kas par to? Kurš vīrietis tad nemet acis uz glītu skuķi? Vai zināt, es gribu parunāties ar Šanonu."

Villits izoēma piezīmju grāmatiņu.

"Man te atzīmēti dzīvokļa un dienesta numuri. Piezvaniet uz pirmo."

Stormers piezvanīja. Diks pienāca pie aparāta.

"Hallo! Runā Stormers. Vai kapteinis Šanons?"

"Stormers? Ak, jā — atceros."

"Jūs atceraties, Šanon, ka es biju jums pakalpīgs, paziņoju par Slika Smita ierašanos Anglijā?"

"Nu, vai zināt, pie mums viņš ir priekšzīmīgs," Šanons smējās.

"Tas jau bija viņa paradums: slēpties nevainības maskā," Stormers atbildēja. "Bet es gribēju runāt par ko citu. Nelaiķis misters Maršalts man lika apsargāt savu namu. Tagad tam vairs nav nozīmes. Tomēr viņa rīkojums paliek spēkā. Es būšu jums loti pateicīgs, ja rēķināsieties ar maniem aģentiem. Viens no tiem man ziņoja, ka jūs esot viņu formāli nopratinājis. Es viņiem liku atbalstīt policiju."

"Ak, tas! Es saprotu jūsu uztraukumu," Diks smējās.

"Deru, ka nesaprotat," Stormers atcirta. "Vai esat jau redzējis Maršalta pilnvarnieku iecelto nama pārvaldnieku?"

"Jā. Un tad?"

"Aplūkojiet viņu krietni," Stormers atbildēja un uzkāra klausuli.

Misters Stormers bija nolēmis pusdienas ēst tās viesnīcas restorānā, kur uzturējās Odrija Bedforda.

Paēdis viņš izgāja vestibilā.

"Es šodien vairs netieku mājās," vioš sacīja šveicaram. "Vai jums ir brīva istaba?"

"Protams, ser," šveicars atbildēja, ieskatīdamies grāmatā. "461. numurs."

"Man tas mazliet par augstu," Stormers teica. "Vai otrajā stāvā

nav?"

"Otrajā stāvā ir brīvs 255. un 270. numurs." "Tad es ņemšu 270. Septiņdesmit ir laimīgs skaitlis." Odrijas istabas numurs bija 269.

39. nodala Seja nakts tumsā

Odrija Bedforda visu dienu bija skraidījusi, meklēdama darbu. Viņa bija cieši apņēmusies iztikt bez Šanona palīdzības.

Reiz viņa bija sarakstījusies ar "Putnkopja Amatiera un Zemkopja Nomnieka" žurnāla redakciju. To atcerējusies, Odrija bija uzrakstījusi redaktoram vēstuli, un tas atbildēja ar uzaicinājumu ierasties.

"Mums vajadzīgs līdzstrādnieks putnkopības nozarē," redaktors sacīja. "Domāju, ka tiksiet ar šo darbu galā. Divas slejas nedēlā. Ja uz kādu jautājumu nepratīsiet atbildēt, — atsaucieties uz mūsu žurnāla 1903. gada 15. marta numuru."

Algu viņš piedāvāja ne visai lielu, ar to viņa nevarēja turpināt līdzšinējo dzīvesveidu.

Tajā pašā dienā Odrija sameklēja nelielu, bet mājīgu istabiņu redakcijas tuvumā.

Novakarē atnāca Šanons.

"Jūs mani pasargājāt no nepieciešamības zvanīt jums," Odrija sacīja.

"Kas noticis? Vai viņš jums atkal atrakstījis vēstuli?"

"Nē," Odrija teica. "Domāju, ka viņš liks mani mierā. Ja viņš tomēr

man vel rakstīs, es jums to parādīšu. Es runāju pair ko citu. Varat priecāties līdz ar mani, jo es…" ' "Atgriežaties pie vistkopības?"

Odrija rādija pārsteigtu seju, bet apķērās.

"Ak, jā — sargeņģelis!"

"Un kādel jūs gribējāt mani redzēt?" Šanons jautāja.

Odrija paņēma savu rokassomiņu un izņēma kādu akmentiņu.

"Paskatieties! Es piemirsu jums to parādīt."

"Kur jūs to ņēmāt?" Šanons dzīvi iesaucās.

"Redzu, ka sen jau vajadzēja parādīt jums šo akmentiņu. Es atradu to vestibilā uz grīdas, kad pirmoreiz biju pie Malpasa."

Diks atcerējās gadījumu ar Brounu —Toringtonu, kurš bija rādījis viņam gluži t^du pašu "akmentiņu".

"Kas tas ir?" Odrija jautāja.

"Dimants. Šis akmentiņš maksā seši līdz astoņi simti mārciņu."

Viņš aplūkoja akmeni un pazina zīmogu.

"Tas ir īsts briljants, un zīmogs ir tās firmas, kurai pieder raktuves. Vai jūs man atļausiet paņemt akmeni savā glabāšanā?"

"Ņemiet!" Odrija iesaucās.

"Vai kāds zina, ka jums šī lieta bijusi?" Diks jautāja.

"Neviens, ja tikai misters Malpass nav to zinājis."

Diks apsvēra dažādas varbūtības.

"Neviens, izņemot jūs, navakmentiou redzējis?"

"Domāju gan, ka nē. Tomēr viens gadījums bija. Nesen kādu dienu es nevarēju atrast savas istabas atslēgas un nokāpu pie šveicara pārliecināties, vai atslēga nav nodota viņam. Atslēga tomēr bija manā somiņā, tā bija iekritusi starp ādu un oderi."

"Kamēr jūs gājāt, viņš bijis pie jums un redzējis akmeni," Diks sacīja. "Šinī gadījumā "viņš" nozīmē Malpasu vai tā aģentu. Tagad nu noskaidrojas, kādēļ viņš vakarvakarā gribēja jūs sagūstīt."

Odrija nopūtās.

"Es aizvien vairāk nožēloju, ka pametu vistkopību un pārnācu uz Londonu. Eš pieņēmu vietu žurnālā."

Šanons aizgāja.

Odrija likās gulēt loti apmierināta. Vioai šķita, ka pienācis gals visiem piedzīvojumiem, kuri to vajāja Londonā. Vioa aizmiga ātri. Nakts vidu vioa pamodās no auksta un lipīga priekšmeta pieskaršanās sejai.

"Odrija Bedforda, jus man esat vajadzīga," dobja balss sacīja. Meitene iekliedzās un piecēlās gultā sēdus. Istabā bija dzija tumsa, bet kādu soli no viņas, zaļganas gaismas apspīdēta, kā likās, gaisā karājās cilvēka seja…

Kā noburta Odrija lūkojās Lesija Maršalta aizvērtās acis un sāpēs saviebtā sejā.

40. nodaļa Pazudušais viesis »

"Jaunā dāma paģībusi. Es aizsūtīju pēc ārsta."

"Vai nezināt, kas tai noticis?" Diks jautāja. Viņš stāvēja pie telefona, kā no gultas izlēcis.

"Nezinu, ser. Šveicars dzirdējis skalu kliedzienu un skrējis skatīties. Vioš atradis mis Bedfordas durvis vaļā, bet pati viņa nemaņā gulējusi gultā. Es biju vestibilā, un viņš man ziņoja par notikušo."

"Vai nav kādu norādījumu par Malpasu?"

"Nekādu, ser. Tomēr kāds ir mēģinājis iekļūt mis Bedfordas istabā, jo džendmenis, kas apdzīvo blakus istabu, atrasts koridorā uz grīdas. Viņš apdullināts acīmredzot ar gumijas sitamo, jo galvas āda tam vesela."

Pēc piecām minūtēm Diks bija viesnīcā. Odrija jau bija atspirgusi un varēja to pieņemt. Viņa sēdēja bāla, bet izskatā gluži mierīga.

"Man nav ko teikt, izoemot to, ka es redzēju Maršaltu."

"Art jūs viņu redzējāt?" Diks sacīja un nogrima domās.

"Vai tad jūs arī esat viņu redzējis?" Odrija brīnījās.

"Jā," Diks atbildēja. "Viņnakt mums rādījās Maršalts. Un vairāk jūs nekā neatceraties?"

■

• : ' • •• .

"Jāatzīstas, ka es paģību. Šveicars stāstīja, ka mans kaimiņš dabūjis bīstamu sitienu pa galvu. Sakiet, Dik, ko tas nozīme?" • "Tas nozīme, ka Maršalts ir dzīvs un atrodas vecā velna nagos," Diks sacīja. "Viņnakt mes atradām vioa namā iešlircināmās zāles, kuras cilvēkam laupa samanu. Šovakares saņemu no Malpasa vēstuli."

To teicis, Diks izvilka no kabatas uz mašīnas rakstītu zīmīti.

"Tas ir noraksts. Oriģinālu es nosūtīju uz Skodendjardu, lai no tā noņem pirkstu nospiedumus."

Odrija lasīja:

"Ja neesat mulkis, tad viņnakt jums vajadzēja kaut ko atrast. Lesijs Maršalts ir dzīvs. Lode bija atsitusies pret krūšu bruņām, ko tas valkāja zem krekla. To jūs jau sen būtu noskaidrojis, ja nodarbotos ar savu pienākumu, bet nevis lakstotos ap kādu skuķi. Es priecājos, ka viņš dzīvs, nāve viņam būtu labāka izeja. Viņš nomirs, kad es atzīšu to par vajadzīgu. Ja gribat, lai vioš dzīvo, — iztīriet manu namu no saviem spiegiem."

"Viss, ko man izdevās namā noverot, apstiprina vēstulē teikto," oiks sacīja. "Viņš tur Maršaltu narkozes varā un vadā sev līdzi, kad tas viņam vajadzīgs."

"Man likās, ka seja, kuru es redzēju, nebijaīsta, ja var tā izteikties."

"Jūs gribat teikt, ka tā bija maska? Tas neko negroza. Esmu pārliecināts, ka vēstulē viņš raksta patiesību. Es gribētu redzēt jūsu nepazīstamo labvēli. Droši vien jūsu kliedziens viņu uzmodinājis. Viņš izgājis koridorā, saticis tur Malpasu ar viņa nastu, dabūjis spēcīgu belzienu pa galvu un pakritis."

Cietušaisbijaatstājisviesnīcu, —aizbraucis uz pārsiešanu, kā pats izteicies. Grāmatā viņš bija ierakstīts kā "Henrijs Džonsons no Dienvidāfrikas". Šveicars, kurš viņam bija ierādījis istabu, vairs nedežurēja, un Dikam bija jāapmierinās ar šim ziņām. Licis ziņot, tiklīdz viesis būs pārradies, Diks devās mājup. Ceļā viņš nolēma iegriezties Portmenskvērā. Tur viss bija kārtībā: nama istabās dežurēja trīs policisti inspektora vadībā, bet ārpusē to sargāja Villita aģenti.

Mājās Diks atcerējās Stormera padomu un, piecēlies no rītā agrāk, devās uz Maršalta namu.

Durvis vioam atvēra viena no kalponēm, kuru tas slepkavības dienā bija atradis virtuvē.

"Pie jums laikam daudz kas grozījies?" viņš apvaicājās.

"O, jā, ser. Visa māja ačgārni apgriezta. No kalponēm palikušas tikai Millija un es."

"Jums esot jauns pārvaldnieks?"

"Jā. Tas džentlmenis bija mistera Maršalta draugs."

"Un kā viou sauc?"

"Misters Standforts, ser."

Diks ieklausījās uzmanīgāk.

"Vai tas nav Bils Standforts?"

"Jā, ser, misters Viljams Standforts."

"Es jūs pieteikšu."

"Nepūlieties — mēs ar misteru Standfortu esam veci paziņas."

Bilu vioš atrada kabinetā pie kamīna. Standforts sēdēja, uzlicis kāju uz sudraba sietiņa, cigāru zobos, un neveikli smaidīja.

"Labrīt, kaptein. Es gaidīju jūs visas šīs dienas."

"Tātad pārvaldnieks esat jūs?"

Bils palocīja galvu.

"Man jāuztur nams kārtībā," vioš teica. "Es biju loti pārsteigts, kad viņa pilnvarotie mani izsauca. Man jāsaka, ka es nekad neesmu bijis sevišķi tuvs Maršaltam."

"Dzīvodams Dienvidāfrikā, jūs viņu, protams, pazināt?"

"Jā, tur jau es ar viņu iepazinos. Tomēr es nesaprotu, kāpēc viņi mani izsauca."

"Droši vien saskaņā ar testamentu?"

"Tur jau ir tā lieta, ka testamenta nemaz nav. Liekas, ka Maršalts jau bija paredzējis tuvāko dienu notikumus. Tur kādā vietā rakstīts: "Ja es pazūdu no sabiedrības, tad minētais Viljams Standforts… "un tā joprojām…"

Diks brīdi padomāja, tad jautāja:

"Un ko par to domā Martins?"

Standforts paraustīja plecus. . "Tas mani maz interesē. Vioš oetur uz mani labu prātu. Vioš domā, ka esmu Maršalta draugs. Bet sirdslietās Maršalts bija mēms kā zivs."

Brīdi uznāca klusums.

"Man te nepatīk. Sevišķi naktīs — dažreiz tīri baigi. Piemēram, vakar, — man likās, ka es redzu…"

"Maršaltu?" Diks iejautājās.

"Nē, Malpasu."

"Kur tad jūs viņu saskatījāt?"

"Pieliekamās istabas durvīs — tikai vienu mirkli."

"Un ko jus darījāt?"

Bils apmulsa.

"Es steidzos prom no viņa un ieslēdzos."

"Es gribētu redzēt to pieliekamo istabu, ja jums oekas nav pretī."

Pieliekamā telpa bija blakus vestibilam, piekrauta visdažādākiem krāmiem: medību šautenēm un šaujamiem piederumiem. Šanons pacēla koka lādes vāku. Tur bija daudz mazu papes kārbiņu ar etiķetēm.

"Revolvera patronas," Diks sacīja. "Viena kastīte izņemta nesen, jo apakšējā oemaz nav noputējusi. Kādēļ jūs domājat, ka tas, kuru jūs še redzējis, bija Malpass?"

"Es nezinu," Standforts izvairīdamies teica. "Tā man kādreiz aprakstīja vioa izskatu. Es nekad neesmu viou redzējis."

Standforts nepacietīgi gaidīja sava apmeklētāja aiziešanu. Viņš ar pūlēm savaldījās, lai neizrādītu savu nepatiku, kad Šanons uzkāpa otrajā stāvā un apstājās pie Maršalta personiskā-kabineta durvīm.

"Vai durvis aizvien vēl darbojas?" Diks jautāja.

"Jādomā gan," Standforts atbildēja. "Jūs velti man jautājat par šī nama iekārtu, — es še esmu tikai viesis."

"Liekas," Diks smaidīdams sacīja, "ka jūs nevarat sagaidīt, kad es aiziešu."

Bils norūca, ka viņam vienalga.

"Un kā klājas jūsu draugiem Eltoniem?" Diks viņu kaitināja.

"Man par viņiem nekas nav zināms."

Beidzot nepatīkamais apmeklētājs aizgāja. Standforts viņu pavadīja un ar atvieglotu nopūtu aizslēdza durvis. Tad viņš atgriezās kabinetā un atvēra mazās ēdamistabas durvis, pa kurām ienāca kāds vīrietis.

"Jums ir asa dzirde, Martin," Standforts teica.

Martins piegāja pie loga un nolūkojās aizejošajā Šanonā.

"Agri vai vēlu — mūžīgi es satiekos ar šo putnu," viņš bez ļaunuma sacīja. "Jā, man ir laba dzirde. Es viņu pazinu, tikko izdzirdu viņa balsi vestibilā. Vai jūs vēl ilgi būsiet še? Ir darbiņš…"

Standforts noplātīja rokas.

"Ļoti žēl, bet man jāatsakās. Jāievēro uzticība, ko man parādīja nabaga Lesijs."

Martins iesmējās.

"Vai naudas Maršalts atstājis daudz?"

"Cik man zināms — nekā," Standforts apvainotā balsi atbildēja. "Velti jūs domājat, ka es gribu iedzīvoties. Mēs ar Lesiju bijām

draugi."

"Bet jūs taču nekad neesat to stāstījis?"

"Vai tad es jums nestāstīju, ka mēs bijām pazīstami?" Bils atteica. "Dora zina, ka mēs bijām draugi."

"Vai Malpasu pazīstat?" Martins jautāja.

Standforts piemiedza acis.

"Jā, es pazīstu Malpasu," viņš tikko sadzirdami čukstēja. "Ja jau runā par iedzīvošanos, tad es zinu gan, kur var nopelnīt."

Martina sejā bija šaubas un pārsteigums.

"Kur viņš ir?" Eltons jautāja.

Bils iesmējās.

"Palauziet galvu, Elton. Padomājiet par cilvēkiem, kuriem bijuši daudzi iemesli Lesiju ienīst; padomājiet, kas vienā mirklī varēja pārvērsties par sirmgalvi, izskaidrojiet to visu, mans dārgais, un lūkojiet uzminēt."

41. nodaļa Odrija pieņem uzdevumu

No rīta atnācis darbā, Villits bija pārsteigts, atrazdams misteru Stormeru jau kabinetā.

Principāls gulēja uz dīvāna visnožēlojamākā stāvokli.

"Vai esat slims, ser?"

"Es mirstu. Pagādājiet stipru kafiju un kilo piramidona. Ak, mana galva!" Viņš uzmanīgi aptaustīja savu pakausi un ievaidējās.

"Mana galvaskausa tilpums pavairojies par vienu kubikpēdu," viņš turpināja. "Skatieties, kur bumba olas lielumā. Jā, jā, ser, puns strausa vai dinozaura olas lielumā."

"Vai jums šonakt bija kādas nepatikšanas?" Villits jautāja.

"Labs jautājums! Atnesiet etiķi un dzirdiet: nevienam nav jāzin, kāda liksta man uzbrukusi. Ja kāds mani prasa —es esmu Savienotajās Valstis, kur man jābūt."

Villits izgāja un atnesa prasīto.

"Redzu, ka jūs gribat dzirdēt, kas ar mani noticis. Man bija sadursme ar spoku. Un tas mani apbalvoja ar šo punu."

"Kas tas bija?"

"Nav ne jausmas. Es izdzirdu kliedzienu un izskrēju koridorā. Tur skrēja kāds cilvēks, varbūt vairāki. Es devos pakal. Viņš iebelza man pa galvu, un es pakritu. Samaņu atguvu īstā laikā, lai neļautu viesnīcas detektīvam nospert manu pulksteni. Tagad ķerieties pie mūsu jaunkundzītes. Viņa dabūjusi darbu kādā "Vistu Vēstnesī". Ceru, ka tas darbs viņai nepatiks. Vai jūs viņu pēc izskata pazīstat?"

"Esmu ar viņu jau ticies."

"Nu, tad saticiet viņu vēl un piedāvājiet tai labu pelņu."

"Saprotu, ser."

"Vai bārddzinis jau atnācis? Pēc viņa aiziešanas es iešu nogulēties, un, lai Dievs žēlīgs tam, kurš iedomāsies mani traucēt! Ejiet pie mis Bedfordas. Sakiet viņai, ka mēs viņu ievedīsim paradīzē. Es gribu piekomandēt viņu Toringtonam, kurš dēvējas par Brounu. Un nedomājiet nākt atpakaļ tukšām rokām!"

Nostrādājusi dažas stundas mazās redakcijas piesmakušajā gaisā, Odrija atklāja ko interesantu. Misters Heps, kurš viņu bija pieņēmis darbā, un misters Heps — priekšnieks, — izrādījās par diametrāli pretēja rakstura cilvēkiem. No laipnības nebija vairs ne vēsts. Viņš prasīja, lai atbildēs lasītājiem Odrija slavētu nederīgas preces, lai šo preču piedāvātāji žurnālā ievieto sludinājumus. Odrijai tas bija loti nepatīkami. Beidzot nāca nenovēršamā sadursme.

Šo klodu misters Heps tai nevarēja piedot.

"Jūs esat neuzmanīga! Un jūsu rokraksts man nemaz nepatīk. Kādēļ jūs nerakstāt uz mašīnas? Kur jūs gribat iet?"

Odrija klusēdama paņēma savu mēteli.

"Uz mājām, mister Hep. Jūs esat satriecis manu ticību cāļiem."

"Laimīgu ceļu! Loti nožēloju, ka neredzēju agrāk, kas jūs esat."

"Tad jūs būtu zinājis ari, ka esmu sēdējusi cietumā."

"Par ko?" misters Heps brīnījās.

"Par cāļu zādzību," Odrija atbildēja un smaidīdama atstāja jauno darba vietu.

Viņai gribējās ēst, un viņa devās uz restorānu. Pa ceļam viņa nopirka avīzi. Odrija pamanīja, ka tai seko kāds vīrietis, kura izskats tai likās pazīstams. Bet viņas vērību saistīja avīzes ziņojums ar virsrakstu "Dīvains notikums viesnīcā "Palace". "Odrija ar prieku pārliecinājās, ka viņas vārds ziņojumā nebija minēts. Reportieris viņu bija nosaucis par "jaunu, bagātu dāmu". Tas vioai mazliet glaimoja.

"Piedodiet, mis Bedforda."

Odrija pacēla acis. Viņas priekšā stāvēja svešais vīrietis, kuru tā bija pamanījusi uz ielas. Tas apsēdās pie viņas galdiņa.

"Mēs jau esam tikušies, mis. Mans vārds ir Villits. Es biju izbraucis uz Fontenuelu ievākt dažas ziņas."

"Atceros gan," Odrija sacīja. "Tas bija todien, kad es izbraucu uz Londonu."

5— 18 -

"Gluži pareizi, mis. Es esmu Stormera detektīvu aģentūras pārstāvis. Misters Stormers man lika ar jums parunāt, mis."

"Ko vioam no manis vajag?" Odrija jautāja.

"Redziet, mis Bedforda," Villits uzmanīgi iesāka, "mēs pazīstam jūs kā loti spējīgu jaunavu un ceram, ka jūs neliegsiet mums savu līdzdarbību. Kāda dāma, kura ilgus gadus pie mums strādāja, apprecējās un aizgāja no mums. Misters Stormers cer, ka jūs neatteiksieties mums pakalpot.."

"Jūs piedāvājat man sievietes—detektīva vietu?" Odrija jautāja.

"Nepatīkamus uzdevumus mēs jums nedosim," Villits teica. "Jūsu darbības lauks būs augstākās kārtas sabiedrība."

"Sakiet, vai misteram Stormeram zināma mana pagātne?"

"Jūs domājat gadījumu ar kaklarotu? Vioš zina visu, mis."

Odrijas lūpas savilkās smaidā.

"Misters Stormers laikam turas pie tā viedokļa, ka zaglis zagli pa gabalu pazīst."

Villits iesmējās, neskatoties uz savu māksloto nopietnību.

"Nē, mis, jums nebūs jātvarsta zagli. Mēs uzticēsim jums sevišķu uzdevumu — uzraudzīt kādu kungu, vārdā Toringtons."

"Kas vioš tāds ir?" Odrija jautāja.

"Loti bagāts cilvēks no Dienvidāfrikas. Vai tas jūs interesē?"

"Jā, man ir sevišķi iemesli interesēties par Dienvidāfriku," meitene izvairīgi atteica. Vioa neticēja Dorai, ka vioas tēvs ir amerikānis un izcieš sodu Kapštatē, tomēr zināmas šaubas māsas vārdi vioas dvēselē bija radījuši.

"Bet es nemaz neprotu cilvēkus uzraudzīt," viņa atzinās.

"Jums nebūs jāseko Toringtonam pa pēdām. Jums tikai jāiepazīstas ar to, lai noskaidrotu, ar ko viņš satiekas. Mēs ceram iekārtot jūs pie vioa par sekretāri."

"Baidos pieņemt jūsu piedāvājumu, jo varu vēl pierast pie tik aizraujošas dzīves."

"Varbūt jūs vēlētos pārdomāt mūsu priekšlikumu?"

"Vai es varētu tikties ar misteru Stormeru?"

"Vioš aizceļoja uz Ameriku," Villits meloja. "Vioš man lika panākt jūsu piekrišanu."

Odrija iesmējās.

"Es lūkošu, redzēsim, kas tur iznāks."

Villits atviegloti nopūtās, jo viņš nevarēja rādīties savam principālam tukšām rokām.

Stormeru vioš atrada jau krietni atspirgušu.

"Tātad viņa nu ir mūsu," Stormers sacīja. "To jau es zināju."

"Kā jūs varējāt zināt, ka viņa necietis redakcijas darbu? Heps pret viņu bijis loti rupjš."

"Rupjš? Dīvaini. Agrāk vioš bija" kluss un laipns. Vioš stipri pārvērties."

Kad Villits bija izgājis, Stormers piegāja pie telefona.

"Vai tas esat jūs, mister Hep? Runā Stormers. Sirsolgi pateicos par jūsu laipnību."

"Man nebija viegli noturēties savā lomā," Heps atbildēja. "Viņa ir spējīga meitene, un jūsu dēl es zaudēju vērtīgu palīgu. Viņa man teica, ka esot sēdējusi cietumā par cāļu zādzību. Sakiet, vai tas tiesa?"

"Kā tad," Stormers apstiprināja. "Vioa bija lielas vistu zagļu bandas priekšgalā."

Viņš uzkāra klausuli un sāka smieties.

42. nodala Izlūks

Misters Toringtons apdzīvoja vienu no dārgākajiem numuriem ārkārtīgi greznajā Karltona viesnīcā.

Administrācijai bija zināms, ka miljonārs loti nelabprāt pieņem personas, kuras to apmeklē pašas pēc savas iniciatīvas.

Diezgan trūcīgi ģērbto cilvēku, kurš torīt gribēja satikt misteru Brounu, šveicars saņēma nelaipni.

"Kā jūs pieteikt?" viņš augstprātīgi jautāja.

Cilvēks nosauca kādu vārdu. Šveicars iegāja telefona budioā un piezvanīja Brounam. Miljonārs atteicās apmeklētāju pieoemt.

"Misters Brouns nav jūs aicinājis. Kas jūs esat?"

"Es strādāju…" svešais nosauca pazīstamu dirnantraktuvju sabiedrību Kimberleā.

Šveicars piezvanīja vēlreiz. Tad izsauca koridorā apkalpotāju.

"Aizvediet šo kungu pie mistera Brouna, uzgaidiet tur un pavadiet viou atpakaļ."

Kad svešinieks iegāja kabinetā, misters Brouns beidza rakstīt vēstuli. Pacēlis galvu, viņš caur zelta brillēm uzlūkoja ienācēju.

"Jūs esat De—Bire kompānijas dienestā?", viņš uzrunāja to.

"Gluži tā vis nav, mister Broun," svešais teica, viltīgi smaidīdams. "Mana ierašanās izskaidrojama ar to, ka es pazīstu jūs jau no Dienvidāfrikas."

Brouos norādīja uz krēslu.

"Kad tas bija? viņš jautāja.

"Vēl pirms tam, kad ar jums notika nepatīkamais gadījums."

"Toreiz jūs vēl bijāt pārāk jauns, mans draugs," Brouns piezīmēja.

"Es izskatos jaunāks nekā esmu. Mister Broun, es atrodos loti neapskaužamā stāvokli. Ceru, ka palīdzēsiet vecam biedram."

"Es jums palīdzēšu, ja runājat taisnību, kaut jūsu vārdiem neticu. Atmiņa man loti laba, tomēr jūs nevaru atcerēties. Kur mēs būtu tikušies?"

Apmeklētājs aprobežojās ar diezgan nenoteiktu atbildi:

"Kimberleā."

"Es esmu bijis Kimberleā," Brouns piekrita. "Bet kurš gan no dimantrūpniekiem tur nav bijis? Varbūt jūs atcerades manu toreizējo uzvārdu?"

Nepazīstamais palika uzticīgs savai taktikai.

"Es atceros to loti labi," viņš kategoriski apgalvoja, "tomēr nekāda pasaules vara mani nepiespiedīs to izrunāt, ja džentlmenis pats vēlas saukties par Brounu. Ja gribat zināt patiesību, —mēskopāizcietāmsodu."

"Tātad bēdubrāli," miljonārs labsirdīgi pasmaidīja un iebāza roku kabatā. "Nevaru atcerēties. Man bija krietni jāpapūlas, līdz izdevās aizmirst cilvēkus, ar kuriem gadījās būt kopā katorgā."

Uz galda bija miljonāra rakstītā vēstule. Apmeklētājs ievēroja, ka tā ir parakstīta, tomēr notālēm parakstu izlasīt nevarēja. Vioš visu laiku lauzīja galvu, lūkodams atrast kādu iemeslu, lai pieietu galdam no otras puses.

Brouns izņēma kredītbiļeti un pasniedza to svešiniekam.

Svešinieks paņēma naudu, saburzīja to saujā un pa roku galam nosvieda zemē pie kamīna, miljonāram aiz muguras. Brouns atskatījās. Apmeklētājs izmantoja šo acumirkli, lai izlasītu vēstules parakstu.

"Man nevajag jūsu naudas," vioš lepni sacīja. "Jūs maldāties, domādams, ka esmu nācis dāvanas lūgt. Ņemiet savu naudu, Torington!"

Daniels Toringtons vērīgi uzlūkoja svešinieku.

"Tātad jūs tiešām zināt manu uzvārdu. Ņemiet naudu. Ko īsti jūs gribat?"

"Es gribu, lai jūs paspiestu man roku," svešais aizvainota balsi teica, bet naudu tomēr pacēla.

Toringtons norādīja uz durvīm. Kad apmeklētājs izgāja, Toringtons mēģināja atcerēties, kur būtu to saticis.

"Kā viņš zin manu uzvārdu?" miljonārs domāja. Nejauši viņa skats krita uz vēstuli, un pēkšņi viss tapa skaidrs. Bet ko gan šim cilvēkam no viņa vajadzēja? Toringtons nezināja, cik nekautrīgi ir šie ziou piegādātāji.

43. nodala Dora runā vaļsirdīgi

Pēc Maršalta nama apmeklēšanas Martins pārradās mājās ārēji mierīgs. Dora vēl nerādījās, un brokastis vienatnē ēst viņš negribēja.

Viņš nezināja, kā nosist laiku, un sāka pārlasīt ar rita pastu pienākušās vēstules. Beidzot Dora iznāca. Martins redzēja, ka vioa pavadījusi bezmiega nakti.

"Dora, es daudzreiz esmu gribējis jautāt par tavu pagātni. Es loti maz pazīstu tavu dzīvi, pirms mēs sākām satikties."

"Kas tev ienācis prātā? Savu darbību es sāku kā klejojošas trupas koriste Uzoēmējs bankrotēja un pameta mūs likteoa varā kādā trešās šķiras pilsētiņā. Trīs mēnešus es strādāju kopā ar balagāna akrobātiem un tikai tad nokļuvu uz skatuves. Esmu izbaudījusi visādu dzīvi: sākot no suflieres būdioas līdz pirmajām lomām provinces teātros. Bet kādēļ tu tā jautā?"

"Man taču interesanti to zioāt. Nekad neesmu varējis tevi iedomāties citādi, kā…"

"Kā siržu lauzēju? Kad mēs iepazināmies, es biju ceļā uz provinces slavu. Provinces primadonnas zeltā nepeldas, un godīgā ceļā es nebūtu sapelnījusi sev namu Kerzonstrītā."

"Un kur tu iepazinies ar Maršaltu?"

Dora brīdi klusēja.

"Londonā, kad mēs jau dzīvojām kopā. Man žēl, ka neesmu nomirusi agrāk."

Viņam šī saruna nebija patīkamāka kā vioai.

"Dora, vai viņš vēl aizvien ir tev mīļš?"

"Es viņu nicinu. Tu laikam netici man? Tad klausies: es viņu mīlēju. Es gribēju sadragāt mūsu kopdzīvi un aiziet pie vioa. Bet es bijuvioupārvērtējusi. Untagad, Ben, esjūtu,ka viņširmiris —nevien tiešā nozīmē, bet miris arī manā devēselē. Gluži tas pats notika ar Odriju, — vienā mirklī manas jūtas pret viou oomira…"

"Vai tu nedomā, ka viņš varētu vēl būt dzīvs?" Martins domīgi jautāja.

"Man vienalga."

Viņš nešaubījās par viņas vārdu patiesību.

"Vai viņš kādreiz tev stāstīja par Malpasu?"

"Par veco savādnieku? Daudzreiz. Malpass viņu ienīda. Maršalts gan apgalvoja, ka nepazīstot savu kaimiou, bet tas nav tiesa. Viņš man atzinās, ka senāk viņiem bijis kopīgs uzņēmums. Un Maršalts atvīlis Malpasam sievu. Saki, vai tu satiki Standfortu?"

Martins pamāja ar galvu.

"Vai viņš tev nekā nestāstīja? Cik es zinu, viņi bija labi paziņas."

"Paziņas?"Martinsiesmējās. "Varbūt tu gribēji teikt —sirdsdraugi? Tiesa gan, Standforts nekad nav bijis pārāk vaļsirdīgs, tomēr neticu, ka viņš būtu slēpis no manis savu pazīšanos ar Maršaltu."

Viņš piecēlās, piegāja pie sievas un uzlika tai rokas uz pleciem.

"Paldies… par vaļsirdību. Domāju, ka nesaskaņu starp mums vairs nebūs. Uz Odriju aizvien vēl neturi labu prātu? Kādēļ? Es nesaprotu. Vienīgais cēlonis tavam naidam pret Odriju taču bija viņš?"

"Nezinu… Naids pret Odriju man jau pārgājis asinis."

"Ļoti žēl," Martins teica, noglāstīja sievai plecu un izgāja.

Martinam bija norunātas dažas tikšanās. Pēdējā laikā viņa stāvoklis bija nedrošs, un līdzekli gāja uz beigām. Policija bija atradusi visienesīgāko no viņa kāršu klubiem, un viņam bija jāsamaksā gandrīz tūkstoš mārciou, lai atpirktos no nepatikšanām. Tas, ka viņu bija nodevis viņa līdzdalībnieks, Martinu neuztrauca.

Martins pēdējā laikā dzīvoja no "nevainīgiem" ienākumiem, kuri vērtās aizvien mazāki. Likās, ka visi bagātnieki būtu aizbraukuši no Londonas, pamezdami noziedzniekus likteoa varā. Eltons jau sāka gudrot, vai nederētu atvērt biroju neesošu akciju pārdošaoai. Bet šis pasākums tam šķita bīstams.

Martins vienatnē brokastoja kādā Soho restorānā, kad ienāca neizbēgamais ziņu vācējs. Citos apstākļos Martins būtu to padzinis. Bet šoreiz viņa naudas krājumi bija tik nožēlojamā stāvokli, ka bija jāķeras pie pirmās izdevības, lai tos pavairotu.

Izlūka izturēšanās pret Martinu bija pavisam citāda nekā pret tik "populāru" personu kā Sliks Smits.

"Priecājos jūs redzēt, mister Elton… Sen nebiju jūs saticis… Pateicos, es iedzeršu konjaku… Jā, pavisam bēdīgi ar veikaliem."

"Bet es domāju, ka veikali plaukst," Martins piezīmēja.

"Var jau būt, ka jūsu arodā, bet vispārīgi…" ziootājs skumji pakratīja galvu. "Es nupat domāju par kriminālistiem. Man viou žēl, mister Elton. Ja vioi zinātu to, ko es zinu, —viou veikali zeltu labāk."

"Interesanti, ko tad jūs īsti zināt?"

"Man ir kas īpaši jums."

Viņš pasmaidīja ar pārākuma apziou un turpināja:

"Persona, kuru gaida no Dienvidāfrikas, dzīvo Londonā jau vairāk nekā gadu. Vioš bijis katorgā, bet ir bagāts kā Rotšilds."

"Katorgā, jūs sakāt? Par ko?"

"Sašāvis kādu. Tikai viņš atbrīvots jau vairāk kā pirms gada. Ticiet man, — viņš ir vērts vairāk par miljonu. Neviens nezina, ka vioš jau Londonā."

"No Dienvidāfrikas?" Mardns ieinteresēts jautāja.

"Jā, sodu izcietis Kapštatē."

"Varbūt par neatjautu tirgošanos ar briljantiem?"

"Jā, tiešām kas tamlīdzīgs. Viņš mazliet klibo…"

"Klibo?" Martins palēcās no pārsteiguma. "Un kā viņu sauc?"

"Viņš sauc sevi par Brounu, bet īstenībā viou sauc Daniels Toringtons. Un es jums saku, mister Elton, viņu var paņemt plikām rokām…"

Martins iegrūda ziootājam kredītbiļeti, samaksāja rēķinu un steigšus devās mājup.

Dora bija saģērbusies iziešanai.

"Pagaidi," Martins to aizturēja, iegāja kopā ar viņu viesistabā un aizslēdza durvis.

"Vai atceries, — kad Odrija bija pie mums pēdējo reizi, tu pārmeti viņai, ka viņa dzīvojot ar svešu vārdu. Tu sacīji, ka vioas tēvs izciešot Kapštatē sodu par dimantu zādzību. Vai tas tiesa?"

"Nu, jā," Doia izbrīnā atbildēja. "Un tad?"

"Es tovakar izjautāju tevi, un tu sacīji, ka apcietināšanas brīdi viņš sašauts un no tā laika klibojot. Kāds ir Odrijas tēva uzvārds?"

"Daniels Toringtons."

Martins iesvilpās.

"Toringtons? Bez šaubām, tā ir viena un tā pati persona. Viņš dzīvo Londonā."

"Odrijas tēvs?" Dora iesaucās. "Bet viņš taču notiesāts uz mūža katorgu! Man Maršalts to stāstīja. Tādēļ jau viņš arī gribēja Odriju apprecēt."

"Tātad viņš zināja, ka Odrija ir Toringtona meita? Tu man par to nekā neesi teikusi."

"Daudz ko es neesmu tev teikusi," Dora piezīmēja, tad apķērās. "Piedod, es pēdējās dienās esmu loti nervoza. Nu, jā, — Toringtons bija notiesāts uz mūžu."

"Viņš atbrīvots jau vairāk kā gadu un no tā laika dzīvo Londonā. Vai Maršalts to zināja?"

"Droši vieo nezināja, citādi viņš…" viņa pēkšņi aprāva teikumu un satvēra vira roku. "Malpass!" viņa čukstēja. Martins viņu uzlūkoja neizpratnē.

"Nu es saprotu, — Maršalts bija to izdibinājis vai nojautis," Dora paskaidroja. "Izrādās, ka viņš visu laiku dzīvojis tam kaimiņos. Ben, Malpass ir — Toringtons."

44. nodala Jaunā mantiniece

"Toringtons! Tas nevar būt!" Martins sacīja. "Tādi brīnumi notiek tikai romānos. Nevar būt tik stipra naida! Un sevišķi vēl Toringtons, kurš meklē savu meitu!"

Dora uzmeta tam ātru skatu.

"Vai tu esi pārliecināts, ka viņš še uzturas ar to nolūku?"

"Nezinu, bet domāju, ka nemaldos. Kas varētu būt ticamāks par to, ka Toringtons grib atrast tavu māti un savu meitu?"

"Tu maldies. Toringtons domā, ka Odrija mirusi. Māte pati viņam to ziņoja, un arī Maršalts to apliecinājis. Viņš senāk bijis ar manu māti pazīstams. Pēc Maršalta padoma māte atbildējusi uz Toringtooa vēstuli, ka Odrija mirusi no šarlaka. Kādā Kapštates baznīcā novietota pieminas plāksne. Odrija ir mana māsa. Ja Toringtons un Malpass nav vjena un tā pati persona, — tad Maršaltam bijis cits ienaidnieks, par kuru vioš nekā nav man stāstījis."

Martins domīgi staigāja pa istabu.

"Cik Toringtons ir vērts?"

"Pāri par diviem miljoniem mārciņu."

"Kā tu domā, cik viņš dos, lai uzzinātu patiesību?"

Dorai asinis saskrēja sejā.

"Atdot visu Odrijai! "viņa iesaucās. "Atdot viņai tēvu un vēl miljonus piedevām! Tu esi prātu zaudējis. Ne par kādiem miljoniem es to nepieļaušu! Ja Toringtons ir viņas tēvs, — lai tad viņa pati to uzmeklē."

"Kā viņu īstenībā sauc?"

"Dorotija Odrija Toringtona. Viņš pats nezina, ka viņu sauc par Odriju. Kad viņu notiesāja, viņa vēl nebija kristīta Viņš bija izvēlējies tai Dorotijas vārdu un arī vēstulēs viou tā sauca. Mājās mēs nekad nesaucām viņu šajā vārdā."

Martins domīgi uzlūkoja sievu.

"Ko tu esi nodomājis darīt?" Dora jautāja.

"Uzraksti viņai vēstuli," Martins teica.'

Dora ieplēta acis.

"Aizraksti viņai vai arī lūko to sastapt persooīgi. Saki, ka, Maršal ta nāves satriekta, tu esi aizmirsusi visu naidu, ka gribi lūgt viņas piedošanu."

"To es nekad nedarīšu!''

"Vēstulē uzsver, ka lūdz piedošanu par to, ka līdz šīm esi klusējusi par viņas tēvu. Un, kad viņa atnāks, pasaki: "Viss, ko es tev esmu teikusi, attiecas uz mani pašu." Saprati?"

"Martin, es…"

"Pagaidi. Kādēļ viou nesauca tajā vārdā, ko viņš tai bija izvēlējies?"

"Uoti vienkārši: arī man otrs vārds bija Dorotija. Viņš to nezināja. Māte aptvēra to tikai pēc kristībām. Nevarēja taču ģimenē būt divas Dorotijas."

"Kur ir Odrijas kristāmzīme?"

"Es neesmu to redzējusi. Bet māte atstāja man dažus papīrus —var būt, ka starp tiem ir arī kristāmzīme. Atnes tos, Ben, — tie glabājas manas tualetes augšējā plauktiņā."

Martins ienesa vecu skārda kastīti. Tā bija aizslēgta, un atslēgas nebija, bet Bens to viegli atvēra. Pašā dibenā bija zila aploksne, un tajā — divi dokumenti.

"Tā ir mana kristāmzīme," Dora sacīja, "un te — Odrijas."

Martins izklāja otro dokumentu uz galda.

"Dorotija Odrija Toringtona," vioš lasīja. "Un kā tavs pilnais vārds?"

"Ņina Dorotija Bedforda. Bedforda bija manas mātes uzvārds pirms laulībām ar Toringtonu."

"Es varētu pārtaisīt Odriju par citu vārdu, bet tas maz ko līdz, jo tava kristāmzīme taču paliek. Kad vioa atnāks, saki vioai —arasarām vai bez -r kā nu pati gribi, ka vioa ir tava vecākā māsa."

"Bet tas nav iespējams…" Dora iesāka.

"Tev tas jādara. Vecums nav pierādāms. Bet, ja vioa atceras pārāk skaidri…" Martioa seja kļuva nežēlīga.

"Manā sirdī," viņš teica, "ir stūrītis nabaga meitenēm. Ja varētu, es labprāt būtu Odrijai palīdzējis. Bet te ir runa par miljonu, un es gribu

to iegūt."

"Ben, tu gribi teikt…" Dora čukstēja.

"Ka tu esi Dorotija Toringtona."

"Bet, ja nu vioa atcerēsies? Un par to es esmu gandrīz pārliecināta."

"Tad viņa būs jānovāc no ceļa un jāizmirst," Martins sacīja. "Neviens taču nezina, ka Odrija ir Toringtona meita."

Pie durvīm klauvēja, un istabā ienāca kalpone.

"Vai varat pieņemt misteru Smitu, ser?" viņa jautāja.

"Misters Sliks Smits no Čikāgas?"

45. nodala Misters Sliks Smits pastasta ko jaunu

Brīdi iestājās klususifis. Tad Martins teica:

"Vediet viņu šurp. Tu laikam pazīsti šo tipu, Dora?"

"Es viņu reiz esmu redzējusi. Tu jau zini, kad tas bija. Es labāk iešu."

"Tev jāpaliek. Viņš ir no tās sugas, kuriem nevar vis pirkstu mutē likt. Interesanti, kas tam vajadzīgs?"

Sliks bija elegantā uzvalkā, un varēja domāt, ka viņš nāk no lepnām kāzām.

"Piedodiet, ka ienācu bez aicinājuma. Jus laikam gribat iet, kundze?"

Martins sarauca pieri.

"Varat būt drošs," misters Smits viņu mierināja. "Pasaulē nav tādu slepeno, kuri varētu man izsekot, ja es gribu tikt no viņiem vaļā."

"Es gribēju iet un ceru, ka jūs mani atvainosiet," Dora sacīja.

"Eoti žēl. Man jāsaka jums kas loti svarīgs. Ceru, ka jums būs interesanti zināt, ka viens no Bedfordu senās cilts priekšstāvjiem iestājies nicināmā "varavu" kongregācijā."

"Uz kuru pusi jūs velkat?" Martins neticīgi jautāja.

"Es nāku ar atklājumu, ko gribu pavēstīt ar vislielāko dramatismu. Odrija, jūsu godājamā svaine, iestājusies policijas dienestā."

"Ko jūs muldat?"

"Policijā, tas nebūtu gluži pareizi teikts, kaut groti iedomāties organizāciju, kura būtu Skotlendjardam tuvāka nekā Stormera aģentūra."

"Jūs gribat teikt, ka viņa iestājusies Stormera dienestā?"

"Es izdibināju to gluži nejauši: redzēju, ka viņa iegāja aģentūras birojā kopā ar Villitu. Villits ir Stormera vietnieks zemes virsū. Stormera bodīti es pazīstu kā savus pirkstus. Viņa aģenti man seko, kopš mani atņēma no mātes krūts. Es labi pazīstu viou metodes.

Stormers ieveda Anglijā sistēmu, kura pirms tam nebija pazīstama un kuru vēl tagad citi neatzīst — emblēmu sistēmu. Katram Stormera aģentam ir tāda emblēma: sudraba zvaigznīte, kuras iekšpusē iegravēts aģenta uzvārds. Es sekoju Odrijai un pārliecinājos, ka Villits ieveda viņu juveliera darbnīcā. Tur viņš tai pasūtīja šādu zvaigznīti. Iznākuši no darbnīcas, viņi izšķīrās. Villits devās pie tuvākā telefona automāta un zvanīja uz Karltona viesnīcu, lika sagatavot lēdijai greznu numuru."

To teicis, misters Smits izvilka no kabatas zīda lakatiņu un nopurināja ar to putekļus no savām nevainojami spodrajām kurpēm.

"Misters Brouns, viņš arī Toringtons, uzturas Karltona viesnīcā," viņš kā nejauši piemetināja.

Martins un Dora bija tik loti pārsteigti, ka piemirsa pat simulēt šī uzvārda nezināšanu.

"Nu, un tā," misters Smits turpināja, "es nolēmu paziņot to ari jums. Jums derēs zināt, ka jaunā mis Bedforda var būt loti bīstama, sevišķi cilvēkiem, kurus Villijs Vilferds uzvedis uz Toringtona miljonu pēdām."

Martins saprata, ka Smits runā par ziņotāju, un samn'r i..

"Viņš ir lāga zēns," misters Smits turpināja, "bet viņiedz savu informāciju uz visiem ielu stūriem, un šajā ziņā viņa vērtība līdzinās nullei."

"Pateicos," Martins teica. "Es piegriežu maz vērības šo brāļu tenkām."

"Tad jūs labi darāt," Smits viņu cildināja, un viņa jautrās acis pievērsās Dorai.

"Krietna meitene ir jūsu jaunākā māsa," viņš sacīja.

Martins ar pūlēm noturējās kājās. Viņš nodomāja,,ka Smits ir noklausījies viņa sarunu ar Doru. Turpretim Dora nebija tik viegli izsitama no sliedēm.

"Vai jūs runājat par Odriju?" vioa jautāja un sāka smieties. "Man ikreiz nāk smiekli, kad Odriju visi uzskata par jaunāko māsu. Vioa ir gadu vecāka par mani."

Dora mīlēja rotaļāties ar uguni.

Smits nebija viņas paskaidrojumu dzirdējis.

" Šī meitene vēl sevi pa rādīs, — piem iniet manus vārdus," vi ņš sacīja.

"Viņnakt vecais biedēklis tikko nebija viou nolaupījis, — tikai ' diezin kas bija to iztraucējis."

"Jūs runājat par Malpasu? Vai tad tā bijusi viņa?"

Misters Smits pamāja ar galvu.

"Tas vēl ir nieks. Daudz nopietnāka lieta bija Sentdunstenā. Jūsu māsa ir loti populāra. Tas ir jau trešais vīrietis, kas gribējis viou nolaupīt. Man šķiet, ka ceturto es pavadīšu uz kapsētu. Nu būs jāsāk iet, es savu pienākumu esmu izpildījis. Jūsu jaunākā māsa, misis Eltona, ir tiešām viltīgs zvēriņš."

Smits neuzsvēra vārdu "jaunākā", tomēr Martins nešaubījās, ka šo vārdu tas izrunāja ar nodomu.

"Smits grib dabūt savu dalu," Martins teica sievai, kad ārdurvis bija aizvērušās. "Ja lieta izdosies, būs jādod viņam tūkstoši divdesmit vai vairāk, lai tur muti. Viss būs atkarīgs no tā, kāds būs Odrijas liktenis."

46. nodaļa Sanons savās mājās

Mūžīgais ielas troksnis, kas ielauzās Šanona dzīvokli Heimarketrodā, nekad nebija traucējis viou darbā. Šodien Diks ievēroja, ka ielas troksnis top nepanesams. Šanons pirmo reizi juta, ka Portmenskvēra notikumi viņu dara nervozu.

Viņš sēdēja pie rakstāmgalda un apsvēra visus apstākļus, kam bija sakars ar Lesija Maršalta noslēpumaino pazušanu un Tondžera noslepkavošanu. Uz papīra lapiņas Diks bija atzīmējis četrus vienas ķēdes locekļus, kurus tas velti pulējās sasaistīt.

Pirmais loceklis bija no Temzas izzvejotais mironis, otrais — sieviete, kuras llķiatrada parkā, trešais —Tondžera nāve, un ceturtais — paša Maršalta pazušana. Standforts bija jauns faktors.

Diks paņēma zilus vākus, izlasīja pamaūgu ziņojumu par slīkoni, kas nav bijis neviens cits kā Lekers; tam sekoja parkā atrastās sievietes apraksts un beidzot "akta" visplašākā dala — par Tondžeru.

Diks rūpīgi izlasīja visu, kaut minētos apstākļus zināja gandrīz no galvas.

"Tondžers bija ģērbies baltā triko uzvalkā, baltā, zili strīpotā kreklā, kaklā balta apkaklīte, kājās mīkstas, melnas kurpes. Kabatās atrastas septiņas mārciņas sterliņu Anglijas valūtā, divsimt franku, no Iston—Laine gaiskuģniecības sabiedrības izdota biļete atpakallidojumam Londona — Parīze, vecmodīga parauga zelta pulkstenis Nr. 984371 ar zelta ķēdi, divas atslēgas un kabatas portfelis. Kabatas portfeļa saturs: doktora Voltersa, Parkstntā parakstīta recepte pret bezmiegu, trīs kredītbiļetes pa piecām mārciņām katra un trīsžuburu instruments, kura uzdevums nav noskaidrots…"

Diks apstājās. Šis paštaisītais iostruments jau no sākuma nedeva tam miera. Diks ar nodomu glabāja to pie sevis, cerēdams, ka nejauši prātā iekritusi ideja viņam palīdzēs uzminēt tā nozīmi. Tomēr "iedvesma" nenāca.

Diks atslēdza ugunsdrošo skapi, izņēma plakanu etviju un sāka pētīt instrumentu. Tehniskie eksperti, kuriem reiz bija likts šo rīku izpētīt, pierakstīja kaudzi papīra oepārliecinošām hipotēzēm. Pats instruments bija vienkārša trīsžuburu svira ar nesmailu galu un rokturi, kas atgādināja korķu velkamo. Primitīvais izveidojums liecināja, ka to izstrādājis nespeciālists. Diks atcerējās pieliekamo telpu Maršalta namā, kur bija pamanījis dažus atslēdznieka piederumus. Instruments, bez šaubām, bija izgatavots šajā darbnīcā, — bet kādam nolūkam? Diks velti lauzīja galvu.

Diks nolika "aktu", smēķēja pīpi, atlaidās atzveltnē un atkal sāka apsvērt visādas varbūtības.

Pēkšņi viņš izdzirda grants atsišanos pret loga rūti. Palūkojies Diks nekā aizdomīga neredzēja. Arā lija lietus. Iela bija izrakņāta., tur remontēja gāzes vadu. Diks nosprieda, ka garāmbraucoša auto riteņi būs aizķēruši grants kaudzi, kuras sīkie akmentiņi atsitusies pret viņa logu. Viņš nosēdās pip galda. Pēc brītiņa rūts atkal noskanēja. Diks pieskrēja pie loga. Uz trotuāra vioš pamanīja lietusmētelī tērpušos sievieti. Diks pasauca izsūtāmo un nosēdināja tā, lai vioa ēna būtu saskatāma no ielas. Pats vioš izgāja pie ārdurvīm, klusi atslēdza tās un sāka klausīties.

Tiklīdz trosksnis atkārtojās, Diks izlēca no paslēptuves un satvēra sievieti ar visiem lietiskiem pierādījumiem.

"Kas tie par jokiem, kundze?" vioš bargi uzsauca, — viņa priekša smaidīdama stāvēja Odrija Bedforda.

"Es centos būt ooslēpumaioa. Ceru, ka neesmu jūs sabiedējusi. Es gribēju jūs satikt, un tā kā detektīvi neatzīst zvaniņus…"

"Ko jūs tur stāstāt? Nāciet iekšā. Saprotams, ka jūs mani sabiedējāt. Ar ko jūs tur sviedāt logā?"

"Es loti priecājos, ka varu ierasties pie jums bez pavadooa, jo esat viens no mūsu ļaudīm."

Diks atlaida izsūtāmo un sacīja:

"Mistifikācija jums izdevās lieliski. Bet jūs varbūt man paskaidrotu, ko nozīmē — "viens no mūsu ļaudīm"?"

Odrija klusēdama izņēma no kabatas sudraba zvaigznīti un ar mākslotu nevēribu nosvieda to uz galda. Diks paņēma nozīmi, izlasīja iekšpusē iegravēto vārdu un teica:

"Stormera aģentūrā? Tas nevar būt! Un es domāju, ka jūs tā nopietni ieperinājusies vistu redakcijas būrī…"

"Man apnikuši cāli," Odrija atbildēja, novilkdama samirkušo lietusmēteli. "Tie nes man nelaimi."

Viņa piezvanīja. Ienāca izsūtāmais Viljamss, kurš izpildīja arī šofera un pavāra pienākumus.

"Karstu tēju un ievārījumu," viņa pavēlēja un pievērsās Šanonam. "Kad pie jums atnāk dāma, jums jāpiebīda pie kamīna visērtākais krēsls un ar norūpējušos seju jāapvaicājas, vai vioai nav samirkušas kājioas, un es jums atbildu— nē. Var jau būt, ka jūs esat labs detektīvs, bet kā saimnieks jūs nederat nekur."

"Pastāstiet man savus pēdējos piedzīvojumus," Šanons teica, nosēdioādams viou atzveltnē pie kamīna.

Viņa aprakstīja epizodi ar Hepu, bet stāsts par vioas pieņemšanu jaunā arodā vioai tik gludi neveicās.

"Man tiešām nav ne jēgas, kas būs jādara. Pagaidām mani nomitināja milzīgi lepnā viesnīcā, kur man tēvišķi jāuzrauga sešdesmit gadus vecs džendmenis."

"Kā Stormers zināja, ka jūs esat pasaulē?"

"Vioš zina visu, — tas ir īsts detektīvs. Taisnību sakot, es pati nezinu, kā un kur vioš mani sameklējis. Villitu gan es biju agrāk satikusi, — tas bija todien, kad es diližansā izbraucu no Fontenuelas, lai dotos uz Londonu. Vēlāk man ienāca prātā, — vai tikai Villitu nebija sūtījis Maršalts? Bet tā ir tikai nojauta, kurai man turpmāk bieži vien būs jāpaļaujas."

"Sakiet," Šanons pārtrauca vioas tērzēšanu, "kā to veco džentlmeni sauc?"

"Vioš ir miljonārs," Odrija lepni paskaidroja.

"Tas vēl nav pietiekošs iemesls, lai cilvēku uzraudzītu," Diks piezīmēja.

Ienāca Viljamss ar paplāti. Kad vioš izgāja, Diks turpināja:

"Zināms, arī tas ir arods, kaut arī ne visai piemērots jaunai dāmai. Es tomēr priecājos, ka esat pie Stormera. Bet es gribētu, lai jūs nodotos vieglam un patīkamam darbam, kas nav savienots ar briesmām, kamēr es būšu atrisinājis Portmenskvēra noslēpumu un iesēdinājis Malpasu aiz atslēgas. Un tad…"

"Un tad?" Odrija jautāja.

"Ceru, ka tad jūs atļausiet man nokārtot jūsu darīšanas," viņš mierīgi nobeidza, un viņa skatā kaut kas pazibēja, kas lika Odrijai piecelties.

"Man jāiet," vioa teica. "Tēja bija lieliska. Pateicos."

Diks pazvanīja un lika Viljamsam ienest Odrijas lietusmēteli.

Kad Viljamss atkal ienāca istabā, viņam sekoja Stils. Viņš sveicināja Odriju un pievērsās savam priekšniekam.

"Kas tas?" viņš jautāja, izbērdams uz galda sauju iedzeltenu akmentiņu. Daži no tiem bija rieksta lielumā, citi — vel lielāki. Viņš bera galdā sauju pēc saujas.

"Pasakiet, ser, kas tas ir?" viņš atkārtoja, vāji slēpdams gaviles.

"Tie ir dimand," Diks sacīja, "par kādu ceturtdaļu miljooa."

"Malpasa istabā tādu palika vel trīsreiz vairāk," Sdls teica. "Viss elka tels ar dem piepildīts līdz augšai. Nu es saprotu, kādēļ spoks dk stūrgalvīgi oegrib atstāt namu."

47. nodala Elks

"Paslēptuvi es uzgāju gluži nejauši," Stils sāka savu stāstu. "Kad man apnika sargāt, es nospriedu pamatīgāk aplūkot tēlu. Jūs taču atceraties, priekšniek, ka elkam abās pusēs atrodas kaut kas līdzīgs kaku vai panteru tēliem? Es vairāki lāgi sevi jautāju, kāds gan varētu būt šo dzīvnieku uzdevumr Aplūkodams tos šodien, es visā spēkā ietriecu vienam kaķim ar dūi. ?a galvu.

Te pēkšņi kaķis sāka griezties ap savu vertikālo asi. Atskanēja troksnis, it kā būtu sācis darboties pulksteņa mehānisms. Pagriezusies par 90 grādiem, figūra apstājās. Es iesitu otram kaķim, — ar to notika tas pats. Kad ari šī figūra pagriezās par 90 grādiem, notika kas negaidīts. Elka krūtis atvērās uz abām pusēm. Es apgaismoju elka iekšpusi ar kabatas laternu un redzēju, ka tā vēders un krūtis laistījās šādu akmeou mirdzumā. Es neiedrošinājos to ziņot jums pa telefonu un nolēmu atnākt personīgi."

Diks aplūkoja dimantus. Katrs no tiem bija apzīmēts ar firmas zīmogu.

"Acīmredzot Malpasam reiz ir laimējies ar dimantu meklēšanu," Stils sacīja. "Tikai vienu gan es nevaru saprast, — kādēļ viņš šo milzīgo bagātību turējis mājās?"

"Gluži vienkārši," Diks sacīja. "Pēdējos gados dimantu cena kritusies, jo piedāvājums pārsniedz pieprasījumu. Tas gadās bieži vien. Turklāt dimanti ir visportatīvākais bagātības veids. Vajadzības brīdī tos var izvest vismaz par dažiem miljoniem. Vai jūs aiztaisījāt elka durtiņas?"

"Jā. Un, par laimi, istabā bez manis neviena nebija. Es pagriezu kaķus viņu agrākajā stāvoklī, un durtiņas aizvērās pašas no sevis."

Šanons pievāca dimantus, sabēra tos visvienkāršākā cukura traukā un ieslēdza ugunsdrošā skapī.

"Steigšus jāpaoem pārējie akmeni," viņš sacīja. "Tos visus pēc skaita nodosim Skotlendjardā. Vai negribat mums piebiedroties, Odrij? Varbūt gribat redzēt, kā izskatās dimanti vairumā?"

"Man gan negribas to istabu redzēt, bet tā kā esmu loti ziņkārīga…"

Izsūtāmajam pavēlējis neatstāt istabas, Diks ar saviem pavadoņiem izgāja uz ielas un pasauca taksometru. Ceļā visi klusēja.

Malpasa istabā viņi atrada divus policistus, kuriem Stils bija uzdevis apsardzību pa savas prombūtnes laiku. Diks nolika uz galda somu, kuru bija paņēmis līdzi.

"Policisti lai paliek savās vietās," viņš teica. "Kas var zināt, vai mūsu draugs Malpass nav izgudrojis atkal kādu jauou joku."

Vioi piegāja pie tēla. Šanons uzkāpa uz krēsla un iebāza roku atvērtās durtioās.

"Viss kārdbā," vioš teica, paoēmis pilnu sauju dārgakmeņu un izbēris tos atpakaļ.

Nokāpis no krēsla, vioš devās pie galda, uz kura atradās soma. Tobrīd kaki sāka griezties, un durtioās elka krūtīs .aizvērās.

Visi aiz brīnumiem sastinga.

"Mehānismam ir kāds noslēpums," Stils pirmais attapās. "Jāpalūko, kas tur ir?"

To pašu mirkli istabā nodzisa gaisma.

"Nostājieties pie durvīm," Diks uzsauca policistiem, "un nelaidiet nevienu garām. Viens lai novēro sienu bufetes tuvumā. Ja kas pakustas, — laidiet darbā nūjas. Kur laternas?"

"Vestibilā uz galda, ser," no koridora atskanēja inspektora balss.

"Nesiet tās šurp."

"Durvis uz kāpou telpu ir aizvērtas, ser."

Diks atcerējās, ka reize ar gaismas nodzišanu mēdz noslegties arī vjsas durvis.

"Uzraujiet sērkociņu," Stils čukstēja, virzīdamies uz elka pusi.

"Vai sataustījāt elku?" Diks iejautājās.

"Sataustīju gan… Ai!" Stils nejaukā balsī iekliedzās.

"Kas ir?" Diks uztraucās.

"Es pieskāros kaut kam degošam un briesmīgi apdedzinājos."

Kāds policists uzrāva sērkociou , un pekšoi iedegās lampa.

Pirmajā mirklī nekādu pārmainu neredzēja. Stils appūta savu apdedzināto sauju. Diks strauji devās pieelkaunaptaustija pamatni, — tā bija ledus auksta.

"Tas karstais gabals gluži kā no zemes izlīda," Stils sacīja. "Tas bija kaut kas restēm līdzīgs."

"Kaut tās būtu vai no dzīvas uguns," Diks attrauca, "tomēr šīs restes mani neaizkavēs paņemt dimantus."

Viņš pagrieza abus kaku$. Elka krūtis atvērās. Diks uzkāpa uz krēsla un iebāza roku elka iekšienē. Tā bija tukšā.

48. nodaļa Malpasa soma

"Nu," Diks flegmātiski noteica, "tālāk,, man šķiet, vairs nevar iet. Neticu, vai sabiedrība būs mierā, ka policijas dienestā paliek cilvēki, kuriem no degungala var nozagt miljonus."

Viņš rūpīgi apskatīja grīdu, pat paklāju pacēla, — nekā aizdomīga nebija.

"Odrij," viņš sacīja, greizi pasmaidīdams, "ja no jums iznāks tikpat nožēlojams detektīvs kā es, tad mēs būsim labs pāris."

"Nu," viņš pec brītiņa turpināja, "ar šņukstēšanu te nekas nav panākams. Sakiet, kārtībniek, vai siena aiz bufetes nekustējās?"

"Nē, ser."

"Tas ceļš viņam tagad vairs nav lietojams," iejaucās Sdls, kuram Odrija pārsēja roku. "Es liku pārgriezt lifta troses."

Diks pagriezās pret inspektoru:

"Inspektor, lai turpmāk visi ļaudis, kurus jūs nozīmējat uz šo posteni, būtu apgādāti ar laternām. Atnesiet no vestibila laternas."

Jādomā, ka šo pavēli bija dzirdējis nezināmais ļaundaris, kuram gaisma acīmredzot likās nevajadzīga, jo tā atkal nodzisa. Durvis uz kāpou telpu aizkrita, pirms kāds no policistiem bija paguvis iziet.

"Sērkociņu, ātrāk! Kustieties taču, velns lai jūs parautu!"

"Es jau steidzos, cik varu," Odrija atsaucās.

Sērkocioš uzliesmoja, un kā uz burvja mājienu iedegās arī elektrība.

"Vai tad nu pats velns mus apstājis," Diks iesmējās, te pēkšoi pārsteigumā iekliedzās.

Elka priekšā uz grīdas bija oomesta gluži jauoa soma.

"Kur tā gadījusies?" Diks iesaucas un, ar pūlēm pacēlis somu, nolika to uz galda.

"Uzmanīgāk, ser." Stils brīdināja. "Un ja nu tur iekšā ir bumba?"

Diks ar profesionāla veiklību aplūkoja somu, atvēra to — palika atplestu muti: soma līdz pusei bija piebērta dimantiem.

"Sirsnīgi jums pateicos," Šanons palocījās pret elku. "Neskatoties uz jūsu neglītajiem jokiem, jūs tomēr esat loti laipns. Šo maotu nogādāsim taisni manā dzīvoklī," vioš piebilda pusbalsī. "Es tikai tad jutīšos mierīgs, kad visi akmentiņi būs jau aiz Skotlendjarda bruņoto velvju durvīm."

"Bet kā gan šī soma Varēja te gadīties?" Stils jautāja, tomēr Diks atzina, ka šo jautājumu pamatīgāk iztirzāt varēs citreiz.

"Sasauciet savus ļaudis," viņš inspektoram pavēlēja. "Šīs mājas apsardzību es vairs neatzīstu par vajadzīgu."

Policisti ar lielāko prieku izpildīja šo rīkojumu.

Visi izgāja uz ielas. Diks gāja pēdējais un jau gribēja pievērt ieejas durvis, kad tās pašas no sevis ar troksoi aizkrita.

"Viņi nopratuši, ka nu vairs nav labi," Diks iesmējās un paskatījās augšup. Kādā logā gar aizkaru maliou spīdēja gaismas stariņš. Tur kāds lūkojās ārā. Dikam uznāca nepārvarama dzina ar vienu cirtienu izbeigt šo tumšo noslēpumu.

. "Jāpamēģina," viņš pačukstēja Odrijai un izšāva. Stikla lauskas skanēdamas sabira uz trotuāra, uo gaisma logā nodzisa.

Šāviena troksni bija dzirdējuši tuvējo namu iedzīvotāji, kuri ziņkārībā piepildīja ielu. Skotlendjarda ierēdņi tāpat ir padoti saistošiem noteikumiem kā citi iedzīvotāji, un tādēļ Diks nebūt nedomāja pretodes, kad tuvākā posteņa policists pierakstīja viņa vārdu, adresi uņ revolvera numuru.

Taksometrā sēdot un turot rokā dārgo somu, Dikam ienāca prātā, ka šī diena tomēr nav zudusi. Pusceļā auto apstājās, lai izlaistu Stilu, kurš devās uz slimnīcu parūpēties par apdeguma brūces ārstēšanu.

"'Laimīgu celu, ser," Stils sacīja. "Ceru, ka laimīgi sasniegsiet Skotlendjardu."

Braucot pa šauro Vordurstrītu, Odrija pamanīja pie taksometra griestiem nelielu gaismas svītriņu, —viņiem no muguras brauca kāds auto. Odrija pagrieza galvu un atskatījās. Neskatoties uz to, ka iela šajā vietā bija pārāk šaura, kada liela mašīna mēģināja aizspraukties garām viņu taksometram. Pirms Odrija paguva atjēgties, lielais auto strauji nogriezās, pa kreisi un piespieda taksometru pie trotuāra. Pēkšņi kaut kas nobrīkšķēja, un logi sašķīda smalkās drumslās.

Diks sargādams ai?sedza meiteni. Taksometra durtiņas atvērās, un kāda roka sāka taustīties pa grīdu. Diks ar veiklu kustību iespēra uzbrucējam pa plecu. Tas pacēla roku, un ielas laternas spīduma Diks ieraudzīja tērauda mirdzumu. Vēl kājas spēriens, — un uzbrucējs, nosviedis nazi, metās begt.

"Aizturiet šo cilvēku," Diks uzsauca pieskrējušam policistam, bet vioa balsi ooslāpēja motora troksois, uzbrucēju auto strauji pavirzījās atpakaļ, apgriezās un pēc īsā brītiņa pazuda.

Diks un Odrija ar pūlēm izlīda no sadragātā taksometra.

"Vai jūs ievērojat auto numuru?" Diks jautāja policistam. uzrādījis savu personas apliecību.

"Nepaguvu, ser," policists taisnojās.

"Bet es paguvu," šoferis iejaucās sarunā. "Varat būt pārliecināts, ka šo numuru es neaizmirsīšu, — tas bija G00251."

Diks jautri iesmējās.

"Nemaz nepūlieties to meklēt, — tas ir mana personīgā auto numurs. Var redzēt, ka mūsu draugs brangi prot jokus dzīt. Pavadiet mani līdz nākošajam taksometram."

"Vai kas vērtīgs, ser?" policists iejautājās, norādīdams uz somu.

"Ka nu kuram, par trīs miljoniem jau būs."

Policisd smalkjūtīgi pasmaidīja, — Šanons bija pazīstams kā liels jokupēteris.

Pienāca posteņus pārbaudošais seržants un pēc Dika vēlēšanās pavadīja to līdz Heimarketrodai.

"Ko tas nozīmē?" Diks iesaucās, neredzēdamsgaismu sava dzīvokļa logos, kaut bija uzdevis Viljamsam apsargāt skapi.

ienāciet vesdbilā un uzmaniet somu," Šanons pavēlēja seržantam, "jūs, Odrij, nostājieties blakus seržantam. Jāpārliecinās, vai viss kārtībā."

Vestibilā dega uguns. Diks uzkāpa un atslēdza sava dzīvokļa durvis. Priekšistabā bija tumšs. Sataustījis slēdzi, Diks to pagrieza. Tomēr gaisma neiedegās. Vioš pastiepa roku un pārliecinājās, ka lainpioa izskrūvēta un turklāt vēl — loti nesen, jo ligzdiņa bija gluži silta.

Ar revolveri rokā Diks piegāja pie kabineta durvīm, — tās bija aizslēgtas. Šanons ar kāju izspēra durvis, iegāja un uzgrieza gaismu. Viljamss gulēja uz dīvāna, viņa galva bija asinīs. Ugunsdrošā skapja durvis bija vajā, — atslēga uzlauzta. Cukura trauks ar dimantiem bija pazudis.

Diks apskatīja kalpotāju, — ievainojums nebija bīstams. Viņš apslacīja Viljamsam seju ar ūdeni, un tas pamodās.

"Vai jūs viņu redzējāt, ser?" viņš jautāja, izbaiļu pilnu skatu apkārt lūkodamies.

"Nē. dēlio. bet viņš jūs gan ir redzējis," Diks pazobojās.

Pametis ievainoto, Diks iegāja guļamistabā. Logs uz pagalmu bija vaļā. Diks to aizvēra un nolaida aizkaru. Izvaodītās lietas liecināja, ka ■ļaundaris bijis ari še. Tas bija kaut ko meklējis, jo pat spilveni bija , izsvaidīti.

Šanons atgriezās kabinetā. Viljamss jau bija atspirdzis.

"Brauciet uz slimnīcu. Tur jau būs Stils. Vioš pakavēs jums laiku," Diks jokoja.

Izgājis priekšistabā, vioš atvēra durvis un pārsteigts ieraudzīja, ka vestibilā ir tumsa.

"Kas nodzēsa uguni?" vioš jautāja.

"Vai tas esat jūs, ser?" seržants brīnījās. "Es domāju, ka uguni nodzēsāt jūs."

"Nesiet somu. Odrij, vai nevēlaties ienākt?"

"Somu? Bet jūs taču to paņēmāt, ser!"

"Kas?!" Diks iekliedzās.

"Nu, jā, ser, jūs taču nupat pagājāt man garām un iečukstējāt "Dodiet somu, un palieciet pats še"," seržants sabijies teica.

"Tad nu gan jūs esat ēzelis!'* Diks viņam uzbruka. "Vai tad jūs neredzējāt, ka tas neesmu es?"

"Tas notika tumsā, ser."

"Odrij, vai jūs to cilvēku redzējāt?" Šanons jautāja.

Atbildes nebija.

Diks iesteidzās priekšistabā un iededza gaismu. Izņemot seržantu, vestibilā neviena nebija. Šanons izskrēja uz ielas. Odrija bija pazudusi reizē ar somu.

49. nodaļa Kratīšana pie mistera Smita

"AtvainojieCseržant, ka jūs nolamāju," Diks sacīja. "Vainīgs esmu es pats. Man vajadzēja pārmeklēt visas istabas."

Piezvanījis uz Skotlendjardu, Šanons deva rīkojumu pazinot visiem

iecirkņiem un patruļām par somas un lietusmēteli ģērbušās meitenes pazušanu. Par zagļa izskatu viņš neka nezināja teikt.

Viljamss apgalvoja, ka uzbrukums noticis īsi pirms Šanona pārnākšanas.

"Es sēdēju un lasīju avīzi," viņš stāstīja. "Guļamistabā kaut kas iečabējās. Domāju, ka aizkari plandās vēja, jo logu jus bijāt atstājis vaļā. Te negaidīts sitiens pa galvu man laupīja samaou."

Šanons devās uz Skotlendjardu.

Pie ieejas viņš sadka aģentu privātdrēbes, kurš patrulēja šajā rajonā. Diks, saoēmis sveicinājumu, apjautājās, vai tas nav redzējis kādu sievieti lietusmētelī.

"Nē, ser," aģents atbildēja. "Es stāvēju Heimarketa augšgalā, pie ieejas metropolitēnā. Tur garām iet tūkstošiem cilvēku, bet tik vēlā nakts stundā es droši vien botu ievērojis cilvēku ar bagāžu."

"Vai no reģistrētajiem neredzējāt nevienu?"

"Vienu gan manīju, — jus man viņu rādījāt pirms dažām dienām."

"Sliks Smits?" Diks strauji jautaja.

"Jā gan, ser."

"No kuras puses viņš nāca?"

"Viņš gāja augšup pa Heimarketrodu un acīmredzot loti steidzās. Es viņam uzsaucu, bet viņš vai nu nedzirdēja, vai art negribēja dzirdēt. Mugurā viņam bija zils, lietu izmircis mētelis."

"Kurā laikā jos viņu redzējāt?"

"Pirms kādām piecām minūtēm."

Virsvaldē nekādu jaunu ziņu nebija. Nodevis priekšniecībai ziņojumu par notikušo, Diks devās uz Slika Smita dzīvokli.

Amerikāois bija izgājis jau pievakarē.

"Man nav ne jausmas, kad viņš pārnāks," nama saimnieks sacīja. "Es nekad nedzirdu viņa pārnākšanu. Loti kluss Iroieks — labakais no visiem, kādi man bijuši."

Kad Šanons izteica vēlēšanos ieiet Smita dzīvoklī, saimnieks nepretojās, jo policija reiz jau bija darījusi vioam zināmu, ar ko Sliks nodarbojas. Durvis gan bija aizslēgtas, tomēr atslēga bija tik vienkārša, ka Diks bez pūlēm to atmūķēja.

' Iegājis viņš izdarīja ātru, bet pamatīgu kratīšanu, cerēdams atrast kādus norādījumus uz Smita līdzdalību uzbrukumā Šanona dzīvoklim. Ja Sliks Smits būtu svētdienas skolas skolotājs vai Pestīšanas armijas loceklis, — viņa iedzīve nevarētu būt mazāk aizdomīga no kriminālā viedokļa. Diks vēl nebija beidzis istabas pārmeklēšanu, kad pārnāca arī pats Sliks Smits. Viņš ienāca, jautri smaidīdams un acīm mirkšķinādams, lielu cigāru zobos.

"Labvakar, kaptein," viņš teica. "Ja jūs būtu man agrāk paziņojis, es būtu palicis mājās un jūs sagaidījis. Angli nekad neaizmirst savus draugus. Jūtos loti pagodināts par jūsu apciemojumu."

Diks pievēra durvis.

"Lūdzu, pasakiet, kur jūs bijāt un ko darījāt kopš pulksten pieciem vakarā," viņš pieklājīgi teica.

Smits pabrauclja smakru.

"Tas nav tik vienkārši," viņš atbildēja. "Vienīgais, par ko esmu pārliecināts, ir tas, ka Heimarketrodā es biju bez ceturkšņa desmitos. Viens no jūsu dzinējiem mani tur redzēja, un to noliegt būtu muļķīgi. Citādi* visu laiku klejoju pa pilsētu. Domāju, ka nebūs vērts jums sīki atstāstīt savu maršrutu. Jūs pats zināt, ja es teikšu, ka pulksten sešos esmu bijis Boni krodziņā. Bet, ja jūs katrā ziņā gribat izdibināt manus gājienus, —es došu jums labu padomu: šajā pilsētā ir kāda Stormera aģentūra, kuras darbinieki jau ilgu laiku uzmana katru manu soli; vioi sniegs jums vispareizākās ziņas, ja… ja tikai es nebūšu viņiem izbēdzis. Dažreiz es atļaujos šo prieku. Jos nevarat iedomāties, kā tas vious kaitina. Nu, bet lai iet, runāsim vaļsirdīgi. Jusu dzīvoklim šovakar izdarīts uzbrukums…"

"Kā jūs to zināt?"

"Gluži vienkārši. Pirms desmit minūtēm, iedams gar jūsu mājas durvīm, redzēju tur policistu. Kāds cits policists izveda no jūsu dzīvokļa puisi ar sašķaidītu galvu. Nemaz nav jābūt pārcilvēkam, lai noprastu, ka noticis kas sevišķs. Jūs mani turat aizdomās?"

"Man pret jums nav nekādu aizdomu," Šaoons vēsi atbildēja. "Jūs esat reģistrēts policijā uo bijāt Heimarketrodā, kad notika uzbrukums manam dzīvoklim. Kas jusu sejai kaiš?"

Smits visu laiku vienu vaigu bija turējis ēnā. Diks satvēra viņu pie pleciem un pagrieza pret gaismu. No kreisā žokļa līdz deninam stiepās gara rēta.

"Un te ari lodes pēdas," Diks sacīja, rādīdams uz nelielu ievainojumu Smita vaigā, kas rūpīgi bija aplīmēts ar plāksteri. "Un rēta acīmredzot no stikla šķembām. Kas jūs tā apstrādājis, Smit?"

"Diemžēl, es nepaguvu paprasīt vioam ne vārdu, ne adresi," Smits norūca. "Es loti steidzos." i

"Vai lai saku, kā jūs sašāva? Jūs stāvējāt aiz loga. Lode izskrēja cauri rūtij un ievainoja jūs vaigā, bet stikla šķembas…"

Diks apklusa. Uz Smita pleca vioš pamaoīja tievu stikla adatiņu, kura bija ieķērusies svārkos.

"Stikla drumstala," viņš atkārtoja.

Vioi vērīgi lūkojās viens otram acis. Smaids Smita sejā bija nozudis, bet jautras dzirkstelltes aizvien vēl sprēgāja vioa acis.

"Jums ir visas laba detektīva īpašības, Šanon," vioš teica. "Vijole, mazliet kokaīna zem ādas, dažas mooogrāfijas par cigāru pelniem, un esiet pārliecināts pie jūsu durvīm stāvēs rinda gluži kā pie Šerloka Holmsa Beikerstritā. Jums taisnība — uz mani šāva, un šāva caur stiklu: caur taksometra logu. Man tur dažas nesaskaņas ar kādu bandītu no Soho aprindām. Ja gribat ievākt ziņas, —varu jums pateikt auto oumuru, ar kuru es braucu."

Viņš izņēma no kabatas vizītkarti un nolika to uz galda. Uz tās ar zīmuli bija uzrakstīts auto numurs. Smits savu alibi bija sagatavojis lieliski.

Amerikāņa aukstasinība darīja Šanonu vai traku. Viņu vairāk uztrauca Odrijas pazušana nekā vērtīgās, dimantiem pildītās somas nolaupīšana.

"Jūs mani nostādāt muļķīgā stāvoklī," viņš sacīja. "Vai jūs varat būt pret mani mazliet vaļsirdīgs? Mans dzīvoklis ir aplaupīts, un es esmu pazaudējis loti vērtīgu mantu, kura turklāt pieder citam. Tomēr par to es uztraucos mazāk nekā…" viņš mazliet samulsa. "Redziet, es pārnācu mājās mis Bedfordas pavadībā. Man liekas, jūs viņu pazīstat?"

"Jā, man gadījās reiz to redzēt."

"Vai esat piedalījies mana dzīvokļa aplaupīšanā, vai ne, par to man acumirklī nav daļas. Sakiet man tikai vienu: vai jūs šovakar neesat redzējis mis Bedfordu?"

"Protams, ka esmu redzējis un ceru redzēt vēl, ja tikai kāds viņu nav nolaupījis. Dotfstrīts, kur es dzīvoju, nav visai piemērots jaunām meitenēm nakts laikā."

"Dotistrīts?" Diks iesaucās. "Kur tad Isd ir mis Bedforda?"

"Pirms piecām minūtēm viņa stāvēja lejā pie durvīm," Smits atbildēja.

50. nodala Odrijas stāsts

Ne vārda neteicis, Šanons izsteidzās pa durvīm. Pa trotuāru pastaigājās Odrija.

"Odrija!" Diks priecīgi iesaucās un, pats neapzinādamies, ieslēdza to savos apskāvienos.

"Vai tad misters Smits jums neteica, ka es še gaidu?" viņa jautāja, uzmanīgi atraisīdamās no Dika rokām. "Viņš nelāva man ieiet, kamēr nebija pārliecinājies, ka jūs esat šeit."

"Tātad viņš jau zināja, ka satiks mani še?" Diks brīnījās.

"Jā, viņš teica, ka vispirms jūs došoties pie viņa."

Viņi iegāja namā. Smits saņēma tos ar mierīgu laipnību.

Odrija sāka stāstīt:

"Es stāvēju pie durvīm un dzirdēju, kā jūs nonācāt lejā un iečukstējāt kaut ko policistam. Tikai tad, kad šis cilvēks pagāja man garām un atvēra ārdurvis, es nopratu savu kļūdu. Dik, tas bija Malpass!"

"Vai esat pārliecināta?"

"Noteikti," meitene kategoriski apstiprināja. "Es nevarēju pārskatīties. Galvā viņam bija mīksta platmale, mēteļa apkakle sacelta, un redzams bija tikai vioa šausmīgais deguns… Pirmajā mirklī es gribēju iekliegties, tad mana roka sataustīja kabatā nozīmi, un es atcerējos savus detektīva pienākumus."

"Un jūs vioam sekojāt? Ārprātīgā sieviete!" Diks iesaucās.

"Kamēr es domāju, viņš jau bija šķērsojis ielu. Neizlaizdama viņu no acīm, es devos tam pakal Trotuāra malā stāvēja auto. Vioš ielēca tajā un sākabraukt. Tad es izdarīju muļķīgu kļūdu — iesaucos "stāvi!" uo metos pakal mašīnai. Man par izbrīnu viņš apturēja auto. "Vai tā esat jus, mis Bedforda?" viņš jautāja. "Kāpiet iekšā, man ar jums mazliet jāaprunājas." Uz ielas nebija nevienas dzīvas dvēseles, un es metos bēgt, līdz galīgi aizkusu. Apstājusies es jau gribēju saukt policistu, kad pienāca misters Smits. Biju tā nobijusies, ka gandrīz noturēju viņu par Malpasu. Tā, tas ou būtu viss. Misters Smits pabvadlja mani līdz jūsu dzīvoklim. Jūsu nama tuvumā gadījās kāds aģents, kurš stāstīja, ka jūs esot apjautājies par misteru Smitu.

Diks atviegloti uzelpoja.

"Jūsu viszināšanas noslēpums izrādās pavisam vienkāršs, Smit," viņš sacīja. "Tomēr papūlieties paskaidrot, kā jūs nokļuvāt visu šo ootikumu vietas tuvumā?"

Smita sejā nepakustējās neviens vaibsts.

"Eš gāju nopakaļ mis Bedfordai,"viņš sacf; a. "Ja es būtu zinājis, ka viņa strādā pie Stormera, es nebatu viņas dēl ne pirkstu pakustinājis. Tātad jautājums noskaidrots. Kāda nojauta man saka, ka jūs gribat iet, un es negribu jūs aizkavēt. Cik var novērot, no istabas nekas nav zudis. Ja jūs tomēr, mājās pārgājis, atrodat savā ķabatā kādu no manām •lietām, — tad esiet tik laipns un atsūtiet to atpakaļ."

Diks pavadīja Odriju līdz Karltona viesnīcai. Kaut kur milzīgās pilsētas teritorijā bija noglabātas vērtības par pasakainu naudu.

51. nodaļa Miera noslēgšana

No rīta Odrija pamodās grezni iekārtotā viesnīcas istabā. Pie durvīm, kas savienoja guļamistabu ar kabinetu, kāds uzmanīgi pieklauvēja. Meitene izlēca no gultas, atslēdza durvis un steigšus likās gultā. Ienākusi kalpone iestūma pītu galdiou uz četriem riteņiem., uz kura bija klātas pirmās brokastis. Uz paplātes bija vēstule. Odrija pazina Doras rokrakstu. Meiteoe pabrīnījās, kur Dora izdibinājusi vioas adresi — pat istabas numurs bija uzrādīts.

Vēstules saturs viņu pārsteidza vēl vairāk:

"Dārgais bērns, vai tu varēsi piedot maou netaisno izturēšanos pret tevi un aizmirst tev nodarīto netaisnību? Apzina, ka tev nevainīgai bijis manis dēl jācieš, nedod man mieru. Es gribētu, lai tu aizmirsti pagātni un apmeklē mani. Gribu tev daudz ko pastāstīt un paziņot kādu lietu, kuru visu laiku esmu no tevis slēpusi. Ceru, ka tava labā sirds uzvarēs un tu man piezvanīsi. — Tevi mīlēdama, tava māsa Dorotija.''

Vēstule pamodināja Odrijas dvēselē dažādas jūtas, bet vispār ta viņu iepriecināja. Kad kalpone izgāja, meitene pieskrēja pie telefona un piezvanīja. Viņai atbildēja Doras balss.

"Protams, ka es tevi apciemošu, un šodien pat," Odrija sacīja. "Aizmirsti, lūdzama, visas agrākās nepatikšanas. Labāk pajautā, ar ko es nodarbojos."

"Es zinu, tu strādā pie Stormera, vai ne?"

"Kā tu to zini?"

"Man to stāstīja kādscilvēks, bet tas nav no svara. Galvenais ir tas, ka tu atnāksi un visu man piedosi…"

Odrija gāja vannā, un dvēselē viņai bija viegli un labi. Doras naidīgā izturēšanās to aizvien bija nospiedusi. Pacilātais garastāvoklis tomēr nekavēja viņu atcerēties savu pienākumu, un vioa nolēma iztaujāt kalponi par Toringtonu.

"Stāsta, ka viņš esot miljonārs," kalpone atbildēja, "tomēr es vinu nevaru izprast. Ko viņam de miljoni līdz? Vioš nekā nedara. Caurām dienām sēž mājās, lasa un smēķē. Vēlu vakarā viņš iziet no mājas — nevis uz teātri vai klubu, kā džendmenim pienākas, bet paklejot pa ielām. Ja mao būtu tik daudz naudas, es katru vakaru ietu uz "Deju pili", bet dienā skatītos visas interesantākās filmas."

"Bet ja nu viņš nedejo?"

"Viņš jau var iemācīties, — ar tādu naudu var iemācīties visu, ko grib."

"Vai viņš ir mājās?"

"Viņš bija savā numurā vēl pirms piccmu minūtē kad es pasniedzu tam brokastis. Viņš ir loti pieklājīgs un dzīvo kārtīgi. Iedomājieties, mis, viņš ceļas no rīta pusē sešos! Un tā katru rītu."

"Vai sekretārs viņam ir?"

"Nē, viņam nav nekā, pat papagaiļa."

Saruna beidzās.

Ap pusdienas laiku Odrija iesniedza Villitam ziņojumu, kurā gan nebija nekā sevišķi vērtīga, — tomēr Villits bija ļoti apmierināts.

Pulksten trijos viņa jau bija Kerzonstrltā. Durvis atvēra jauna kalpone, — likās, ka Dora gribēja novērst visu, kas varētu modināt nepatīkamas atmiņas.

"Dārgā, vai tu esi man piedevusi?" Dora iesaucās, apskaudama un skūpsddama māsu.

"Protams," Odrija nomurmināja, sajuzdama neveiklību. Odrija domāja, ka tur vaioīgs tas, ka trūka Martina, bez kura izlīgums tai likās nepilnīgs. Vioa brīnījās, ka Dora nepieminēja vīru.

"Sēdies, dārgā, un ļauj tevi aplūkot," Dora teica. "Tu ļoti maz esi pārvērtusies kopš mātes nāves. Kas gan varētu iedomāties, ka tu esi gadu vecāka par mani!"

"Vecāka?" Odrija nesaprata.

"Nu jā, par to jau es gribēju ar tevi runāt. Vai dzersi tēju?"

"Es tevi nesaprotu, Dora," Odrija sacīja. "Es taču esmu par tevi gadu jaunāka, nevis vecāka."

"Nē, dārgā, tu esi gadu vecāka. Diezin kādēļ mūsu māte tevi nemīlēja, un šai viņas antipātijai bija diezgan savāda izpausme…"

"Pagaidi, es zinu, ka esmu dzimusi 1904. gada pirmajā decembrī."

"Nē, tu esi dzimusi 1903. gada3. februāri, "Dora smaidīdama viņu pārlaboja. "Tava kristāmzīme ir uzglabājusies, —es tev to parādīšu."

Dora izņēma no rakstāmgalda atvilktnes zilu aploksni, kurā bija iegarens dokuments.

"Palūkojies, dārgā — Odrija Dorotija Bedforda. Bedfords — tas ir mātes pirmā vīra uzvārds. Es jau tev sacīju, ka mate nekad nav tevi saukusi īstā vārdā."

Odrija apmulsusi uzlūkoja kristāmzīmi.

"Bet māte man daudzreiz teikusi, ka tu esi vecākā. Es loti labi atceros, ka skolā tu biji vienu klasi man priekšā. Beidzot —ja tas, ko tu saki, ir taisnība, tad taču mans tēvs…"

"Es tev teicu, ka tavs tēvs ir katorgā. Tas nav tiesa," Dora sacīja, acis nodūrusi." Katorgā bija mans tēvs. Viņš ir amerikānis; ar māti tas saticies Dienvidāfrikā, kad viņa bija zaudējusi savu pirmo vīru. Drīz pēc tam viņi apprecējās."

"Cik savādi!" Odrija iesaucās. "Mani taču sauc par Odriju, bet nu iznāk, ka mēs abas esam Dorotijas. Nē, es nevaru ticēt, ka es būtu vecāka par tevi."

Dora ar pūlēm apslāpēja dusmu uzliesmojumu un gribēja atbildēt, bet Odrija aizsteidzās tai priekšā.

" Es varu pierādīt, ka esmu jaunāka!" vioa ar gavilēm balsī iesaucās. "Māte man teica, ka es esmu kristīta kādā Rozbenkas baznīcā Dienvidāfrikā."

Guļamistabā, kura bija virs viesistabas, uz grīdas gulēja Martins un, piespiedis ausi, klausījās. Odrijas pēdējais teikums lika tam nākt pie galīgā lēmuma: Odrijai jāpazūd. Kā to panākt, — tas viņam bija vienalga. Izdzirdīs, ka meitene atvadās, viņš nokāpa lejā.

"Ko tu par to saki ?" Dora, māsu pavadījusi, jautāja un, palūkojusies vīram sejā, satrūkās.

"Martin, ko tu esi nodomājis?" vioa iesaucās. "Vai tiešām tu esi apņēmies…"

Viņš pamāja ar galvu. Ceļā uz bagātību, par kuru tas bija sapņojis visu mūžu, stāvēja dzīvība. Tā bija jāiznicina.

52. nodala Mistera Toringtona sekretāre

Toringtona klātbūtnē misters Villits aizvien jutās neomuligi, sevišķi vēl šoreiz — vecā kunga pētošā skata varā.

"Es atļauju Stormeram iejaukties daudzās manās darīšanās," miljonārs sacīja, "bet, kad ir runa par sekretāra izvēli, es gribu šo jautājumu izšķirt patstāvīgi, mister Villit. Esiet tik labs un telegrafējiet savam principālam šo manu atbildi."

"Mēs negribam jums uzmākties, mister Torington," Villits teica. "Misters Stormers nešaubās, ka jūs pats pratīsiet tikt galā ar savām personiskajām darīšanām, tomēr viņš loti lūdz, lai jūs izbvēlētos taisni šo rakstvedi."

Redzēdams Villita nelaimīgo sejas izteiksmi, miljonārs iejautjās:

"Kas vioš tāds ir?"

"Tā ir kāda jaunava, kura līdz šim strādāja pie Malpasa."

"Pie Malpasa?" Toringtoos atkārtoja. "Vai tā ir Šanona vēlēšanās, ka vioa iestātos pie manis darbā?"

"Šanons par visu to oekā oezina. Tā ir Stormera ideja. Lieta tā, ka…"

"Beidzot! Nu, kāda tad ir tā lieta?"

"Viņa ir mūsu dienestā, un mēs gribētu, lai jūsu tuvumā ir kāds no mūsu ļaudīm."

"Tātad vioa ir vieoa no tām sievietēm, kuras prot savaldīt noziedznieka ļaunās tieksmes? Manis pēc, lai viņa atnāk kaut šodien pat. Kā viņu sauc?"

"Odrija Bedforda."

618

Šis vārds Toringtonam likās vienaldzīgs.

161

"Nu, lai notiek," viņš sacīja. "Atsūtiet viņu šurp."

Villits veikli izslīdēja no istabas un pēc dažām minūtēm ieradās kopā ar Odriju.

"Savu mūžu neesmu redzējis jaunavu, kura tik maz būtu līdzīga detektīvam," viņš pasmaidīja.

"Un es varu teikt, ka neviens sevī nav jutis tik maz detektīva dāvanu kā es," Odrija smiedamās piezīmēja. "Misters Villits saka, ka jūs man piedāvājot sekretāres vietu."

"Misters Villits pārspīlē," Toringtons labsirdīgi sacīja. "Es jums nenovēlu kjūt par manu sekretāri. Tomēr esmu spiests jūs lūgt pieņemt šo vietu. Vai jums šis darbs jau pazīstams?"

"Nē," Odrija atzinās.

"Jo labāk. Esmu pārliecināts, ka jūs atplēsīsiet manas vēstules un fotografēsiet to saturu. Mister Villit, es jaunkundzi pieoemu."

"Jūsu pienākumi," viņš uzrunāja Odriju, "līdzinās nullei. Jums darba nebūs gandrīz nemaz. Es jos atceros: pirms gada jums bija mazas nepatikšanas."

Odrijai bija nepatīkami, ka vioš pieminēja kaklarotas lietu.

"Jums ir māsa, vai ne?"

"Jā, man ir māsa."

"Neapskaužu jos," viņš sacīja, bet tūdaļ apķērās. "Piedodiet, ja esmu jos apvainojis."

"Jūsu vārdi mani neapvaino. Maoa māsa nav tik ļauna, kā par viņu domā. Protams, sievietei ir labāk, ja tai nav pagātnes, bet…"

"Jūs esat netaisna," vioš to pārtrauca. "Nav nevienas sievietes bez pagātnes. Būtu labāk, ja vioa nebūtu dzīvojusi ar Martiou Eltonu. Es pazīstu šo džendmeni, kaut viņam par to nav ne jausmas. Jūs esat strādājusi pie Malpasa? Dīvains kungs, vai ne?"

"Loti," Odrija piekrita.

"Kā jūs domājat: vai vioš ir labs cilvēks?"

"Misters Malpass? Tas ir briesmonis!"

Vecais kungs pasmaidīja.

"Loti var būt. Sakiet, vai vionakt jūs loti sabijāties? Jūs taču bijāt kopā ar viņu, kad tam nozaga somu ar briljantiem?"

Odrija pārsteigta uzlūkoja Toringtonu.

"Kā, vai tad avīzēs arī par to bija rakstīts?" viņa jautāja.

Viņš sāka smieties.

"Nē, bet man ir pašam sava avīze. Sakiet, vai jūs redzējāt tos briljantus? Lieliski akmeņi! Un visi tie pieder man."

Odrija samulsa. Viņš sacīja "tie pieder man" tādā pašā balsī kā mēdz teikt "tā ir mana grāmata", "mana istaba".

"Jā, tie ir mani akmeņi," viņš aukstasinīgi turpināja, "vai, pareizāk sakot, bija mani. Uz tiem ir Allena un Kulda firmas zīmogs. Pasakiet to Šanonam, kaut viņš laikam to jau zin."

"Viņš man par to nekā nav teicis," Odrija piezīmēja.

"Šanons jums daudz ko navteicis, bet reiz kādam būs liels pārsteigums," Toringtons sacīja un uzmeta vērīgu skatu meitenes pēdai.

"Sakiet, vai kādreiz vēl sāp ari?" viņš negaidot iejautājās.

"Mazliet," viņa atbildēja, tad apķērās. "Ko jūs gribat teikt? Kā jūs to zināt?"

Vioš smējās tik sirsolgi, kā viņa nekad vēl nevienu nebija redzējusi smejamies.

Pamanījis meitenes apjukumu, viņš steidzās labot savu kļūdu.

"Piedodiet, esmu loti nekautrīgs. Redziet, es ievācu pārjums ziņas cietuma valdē, un ārsts man šo to pastāstīja."

Viņš novērsa sarunu uz citu pusi.

"Kā redzat, es saņemu daudz vēstuļu, — jums būs uz tām jāatbild. Uz lūgumiem pēc naudas atbildiet noraidoši; cilvēkiem, kuri grib mani apciemot personīgi, rakstiet, ka esmu Parīzē; avīžu līdzstrādniekiem, kas grib mani intervēt, atbildiet, ka esmu vakar nomiris un ka mans mūža vakars bijis kluss un bez sāpēm."

Viņš iebāza roku kabatā un izvilka saburzītu aploksni."Uz to būs jāatbild atsevišķi," viņš sacīja, bet vēstuli tai tomēr nedeva. "Aizrakstiet tam cilvēkam tā: "Nākošo trešdien iet kuģis uz Dienvidameriku. Es piedāvāju jums 500 mārciņu un sedzu ceļa izdevumus. Ja jums dzīvība dārga — jūs pieņemsiet šo priekšlikumu"."

Odrija ātri uzmeta tekstu.

"Kam šo vēstuli adresēt?" vioa jautāja.

"Misteram Viljamsam Standfortam. Portmenskverā 552,"miljonārs atbildēja, izklaidīgi raudzīdamies griestos.

53. nodaļa Martina stāsts

Pēcpusdienā Odrija uzrakstīja un nosūtīja Dorai zīmīti. Vioa bija atzinusi, ka ķilda par vecumu ir pavisam nejēdzīga. Viou māte bija savādniece, viegli varēja ienākt prātā tīši sajaukt savu meitu gadus.

"Dārgā Odrij," viņa raksflja, "man šķiet , ka mēs abas esam uzvedušās diezgan muļķīgi. Lai notiek: es esmu Dorotija vai kā nu tev patīk mani nosaukt, un esmu tava vecākā māsa. Sāku pat sajust pret tevi mātes maigumu, kā jau tas ģimenes galvai piederas. Ceru, ka drīzumā varēšu tevi apciemot."

Vioa parakstījās — "Dorotija".

Šo vēstuli Dora saoēma tās pašas dienas vakarā. Laulātie draugi sēdēja pie pusdienu galda, un Dora klusēdama pasniedza vēstuli vīram.

"Vioa ir gudrāka par tevi, mans draugs," Martins sacīja, izlasījis vēstuli. "Steigšanās bija gluži nevietā. Vajadzēja pamazām pieradināt to pie domām, ka viņa ir tava veckā māsa."

"Tur nu nekas vairs nav darāms," Dora atbildēja. "Ja nonāktu līdz pārbaudīšanai, vioai viegli būtu pierādīt savu vecumu, jo vioas dzimšanas laiks ir reģistrēts draudzes rullos."

Vioa piecēlās no galda un gribēja atstāt istabu.

"Pagaidi," Martins sacīja. "Esgribēju tev pateikt, ka mūsu finansiālie apstākli ir pavisam bēdīgi. Tavas māsas vēstulei nav praktiskas nozīmes. Vioa vienkārši joko. Mana pārliecība ir, ka Odriju vajag dabūt nost no ceļa."

"Bet kur tu domā viņu likt?"

"Par to es vēl neesmu skaidrībā. Domājuaizdabūtviņuuz ārzemēm, kamēr viss nokārtojas."

"Bet, ja viņa nozudīs un es uzstādīšu savas pretenzijas. —Toringtons nopratīs, ka te nav viss kārtībā," Dora atbildēja. "Vai tad Šanons, pēc tavām domām, ir muļķis?"

"Šanons!" Martins nicīgi novilka. "Par to es vismazāk uztraucos. Man neiziet no galvas Sliks Smits, kurš mums maksās dažu labu mārciņu."

"Es viņa dēl nemaz nelauzītu galvu," Dora atteica.

"Tu domā? Atļauj tev nepiekrist. Vai tu atceries to vakaru, kad es gāju nošaut Lesiju Maršaltu? Maz ir tādu sienu, pa kurām es nevarētu uzrāpties. Toreiz es uzkāpu uz Malpasa nama jumta, kurš, kā tu zini, atrodas blakus Maršalta mājai. Tas bija dažas minūtes pirms uzbrukuma."

"Tu domā Maršalta nošaušanu?" Dora jautāja.

Martins pamāja.

"Es nokļuvu uz jumta piecas minūtes agrāk, un Šanonam bija taisnība, kad vioš apgalvoja, ka pulksteņa apstāšanās iecirkņa telpās izglābusi manu ādu. Uz jumta pie pašas Maršalta sienas dežurēja aģents. Mani viņš neredzēja, tāpat kā nepamanīja arī cilvēku, kas pa virvi nolaidās no Maršalta jumta uz Malpasa jumtu. Šis cilvēks atvēra logu jumtā un ielīda namā. Es nojautu briesmas un steidzos nozust."

"Tu redzēji cilvēku, kas ielīda pa jumta logu?" Dora iesaucās. "Tātad tu esi redzējis slepkavu?"

"Es redzēju vēl kaut ko," Martins piezīmēja. "Nokļuvis bēoiņu istaba, šis cilvēks aizdedza sveci un izņēma no kabatas panjku, lieko degunu un smailu smakru. Kad viņš bija visu to sev uzlicis — varu derēt, ka pat miesīga māte būtu noturējusi to par Malpasu."

"Malpass!" Dora izsaucās. "Un kas tas bija?"

"Sliks Smits," Martins atbildēja.

54. nodala Elku nolemj pievākt

Seržants Stils uz Šanona aicinājumu ieradās vioa kabinetā, kur atrada priekšnieku, lasot garu telegrammu. Diks atlika to pie malas un sacīja:

"Paņemiet policistu civilā un dodieties uz Malpasa namu. Pēc manām domām, mehānismam jābūt izslēgtam. Es jums lieku uzraudzīt elka pārvēršanu, noslēgt namu un ziņot man par izpildi."

"Jūs gribat novākt elku?" Stils jautāja.

Diks palocīja galvu.

"Es jau vienojos ar Transporta sabiedrību. Viņi atsūtīs smago auto un divdesmit strādniekus. Jums jāuzrauga elka novākšana un jāpavada tas līdz Skodeodjardam, kur to jau gaida. Tur mūsu inženieri tēlu apskatīs."

Pusstundu vēlāk Stils policista pavadībā atslēdza Nr. 551 nama durvis un iegāja. Vestibilā un Malpasa istabā dega lampas, un pirmajā mirklī nebija manāmas nekādas pārmaiņas. Tikai kāds bija statujai priekšā nolaidis aizkaru. Stils atbīdīja to sāņus.

Pagāja četrdesmit minūtes, bet apsolītie strādnieki un auto nerādījās. Stils nolēma piezvanīt uz biroju un apvaicāties par kavējuma iemeslu. Viņš paņēma telefona klausuli un redzēja, ka aparāts nedarbojas.

"Dīvaini. Kas gan licis izslēgt telefonu? "Stils norūca. Ielicis durvju starpā krēslu, lai tās nevarētu aizvērties, Stils kopā ar policistu izgāja uz ielas. Pats vioš palika pie ārdurvīm sargāt, bet policistu aizsūtīja uz tuvāko automātu. Ārdurvju spraugā vioš ielika ķieģeli, kā Šanoos to bija norādījis. Pēkšņi Stils pamanīja, ka durvju spraugā parādās dzeltenā cimdā tērpta roka. Viņš ātri uzskrēja pa kāpnītēm, bet dzeltenā roka jau bija paguvusi izraut ķieģeli, un durvis ar troksni aizkrita.

"Kantorī man atbildēja, ka kapteinis Šanons savu rīkojumu atsaucis," ziņoja policists, kurš nāca atpakaļ.

"Jā, tā jau nu viņš atsauca!" Stils norūca un pats devās pie automāta piezvanīt Dikam.

"Neesmu pat domājis atsaukt rīkojumu par auto sūtīšanu," Diks sacīja, kad bija noklausījies sava palīga zioojumu. "Atliksim šo lietu līdz ritam. Tad uzlauzīsim durvis, un jūs redzēsiet jokus."

Diks savienojās ar "Elektriskās enerģijas piegādāšanas biroju."

"Runā kapteinis Šanons no Skotlendjarda," vioš sacīja. "Lūdzu pārtraukt elektrības piegādāšanu Nr. 551 namam Portmenskvērā rit no pusdienas. Pateicos."

Tikmēr Stils ar savu pavadoni nonāca pie sienas, kas atšķīra Malpasa pagalmu no šķērsielioas. Vioiem vēl atlika desmit solu līdz vārtiņiem, kad pa tiem iznāca glīti ģērbies vīrietis, kurš, atpakaļ neskatīdamies, devās prom pa šķērsieliņu.

"Sliks Smits," Stils čukstēja. "Un rokās tam dzelteni cimdi!"

55. nodala īrnieks

Pēdēja laikā Sliks Smits bija pasācis iziet arī dienās. Tas prasīja no viņa lielus upurus: dažreiz bija jāceļas pat loti agri — ap pusdienas laiku.

Smits bija pazīstams kā speciālists viesnīcu un dzīvokļu zādzību lietās, bet īstenībā vioa darbalauks bija daudz plašāks.

Nezinādams, kādu sensāciju sacēluši viņa dzeltenie cimdi, Sliks Smits bezrūpīgi devās rietumu virzienā. Viņš izgāja uz Meidvelu, kur atrodas bagātnieku un lielo veikalnieku nami un dzīvokli. Vieoā no šiem lepnajiem namiem Smits iegāja.

"Es gribu redzēt misteru Hilu," vioš sacīja šveicaram.

"Pārvaldnieku, ser? Viņš izbraucis. Jūs laikam tā dzīvokļa dēl?"

"Kā tad," Sliks atrūca. "Man teica, ka lēdijas Kilfernas dzīvoklis izīrējams."

"Gluži pareizi. Vai jūs rekomendē dzīvokļu birojs?"

Sliks izvilka no mēteļa kabatas paplrīti un pasniedza to šveicaram.

"Viss kārtībā, ser. Es parādīšu jums dzīvokli. Lūdzu."

Uzvedis apmeklētāju otrajā stāvā, šveicars atslēdza lepnas durvis un ielaida Smitu grezni mēbelētā dzīvoklī. Sliks uzmeta dzīvoklim izklaidīgu skatu un sacīja:

"Acīmredzot dzīvokļa logi iziet uz ielu? Žēl — ielas troksnis man neļaus gulēt."

"Mums nav neviena brīva dzīvokļa ar logiem sētas pusē, ser."

Vioi izgāja atpakaļ uz platformas.

"Kam šis dzīvoklis pieder?" Smits jautāja, norādīdams uz durvīm koridora galā. Šveicars nosauca kādu uzvārdu un paskaidroja, ka tas esot advokāts.

"Šis dzīvoklis man būtu taisni kā radīts," Smits nopūtās. "Es gribētu redzēt kādu no tiem dzīvokļiem, kuru logi iziet uz pagalmu."

"Tas nav iespējams, ser. Dzīvokļa īpašnieks, par kuru jūs apjautājāties, patlaban še nedzīvo, un man ir patentatslēga ugunsgrēka gadījumam, bet man aizliegts to lietot citiem nolūkiem."

"Patentatslēga? Kas tā tāda?" jautāja Sliks, kurš likās loti ieinteresēts par šo vārdu.

Šveicars, lepodamies ar to, ka var tik elegantam kungam paskaidrot tādu vienkāršu lietu, izoēma patentatslēgu no kabatas un pasniedza to Smitam.

"Tā ir patentatslēga, ser," vioš teica.

Smits ziokāri aplūkoja mazo atslēdziou.

"Brīnums, izskatā gluži vienkārša atslēga,"viņš piezīmēja, atdodams to atpakaļ. Šveicars gribēja patentatslēgu likt kabatā, kad atskanēja lifta zvaniņš.

"Piedodiet, ser," šveicars gribēja steigties prom, bet Sliks diezgan nelaipni satvēra to pie elkoņa un sacīja:

"Ceru, ka jūs mani nepametīsiet še vienu, — es gribu ar jums vēl aprunāties."

"Es būšu atpakaļ pēc minūtes, ser," šveicars atbildēja, ieiedams liftā.

Viņš nolaidās, uzveda augšas stāvā dažus pasažierus un atgriezās atpakaļ pie Smita. Amerikānis stāvēja turpat, nogrimis dzijās pārdomās.

"Ko mēs runājām? Ak, jā — par patentatslēgu…" šveicars iesāka, tad izbailēs iesaucās. "Ak, Dievs, es esmu to pazaudējis! Ser, jūs taču redzējāt, ka es to iebāzu kabatā?"

"Redzēju… Bet kas tad tas?" To teicis, Smits norādīja uz biezo paklāju, kas sedza platformas gridu.

Šveicars pacēla atslēgu un atviegloti iesaucās:

"Paldies Dievam! Labāk es pazaudēju naudu nekā šo atslēgu."

Lifta zvaniņš atkal iedžinkstējās.

"Es jums ieteiktu, ser, palūkoties, cik jauka aina atklājas no nama jumta. Vai liksiet uzvest jūs ar liftu?"

"Pateicos," Smits atbildēja, "es labāk kāpšu kājām."

Kad lifts nogrima, Smits vienā lēcienā bija pie advokāta dzīvokļa durvīm. Viņš pagrūda tās, — un durvis atvērās, jo Smits pa šveicara prombūtnes laiku bija paguvis tās atslēgt ar patentēto atslēdziņu.

Durvis aizšāvis, viņš sāka steigšus pārmeklēt dzīvokli.

Pēc dažām minūtēm Smits ar visnevainīgāko seju jau stāvēja uz platformas pie lifta durvīm. Šveicars, kurš brauca oo augšas le'jup, pamanīja viou, apturēja liftu un izkāpa.

"Beidzot es jūs atradu, ser," vioš sacīja. "Vai bijāt uz jumta?"

"Jā, aina tiešām lieliska! Es domāju noīrēt lēdijas Kilfernas dzīvokli."

"Jums vajadzēs salīgt birojā," šveicars sacīja. Smits iespieda tam saujā kredītbiļeti.

"Pateicos, ser. Visu labu."

56. nodaļa Līdzeklis

Specifiskā aroda cilvēki, pie kuriem piederēja arī Martins Eltons, ar laiku sakrāja daudz dokumentu, kuri jāglabā tālāk no ziņkāriem skatiem. Tādus dokumentus iznicināt ir riskanti, bet turēt redzamā vietā — bīstami.

Martinam bija sevišķi laba atmina. Apsverot kādu jaunu plānu, viņš ikreiz meklēja līdzekli, ar ko iegūt līdzdalībnieku un padarītu to atkarīgu.

Standfortam senāk bija nejauka īpašība: izstrādājot kādu plānu, atzīmēt to visos sīkumos uz papīa. Lielākā dala no tiem tika iznicināta, bet vienu šādu "uzmetumu" Martins bija uzglabājis "nebaltai dienai".

No rīta Martins aizgāja uz noliktavu, kur seifos glabājās vioa dokumenti. Visus nevajadzīgos papīrus tas bija iznicinājis, bet Standforta "stratēģisko uzmetumu" paņēmis līdzi.

Nu tam rokā bija līdzeklis, ar kuru pēc saviem ieskatiem vadīt Standforta gribu un nodomus.

Martins nosūdja Standfortam zīmīti, un pēc pusstundas atskanēja telefona zvans.

"Vai tad jūs, Martin, esat iedomājies, ka es uz pirmo saucienu skriešu pie jums, mēli izkāris, kā suns? Ko jums no manis vajag? "Bils neapmierinātā balsi sacīja.

"Jūs man esat vajadzīgs svarīgā lietā."

"Tad atnāciet vakarā pie manis."

"Ne prātā nenāk! Ceru, ka paklausīsiet manam aicinājumam , kaut esat Maršalta nama pārvaldnieks. Atnāciet pulksten piecos."

"Ko jūs esat nodomājis?" Standforts aizdomīgi jautāja. "Es taču jums teicu, ka nekur nepiedalīšos."

"Lai paliek šī saruna, kuru noklausās puse no Londonas detektīviem. Vai jūs domājat, ka es jūs aicinātu nieku dēl?"

Standforts brīdi iekrita pārdomās.

"Labi, es atnākšu," vioš beidzot teica. "Tikai neiedomājieties, ka varat man pavēlēt."

Noteiktā laikā Standforts ieradās. Viņš bija saīdzis. Mardns gulēja un lasīja.

"Ko jūs mani trenkājat, it kā es būtu jūsu izsūtamais zēns! Tā ir nekaunība, kādu…"

"Aizveriet durvis," Martins viou pārtrauca. "Ja jūs esat nodomājis stāstīt savas likstas Kerzonstilta iedzīvotājiem, es aizdošu jums vecu cepuri vara naudas gabaliem. Lieta ir ļoti nopietna."

Vioš pabīdīja Standfortam cigāru kasti un, aizsmēķējis arī pats, sacīja:

"Odrija Bedforda iestājusies Stormera dienestā, un viņai ir spējas."

"Kas man par dalu? Ko gan jums un man nozīme Stormers?"

"Es jau teicu, ka viņa ir loti spējīga šajā arodā. Ne velti vioa oosēdeja cietumā par lietu, kuru nostrādājāt jūs…"

"Nevis "jūs", bet "mēs"," Standforts viou izlaboja.

"Neķildosimies par sīkumiem," Martins sacīja. "Kādas gan var būt viņas jūtas pret cilvēkiem, kuri… jūs mani saprotat?"

"Ko jūs gribat teikt?" Standforts nedroši jautāja.

"Sevišķa maiguma viņa pret mums nejūt. Bet sakiet, kādam nolūkam Stormers viņu pieņēmis?"

Martins brīdi klusēja, tad pats atbildēja uz savu jautājumu:

"Loti vienkārši, — viņa ieradās pie tā un stāstīja visu, kas bija zināms par laupīšanu. Stormers viņai lika ievākt ziņas. Neaizmirstiet, ka Stormers strādā visu Londonas sūtniecību uzdevumā."

Standforts nicīgi iesmējās.

"Nu, lai vāc vesela. Sevišķi, kas attiecas uz manu līdzdalību. Manis pēc viņa var atvērt kaut īpašu muzeju."

"Sakiet, vai jūsatceraties "stratēģisko uzmetumu", kuru sastādījāt, kad apsprieda kaklarotas iegūšanas plānu?"

"Kā ne. Bet vēlāk to iznicināja."

"Tur jau ir tā nelaime, ka plāns nav iznicināts. Tas bija tik veikls, ka es aiz muļķības nolēmu to uzglabāt. Pirms divām dienām Odrija bija pie mums un uz brītiņu iegāja Doras guļamistabā sakārtot matus. Atslēga no mana bankas seifa glabājās Doras tualetē."

"Nu un tad?" Standforts jautāja.

"Šodien es biju bankā izņemt no seifa naudu. Nauda vesela, bet visi mani papīri pazuduši."

Standforts nobālēja.

"Jūs gribat teikt, ka art manu uzmetumu ķēris tāds pats liktenis?"

"Taisni tā," Martins atbildēja. "Esiet dk labs un mazliet savaldieties," viņš piebilda, redzēdams dusmas Standforta acīs. "Zinu, ka esmu izdarījis muļķību, uzglabādams šo papīriti, sevišķi vēl tādēļ, ka jos, cik atceros, bijāt atzīmējis tur visu dalībnieku vārdus."

"Lops tāds!" Standforts iekliedzās. "Vai tādas lietas drīkst uzglabāt?"

"Bet kas pierakstīja vārdus? Ja nebūtu to, mēs ne acu nemirkšķinātu," Martins viou atspēkoja.

Standforts nevarīgi noplātīja rokas.

"Un ko jūs no manis gribat?" viņš dobji jautāja.

Apspriede starp Standfortu un Martinu par turpmākās darbības plānu ilga pusstundu.

57. nodala Miera kauss

"Šovakar jūs esat brīva?" Toringtons vaicāja Odrijai.

"Vai jūs kur iesiet?" meitene jautāja, bet apķērās. "Piedodiet, man nevajadzēja to jautāt. Bet ticiet man, ka to es nedarīju kā detektīvs…"

"Aiz draudzības?" Toringtons nāca palīgā.

Odrija pamāja ar galvu.

"Tā es jūsu jautājumu arī sapratu," vecais kungs pasmaidīja. "Nē, mans bērns, šovakar es būšu mājās. Pēcpusdienā man būs apmeklētājs — svarīgā lietā."

Odrijai tas loti patika. No rita Dora to bija uzaicinājusi pusdienās. Odrija ar prieku pieņēma aicinājumu, jo gribēja izklaidēties.

Durvis viņai atvēra Dora pati.

"Sveika, mīlā," viņa sacīja, noskūpstījusi māsu. "Man mājās vesels apvērsums. Ķēkša šorīt paoēma aprēķinu, bet jaunā kalpone aizgāja uz visu dienu pie savas slimās mātes. Tādēļ ceru, ka neļaunosies, ja pusdienas nebūs visai labas. Par laimi, Martins aizgāja pusdienās uz klubu."

Galds bija klāts divām personām. Neskatoties uz Doras brīdinājumu, pusdienas bija lieliskas, un Odrija nodomāja, ka ķēkša paguvusi pagatavot tās pirms aprēķina saņemšanas.

"Lai pienācīgi nosvinētu mūsu pirmās ģimenes pusdienas," Dora jokoja, "izdzersim pudeli vīna."

Pusdienas tuvojās beigām. Dora piecēlās un, paņēmusi no spainīša pudeli, veikli atiieca stieplīd.

"Droši vien tu nekad neesi tādu vīnu dzērusi," viņa teica māsai. "Visā Anglijā šīs markas nebūs vairāk kā četri duči."

Korķis ar troksni izsprāga, un Dora piepildīja glāzes.

"Uz ilgu saticību!" viņa teica, pieskandinādama māsas glāzei.

Odrija pasmaidīja un pielika kausu pie lupām.

"Dzer, kā nākas. Vai tā kāds uzdzer tostu?" Dora jokodama dusmojās. Odrija pacēla kausu un izdzēra to līdz dibenam.

"Vīns laikam lielisks," viņa piezīmēja, "tomēr man tas likās rūgts."

Pēc pusstundas pārradās kalpone.

"Jums taču bija jāiet uz teātri," Dora viņai skarbi aizrādīja.

"Man sāka sāpēt galva, kundze," kalpone atbildēja. "Man žēl, ka biļete, kuru jūs man dāvinājāt, aiziet zudumā. Atjaujiet apkalpot, lai jums un mis Bedfordai nebūtu jāpūlas pašām…"

"Mēs jau paēdām," Dora viņu pārtrauca, "un mis Bedforda nupat aizgāja. Brīnos, ka jūs nesesat viņu sadkusi."

58. nodala Izirušās cerības

Karltona šveicaram jau bija ziņots par apmeklētāju, kuru gaidīja misters Toringtons. Izdzirdis uzvārdu, viņš izsauca koridora sulaini un sacīja:

"Pavadiet šo džentlmeni pie mistera Toringtona."

Daniels Toringtons viņu pieņēma rītasvārkos un mīkstās kurpēs.

Uzmetis Eltonam pētošu skatu, viņš bez sevišķas laipnības uzaicināja to apsēsties.

"Esmu pārliecināts, ka mes kādreiz jau esam dkušies, mister Torington," Martins iesāka.

"Bet es esmu vel vairāk pārliecināts, ka mes nekad neesam tikušies, kaut pec nostāstiem pazīstu jūs loti labi," Toringtons atbildēja. "Jūs lūdzāt, lai pieoemu jūs uz personisku sarunu. Man bija dažādi iemesli jūsu lūgumu izpildīt. Jūs laikam esat manas sekretāres svainis? Vai ne?"

"Par nožēlošanu," Martins nopūtās.

"Par nožēlošanu?" miljonārs jautāja. "Aktā, saprotu —jūsdomājat vioas kriminālo pagātni."

Tas bija teikts nopietni, bet Martins uztvēra vecā kunga balsī tikko manāmu sarkastisku pieskanu.

"Jūsu kundzei un jums laikam tas sagādāja daudz rūgtu brīžu," Toringtons turpināja. "Nelaimīgā jaunava izrādījās iejaukta vērtslietu zādzībā, vai ne? Es vairs neatceros: vai vioa bija laupīšaoas ierosinātāja, vai art tieši uzbrukuma dalībniece?"

"Viou aizturēja ar nolaupīto kaklarotu rokās," Martins sacīja.

"Šausmīgi", miljonārs piezīmēja. "Man jāsaka, ka visu to es zināju, kad piedāvāju vioai vietu. Man šķiet, jūs esat atnācis, lai brīdinātu mani no varbūtējiem zaudējumiem, kādi man varētu celties no tik neuzticamas darbinieces?"

Martins juta, ka miljonārs zobojas par viņu, tomēr nepārkāpdams parastās laipnības robežas.

"Nē, es nācu citā lietā," viņš raudzīja novērst sarunu uz citu pusi. "Man jāpārrunā ar jums kāds intīms jautājums, kas attiecas tieši ūz jums. Ceru, ka neļaunosieties, ja pieskaršos atmiņām, kuras jums nevar būt patīkamas?"

Toringtons pamāja ar galvu. Martins skaidri juta, ka visa viņa būtne izdveš naidu un riebumu, bet atkāpties bija par vēlu.

"Mister Torington," vioš iesāka," pirms daudziem gadiem jūs bijāt ieslodzīts cietumā par dimantu uzpirkšanu Dienvidāfrikā."

"Jā," Toringtons sacīja. "To provocēja vislielākais nelietis, kāds redzēts dimantraktuvju apvidos. Tas bija kāds Lesijs Maršalts, kurš tagad, par laimi, jau miris."

"Jums bija jauna sieva un…" Martins sastomījās, "bērns, meitene, vārdā Dorotija."

Toringtons pamāja ar galvu.

"Jūsu apcietināšana bija liels pazemojums jūsu sievai," Eltons turpināja. "Drīz pēc tam, kad jūs notiesāja katorgā, vioa aizbrauca no Dienvidāfrikas, un no tā laika, ja nemaldos, jūs neesat saņēmis no viņas nekādu ziņu."

"Vienu vēstuli es saņēmu, mans draugs,"Toringtons viņu pārtrauca.

"Viņa atbrauca uz Angliju un dzīvoja še ar citu vārdu no nelieliem ienākumiem…"

"No rentes," Toringtons viņu mierīgi pārlaboja, "kuru es izgādāju tai neilgi pirms apcietināšanas. Līdz šim jūs stāstāt diezgan pareizi. Turpiniet."

Martins dziļi ievilka elpu. Vioš nebija gaidījis, ka saruna ar miljonāru būs tik patīkama.

"Jūsu nelaiķei sievai piemita dažas savādības. Nezināma un nesaprotama iemesla dēl viņa pieradināja Dorotiju (viņš sevišķi uzsvēra šo vārdu) domāt, ka Dorodja ir vioas meita no pirmās laulības, tomēr otrai meitenei tā iestāstīja, ka viņa ir jaunākā māsa."

"Pieļausim, ka viss tas būtu patiesība. Un tālāk?" Toringtons jautāja.

Martins saņēma visu enerģiju.

"Pēc zinām, kādas ir mūsu rīcībā, ser, jūs savu meitu uzskatāt par mirušu. Tie ir maldi. Viņa dzīvo Anglijā un ir mana sieva."

Daniels Toringtons mierīgi uzlūkoja savu apmeklētāju, un viņa skats iespiedās pašos dvēseles dziļumos.

"Un tas būtu stāsts, ar kuru jūs gribējāt mani aplaimot?" viņš jautāja. "Ka maoa meitiņa Dorotija dzīva un ir jūsu sieva?"

"Jā," Martins izdvesa.

"Ak, tā gan," miljonārs domīgi ooteica. Iestājās mokošs klusums.

"Vai jums zināmi apstākli, kādos mani apcietināja?" Toringtons beidzot jautāja. "Nē, es redzu, ka jūs tos nezināt. Labi, es jums pastāstīšu."

Viņš izklaidīgi paraudzījās griestos un, atmioās pārdzīvodams apcietināšanas bridi, iesāka:

"Es sēdēju uz terases savā namā Vainbergā, kur mēdzu pavadīt vasaras. Bērns gulēja man klēpi. No dārzioa puses parādījās Maršalts divu detektīvu pavadībā. Vioš loti baidījās no manis. Es piecēlos un noguldīju bērnu šūpulī. Maršalts izrāva revolveri un izšāva. Vēlāk viņš apgalvoja, ka es esot šāvis pirmais, bet tie ir meli. Es vispār nebūtu šāvis, ja lode nebūtu ķērusi šūpuli un bērns sācis raudāt. Tad es metos uz Maršaltu, un viņš droši vien būtu aizceļojis uz viopasauli, ja man uztraukumā par bērnu nebūtu trīcējusi roka. Mans šāviens neķēra, bet viņš ar otro šāvienu ievainoja mani kājā. Par to jūs nekā nezinājāt, vai ne?"

Martins pakradja galvu.

"Jūs nezinājāt, ka Maršalta pirmais šāviens ķēris šūpuli?"

"Nē, ser. To es dzirdu pirmo reizi."

"Tā jau es domāju. Bērns bija ievainots, bet oe pārāk bīstami. Lode bija gājusi gar viņa kājiņas mazo pirkstiņu uo sadragājusi kaulu. Vai tad jūsu sieva nekad to nav stāstījusi?"

Martins palika atbildi parādā.

"Mana meita Dorotija ir dzīva, — to es jau sen zinu. Es viou meklēju visu laiku un, pateicoties manam draugam Stormeram, tagad esmu to atradis."

"Vai viņa to zina?" Martins, līķa bāls, jautāja.

Toringtons pakratīja galvu.

"Ne, viņa nezina. Es nolēmu turēt viou nezināšanā, kamēr būšu beidzis kādu iesāktu darbu."

Viņa skats nenovērsās no Eltona sejas.

"Tātad jūs apgalvojat, ka jūsu sieva ir mana meita? Tad lai vioa atnāk un parāda man savas kreisas kājas pēdu. Kristāmzīmes jus protat viltot, Elton, — jā gan, nemaz nelēkājiet — bet viltot mazo pirkstiņu jūs nevarat, draugs."

Viņš piezvanīja un teica sulainim:

"Izvadiet šo džentlmeni. Kad pārnāk mis Bedforda, palūdziet viņu ierasties pie manis."

Martins gāja mājās kā pa sapņiem. Viņa zaļā seja bez vārdiem izteica Dorai, ka tas cietis visnežēlīgāko neveiksmi.

"Viņš zina visu," Martins izdvesa.

"Zina?…"

"Jā, viņš zina, ka Odrija ir viņa meita, un zina to jau sen. Šovakar viņš pateiks tai visu. Domāju, ka tu sapratīsi, ko tas mums nozīmē?"

Vioš smagi apsēdās un aizsedza rokām seju.

"Un mēs cerējām, ka tas atnesis mums bagātību." Dora čukstēja.

Martins pacēla galvu.

"Es gribēju paziņot vecim, ka Odrija ir viņa meita, bet tu biji ar mieru kaut mirt, lai tikai viņa nauda nenāktu Odrijas rokās. Es nemaz nevaru saskatīt, kur nu ir tā bagādba, ko tu cerēji iegūt."

"Vēl viss oav zaudēts," Dora sacīja. "Viņš samaksās, lai izdibinātu, kur viņa atrodas, ja vien…"

"Ja…?"

"Ja viņa paliks dzīva," Dora nobeidza, "uo, ja… nenotiks oekas cits."

59. nodaļa Necerēts loms

Šaoona dzīvoklī notika apspriede.

"Esaizvien vēl nezinu, ko lai daru. Vai vestelku no Malpasa nama, vai atstāt to turpat," Diks sacīja. "Tomēr rīkojums par strāvas pievadīšanas pārtraukšanu rīt no pusdienas paliek spēkā. Ar to mūsu draugs zaudē spēku, kas līdz šim aizvien to ir glābis."

"Es domāju, ka namu vajadzētu atslēgt pirms strāvas atvienošanas, citādi var gadīdes sarežģījumi," vietējā policijas iecirkņa inspektors iebilda.

"Es jums piekrītu," Diks sacīja. "Mans galvenais nolūks ir padarīt spoku nespēcīgu, kaut jārēķinās arī ar to, ka negaidīta strāvas izslēgšana var atstāt mūsu draugu iesprostotu kādā paslēptuvē. Tad Malpasa nama noslēpums būs jārisioa nākošajām paaudzēm."

. "Ja tas nodks, mēs nekad vairs neredzēsim Sliku Smitu," Sdls izmeta.

"Jūs domājat, ka Sliks Smits ir šis bandas priekšgalā?" Diks jautāja.

"Noteikti. Vai jūs nekad neesat brīnījies par to, kapteio, ka ikreiz, kad namā notiek spokošanās, Sliks izrādās turpat tuvumā? Un tad vēl šīsdienasgadījumsar noslēpumaino roku dzeltena cimda, kadizrādījās, ka Smitam ir uz mata tādi paši cimdi."

"Tas neko nepierāda," Diks atbildēja. "Dzeltenus cimdus valkā pus Londonas. Ja gribat, varat viou uzmanīt, bet es domāju, jūs maldāties."

Apsprieduši rītdienas darbības plānu, sēdes dalībnieki izklīda.

Bez ceturkšņa vienpadsmitos Stils devās savā ikvakara apgaitā pa dažādiem klubiem un izpriecu lokāliem, kuru Londonā pēdējā laikā bija sevišķi daudz. Izpildījis savu pienākumu, Stils devās mājās. Neviļus vioa uzmanību saistīja kāds pretimnācējs, kas ātri soļoja pa ielas pretējo pusi. Vioa seju Stils nevarēja saskatīt, bet soma, ko svešais smagi nesa, bieži mainīdams rokas, vioam likās kaut kur redzēta.

Gulēt vioam gribējās loti, tomēr Stils nolēma pārliecināties par savu aizdomu nepamatotību, labi zinādams, ka pretējā gadījumā to gaida bezmiega nakts. Viņš pagriezās un ātriem soliem devās pakal svešajam. Tas sāka steigdes. Kad Stils to bija jau gandrīz panācis, svešais sāka skriet. Stils darīja to pašu.

Te pēkšņi, kā no zemes izaudzis, ielu krustojumā parādījās posteņa policists. Bēglis apmulsa uo, tiklīdz Stils to bija panācis, nometa somu, ātri pagriezās un, izskrējis Stilam pa roku apakšu, kā vējš aizjoooja pa ielu.

Kaut viss bija norisinājies zibens ātrumā, Stils tomēr ievēroja svešinieka seju. Tas bija Sliks Smits. Ja viou neinteresētu soma, Sdls būtu devies amerikāņa pēdās un to noķēris. Tobrīd pienāca policists.

"Panāciet un aizturiet to cilvēku," Stils vioam pavēlēja, bet pats atdarīja somu. Sirds viņam gandrīz pamira.

Diks jau gribēja likties gultā, kad guļamistabā iedrāzās Stils ar somu rokās.

"Palūkojieties!" viņš iesaucās uo atvēra somu.

Diks paskatījās uo sastinga.

"Dimanti!" viņš tikko jaudāja izteikt.

"Tie bija Slikam Smitam," Stils, smagi elpodams, turpināja. "Pamanījis, ka es vioam sekoju, viņš metās skriet. Bet, kad tas redzēja, ka esmu viņu panācis, — viņš nometa somu un aizbēga."

"Sliks Smits?" Diks jautāja. "No kurienes viņš nāca?"

"No Parkrodas puses. Vai zināt, es tikko nepaģību, kad attaisīju somu un ieraudzīju dimantus."

"Šoreiz mēs būsim uzmanīgāki," Diks sacīja. "Pasauciet taksometru."

Vioš steigšus apģērbās un kopā ar palīgu, kurš tikmēr jau bija atgriezies, paņēma somu un iekāpa taksometrā. Auto no visām pusēm ielenca policisti. Divi no tiem kopā ar Diku un Stilu iekāpa taksometrā, divi — novietojās blakus šoferim, un pa vienam — uz kāpšļiem. Tā auto sasniedza Skotlendjardu, un ugunsdrošās istabas dzelzs durvis aizvērās, aprīdamas Malpasa bagātību.

"Lai nu kāds lūko tās dabūt," Šanons teica. "Tikmēr…"

"Jāsaņem Sliks Smits," Stils viņu pārtrauca. "Es došos uz viņa dzīvokli."

"Vai tiešām jūs domājat, ka viņš ir tik liels muļķis, ka ļaus sevi sagūsdt? Atstājiet to man, — es ceru, ka pratīšu viņu atrast."

Viņi devās atpakaļ uz Heimarketu. Šanona dzīvokļa durvīs stāvēja Viljamss un aizdomīgi uzlūkoja ooskrandušu un netfru zēnu.

"Viņš saka, ka esot atnesis jums vēstuli, ser. Man viņš negribēja to dot," Viljamss paskaidroja.

"Man lika to nodot kapteinim Šanonam," zēns tiepās.

"Es esmu kapteinis Šanons," Diks teica, tomēr zēns aizvien vēl negribēja šķirties no vēstules.

"Uzvediet viou augšā," Diks nepacietīgi sacīja. Zēnu ieveda priekšistabā. Viņš ilgi rakņājās pa savām skrandām, kamēr sameklēja netīru, saburzītu papīra gabaliņu. Diks to izgludināja un pārliecinājās, ka.tur rokā kāda rīta laikraksta stūrīti. Uz neapdrukātās malas ar zīmuli bija uzskrāpētas dažas rindiņas:

"Dieva dēl, glābiet mani. Esmu Fulda piestātnē. Pret ritu briesmonis mani nobeigs."

Paraksts uz zīmītes bija — "Lesijs Maršalts."

60. nodala Fulda piestātnē

"Lesijs Maršalts?!" Stils iesaucās. "Tas nevar būt!"

"Kur tu ņēmi šo vēstuli?" Diks jautāja zēnam.

"Man to iedeva kāds jauneklis Sparodā."

"Kā viņu sauc?"

"Nezinu. Viņš teica, ka zīmīti izbāzis caur restēm kāds kungs. Vēl viņš teica, — ja es aiznesīšot to kapteinim Šanonam, es dabūšot no viņa visu mārciņu."

"Kādēļ viņš pats to neatnesa?"

"Viņš teica, ka viņam ar jums esot veca draudzība."

Diks saprata, ka tas bijis viens no tiem tipiem, ar kuriem viņam ik dienas bija sakari.

"Vai tu zini, kur ir Fulda piestātne?"

"Cikreiz neesmu tur zvejojis!"

"Labi, tu rādīsi mums ceļu. Viljams, piebrauciet mašīnu! Puika sēdēs jums blakus. Saņem savu mārciņu, mazais."

Zēns satvēra naudu un rūpīgi noglabāja to savās skrandās.

Ceļā viņi apstājās pie Skotlendjarda un paņēma līdzi dažus policistus. Uz Londonas tilta viņi sastapa seržantu, kurš pazina ostas rajonu kā savus piecus pirkstus.

"Fulda piestātne," tas paskaidroja, "ir nelieli steki uz pāliem vecu, pamestu noliktavu tuvumā."

Pēc kāda laika viņš sacīja:

"Apturiet. Līdz upei jāiet kājām."

Viņi izkāpa no auto uo pa netīru šķērsieliou, kas stiepās starp noliktavām, devās uz ūdens pusi. Nokļuvis uz stekiem, kuri vietām bija pavisam satrunējuši, Šanons sacīja:

"Neviena neredz. Kur gan viņš varētu būt?"

"Palīdziet!" atskanēja tikko sadzirdama balss. Likās, ka tā nāktu no upes.

"Balss nāk no tiltiņa apakšas," Diks sacīja un, p-egājiš pie steķu malas, pieliecās. Pa labi bija neliela, pie pāliem piesieta laiva. Diks ielēca tajā.

"Palīdziet!" vioš atkal izdzirda, šoreiz jau daudz skaidrāk.

"Kur jūs esat?" Diks iesaucās.

"Tepat," Diks pazina Maršalta balsi.

Laivā nebija airu. Diks aizstūmās ar rokām līdz vietai, no kurienes skanēja balss. Izoēmis elektrisko laterniņu, viņš sāka apgaismot ūdeni zem tiltiņa. Pēc mirkļa viņš ieraudzīja Maršalta seju, kura bija bāla kā mironim. Odens Maršaltam sniedzās līdz pleciem, viņa rokas bija izstieptas virs galvas un piesietas pie pāļa.

"Izdzēsiet uguni! Viņš jūs nošaus!" Maršalts iesaucās.

Diks gaismu nodzēsa. Pēkšņi viens pēc otra -k ībēja divi šāvieni. Platmale noripoja Dikam no galvas, un kaut kas karsts apsvilināja vioa kreiso ausi.

"Iededziet gaismu uo šaujiet, tiklīdz ieraugāt kādu svešu," Diks čukstēja Stilam, kurš arī ielēca laivā.

Ar pūlēm viņi nokļuva pie Maršalta. Tas bija pieslēgts pie pāla. Nebija šaubu, ka pēc minūtēm desmit Maršalta vairs nebūtu pasaulē, jo paisums jau bija sācies.

Diks izsita atslēgu un ievilka nelaimīgo laivā. Aizstūmuši laivu agrākajā vietā, vioi palīdzēja miljonāram izkļūt uz steķiem. Maršalts izskatījās nožēlojams. Sen neskūtie vaigi bija iekrituši, viņš trīcēja pie visām miesām.

Malpasa upuri nogādāja tuvākajā policijas iecirkni. Tur vioš nomazgājās karstā vannā un apģērbās policista privātās drēbēs.

'"Kaut es zinātu, kas ar mani noticis," viņš sacīja, ar pūlēm izrunādams vārdus. "Cik ilgs laiks jau pagājis kopš manas pazušanas?"

Vioam to pateica.

"Divas dienas es pavadīju noliktavas pagrabā. Ja man nebūtu laimējies nosūtīt zīmīti, es jau būtu beigts. Kur kapteinis Šanons?"

"Viņš pārmeklē noliktavu," kāds policists atbildēja.

Kradšana noliktavā Dikam deva loti mazus panākumus. Tikai pagrabā uz grīdas viņš atrada ko interesantu: tā bija papīra kastīte ar etiķeti, — acīmredzot tā pati, kuras iztrūkumu Diks bija pamanījis Maršalta pieliekamās telpas patronu kastē. Viņš klusēdams pasniedza atradumu savam palīgam.

"Malpasam jābūt tepat tuvumā," Stils nervozi čukstēja, pamezdams skatu apkārt.

"Nedomāju vis," Diks mierīgi atbildēja, "mūsu draugs nekad neatkārto šaušanu tajā pašā naktī."

"Domāju, ka nav vērts skatīt augšas telpas," viņš pēc brītiņa piebilda. "To varēs darīt rīt."

Izdzirdis Šanona vārdus, cilvēks, kurš stāvēja pie pavērta loga augšējā stāvā, atviegloti uzelpoja. Diks bija izglābis viņu no riskanta lēciena ūdeni.

Viņš nogaidīja, kamēr Šanons bija aizgājis jau pa gabalu, un tikai tad iznāca no pussagruvušās ēkas. Pavēries apkārt, viņš nogāja pie piestātnes un, ielēcis laivā, iemērca roku ūdenī.

"Vtiniškīgi nepatīkams joks, kad jālien tik saltā ūdenī," Sliks Smits nomurmināja.

61. nodala Maršalta stāsts

Kad Šanons nonāca policijas iecirknī, Maršalts jau bija atžirdzis un varēja sākt savu stāstu.

"Taisnību sakot, kaptein Šanon, man ir loti maz ko teikt. Jūs droši vien jau zināsiet, ka Malpasa dzīvokli mani ievilināja ar zīmīti, kurā biju uzaicināts satikties tur… ar kādu dāmu. Atzīstos, ka biju loti vieglprātīgs, uzticēdamies šim cilvēkam, kurš, kā jūs jau zināt, mani ienīst. Tomēr es gribēju viou redzēt, jo man no visām pusēm daudzināju šo noslēpumaino Malpasu."

"Kad jūs saņēmāt vēstuli?"

"Pusstundu pirms iziešanas no mājas. Man bija norunāta satikšanās pilsētā, un es jau gribēju iziet, kad Tondžers man pasniedza vēstuli; vioš jums var to apliecināt…"

"Diemžēl, Tondžers neko vairs nevar apliecināt," Diks viņu mierīgā balsī pārtrauca.

Maršalts izbijies viņu uzlūkoja.

"Viņš miris?" miljonārs šausmās čukstēja. "Mans Dievs, kad tas notika?"

"Viņu atrada beigtu pusstundu pēc uzbrukuma jums."

Maršalts bridi klusēja. Valodu atguvis, viņš turpināja:

"Nezinu, vai tā bija nojauta, vai kas cits, bet pirms iziešanas es zem krekla apģērbu bruņas, kuras valk^u c »nāk, kad apbraukāju Balkānus, gribēdams iegūt tur kādu koocesiju. izgāju bez mēteļa, jo, atpakaļ nākot, gribēju vēl iegriezties mājās. Es pieklauvēju pie Nr. 551 nama durvīm, un tās lēni atvērās."

"Vai neviens jums neko nejautāja?"

"Nē. Mani neviens tur negaidīja. No augšas kāds uzsauca: "Uzkāpiet otrajā stāvā!" Es paklausīju arī un nokļuvu lielā, ar samtu izsistā istabā. Ari tur nebija neviena cilvēka. Nojauzdams ko ļaunu, es gribēju dodes atpakaļ, bet durvis aizkrita man taisni deguna priekšā, un aiz muguras atskanēja velnišķi smiekli. Atskatījies es istabas pretējā stūri ieraudzīju kādu cilvēku. Viņš, bez šaubām, bija uzlicis sev masku, "lekritāt gan? Taču reiz!" tas iesaucās. Rokā viņam bija novecojušas sistēmas revolveris. Redzēdams, ka nevaru izkļūt no istabas, es metos tam virsū, gribēdams atbruņot. Kājas man sapinās pār istabu izvilktās stieplēs, un es pakritu. Kad beidzot pieskrēju tam klāt, viņš izšāva. Tālāk es nekā neatceros, kamēr pamodos no šausmīgām sāpēm. Paskatieties…"

Maršalts atpogāja drēbes un atsedza savas krūtis. Kreisajā pusē bija redzams sarkans plankums delnas lielumā.

"Kur jūs bijāt, kad nācāt pie samaņas?" Diks jautāja.

"No visa turpmāka es atceros maz. Pamodies es sajutu asas sāpes un redzēju, ka vecais iedūris man rokā adatu. Es gribēju piecelties un mesties tam virsū, bet nevarēju, biju bez spēka. Beidzot kādu vakaru es pamodos šausmīgā pagrabā, dzelžos sakaltām rokām. Manā priekšā stāvēja Malpass. Vioš neteica man, kas vioš ir, un ari es nevarēju atcerēties, ka būtu to kaut kur redzējis. Jādomā, ka, dzīvodams Dienvidāfrikā, es esmu to dziļi aizvaioojis. Vioš mao paziooja, ka rīt maois vairs oebūšot. Kad viņš bija aizgājis, es atradu uz grīdas gabaliņu avīzes. Par laimi, kabatā man bija zīmuļa galiņš. Ar lielām pūlēm izdevās izbāzt zīmīti pa restu spraugu. Kāds jauns cilvēks to pamanīja, un es viou lūdzu, lai tas nogādā zīmīti jums."

"Vai neatceraties, ka jūs kādreiz būtu vests uz Portmenskvēru?"

"Par to man nav ne mazākās jausmas. Sakiet, kas nogalināja Tondžeru? Jūs domājat, ka arī tas ir Malpasa darbs?"

"Es gribētu zināt, mister Maršalt, vai ir kāda eja starp jūsu un Malpasa namu? Jāatzīstas, ka mēs, neskatoties uz rūpīgo meklēšanu, nevarējām tādu atrast."

"Nedomāju, ka tāda eja būtu, ja tikai Malpass nav to ierīkojis. Sakarā ar jūsu jautājumu man nāk atmioā klaudzieni viņa namā, par ko es reiz iesniedzu sūdzību. Sakiet, vai Standforts dzīvo mana namā? Es kādreiz liku viņam uzraudzīt namu gadījumā, ja es negaidot nozustu."

"Kādēļ jūs to darījāt?" Diks jautāja.

"Redziet, — es toreiz vēl nezināju, ka Standforts nav godīgs cilvēks, un biju iebiedēts ar kāda miljooāra nolaupīšanu, par kuru bija pieprasīta liela izpirkšanas nauda. Tātad Standforts tomēr dzīvo manā māja?"

Maršalts jutās nepatīkami pārsteigts par Dika apstiprinošo atbildi. "Cerēsim, ka namā viss bus kārtībā," vioš sacīja un sniedza Dikam roku. "Nezinu, kā lai jums pateicos par visu. Jūs izglābātmani no nāves. Vel dažas minūtes un…" vioš nodrebēja, atceroties bīstamo stāvokli.

Diks neatbildēja. Pec brītiņa viņš iejautājās:

"Sakiet, mister Maršalt, — kaut arī jūs nepazināt Malpasu, jums tomēr ir kāda hipotēze par vioa personu?"

Maršalts iesmējās.

"Hipotēze man ir," vioš atbildēja. "Tas izklausās pārāk fantastiski, tomēr es domāju, ka Malpass ir— sieviete."

62. nodala Odrijas izbailes

Odrija Bedforda redzēja loti oepatīkamu sapni. Vioa sapooja. ka gul uz šaura, kārts galā piestiprināta dēla, kas bez apstājas šūpojas.

Miegā vioa juta šausmīgas galvassāpes. Odrija pastiepa roku pēc zvanioa, lai liktu kalponei atnest ūdeni. Vioai neciešami gribējās dzert, mute bija izkaltusi.

Meitene iekunkstējās un piecēlās sēdus. Vioa negulēja savā gultā, bet uz zemē nolikta matrača. Odrija ar pūlēm piecēlās kājās. Viņai reiba galva. Atbalstījusies pret sienu, viņa sāka meklēt durvis. Arī ārā bija tumšs. Bezgalīgi garāsejasgalā spīdēja maza uguntiņa. Ielūkojusies vērīgāk, Odrija aptvēra, ka garā eja ir oeliels koridoritis, bet bālā uguotiņa — griestos ieskrūvēta elektriskā lampiņa.

Kādā mazā istabiņā pa labi no koridora Odrija pamanīja krānu sienā. Kad viņa to atgrieza, sāka tecēt rūsas krāsas ūdens, kas drīz kļuva vēss un dzidrs. Odrija padzērās un nomazgāja seju. Pie sienas karājās tīrs dvielis, kurš acīmredzot bija nolikts vioai, jo istabā nebija mēbeļu.

Odrija apsēdas uz palodzes un mēģināja atcerēties, kas īsti ar viņu noticis. Atmiņā nāca saruna ar Toringtonu, pusdienas pie Doras, vīns ar mazliet rūgto piegaršu… Tālāk viņas atmiņa nesniedzās. Vīns! Dora!

• Meitene atskārta, ka atrodas savas māsas namā, kura augšējais stāvs, pēc viņas izteicieniem, nekad neesot bijis mēbelēts.

Logiem priekšā bija smagi, aizbultēd slēģi. Odrija velti mēģināja tos atvērt.

Durvis koridora galā bija aizslēgtas. Odrija paskatījās pa atslēgas caurumu, bet nekā nevarēja redzēt. Nogurums un saindēšanās sekas sāka nomākt. Viņa atsēdās uz grīdas un zaudēja samaņu.

Sataustījusi pie sienas slēdzi, vina pagrieza to, un istabā iedegās lampioa. Izņemot matraci un kādu pussalauztu krēslu, istabā nekā nebija. Odrija izlauza krēslam kāju, lai vajadzlbasgadījumā izmantotu to pašaizsardzībai.

Izsalkusi un novārgusi viņa atgūlās uz matrača, uzvilka virsū segu uo aizmiga. Kad viņa pamodās, likās, ka istabā būtu siltāk. Odrija piecēlās sēdus un sāka pārdomāt savu stāvokli, kad pēkšoi izdzirda oeskaidru vīrieša balsi.

Viņa izskrējā koridorā un, pieplakusi pie atslēgas cauruma, pukstošu sirdi klausījās.

Balss uz kāpnēm atskanēja no jauna, un Odrija tikko neiekliedzās. Runātājs bija Lesijs Maršalts!

"Jā, tas bija tepat," viņš sacīja.

Atskanēja šļūcoši soli, un, pielikusi aci pie durvju spraugas, Odrija ieraudzīja uz kāpou platformas cilvēka stāvu. Vioa skaidri saskatīja garu, liku degunu, smailu smakru un apaļu, augstu pieri. Kad viņa paskatījās vēlreiz, stāvs jau bija pazudis.

Malpass un Maršalts! Viņa nekā vairs nesaprata. Gar sienām taustīdamās, Odrija aizvilkās līdz matracim un nokrita uz tā. Nu viņa zināja, ka neatrodas vis Kerzoostrītā, bet briesmīgā Malpasa namā. Nāves šausmas laupīja meitenei prātu. Te pēkšņi kāds no ārpuses sāka taustldes gar durvīm. Odrija aizturēja elpu.

63. nodala Cilvēks aiz durvīm

Troksnis aiz durvīm atkārtojās. Odrija baidījās par elpot. Vai tas zina, ka vioa ir še?

Odrijai iekrita prātā, ka Dora un viņas vīrs droši vien labi zina šī nama noslēpumu.

Aiz durvīm viss bija klusu. Pusstundu Odrija sēdēja nekustēdamās, neiedrošioādamās paskatīties. Beidzot vioa pabāza galvu pa durvīm un tikko skali neiekliedzās. Pie pašām durvīm bija nolikta paplāte, uz kuras bija kafija, baltmaize, sviests un krietns gabals aukstas vērša gaļas. Viņai kļuva žēl, ka bailēs nebija paskatijusies, kas visu to atnesis.

Odrija nesaprata, kādēļ Dora bijusi pret viņu tik cietsirdīga. Viņa nespēja iedomāties, ka Dora tikai aiz naida, bez kāda materiāla aprēķina būtu nodevusi viņu Malpasa rokās.

Pēkšņi meitene atkal izdzirda lēnus solus. Odrija pieskrēja pie durvīm un palūkojās pa atslēgas caurumu. Uz kāpņu platiormas viņa saskatīja vīrieša stāvu. Mugurā tam bija garš mētelis, kas sniedzās gandrīz līdz papēžiem, galvā — dziļi uzbāzta platmale. Dažus mirkļus viņš stāvēja nekustēdamies un vērīgi klausīdamies, tad pastiepa roku. Sienā atvērās ne vairāk kā puspēdu platas slepenas durtiņas, kuras bija tik rūpīgi ierīkotas, ka Šanonam, neskatoties uz visām pūlēm, nebija izdevies tās pamanīt.

Odrija aizturēja elpu, nenovērsdamak skatu no svešinieka. Tas iebāza roku šaurajā spraugā, un gandrīz to pašu mirkli telpās iestājās dziļa tumsa. Svešais aizslēdza slepenās durvis un paspēra soli atpakaļ. Odrijai šķita, ka tas kāps lejā, bet melnais stāvs pienāca pie durvīm un iebāza atslēgu caurumā.

Odrija ar skalu kliedzienu ieskrēja istabā, aizsita durvis un atspiedās ar muguru pret tām… Durvīs, kas veda no koridora uz kāpņu telpu, nograbēja atslēga…

64. nodaļa Dora negrib runāt

Pavadījis Maršaltu uz Portmenskvēru, Diks Šanons pārnāca mājās pulksten četros rītā. Viou bija pārsteidzis apmulsums Standforta sejā sakarā ar miljonāra negaidīto pārnākšanu.

Kabinetā Diks atrada divus cilvēkus: modro Viljamsu un… Toringtonu.

"Vai zināt, mister Torington," Diks iesaucās, "jus es vismazāk cerēju satikt!"

Vecais džentlmenis bija pārvērties. No jautrā, atjautīgā jokupētēra nebija vairs ne vēsts.

"Jus man esat loti vajadzīgs," Toringtons sacīja. "Mana meita ir nozudusi."

"Jūsu…"

"Nu, jā, — mana meita Odrija. Jūs nezinājāt, ka vioa ir mana meita? Tagad man nav laika jums ko paskaidrot. Odrija Bedforda ir Odrija Toringtona, mana meita no otrās laulības."

Diks uzlūkoja miljonāru kā sapnī.

"Jūs mani pārsteidzat," vioš beidzot attapās. "Odrija, jūs sakāt, ir nozudusi? Bet vioa taču dzīvoja tajā pašā viesnīcā, kur jūs?"

"Vioa novakarē izgāja un nav vairs pārnākusi. Es viņu atlaidu, jo biju apsolījis pieņemt Martinu Eltonu kādā lietā, par kuras butību es jau biju skaidrībā."

Viņš īsumā atstāstīja savu sarunu ar Eltonu.

"Viņam par nelaimi, es jau zināju viņa nolūku. Viņu izvadījis, es liku apkalpotājam, lai tas aicina Odriju pie manis, tiklīdz tā pārnāks. Pienāca pusnakts, bet viņas aizvien vēl nebija. Zinādams, ka tagadnes jaunieši nerēķinās ar laiku, es neuztraucos, jo domāju, ka viņa ir aizgājusi uz kādu deju vakaru. Tomēr pulksten divos es neizturēju un piezvanīju uz Skotlendjardu. Man atbildēja, ka jūsu tur nav, un solījās paziņot, tiklīdz jūs pārnākšot. Nevarēdams ilgāk gaidīt, es atbraucu pie jums pats."

"Kur viņa varētu būt?" Diks jautāja.

"Nevaruiedomāties,"Toringtonsatbildēja. "Viņa teica, ka iziešot — un vairāk nekā. Es vēl neesmu pārmeklējis viņas istabu, jo cerēju, ka . vina pārradīsies."

"To mēs tūdaļ darīsim," Diks sacīja un kopā ar Toringtonu devās uz Karltonu.

"Jaunkundze vēl nav pārnākusi," šveicars paziņoja.

Vioi iegāja Odrijas istabā. Gulta nebija aizskarta. Diks ātri pārmeklēja istabu. Papīrkurvī viņš atrada saplēstas vēstules gabaliņus. Diks tos sastādīja kopā.

"Vēstuli rakstījusi Dora Eltona, un ne agrāk kā vakarīt," viņš teica.

Vēstulē Dora lūdza Odriju atnākt jo ātrāk. Piezīmē bija teikts: "Lūdzu, sadedzini šo vēstuli. Man nedk, ja manas vēstules mētājas apkārt, sevišķi vēl viesnīcā, kur tās katrs var izlasīt."

"Es tudal braukšu pie E1 toņiem. Jums nevajag mani pavadīt, mister Torington," Diks teica.

Eltonu namā valdīja tumsa. Tomēr Dikam nebija ilgi jāgaida. Vestibilā iedegās gaisma, un Martins atslēdza durvis.

"Ienāciet, Šanon. Kur tad jus šoreiz tik agri?" Martins brīnījās.

"Vai jūsu sieva gul?"

"Nezinu, paskatīšos. Vai vioa jums vajadzīga?"

"Jūs abi man esat vajadzīgi," Diks atbildēja.

Dora nonāca viesistabā pēc dažām minūtēm."

"Jūs gribot mani redzēt, kaptein Šanon?"

"Es gribu redzēt Dorotiju Odriju Toringtonu," vioš atbildēja.

"Es ne…" Dora iesāka, bet Diks viņu skarbi pārtrauca.

"Nu, protams, jūs nesaprotat, ko es gribu teikt. Paklausieties, misis Elton. Jūsu māsa šodien bija uzaicināta pie jums pusdienās. Jūs rakstījāt tai vēstuli, kuru lūdzāt sadedzināt. Tomēr viņa aprobežojās ar to, ka vēstuli saplēsa un iemeta papīrkurvī, kur es to atradu. Viņa atnāca pie jums pulksten sešos."

Viņš apklusa, jo prātā tam iekrita kāda doma.

"Ataiciniet savu kalponi," vioš teica.

"Dārgais kaptein, kam jums vioa vajadzīga? Es pateikšu jums visu, ko zinu. Es negribu, lai kalpi jaucas manās darīšanās," Dora augstprātīgi atbildēja.

"Papūlieties pasaukt kalponi."

Martins uzkāpa augšstāvā un pieklauvēja pie kalpones istabas durvīm. Vioš bija pārsteigts, kad kalpone tūdaļ iznāca koridorā, piloīgi saģērbusies, pat mēteli mugura.

" Ko tas…" vioš gribēja teikt, bet kalpone iesmējās un viou pārtrauca.

"Ko vēlades, mister Elton?"

"Kapteinis Šanons grib ar jums rimāt," Martins, mazliet atjēdzies, sacīja. "Vioš atnācis apjautāties par kundzes māsu. Kā jūs jau zināt, vioa ēda pie mums pusdieoas. Būtu labāk, ja jūs teiktu, ka visu laiku esat bijusi mājās un redzējusi viou aizejam."

Kalpone neatbildēja.

"Kādēļ jos tik agri jau esat apģērbusies?" Dora īgni jautāja, kad kalpone iegāja viesistabā.

"Paklausieties, dārgā," Diks griezās pie vioas. "Cik mao zināms, mis Odrija Toringtona, kuru jūs pazīstat ar mis Bedfordas vārdu, vakar ēdusi šajā namā pusdienas. Vai tā ir?"

"Domāju gan, ser. Manis nebija mājās, kad vioa atoāca, un es neredzēju arī viņas aiziešanu. Misis Eltona aizsūtīja mani uz teātri un izsniedza ķēkšai aprēķinupusstundu pirms mis Bedfordas atoākšanas. Mājās palika tikai misters un misis Eltoni."

"Nekā tamlīdzīga," Martins dusmās iesaucās. "Es biju klubā."

"Jūs bijāt mājās, augšā," kalpone mierīgi sacīja. "Mis Bedfordas aiziešanu es nepamanīju, jo biju ielas vioāgalā, kur sarunājos ar kādu no mūsu ļaudīm. Es redzēju, ka durvju priekšā stāvēja taksometrs, bet, kad es ienācu, mis Bedfordas acīmredzot namā vairs nebija."

"Ko jūs saucat par kādu no mūsu ļaudīm"? Diks jautāja.

Kalpone klusēdama izņēma no kabatas mazu sudraba zvaigznīti.

"Es strādāju pie Stormera," viņa paskaidroja un, pamanījusi Doras satrūkšanos, piebilda, "tāpat kā jūsu iepriekšējā kalpone.

Neuztraucieties, misis Elton." Tad, pievērsusies Šanonam, sacīja: "Es jau gaidīju jūs, jo biju pārliecināta, ka atnāksiet. Varu pazinot jums, ka mis Bedfordas še nav. Es pārmeklēju visu māju no augšas līdz apakšai."

Martins Eltons bija bāls kā Līķis, bet Dora negribēja padodes.

"Gluži kā romānos," viņa iesmējās. "Sieviete —detektīvs. Atļaujiet jums aizrādīt, ka jūs bijāt neciešama kalpone."

"Novācotgaldu/'viltuskalpone teica Šanonam, nevērodama Doras vārdus, "es vīna atliekas no mis Bedfordas kausa izlēju šajā pudelītē. Un šo te es vēlāk adadu misis Eltooas buduārā, futrāli, kur vioa uzglabā savas vērtslietas."

Ieraudzījusi kalpones rokās vēl otru zilu pudelīti, Dora gribēja viņai to izraut, bet jaunava izvairījās.

"Domāju, ka tas ir butilhlorāls, kaut etiķete ar nolūku noplēsta."

Šanons uzmeta Eltonam ciešu skatu un jautāja:

"Jūs dzirdējāt, ko šī dāma teica? Elton, kur ir Odrija?"

"Jūs gribat to zināt?" Eltons pārjautāja. "Labi, es jums to pateikšu, bet tikai pret maksu, — es nerunāju par naudu.

Dodiet man divdesmit četras stundas laika, lai mēs ar Doru varam aizbraukt no Anglijas. Ja jūs šo noteikumu pieņemsiet, — es pateikšu, kur viņa ir. Ieteicu jums to darīt, Šanon," viņš draudoši piebilda, "Odrija nekad vēl nav bijusi tik lielās briesmās kā šoreiz. Vai jūs dodat vārdu?"

"Es jums nekā neapsolu," Šanons sacīja. "Pat par Odrijas dzīvību jūs nenopirksiet savu brīvību. Kur viņa ir?"

"Meklējiet!" Dora izaicinoši iesaucās. "Varbūt šī nelietīgā skuķe, kura jums pastāstījusi jau tik daudz, pateiks arī to."

Diks neatbildēja.

Pēc piecām minūtēm Martins un Dora bija savienoti ciešākām saitēm nekā jebkad savas kopdzīves laikā: Diks veikli saslēdza viou rokas dzelžos.

65. nodaļa Standforts

Diks aizveda Eltonus uz tuvāko iecirkni un lika ievietot aresta telpās. Apsūdzību vioš gribēja formulēt pēc tam, kad būs noskaidrots Odrijas liktenis. Tad viņš atcerējās, ka nebija paguvis kalponei pateikt kādu svarīgu jautājumu.

"Sakiet, vai vakar Eltoniem bija kādi apmeklētāji?"

"Bija atnācis Standforts. Misis Eltona stāvēja pie durvīm, un man neizdevās noklausīties viņu sarunu."

Diks sniedza jaunavai roku un pasmaidīja:

"Es neciešu privātdetektīvus. Bet Stormera aģents ir izņēmums."

Sākumā viņš gribēja atgriezties Karltonā, tad pārdomāja. Pa telefonu paziņojis Toringtonam visu, ko bija izdibinājis, Diks devās uz Portmenskvēru. Viņam bija jāzvana un jāklauvē minūtes desmit, pirms vestibilā iedegās gaisma. Durvis atvēra Standforts.

"Kur mis Bedforda?" Diks bez ievada bargi jautāja. "Ieteicu labi padomāt, pirms atbildat. Es nupat saņēmu ciet Eltonu ar sievu. Arī jums tur būs briva istabiņa, velns lai parauj!"

Standforts viņu uzlūkoja izbrīnā. Likās, tam bija aptrūcis vārdu.

"Nesaprotu, ko jūs gribat zināt par mis Bedfordu," viņš beidzot sacīja. Kā es lai zinu? Visu vakaru esmu mājās."

"Kas tur?" Lesijs Maršalts no augšas iesaucās.

"Te atnācis Šanons," Standforts atbildēja, un miljonārs nokāpa vestibilā.

"Vai jūs pie manis, Šanon?" viņš jautāja.

"Es atnācu satikt Standfortu. Pēc pusdienām pie Eltoniem oozudusi Odrija Bedforda. Ir norādījumi, ka vioa iemidzināta un automobilī aizvesta nezināma virzienā. Esmu pārliecināts, ka šis cilvēks visu to zina."

"Ēs nekā nezinu," Standforts stūrgalvīgi liedzās.

"Uziesim augšā," Maršalts lika priekšā.

Viņi iegāja kabinetā. Maršalts iededza gaismu.

"Pastāstiet man, kā tas notika," Maršalts uzrunāja Standfortu.

"Man nav ko stāstīt," Standforts atcirta. "Es no visas šis lietas nekā nezinu."

"Paklausieties, Standfort," Diks sacīja. "Aizpagājušā nakti mēs atradām Malpasa namā tik daudz dimantu, cik es savu mūžu nebiju redzējis. Pirms paguvām tos paoemt, notika kaut kas pavisam negaidīts. Dimanti bija pazuduši. Kad iedegās uguns, mēs atkal atguvām akmeņus. Tie bija sabērti lielā, brūnā ādas somā, kura nokļuva mūsu rokās."

"Dimanti! Malpasa namā!" Maršalts iesaucās un pagriezās pret Standfortu. "Ko jūs par to varat sacīt?"

"Nekā," Standforts norūca.

"Tad varbūt jūs būsiet runīgāks attiecībā par somu, ko jūs todien nopirkāt Vollera veikalā Ridžentstntā un kuru tirgotājs jums pārdeva par lētāku maksu, jo tā bija mazliet bojāta?" Diks jautāja.Standforts klusēdams raudzījās grīdā.

"Vai jūs dzirdējāt, ko kapteinis Šanons teica?" Maršalts vioam skarbi uzsauca.

"Dzirdēju. Man nav ko teikt."

"Kur Odrija Bedforda?"

"Man nav ko teikt," Standforts atkārtoja. "Un, kas attiecas uz somu, tad jūs murgojat."

"Vai jūs pazīstat Sliku Smitu?"

"Esmu to redzējis," Standforts nenoteikti atrūca. Tad pēkšņās dusmās iesaucās: "Ja gribat mani iesēdināt — sēdiniet, bet nedomājiet mani mulkot!"

"Pagaidām atstāšu jūs brīvībā, "Diks mierigi sacīja. "Esgribu pamatīgi izdibināt jautājumu par somas pirkšanu. Tomēr sataisieties, ka uz pirmo aicinājumu varat ierasties. Un lieciet vērā: ja izrādīsies, ka mis Bedfordas nolaupīšanā būs ari jūsu nopelni, jums tas dārgi maksās."

Diks, neskatoties uz briesmīgo nogurumu, devās atpakaļ uz Karltonu.

7-18

"Kā jūs domājat," Toringtons jautāja, kad Diks tam bija visu izstāstījis, "vai vioi oemelo? Vai vioi tiešām zina?"

193

"Viņi zina," Diks atbildēja.

Toringtons sāka solot pa istabu.

"Sakiet, vai es varētu ar viņiem satikties? Es saprotu, — viņi ir apcietinātie."

"No formālās puses viņi pagaidām ir tikai aizturēti," Diks viņu pārlaboja, "jo es vel neesmu tos apsūdzējis."

Viņš tīšām nejautāja, kādēļ Toringtons grib Eltonus satikt, jo labi saprata, ka vecais cer panākt ar naudu to, ko Dikam nebija izdevies sasniegt ar draudiem.

"Es saprotu, ka jums grūti izpildīt manu lūgumu," miljonārs teica, "bet runa taču ir par manu meitu."

Šanons apsvēra tikai īsu mirkli.

"Brauksim," viņš sacīja.

Kad viņi iegāja dežūristabā, Šanons teica seržantam:

"Ievediet abus aizturētos."

Negaidīdams, kamēr ienāks Eltons ar Doru, Diks izgāja no istabas un aizbrauca uz māju. Pulkstenis bija seši.

Viljamss viņu gaidīja.

"Uzstādiet modinātāju uz deviņiem un ejiet gulēt," Diks sacīja.

Viņš noņēma apkaklīti, noāva kurpes un, nolicis pulksteni uz krēsla, apgūlās.

Deviņos modinātāja zvans viņu iztraucēja. Diks saņēma visu savu gribasspēku, piecēlās nogultas un pagāja zem dušas. Kā par brīnumu, pat ledus aukstā strūkla nevarēja aizdzīt miegu.

Ienāca Viljamss.

"Ser," viņš sacīja, uzlūkodams miegaino Diku, "neticu, ka duša jums līdzēs, ja nenoģērbsieties."

Diks uztrūkās no snaudiena un steidzās nomest drēbes, kas bija samirkušas līdz oderei.

Kad Diks beidza brokastot, Viljamss ielaida Toringtonu.

"Es izmēģināju visus līdzekļus," viņš sacīja, gurdeni atlaizdamies atzveltnē. "Eltons ir ar mieru piekāpties, bet viņa sieva neielaižas nekādās sarunās."

"Vai nu pārliecinājāties, ka viņi zina?"

"Noteikti. Šis sievietes naids man iedveš šausmas. Apsolīju viņiem naudu, solīju līdz mūža galam nodrošināt viņu dzīvi un pagādāt aeroplānu, kas aizvestu tos uz Franciju. Eltons ir ar mieru, bet Dora ietiepjas ar katru brīdi vairāk. Viņas atriebības kārei nav robežu. Izrādās, ka arī Standforts visu zina."

"Vai jūs viņu redzējāt?"

"Nē, bet Eltons nejauši izpļāpājās."

"Es viņu sadkšu," Diks sacīja. "Man tik un tā būtu šorīt pie viņa jāiet."

"Vai drīkstu jūs pavadīt?" Toringtons jautāja.

"Ejiet labāk gulēt," Diks atbildēja. "Jūs jau tā visu nakti esat pavadījis bez miega."

"Es nevarēšu aizmigt," miljonārs sacīja. "Atļaujiet man palikt pie jums, jo atgriezties viesnīcā man negribas."

Kad auto ar Šanonu bija nogriezies aiz ielas stūra, no aptiekas vārtiem ielas otrā pusē iznāca kāds cilvēks, kurš ar dzīvu interesi vēroja viņa aizbraukšanu.

66. nodala < Pagalmā

Slikam Smitam bija jāievēro vislielākā uzmanība. Viņš zināja, ka visi Skotlendjarda aģenti dzen tam pēdas, bet liekā bārda bija slikts aizsargs pret detektivu skatiem.

Smits no visas sirds bija pateicīgs debesim, kas visu ritu raidīja lielas lietus lāses. Vioš uzspieda platmali dziļāk uz acīm, sacēla mēteļa apkakli un pārgāja pāri ielai. Vioam palaimējās, jo lietainā laikā taksometru sameklēt nav viegli.

"Sekojiet garajam, dzeltenajam auto," Sliks sacīja šoferim. "Ridžentstrītā tas kavēsies, un mēs viņu panāksim."

Smita aprēķins izrādījās pareizs. Viņš nebija arī maldījies, domādams, ka Šanons dosies uz Portmenskveru. Pārliecinājies par savu pareģojumu piepildīšanos, viņš lika šoferim braukt cita virzienā un izkāpa netālu no laukuma.

Šajā agrajā rīta stundā darbs bagātnieku kvartāla pagalmos drudžaini ritēja savā gaitā, tādēļ neviens nebrīnījās, kad Malpasa nama vārtos iegāja plecīgs vīrs, kuru visi uzskatīja par detektīvu, jo pēdējā laikā tie bija apsēduši visu apkārtni.

Diks atrada Maršaltu sliktā omā.

"Es atkal nāku pēc Standforta dvēseles," Diks sacīja. "Bet vispirms gribu Iugt, lai jūs atnākat man līdzi uz sava noslēpumainā kaimiņa mājokli un tur uz vietas pastāstat visus sīkumus par uzbrukumu jums."

Maršalts saīdzis piecēlās.

"Es to namu ienīstu," viņš sacīja. "Tomēr nekā nevar darīt, jo jums ir tiesības zināt, kā tas viss notika. Vai jūs varēsiet namā iekļūt?"

"Man ir atslēga, ja tikai mehānisms nav durvis noslēdzis," Diks atbildēja un aprakstīja Maršaltam visu atjautīgo ierīci.

"Tā jau es domāju," Maršalts sacīja. "Arī es saņēmu piedāvājumu apgādāt savu namu ar tādfim pašām labierīcībām, tomēr atteicos: ja nu kādreiz aptrūkst strāvas, tad visi labumi vējā."

"Šodien pēc pusdienām strāvas pievadīšanu Malpasa namam pārtrauca," Diks teica.

Viņi izgāja. Diks atdarīja Malpasa nama durvis.

"Kad es ienācu," Maršalts iesāka, "mani, kā es jums jau teicu, neviens nesagaidīja."

Kāpdams viņš runāja bez pārtraukuma. Uz platformas viņš apstājās.

"Es uznācu apmēram līdz šai vietai, — jā, tas bija tepat, — te pēkšņi izdzirdu balsi, kura mani aicināja ienākt."

Viņi iegāja Malpasa istabā, un Diks atbīdīja logu aizkarus.

"Parādiet, lūdzu," Šanons sacīja, "kur stāvēja Malpass, kad viņš uz jums šāva."

lesijs nostājās ar muguru pret aizsegto elku.

"Viņš stāvēja še, bet es stāvēju apmēram turpat, kur tagad stāvat jūs."

"Tagad man viss ir skaidrs," Diks pārliecināti teica. "Noslēpumu es uzminēju jau pirms nedēļas, un tas ir…"

Vi ņš nepaguva teikumu nobeigt, jo pēkšņi durvis ar troksni aizcirtās.

"Kas tas?" Lesijs nobālis iesaucās.

Diks ne acis nepamirkšķināja. Viņš jau bija pieradis pie šādiem pārsteigumiem.

Viņš piegāja pie dunam un lūkoja tās atvērt, bet velti.

Negaidot viņš iejautājās:

"Kur Standforts?"

"Kaut kur manā namā," Maršalts drebošā balsi atbildēja. "Sakiet, kaptein, kas aizvēra durvis?"

"Ceru vēl šodien atrast atbildi uz šo jautājumu," Šanons sacīja. "Jos taču būsiet ar mieru man palīdzēt?"

Durvis pašas no sevis lēni atvērās. ,

"Dīvaini," Maršalts norūca un, izgājis uz kāpnēm, palūkojās pār margām lejup.

"Cik dīvaini," viņšatkārtoja,ienākdamsatpakal istabā. "Jūs stāstījāt par kādu elku, — kur tad tas ir?"

Diks piegāja pie iedobuma sienā, atbīdīja aizkaru un iekliegdamies atkāpās. Elks stāvēja savā vietā. Šķērsām pār tā melnā marmora pamatni gulēja Bils Standforts.

67. nodala Pēdējais upuris

Diks ātri aplūkoja nekustīgo ķermeni.

"Viņš vēl ir dzīvs, bet nomirs drīz, ja nenāks palīdzība. Esiet tik labs, — aizejiet un izsauciet pa savu telefonu ātro palīdzību. Šis aparāts nedarbojas," viņš piebilda, pamanījis, ka Maršalts raugās uz Malpasa telefonu.

Pēc Lesija aiziešanas Diks ātri apskatija ievainojumu. Standfortu bija ķērušas trīs lodes: viena bija izgājusi cauri plecam, — otra apskrāpējusi kaklu, trešā — iestrēgusi krūtīs netālu no sirds.

Diks aplūkoja tēla pamatni, — tā bija nošķiesta asinīm.

Pēc dažām minūtēm uz ielas atskanēja ātrās palīdzības auto svilpe. Istaba ienāca Maršalts, kuram sekoja sanitāri ar nestuvēm.

"Pa kuru laiku tas varēja notikt?" Lesijs izbrīnā sacīja, kad Standforts bija aizvests. "Kad jūs piezvanījāt pie durvīm, Standforts bija pieliekamā istabā, kur samestas visādas drazas. Neilgi pirms tam man bija ar viņu nopietna saruna. Es pasacīju vioam acīs, ka neticu vioa neziņai par Odriju Bedfordu. Uz to vioš atbildēja, ka aizejot no mana nama. Kas viņš ir— Malpass? Acīmredzot īsts briesmonis cilvēka izskatā!"

"Jus viou vērtējat diezgan kodolīgi," Diks sacīja, domīgi nolūkodamies vaļējās durvīs. "Man jau loti apnicis kratīt Malpasa namu pēc katra mīklaina gadījuma, un es negribu vairs to atkārtot. Sakiet, vai jūs pamanījāt, kaStandforts bija bez apkaklītes un kaklasaites? Jus sakāt, ka vioš gribēja aiziet oo jums?"

"Jā, ari man tas liekas dīvaini, jo pirmīt, kad es ar viou runāju, vioam bija apkaldīte uo kaklasaite."

"Parādiet, kur jūs Standfortu atstājāt,"Diks sacīja, un vioi atgriezās Maršalta oamā.

Apkaklīte uo kaklasaite karājās uz naglas pieliekamā istabā. Šanons nopratināja vienu no kalponēm. Tā apliecināja, ka redzējusi Standfortu pieliekamā telpā minūtes desmit pirms Šanona atnākšanas. Vairāk vina nekā nevarēja pateikt.

Diks atstāja Maršalta namu loti oeapmierināts, jo ne soli oebija tuvojies Odrijas nozušanas atrisināšanai.

Viņš jutas uzvarēts un nezināja, ko iesākt. Vioam nebija ne jausmas, ka Odrija šai pašā brīdī bija nāves bailēs. Raudādama un kliegdama vioa skrēja pa koridoru, meklēdama patvērumu mazajā istabioā, bet uz durvju sliekšoa, kas šķīra koridoru no kāpou telpām, izauga mistera Malpasa drausmīgais stāvs…

68. nodala Kamīns

Kad Šanons bija aizgājis, Lesijs Maršaltsilgi sēdēja pie rakstāmgalda, atbalstījis galvu rokās. Tad vioš izslējās, pastiepa roku un piespieda zvana podziņu. Ienāca kalpone.

"Kas vēl ir namā bez jums?" viņš jautāja.

"Millija, ser."

"Pasauciet ari viņu."

Viņš izņēma no kabatas žūksnlti papīrnaudas. Kad kalpones ienāca, uz galda gulēja divas naudas čupiņas.

"Ņemiet," Lesijs sacīja, norādīdams uz naudu. "Te ir jūsu alga un vēl mēnesi uz priekšu, jo atlaižu jus bez uzteikšanas. Es noslēgšu namu un braukšu uz ārzemēm."

"Kad mums jāatstāj māja?"

"Tudal. Es braucu pēc pusstundas."

Kad kalpones bija prom, viņš aizslēdza ārdurvis, aizbultēja tās un uzlika aizsargķēdīd. Tad nesteigdamies uzkāpa atpakaļ kabineta.

Pagāja pusstunda, bet Lesijs aizvien vel sēdēja nekustēdamies, dziļās pārdomas nogrimis.

Ārdurvju zvaniņa šķindoņa un smagi duru sitieni to iztraucēja no drūmajām domām. Viņš piegāja pie loga un palūkojās āra. Lejā pie durvīm stāvēja Eltons ar sievu un Toringtons. Lesijs viņu pazina, kaut ilgus gadus nebija redzējis. Tur bija ari policijas inspektors un četri aģenti civilā.

Lesijs izņēma no kabatas plakanu rokturi un trijžuburu sviru. Iestiprinājis sviru kātiņā, viņš piegāja pie kamīna un iebāza dīvaino riku notālēm pilnīgi nesaredzamā spraudziņā starp kamīna izgreznojumiem, pagrieza sviru par 90 grādiem, un kamīna mute bez trokšņa pazuda kamīna sienā, apgriezdamās ap savu asi. Kamīna vietā no sienas iznira elks. Maršalts atgriezās pie galda, atvēra kādu atvilktni un, izņēmis tās divkāršo dibenu, izcēla nelielu lādīti, tad

piegāja un nostājās pie spoguļa. Ar īstu akrobāta veiklību viņš uzlika parūku, piestirpināja lielu, līku degunu un smailu, izliektu smakru. Visas šīs lietas bija tik mākslinieciski izstrādātas, ka pat tuvumā tās nevarēja atzīt par neīstām.

Lesi js vēlreiz pagrieza sviru. Elks pazuda sienā, bet kamīns atgriezās savā vietā. Lejā atskanēja stiklu škindooa. Lesijs pasmaidīja. Iekāpis kamīnā un nostājies uz restēm, vioš pagrieza sviru un izrāva to. Izkāpis Malpasa istabā, Maršalts atgrieza kamīnu atpakaļ vecajā ' vietā, iebāza sviru kabatā, izgāja uz kāpņu platformas uo lēoi devās augšup.

Tur ieslēgta vārga Odrija Bedforda. Bīdamies no revolvera, Standforts viņam bija to pa teicis.. Tāds bija šī burvju gredzena noslēgums. Traģēdija bija sākusies no brīža, kad Odrija parādījās pie viņa dzīves apvāršņa: viņš drošiem soliem tuvojas soda vieta uo atkal sastop savā ceļā to, kura sakrājusi virs vioa galvas kvēlošās ogles, nesniegdama par to nekā pretim…

Bet tagad bija pienācis brīdis, kad viņš varēs saņemt algu pēc saviem ieskatiem. Smaids atplaiksnījās sejā, — velti šie muļķi lejā laužas viņa durvis, — ir jau par vēlu.

Pēkšņi Maršaltam ienāca prātā doma, kas aizdzina smaidu no lūpām. Kas noslēdza durvis, kad viņi ar Šanonu bija iegājuši Malpasa istabā? Kā to lai saprot?

Lesijs atgaiņāja drūmās domas: mitrais laiks vai cid cēloņi varēja iespaidot mehānismu.

Viņš piegāja pie durvīm un, ausi piespiedis, ieklausījās. Aiz durvīm bija dzirdams solu troksnis.

Lesijs atvēra slepenās durtiņas un pagrieza slēdzi, ietīdams tumsā telpas, kur atradās Odrija. Tad piegāja pie durvīm, iebāza atslēgu un pagrieza to. Viņš uztvēra meitenes šausmu kliedzienu un, aizslēdzis durvis, apstājās dažus solus no Odrijas istabas. Lesijs juta meitenes tuvumu, dzirdēja viņas elpu.

"Nāciet vien ārā, maziņā. Šoreiz jūs man neizbēgsiet. Reiz mēs noslēdzām ar jums līgumu, tagad jums jāpilda savas saistības."

Viņš apklusa, tuvumā sadzirdis klusus soļus. Vienā lēcienā vioš aizstājās durvīm priekšā.

"Tur lejā, dārgā, ir jūsu mīļais ēzelis Šanons. Un ari jūsu tetioš. Jūs nemaz nezinājāt, ka jums ir tevs. Mēs ar jums abi uzstāsimies kopā. Tas nebūs slikts iznākums cilvēkam, kuru viņš ienīst, tikai neticu, ka tas sagādās viņam lielu prieku."

Viņš metās uz priekšu un satvēra roku, — tikai ne to, kuru bija domājis satvert. Apstulbis no pārsteiguma, Lesijs ieraudzīja no tumsas iznirstam sava līdzinieka seju. Tas pats deguns, smakrs, piere…

Viņa priekšā stāvēja otrs Malpass — šausmīgs, atbaidošs.

"Kas tas ir?" Lesijs iekliedzās.

"Jūs esat man vajadzīgs," dobja balss atbildēja.

Lesijs bailes sita savam līdziniekam sejā, tad izrāvās un metās bēgt. Pēkšņi uzliesmoja lampiņas, un Lesijs ieraudzīja pats sevi. Viņam pakal dzinās Malpass.

"Sātans!" Lesijs iesaucās un izrāva brauniņu.

Telpā viens pēc otra norībēja divi šāvieni.

"Nepūlieties velti, "līdzinieks sacīja. "Es pielādēju jūsu revolveri ar tukšām patronām."

Lesijs dusmās nosvieda brauniņu. Līdzinieks, paskrējis dažus soļus uz priekšu, sagrāba Maršaltu pie rīkles. Kaktā iespiedusies, Odrija šausmās vēroja ciņu.

69. nodala Līdzinieks

Diks pievienojās laužu baram, kas stāvēja pie Maršalta nama. Atnesa lauzni un durvis nobrikšķēja.

"Vai esat pārliecināts, ka viņa ir šeit?" Diks jautāja Eltonam.

"Jā. Standforts viņu atveda pagājušā naktī."

Tai bridi durvis ar troksni izgāzās. Diks devās pa priekšu, rādīdams ceļu. Kabinetā neviena nebija.

Diks piegāja pie kamīna un sāka meklēt spraugu. To uzgājis, viņš ar Tondžera sviru iedarbināja mehānismu, un kamīna vietā parādījās elka tels.

Nokļuvis Malpasa istabā, Diks ar mehānisma palīdzību atslēdza durvis.

Kad viņš joņoja pa kāpnēm augšup, atskanēja divi šāvieni. Šanons skrēja kā vējš, viņam likās, ka līdz augšstāva platformai ir mūžība ko kāpt.

Kad viņš nonāca pie durvīm, tās atsprāga vaļā. Uz sliekšņa parādījās divi stāvi, divi malpasi, viens otram līdzīgi kā ūdens pilieni.

"Saņemiet klientu, kaptein Šanon," sacīja tas, kurš bija augumā mazāks, un pagrūda savu līdzinieku uz detektīva pusi. Tad viņš noņēma savu parūku, lieko degunu un smakru.

"Ceru, ka mani pazīstat?" viņš jautāja.

"Kā tad," Diks atbildēja. "Jūs esat Sliks Stormers vai — kā jums labpatīk saukties — Sliks Smits."

"Oho!" Sliks iesaucās. "Tas ir pirmais pārsteigums manā praksē. Kad tad jūs mani sākāt pazīt?"

"Jūs esat veikls detektīvs, — uzminiet pats," Diks pasmaidīja.

Tai brtdī vioš aiz Slika pamanīja stāvu, kurš stāvēja koridora stūrī. Ar vieou lēcienu viņš nokļuva koridorā un ieslēdza meiteni savos apskāvienos.

Sliks smalkjūtīgi pievēra durvis.

"Kaut jūs nepacietīgi ilgojaties ieraudzīt savu meitu," vioš sacīja Toringtonam, kurš patlaban pienāca, "un ari vioa priecātos redzēt savu tēvu, — tomēr to puisi viņa pazīst labāk oekā jūs."

70. nodala Sliks paskaidro

"Es sāku nodarboties ar šo lietu pirms deviņpadsmit mēnešiem, kad misters Toringtons lūdza izdibināt vioa laulātās draudzenes dzīvesvietu un pārbaudīt ziou par vioa meitas nāvi.

Gribēdams nodrošināt sev reputāciju vietējo noziedznieku sabiedrībā, es ziņoju kapteinim Šanonam, ka no Amerikas uz Angliju izceļojis bīstams noziedznieks, vārdā Sliks Smits. Tas deva to priekšrocību, ka man aizvien bija aģents. jQs ievērojāt, ka Smitam sekoja Stormera aģents? Ticiet man, ka viņš būtu padzīts, ja nebūtu pratis savu uzdevumu.

Misters Toringtorts man lika noskaidrot, kur palicis vairums dimantu, kas bija zagti viņā raktuves. Kā jūs zināsiet, neslīpētu dimantu pirkšana un pārdošana ir aizliegta. Maršalts jau ilgus gadus nodarbojās ar šo veikalu. Ar apmelošanu viņš panāca nevainīgā mistera Toringtona notiesāšanu. Bīdamies atriebības, Maršalts atstāja Dienvidāfriku unpārcēlāsuz Londonu, kur turpināja savu pretiikumīgo darbību.

Abus namus Pordnenskverā Maršalts ieguva gandrīz reizē. Namā Nr. 51 kāda firma ierīkoja mehānismu. Ar to vien Maršalts neaprobežojās.

Maršalts pecizglīttbas ir inženieris. Mehānisma iekārtošana durvju slēgšanai un citi tamlīdzīgi darbi vioam nebija tik mīli, toties pie kamīna un statujas tas strādāja ilgi, veltīdams šim darbam savas zināšanas un līdzekļus. Kad nami bija iekārtoti, viņš izsauca savu uzticamo sulaini Tondžeru.

Tondžers visā lietā spēlē traģisku lomu. Jau labi gados būdams, vioš bija apprecējis jauou meiteni, kura nomira, atstādama mazu bērnu, kuru tas kaislīgi mīlēja. Par nelaimi, vioš sapioās ar Maršaltu. Jūs varbūt domājat, ka Lesiju oo nekrietnības varēja atturēt draudzība ar Tondžeru, kurš bija arī viņa līdzdalībnieks? Nebūt nē. Kad nenovēršamais bija noticis un Tondžers gribēja zināt, kas ir viņa meitas pavedējs, — Lesijs izmantoja Toringtona apcietināšanu un uzvēla vainu tam. Viņš pierunāja arī meiteni apliecināt šos melus. Viņš aizvīla to uz Ameriku, kur viņa dzīvoja no līdzekļiem, ko Maršalts izmaksāja tai ar kādas bankas starpniecību. Viņš piespieda to rakstīt tēvam vēstules, kurās bija jāiegalvo, ka tai klājās labi.

Stāsta, ka sievietei nevarot būt ļaunākas pilsētas kā Ņujorka.

Tondžera meitai par to bija jāpārliecinās. Vioa sāka dzert un iestiga parādos, tomēr rakstīt par to Maršaltam nedrīkstēja. Bet reiz viņa vairs neizcieta: viņa atbrauca uz Londonu. Jūs, ja nemaldos, redzējāt viņu pie Maršalta durvīm?"

Odrija palocīja galvu.

"Brīnos, ka Toodžers, ieraudzījis viou tādā stāvoklī, nedabūja trieku. Vioš uzveda to savā dzīvoklī un turēja tur ieslēgtu. Varbūt vioam jau tad bija aizdomas pret Lesiju. Beidzot arī Lesijs uzzināja, ka vioa ir namā, un gādāja, lai Tondžers neizdibina patiesību. Viņš aizsūtīja savu sulaini uz Parīzi ar nesvarīgu vēstuli, — viņa prombūtnē Lesijs izlaida nelaimīgo sievieti no ieslodzījuma un, jādomā, norunāja ar to satikties parka. Zinādams, ka sieviete mīl iedzert, Maršalts iedeva vioai līdzi dzērieou, kuram bija piejaukta inde. Maršalts cerēja, ka Toodžers nekad to neuzzinās. Tomēr savas meitas nāves cēloņus viņš noprata, kad Maršalts bija Malpasa istabā, gaidīdams Odriju Bedfordu. Kādi bija viņa nodomi, es nezinu. Mēs tikai zinām, ka šī tikšanās nepiepildījās.

Zinādams par meitas nāvi un visu sapratis, Tondžers gandrīz zaudēja prātu. Viņš zināja kamīna noslēpumu un slepus bija uztaisījis sev atslēgu. Paņēmis ieroci, viņš ielauzās Malpasa istabā un divreiz izšāva. Lesijs nokrita, bet bruņas tomēr viņu izglāba. Kamēr Tondžers rakņājās sava kunga rakstāmgaldā, lesijs atguva samaņu un nošāva Tondžeru.

Par visu turpmāko mums atliek tikai hipotēzes, ja Maršalts pats neatzīsiej. Acīmredzot vioš bija nodomājis pazust, kas tam arī izdevās, jo pēc Šanona iekļūšanas namā pa virtuves durvīm, — parādes dunas izrādījās vaļā, kaut neviena kalpone nebija tās atslēgusi.

Maršalts jau iepriekš bija parūpējies par slepenu dzīvokli. Uzdodamies par advokātu, viņš uz sveša vārda bija noīrējis dzīvokli Meidvelā. To pašu nakti viņš devās turp, pārsēja ievainojumu un atgriezās pēc dimantiem."

"Kas bijātās, kura sejues redzēju pa jumta logu?" Šanons iejautajās.

"Tas bija jūsu padevīgais kalps," Sliks Stormers atbildēja.

"Kā, bet jūsu aģents, kurš stāvēja uz jumta, taču apgalvoja…"

Sliks sāka smieties.

"Vai jūs esat sev jautājis, kādam nolūkam to posteoi turēju? Protams, ka vioš mani redzeja. Bet runāsim par Maršaltu. Lai iegūtu dimantus, viņam bija no istabas jāizvāc policija. To vioš cerēja sasoiegt, kad parādījās jums un jūsu ļaudīm kā frakā ģērbts mironis. Kad jūs uzgājāt glabātuvi, viņš spēra izmisuma soli. Iepazīstinājis Standfortu ar kamīna noslēpumu, viņš tukšoja elku jūsu deguna priekšā. Standforts nebija labi izpratis mehānisma konstrukciju, un tikai nejaušība jums atdeva dimantus."

"Bet sakiet, kas man apdedzināja roku?" Stils vaicāja.

"Kamīns. Tā restes vēl bija karstas."

"Kad jūs aizvedāt somu, Maršaltš devās jums pa pēdām. Standforts ieradās jūsu dzīvoklī un uzlauza seifu. Es ieraudzīju viņu iznākam. Maršalts tikmēr sarīkoja sadursmi ar jūsu taksometru. Tomēr somas izkrāpšanas gods pienākas tikai Standfortam, kurš bija noslēpies jūsu dzīvokli un gaidīja jūsu pārnākšanu. Mis Bedforda izbailēs viņu noturēja par Malpasu.

Atguvis savu bagātību, Maršalts steidzās to noglabāt dzīvokli Meidvelā. Tur es atradu dimantus, kad uzlauzu durvis, meklēdams mis Toringtonu. Atpakaļ nākot, es laimīgi satiku jūsu palīgu, kuram pasviedu somu, pats tikko izvairīdamies no apcietinājuma.

Maršalts neuzticas. Redzot, ka soma ar dimantiem nozagta, viņam radās aizdonjas pret Standfortu, un viņš nošāva to. Ar to stāstu varētu beigt. Adiek tikai pats noslēgums.

Kad dimanti bija atgūti, Maršaltam vajadzēja atdzīvoties dramatiskā veidā. Šis pasākums varēja maksāt loti dārgi. Vai nu jūs bijāt aizkavējies, vai arī Maršalts nebija aprēķinājis laiku, bet pēc dažām minūtēm paisums to būtu appludinājis. Turklāt viņš nejauši bija iemetis ūdenī atslēgu no saviem roku dzelžiem. Kad jūs viņu atradāt, viņš lika izdzēst gaismu, jo citādi jūs būtu ieraudzījuši viņa rokā brauniņu. Tiklīdz gaisma nodzisa, viņš izšāva uz jums divas reizes un ieroci iemeta ūdeni. Pēc stundas es to izzvejoju.

Ja Maršalts būtu jūs nošāvis, viņam nekā nevarētu pierādīt, jo rokas taču tam bija važās slēgtas.

Mis Toringtona, es būšu jums pateicīgs, ja atdosiet man nozīmi."

Odrija satrūkās, atvēra rokassomiou un pasniedza sudraba zvaigznīti.

"Pateicos," Sliks teica, "un ceru, ka neļaunosieties. Es nevienam neļauju glabāt šo nozīmi pēc tam, kad viņš izstājas oo darba manā aģentūrā un pāriet konkurentu dienestā."

To sakot, Stormers savu smaidošo skatu pievērsa Dikam.

"Nu, bet uz jums tas neattiecas," viņš piebilda, "jo jos esat anglis. Jūs taču atļausiet vismaz man pašam pasmieties par savu asprātību."

Beigas

Šausmu un mīlas templis

...

1.

Franks Olvins ar pūlēm pacēla rokas, kas bija ieslēgtas važās, un noņēma pielīmētās ūsas. Caur biezo, smago skatuves priekškaru ieplūda pēdējās orķestra skaoas. Publika atstāja teātri. Fraoks Olvins atskatījās, — šai bridi atvainodamies parādījās rekvizītu pārzinis:

"Man loti žēl. Nezioāju, ka priekškars jau nolaists. Šovakar izrāde beigusies ātrāk kā parasts."

Franks pamāja un noskatījās, kā pārzinis ar īpašu atslēgu atslēdz roku dzelžus un paņem tos savā zinā. Pirms piecām minūtēm Franks Olvins spēlēja blēdīgā grāfa Larskas lomu, kuru, ielaužoties kādā Brazīlijas bankā, notver spīdošs un neuzvarams detektīvs.

Viņš palika domās stāvam, tad devās uz priekštelpu, no kuras varēja nokļūt atsevišķās aktieru garderobēs.

Tur viņu gaidīja kāda meitene ielas tērpā. Savu mazo lomiņu tā bija nobeigusi jau pirms kādas stundas. Pašlaik Franks domāja par gluži citām lietām; tomēr viņam neizgāja no prāta, ka pret meiteni ir zināmi pienākumi. Pusneapzinīgi viņš atcerējās, ka lielā papīrnaudas kaudze, ko pēdējā cēlienā izņēma no naudas skapja, vēl atrodas viņa kabatā. Viņš uzsmaidīja biklajai meitenei un iespieda tai kādas sešas banknotes rokā, iepriekš tās rūpīgi pārskaitījis.

"Tas jums, Margarita," viņš sacīja.

Viņš ievēroja, ka meitene bija pavisam iztrūkusies, bet viņš tikai sevi nosmīnēja un devās pa trepēm augšā uz savu ģērbistabu.

Nonācis augšā, viņš piepeši ko atcerējās. Viņš bija nāvīgi pārskatījies un lādēdamies metās atpakaļ, bet jaunā dāma jau bija aizgājusi.

• Vilbers Smiss, bijušais virsnieks, tagad Skodendjarda kriminālnodalas detekdvs, bija ērti atzvēlies lielā atzveltnes krēslā Franka Olvina ģērbistabā un ar patiku laida gaisā dūmu mutuļus.

"Hallo, Frank!" viņš iesaucās. "Kas noticis? Vai izrādē kaut kas neklapēja?"

"Esmu galīgs idiots," Olvins atteica un atkrita krēslā.

"Zināmā mērā tev pilnīga taisnība, bet citādi tu esi brangs aktieris. Vai atkal esi pastrādājis kādu sevišķu muļķību?"

"Lieta grozās ap kādu meiteni," iesāka Franks. Smiss līdzcietīgi pagrozīja galvu.

"Piedošanu, negribēju jaukties tavā jūtu dzīvē. Ja tur tu nodari kādu dumjību, tas tomēr vēl nerunā tev sevišķi par ļaunu."

"Ak, nerunā muļķības," Olvins saskaitās."Tas nav tas. Lieta grozās ap kādu glītu, jaunu meiču, kas pieder mūsu trupai…"

Mirkli viņš vilcinājās.

"Nu, labi, varu jau tev pateikt. Viņu sauc Mērija Bišopa, viņa spēlē nelielu lomu tai gabalā."

Vilbers pamāja.

"Redzēju viņu uz skatuves— patiesi loti daiļa. Bet kas tev ir ar viņu?"

Franks domīgi raudzījās draugā.

"Kad šovakar gribēju iet uz skatuves, viņa pienāca pie manis. Viņa bija loti norūpējusies un stāstīja, ka nokļuvusi lielās grūtībās. Viņas ģimene ciešot trūkumu, un viņa lūdza, lai es aizdodot drusku naudas. Tai brīdī man nemaz nebija laika. Bet es apsolīju, ka viņai izlīdzēšu, bet vēlāk to pavisam aizmirsu."

"Nu, vari taču viņu uzmeklēt."

"Tas vairs man nesagādā raizes. Bet skaties!" Viņš izvilka no kabatas banknošu žūksni un nolika uz galda.

"Tā, protams, ir neīsta nauda, kādu jau parasti lieto uz skatuves. Ieraudzīdams viņu priekštelpā mani gaidām, es atcerējos, ka esam par kaut ko runājuši, un pa jokam iedevu tai pusduci šo papīru. Tas patiesi bija tikai joks".

Vilbers smējās.

"Netaisi par to sev sirmus matus. Ja viņu apcietinās par viltotas naudas izpladšanu, gan es tevi un viņu izvilkšu cauri. Lieta nav nemaz tik traka."

Viņš piegāja pie galda un paņēma banknošu žūksni rokā. Tā bija bieza paka ar samērā augstu vērtību.

"Brīnos, ka jūs uz skatuves lietojat tik labu naudu."

Olvins pārtrauca sejas ierīvēšanu ar krēmu.

"Ari man tas ir ienācis prātā. Tādu naudu parasti uz skatuves nelieto. Varētu gandrīz domāt, ka tā ir īsta."

Viņš noslaucīja rokas, paņēma vienu banknoti un to pamatīgi aplūkoja. "Ūdenszīmes izskatās gandrīz pilnīgi dabīgas. Jods viņu zina, kur šis banknotes ņemtas. Nekad neesmu redzējis tik pasakaini labi viltotu naudu. Bīstos, ka ļaudis no Mērijas to pieņems par īstu un maldīšanās atklāsies tikai vēlāk. Vilber, vai tu nevarētu aiziet uz viņas dzīvokli un parunāt ar viņu? Šveicars tev pateiks viņas adresi."

"Tiešām ērmoti," Smiss domīgi atteica, burzīdams banknotes pirkstos. "Arī es neesmu tik labi viltotu naudu redzējis, — bet kas tad tas?"

Viņš pārsteigts aplūkoja banknotes mugurpusi.

"Kas tur ir?" Olvins izbrīnējies jautāja.

"Kā tu domā, kas tas varētu būt?" Vilbers dīvainā balsī jautāja.

"Izskatās, ka kāda elku dieva attēls."

"Pilnīgi pareizi. Tas ir Zelta Hadesa attēls."

"Nesaprotu. Kas tas ir?"

"Neko neesi dzidējis par Zelta Hadesu?"

"Esmu gan," Franks smaidīdams atteica. "Tā ir vieta, kur nosūta cilvēkus, ja tie stāv kādam ceļā."

"Jā, citiem vārdiem — aizsaule. Hadess ir aizsaules dievs," Vilbers Smiss īgni paskaidroja. "Romieši šo veco kungu sauca par Plūtonu."

"Bet kādel to sauc par Zelta Hadesu? Vai vioam bijusi tāda

krāsa?"

Smiss pakradja galvu.

"Jau trešo reizi redzu šādu iespiedumu. Līdzšinējie padesi bija iespiesti zelta krāsā."

Vilbers Smiss paoēma banknošu sainīti un rūpīgi pārskaidja.

"Pavisam tur ir deviņdesmit seši tūkstoši dolāru."

"Tu padesi domā, ka tā īsta nauda?"

"Par to nav ko šaubīdes," detektīvs apstiprināja. "Kur tu to ņēmi?"

"No rekvizītu pārzioa— kā vieomēr."

"Ar to puisi mao jāparuoā. Nevari likt viņu pasaukt?"

"Ja tikai vioš nav aizgājis mājās," Franks piegāja pie durvīm un pasauca kādu kalpotāju.

"Atsūtiet pie manis Hainzu."

Laimīgā kārtā pārzini izdevās apturēt taisni pie izejas. Ienākot ģērbistabā, viņa skats tūdaļ krita uz naudu. Nepacietīgi viņš devās pie Olvina.

"Man jau likās', ka esmu kaut ko aizmirsis jums atprasīt, mister Olvin, kad noņēmu jums važas. Tūliņ aizoesīšu naudu atpakaļ."

"Pagaidiet acumirkli," Vilbers Smiss sacīja. "Jūs jau pazīstat mani, mister Hainz?"

"Kā nu ne," tas atteica, smaidīdams pār visu ģīmi. "Neesmu gan vēl iepazinies ar jums kā ar amata persoou, taču zinu loti labi, kas jūs esat."

"Kur jūs oēmāt šo naudu?"

Pārzinis nesaprazdams raudzījās vioā.

"Naudu? Jus domājat šos papīrus?"

"Jā."

"Kur es to ņēmu? Nopirku rekvizītu veikalā, kur mēs iegādājamies visu, kas vajadzīgs. Krājumā oekā vairs oebija, uo es to papildināju. Pašlaik tai firmā sastādīja plakātu filmai "Pavedinošā bagātība," ko arī ierāmēja ar tādām banknotēm,"

"Bet kur to ņēma tirgotājs?"

"Nezinu— droši vien kāds vioam to pārdevis."

"Vai zināt, kur es viņu varētu atrast?"

Hainzs izoēma no kabatas lielu bloku un uzrakstīja adresi.

"Par laimi, atceros, kur viņš dzīvo. Viņš pats ari darbojas uz mūsu skatuves."

Kad viņš bija aizgājis, Vilbers Smiss saīdzis paskatījās draugā.

"Nomazgā ģīmi, Frank, lai ar tevi nav kauns rādīties uz ielas," viņš sacīja. "Ja tev nav ko iebilst, šo naudu paņemšu pie sevis. Tad iesim uz pilsētu iebaudīt vakariņas."

"Velna milti, ko tas viss nozīmē?"

"To pastasūšu ēdot," Vilbers Smiss izvairījās.

2.

Arī pats Vilbers Smiss neko daudz nezināja par banknotēm ar dzelteno iespiedumu, bet visu zināmo vaļsirdīgi izstāstīja, kad viņi sēdēja kādā labā restorānā.

"Pirmajam iespiedumam, ko redzēju, patiesi bija zelta krāsa. Tā bija tūkstoš dolāru naudaszīme, un apakšā vēl ar zaļu krāsu bija iespiests vārds "Hadess." Tāpēc zinu, ko šis mazais iespiedums nozīmē. Ari leksikonā tu pats vari apskatīt, ko nozīmē vārds "Hadess." Šī tūkstoš dolāru banknote nonāca manās rokās visai dīvainā ceļā. Vestendā dzīvoja sieviete, kas strādāja par apkopēju kādā Bruklinas hoteli. Vioa izstāstīja man ērmotu stāstu. Kādu vakaru, atgriežoties mājās, tai sekojis kāds vīrietis, iespiedis rokā žūksni banknošu un aizgājis. Viņai bijis smags nesamais, tādēļ tā tikai dzīvoklī sākusi iedoto apskatīt. Pārskaitot izrādījies, ka tai iespiesti rokā simts tūkstoši dolāru. Viņa neticējusi savām acīm un pieņēmusi, ka kāds pajokojis. Viņa domājusi tāpat kā tu, ka tā viltota nauda, palikusi to zem spilvena un apņēmusies otra rītā kādam pajautāt, vai banknotes īstas. Naktī viņa piepeši pamodusies, jo manījusi, ka kāds atrodas viņas guļamistabā. Tad iedegusies gaisma, un sieviete pie savas gultas ieraudzījusi nevis vienu, bet trīs vīrus maskās."

Franks pārsteigts raudzījās detektīvā.

"Saki, vai tu gribi mani izjokot?"

Vilbers Smiss kratīja galvu.

"Runāju pilnīgi nopietni. Šie vīri prasījuši, vai nauda atrodoties pie vioas. Viņa nevarējusi šausmās izteikt ne vārda, redzēdama uz sevi vērstus trīs revolverus, un parādījusi uz spilvenu. Tad viņa zaudējusi samaņu. Pēc atjēgšanās nauda bijusi pazudusi, atskaitot vienu banknoti, ko laupītāji steigā nebija pamanījuši. Šo banknoti tā otrā dienā atnesa policijā uo izstāstīja savu piedzīvojumu. Mans šefs domāja, ka viņa visu to izdomājusi un banknoti nozagusi hotelī, bet nu sirdsapziņas pārmetumu dēl atnākusi stāstīt pasakas."

"Un viņam bija taisnība."

"Nē. Es uzņēmos šo lietu ooskaidrot uo apjautājos hoteli. Nauda tur oebija zagta, un vadītājs par šo sievieti deva vislabāko atsauksmi. Mums oeatlika oekas cits kā banknoti atdot atpakaļ. Toreiz es pirmo reizi ieraudzīju Zelta Hadesa iespiedumu.

Otro reizi tas notika līdzīgi ērmotos apstākļos. Banknotes atradās pie kāda zināma Henrija Lēsta, kas bija liels kāršu spēlmanis. Kāds policists atradis viņu piedzērušos uz ielas un aizvedis uz iecirkni. Nejauši arī es tur gadījos. Pārmeklējot piedzērušā kabatas, atradām astoņas šādas banknotes, pa tūkstoš dolāru katru. Nācis pie jēgas, viņš mums pastāstīja pavisam neticamu stāstu: viņa sieva atradusi šīs banknotes kādā bibliotēkas grāmatā. Viņa nopratināšana notika ap astoņiem rītā, un es pats biju klāt, kad sastādīja protokolu. Tūliņ devos uz viņa dzīvokli izjautāt tā sievu. Pieklauvējuši mēs tomēr nekādas atbildes nesaņēmām. Es nojautu, ka aiz šiem ootikumiem slēpjas kaut kas neparasts. Sadabūju sētnieku un lūdzu atslēgt durvis ar citu atslēgu".

"Un sieva bija izgājusi?"

Vilbers kratīja galvu.

"Vioa bija mirusi. Automātiskās pistoles lode bija to trāpījusi taisni sirdī. Visas telpas bija pārmeklētas, atvilktnes izrautas, skapji adauzti."

"Ak, tā jau ir tā Hidžinsa slepkavības lieta!" Olvins iesaucās.

Vilbers nopietni palocīja galvu.

"Jā, Hidžinsa slepkavības lieta."

"Un atradi dzīvoklī vēl kādu banknoti?"

"Nē. Mēs gribējām pret šo vīru celt apsūdzību par slepkavību, bet viņam nenācās grūd pierādīt savu alibi. Viņš bijis kādā spēļu ellē un tur par daudz iemetis. Pulksten vienos to atrada uz ielas policists; desmit minūtes pēc diviem bija pastrādāta slepkavība. To varēja konstatēt pēc šāda apstākļa: nabaga sieviete bija nošauta no pavisam niecīga attāluma, un šāvienam bijis tāds spēks, ka lode caururbusi modinātājpulksteni un to apstādinājusi desmit minūtes pēc diviem".

Brīdi viņi sēdēja klusēdami. Piepeši Frankam Olvinam ienāca prātā, ka tādējādi arī viņam draud briesmas.

"Saprotu", viņš lēnām sacīja, "visi, kas nāk kādā sakarā ar šīm banknotēm —".

"Var sagaidīt uzbrukumu," detektīvs nobeidza. "Un tādēļ es tevi šovakar neizlaidīšu no acīm".

Abi jau daudzus gadus bija draugi. Franks Olvins bija pirmais aktieris Kolizeja Medžestika teātri, un detektīvam Vilberam Smisam bija izdevies noķert vairāk blēžu nekā jebkuram citam Skotlendjarda detektīvam. Kara laikā Franks Olvins trīs gadus kalpoja izlūkošanas pārvaldē, un, ja viņš nebūtu bijis tik lielisks akderis, viņš ari šajā laukā būtu guvis ne mazākus panākumus.

"Man visa šī lieta šķiet baiga", Olvins pēc brīža sacīja. "Kas šis Plūtons īsti bija?"

"Pazemes dievs. Man zināms, ka viens otrs vēl šodien to pielūdz. Būtu pamatīgi jāapskata leksikonā, kādu lomu tas spēlējis senajā mitoloģijā".

Šai brīdī pie galda pienāca viesmīlis.

"Mister Olvin, jūs lūdz pie telefona".

Franks piecēlās, un detektīvs gribēja tam sekot

"Nerūpējies velti", Franks smējās. "Pa telefonu vioi mani nevar nošaut. Un nauda atrodas tavā kabatā".

Pagāja minūtes divas, bet Franks Olvins neatgriezās.

Pēc piecām minūtēm Vilbers Smiss kļuva nepacietīgs un pasauca viesmīli.

"Aizejiet, lūdzu, un paskatieties, vai misters Olvins vēl pie tālruņa?"

Drīz viesmīlis atgriezās.

"Mistera Olvina tur nav."

"Velna milti, ko tas nozīmē? Vioa oav?"

Vilbers Smiss pietrūkās kājās un lieliem soliem izsteidzās lielajā hallē. Šveicars apgalvoja, ka neesot redzējis misteru Olvinu iznākam. Pēdējās piecās minūtēs gan vioš oebijis savā vietā. Ārā vioš ievērojis kādu automobili, kas gaidījis pie ieejas. Viņam atgriežoties, tas bijis pazudis.

Vilbers Smiss izsteidzās uz tukšās ielas, taču neko nevarēja ieraudzīt. Hoteļa ieeju spoži apgaismoja divas lielas loka lampas. Trotuāra malā Vilbers Smiss ieraudzīja kaut ko guļam. Tā bija Franka platmale, mitra un saburzīta. Detektīvs pienesa to tuvāk gaismai un redzēja, ka tā izmirkuši asinis.

3.

Kāpnes. Divas—trts—četras kāpnes — tad vēl četras. Laukumiņš. Pagrieziens. Vienas kāpnes — divas—trīs—četras — pavisam vienpadsmit — laukumiņš — nē, te jau bija trepju gals.

Pagriezās atslēga, un, domājams, atvērās kādas durvis. Laukā izplūda auksts, sasmacis gaiss, tad cels turpinājās.

To visu Franks Olvins juta zemapziņā, kamēr to nesa lejup. Vioā domas vēl nedarbojās, galva briesmīgi sāpēja, un seja bija nolieta kā ar šķidru gumiju. Pakustoties vioš sajuta rokā no plaukstas līdz pat elkonim smeldzošas sāpes. Denioos sita kā ar āmuru: vioam likās, ka tā galvaskauss vidū pārzāģēts un nu jau abas puses rīvējas viena gar otru. Mokas bija gandrīz nepanesamas. Vioš botu skali kliedzis, bet zemapzioā sajuta, ka labāk klusēt. Tomēr vioš manīja, ka nesēji apietas ar to visai uzmanīgi un beidzot nogulda gultā.

"Atsperu matracis, mitrs spilvens", viņš domās konstatēja.

Iedegās spuldze, un žilbinošā gaisma pēc absolūtas tumsas sagādāja tam vēl lielākas galvassāpes. Viņš ievaidējās, pagriezās uz otriem sāniem un ievaidējās vēl skaļāk.

"Deviņi pērkoni", kāds sacīja. "Skādes, kādi mani svārki. Asins traipus nekad nevar pilnīgi izmazgāt. Tie nu jāsadedzina. Kāpēc mums vajadzēja viņu vēl sdept šurp? Mēs varējām to vieņkārši atstāt uz ielas".

"Tāpēc, ka Rozijam taisnība", kāds nelaipni atbildēja.

"Rozijam!" pirmais nicīgi iesmējās.

Franks Olvins nezināja, kas tas tāds Rozijs. Neraugoties uz sāpēm, viņš mēģināja domāt. Vai kāda sieviete bija par cēloni šīm nepatikšanām?

Viņš atcerējās, ka izgāja no restorāna, jo, jo… acumirklī viņš neatcerējās, kāpēc bija izgājis uz ielas. Atmiņā vēl bija neskaidra aina par vēlākiem notikumiem. Lai nu būtu kā būdams, tagad viņš gulēja šai gultā un vēl bija dzīvs. Bet ko te runāja par Roziju…?

"Es saku, Rozijam bija taisnība", sacīja cilvēks ar rupjo balsi. "Šis Smiss ir bīstamākais velns visā Ņujorkā, un mums katrā zioā jāņem šis apstāklis vērā".

"Un kā ir ar Pīteru Korelli?" pirmais jautāja.

Otrais, likās, pārdomāja.

"Pīters Korelli?" viņš pēc brīža atteica. "Protams, Pīters Korelli ir bīstams, bet Vilbers Smiss tam neuzticētu šo lietu, tā viņam būtu mazliet par grūtu".

Atkal iestājās klusums, un Olvins dzirdēja, ka kāds mazgā rokas. Viņš dūca arī kādu dziesmiņu. Dīvaini, ka cilvēki tūliņ sāk dziedāt, tiklīdz krānā sāk šņākt ūdens.

"Bēt tā ir tikai hipotēze", pirmais vēl nicīgāk sacīja.

"Rozijs taču nedomā, ka Vilbers Smiss atstāsies no šīs lietas, ja' viņa draugs atradīsies briesmās. Un vai viņš nevar pieņemt, ka mēs to uz vietas esam nosituši? Rozijs teica, ka mēs ar vienu cirtienu nositīšot divi mušas, bet līdz šim pat vienas vēl nav. Šim nabaga brālim naudas nemaz nav, un, otrkārt, viņš vēl ir dzīvs!"

Atkal ilgs klusuma brīdis.

"Jā", otrs atrūca, "tā liekas. Varbūt būs mūsu plāns jāgroza. Vai viņš padesi sacīja, ka naudu nodevis Smisam? Varbūt viņš vairs nesaprata, ko runā."

"O, to viņš saprata loti labi", pirmais atteica. "Nauda ir pie Vilbera Smisa, un tas. ievērojam i maina stāvokli".

Franks izmisumā mēģināja atcerēties, kas pēdējās stundās vai minūtēs noticis. Kad viņš sacīja, ka nodevis naudu Vilberam Smisam? Viņš neatcerējās to sacījis. Bet viņš juta, ka tas vīrs runā taisnību, un ievaidējās no jauna.

Kāds pienāca pie gultas un noliecās pār viņu.

"Ei, jūs!" sacīja vīrs ar nelaipno balsi. "Vai jūtaties labāk?"

Franks pūlējās atvērt acis, un tas viņam beidzot arī izdevās, lad viņš ieraudzīja otru vīru, kam sejas apakšējā dala bija apsieta ar zīda mutautiņu.

"Jums smaidījusi laime", sacīja vīrs. "Pēc visiem likumiem jums sen vajadzēja būt beigtam. Jūs atrodaties mazā namioā, kas būvēts man. Te ir visai omulīgi un komfortabli. Ja vēlaties, varat dabūt arī aukstu vannu."

Franks atkal ievaidējās un vairāk neko nedzirdēja, jo no jauna zaudēja samanu. Vīrs ar apsegto seju pavēla to uz muguras uo uzmaoīgi pacēla vioam acu plakstus.

"Domāju jau, ka vioš pagalam, viņa komplekcija nav no stiprajām. Tu nemaz neesi viņam tik briesmīgi sitis, Sam".

Viņa biedrs smējās. Viņš bija mazāks un druknāks, bet apbrīnojami veiklām kustībām. Viņš apdomīgi izmeklēja brūces Franka galvā.

"Nekas nopietns nav. Savu mazumiņu asiņu viņš, protams, zaudējis".

Viņš pārlaida skatu telpai; sienas bija mūrētas no ķieģeļiem, kas nebija apmesd.

"Var jau būt, ka te gluži padkami dzīvot", viņš sacīja, "tomēr esmu laimīgs, ka man te ilgi nav jāpaliek. Ja mums un Rozijam kādreiz būtu jāslēpjas, tad šī būtu pēdējā vieta, ko mēs izvēlētos. Zinu, ka tev te ir vannas istaba un plaša bibliotēkā, kā arī krietns konservu krājums, ar ko tu varētu iztikt kaut cauru gadu. Bet, kas pirms sešiem mēnešiem mums likās ievērības cienīgs, šodien tāds vairs nav. Iesākumā arī man šī namiņa būve šķita fantastiska ideja. Viņš pats izstrādāja būves plānu, mūrniekus atveda no Meksikas un aizsūdja atkal prom. Neviens visā Ņujorkā nav redzējis, kā šo māju būvēja. Toreiz šī lieta rādījās samērā niecīga, bet tagad nu tā visai izaugusi, un man jāsaka, ka Rozijs to smalki iesācis".

"Nesaprotu, ko tu tā slavē to Roziju".

"Tu pats viņu cēli vai debesīs. Bet nu man kas iekrita prātā", viņš piepeši sacīja citā tonī.

Otrā istabas stūrī stāvēja divi lieli čemodāni, viens uz otra. Toms atvēra pirmo un aplūkoja tā satinu: grāmatas, papīri, rakstāmlietas un visādi biroja piederumi.

"Gan Rozijs tos kādreiz iztīrīs".

"Iztīrīs", atkārtoja Olvins, kas piepeši atguva samaou.

"Tad viņš pats ieradīsies šeit", Sams atteica. "Bet ar to oav ko steigties".

Viņš mirkli pārdomāja.

"Bet varbūt būtu ieteicams sekot Rozija uzaicinājumam", viņš turpināja. "Viņš saka, ka čemodānos esot laba dala priekšmetu, ko mēs varētu izlietot, — arī visai bīstamas lietas, ja tās nonāk svešās rokās. Rītvakar mēs varētu to paņemt līdzi uz Tempelu. Un tur tad Rozijs varētu to aitasgalvu pierunāt nosūtīt to uz savu māju".

"Kas tas par aitasgalvu?" Olvins domāja. Viņš dzirdēja, ka viens

. no vīriem aiztaisa pulksteni. "Jau vēls, — kāpēc Rozijs nenāk?" vīrs jautāja.

Piepeši kāds spalgi pieklauvēja. Frankam likās, ka klauvējiens nāktu no griestiem. Izklausījās, it kā ar spieķi uzsistu pa ielas bruģi.

"Vilku piemin, vilks klāt," Sams sacīja. "Nāc līdzi, Tom, viņš" jau nekāps lejā. Ko lai viņš ar šo puisi dara?"

"Uz mirkli mēs taču varam atstāt viņu vienu. Uguns lai deg. Dzirdēsim, ko sacīs Rozijs."

Viņi aizvēra durvis, un Franks ar pūlēm pagrieza galvu. Viņš atradās plašā pagrabā,, kas likās tikai nesen ierīkots. Telpa bija četrstūraina. Betona klons apklāts grīdsegām. Telpā atradās trīs gultas, vienā gulēja Olvins. Vidū atradās liels galds, divi parasti un viens mīksts krēsls. Kakta, kas atradās vistālāk no ieejas, bija durvis; varbūt tās veda uz vannas istabu, ko viņi pirmīt pieminēja.

Ar milzīgu piespiešanos Olvinam izdevās pievelties gultas malai, tad piecelties.'

Viss ap viņu griezās. Viņam likās, ka tūliņ sabruks, taču viņš pielika visus spēkus, lai noturētos kājās. Galvenais — galvassāpes viņam nelāva skaidri domāt. Tomēr viņš gribēja pārliecināties, vai tie divi nav atstājuši kādu ieroci.

Galīgi pārmocījies, viņš atkal atslīga gultā. Miers bija tik patīkams, ka viņš vairāk nemēģināja celties. Viņš uzmanīgi aptaustīja galvu, tā bija pārsieta. Acumirkli nekas cits neatlika kā atpūsties un krāt spēkus.

Viņš atkal iemiga un pamodās, kad abi vīri ienāca istabā. Toms dusmojās un lādēja lielos čemodānus. Acīmredzot Rozijs nebija padevies.

"Nu, ko mēs ar to brāli iesāksim?" Sams piepeši jautāja. Franks saprata, ka runā par viou.

"Lai viņš te paliek līdz rītvakaram, tad redzēsim, ko varam izdarīt ar Smisu."

"Vai tu domā. ka būtu vērts ar to iesākt?"

"Ar Smisu? Noteikti. Pie viņa ir tā nauda: Rozijs tā saka, un Rozijs zina."

"Lieta sarežģās, jo šis numurs ir pilnīgi lieks. Un jāsaka, ka tā ir jau trešā kļūda, ko Rozijs pēdējo trīs mēnešu laikā pieļāvis."

Viņi aizgāja otrā istabas pusē un sarunājās tik klusu, ka Franks sarunu nevarēja dzirdēt. Viņš tikai manīja, ka viņi nocēla augšējo čemodānu, atvēra un sāka tajā rakņāties. Franks bija aizvēris acis. Pēc brīža durvīs nožvadzēja atslēga. Abi bija istabu atstājuši, un atkal iestājās dziļš klusums.

4.

"Loti nožēloju, ka esmu spiests jos traucēt."

Rīta svīdā Vilbers Smiss stāvēja kādas mazas istabiņas durvīs. Vecais vīrs, kas tam bija atvēris, bija uzvilcis vecu mēteli un miegainām acīm raudzījās negaidītajā apmeklētājā.

"Te ir mana karte."

Vīrs paņēma to un izlasīja.

"J0s esat no policijas," viņš izbijies iesaucās. "Kāpēc? Kas noticis?"

"Nekas sevišķs."

"Tikai nesakiet, ka Mērija — "

"Nekas sevišķs nav noticis, par ko jūsu meita būtu atbildīga. Pieņemu, ka jūs esat mis Mērijas Bišopas tēvs?"

"Ienāciet. Tūlīt iededzināšu gāzi."

Istaba bija ierīkota vienkārši, bet glīti.

"Vai lieta grozās ap naudu?" vecais vīrs bailīgi jautāja."Redziet, Mērija lūgusi misteru Olvinu, un es patiesi biju pārsteigts, kad viņa to naudu pārnesa mājās. Nezināju nemaz, ka viņš tik bagāts. Domāju, ka notikusi kļūdīšanās. Vai misters Olvins tādēļ jūs šurp sūtīja?"

Vilbers kratīja galvu.

"Ne, tas nu ne, bet, ja jus neiebilstat, es gribētu parunāt ar jūsu meitu."

• Viņš gaidīja ar zināmām bažām un atviegloti uzelpoja, kad izdzirda meitenes balsi. Drīz vioa ienāca istabā, nesdama rokā vairākas banknotes.

"Vai to del gribējāt ar mani runāt?" vioa jautāja.

Vioš pamāja.

"Misters Olvins man tās iedeva," vioa uztraukta paskaidroja. "Tūlio nodomāju, ka viņš kļūdījies, bet necerēju, ka vioš sutīs šurp policiju — "

"Jums par apmierinājumu varu sacīt, ka vioš oevienu nav sodjis. Esmu tikai ieradies, lai redzētu, vai jos vēl esat šeit. Tās naudas dēl esiet pilnīgi bez rūpēm. Man šis banknotes pāris dienas būs vajadzīgas, un, ja tad nekas nenodks, es tās atsūtīšu atpakaļ."

"Man bija loti neveikli lūgt misteru Olvinu," Mērija sacīja. "Bet tēvs bija visai spaidīgos apstākļos, un īri mēs neesam maksājuši vairākus mēnešus. Vairākiem paziņām es lūdzu palīdzību, un, ja misters Olvins būtu mani atraidījis, aiz kauna labāk būtu zemē ielīdusi. Šausmīgi, ja citiem jālūdz nauda."

"Ak, par to nerūpējieties," Vilbers smaidīdams atteica. "Es rūpējos tikai par jums, jo jums draud briesmas."

"Kā tā?" viņa strauji jautāja. "Kāpēc man draudētu briesmas?"

Vilbers aplūkoja banknotes un redzēja, ka katrai mugurpusē bija iespiests dzeltens spiedogs.

"Redziet, tā ir tā pati nauda." Viņš izvilka no kabatas biezo dolāru žūksni.

Mērija bija pārsteigta, redzot tik daudz naudas.

"Jūs varat pārliecināties, ka šo banknošu numuri ir no tās pašas sērijas. Šos skaitļus atzīmēšu."

Viņš ierakstīja piezīmju blokā un izplēsa lapu.

"Uzglabājiet šo zīmi, tie ir jūsu banknošu numuri. Un, kā jau teicu, jūs tās saņemsiet atpakaļ — ja pa to laiku nekas nenotiks. "Bet nu," viņš izvilka kabatas grāmatiņu, "lūdzu, pasakiet, cik naudas jūs no mistera Olvina gribējāt aizņemties, lai varu šo summu aizdot."

Redzot to nosarkstam, vioš iesmējās.

"Jums jāuzskata tas par aizņēmumu no Franka Olvina," vioš sacīja.

Bet te viņš ar šausmām iedomājās, ka Olvios varbūt jau miris.

Vioa apjukusi oosauca samērā mazu summu. Viņš izvilka divreiz tik daudz un nolika uz glada.

Kad vioš tai rītā pēc dažu stundu atpūtas ieradās sava birojā, tur gaidīja vesels bars reportieru. Vilbers Smiss izturējās pret presi pēc zināmas metodes, kas bieži izrādījās visai noderīga.

"Jā, zēni," viņš sacīja, "pilnīgi pareizi— misters Olvins patiesi pazudis. Cik zinu, viņš kopš vakardienas nav redzēts. Aiz šīs lietas slēpjas liels noslēpums, un zināms pieturas punkts man jau ir."

"Vai ir kāds sakars starp šo noziegumu un Hidžinsa slepkavības lietu?" kāds jautāja.

Vilbers palocīja galvu.

"Vēl nezinu neko tuvāk, bet jūs esat pareizi nojautis. Olvins man ir labs draugs, un varat būt droši, ka es nerimšos, līdz viņš būs atrasts un vainīgais atradīsies aiz restēm. Lai jūs visu nesaputrotu un vēlāk nebūtu jāraksta atsaukumi, es jums izstāsdšu, kas noticis."

Viņš izstāstīja visu, ko ar Olvinu piedzīvojis, tomēr pilnīgi noklusēdams par banknotēm un Zelta Hadesu.

To viņš pagaidām turēja par pareizāko. Pārējo viņš varēja presei darīt zināmu vēlāk, ja tas izrādītos vajadzīgs. Pašlaik viņš negribēja izbiedēt vainīgos. Ja tie zinātu, ka viņš ir jau uz īstajām pēdām, tie jo vieglāk varētu atrast pretiīdzekjus.

Taču tūliņ viņam bija sava pozīcija jāmaina, jo aizmugurē kāds iejautājās:

"Nu, un kas ir ar Zelta Hadesu, Smis?"

Vilbers sarauca uzacis.

"Kas to jautāja?" viņš prasīja. v

Virs iznāca priekšā.

"Šorīt mums birojā pienāca šāds raksts," vioš paskaidroja un nolika rakstu uz galda.

Vilbers atvēra, uz aploksnes bija tikai daži ar rakstāmmašīnu rakstīti vārdi:

"Brīdiniet Vilberu Smisu. Ja viņš grib, lai -viņa draugs dzīvo, viņš nedrīkst neko iesākt pret Zelta Hadesu."

Vilbers vairākas reizes izlasīja šīs rindas.

"Kad jūs to saņēmāt?"

"Apmēram pirms pusstundas. Tas pienāca redaktoram pa pneimatisko pastu. Rakstu izlasījis, viņš iedeva to man, lai nesu jums. Kāds tam visam sakars ar Zelta Hadesu?"

Vilbers pasmaidīja.

"Arī es labprāt to gribētu zināt, manu zēn. Līdz šim es taustos pilnīgi tumsā. Šo vēstuli paturēšu pie sevis, ja jums nav ko iebilst. Pretējā gadījumā man tā jākonfiscē tāvai tā — kā izmeklēšanas materiāls."

"Bet tā taču nav pirmā reize, kad jūs dzirdat par Zelta Hadesu?" reportieris neatlaidās. "Jūs varat mums sacīt, ko šai lietā zināt, mister Smis."

"To jau grib zināt arī paši noziedznieki, un tāpēc jums šoreiz to neteikšu. Tāpēc jau arī vēstule nosūtīta jūsu redakcijai. Varbūt Olvios vēl dzīvs; viņi grib dabūt par to izpirkšanas naudu. Iespējams, ka viņi to nogalinās, ja es no šīs lietas neatteikšos. Bet varu derēt, ka vēstule jūsu redkacijai piesūdta tikai tāpēc, lai jūs izdabūtu no manis visu, ko zinu, un pēc tam uzrakstītu par to. Bet uz šī āka es neuzķeršos."

Viņš atlaida reportierus un iegāja birojā. Vioa šefs, sirmais misters Flints, noklausījās zioojumu, nemēģinādams to pārtraukt.

"Izklausās pēc interesanta kriminālromāna," šefs sacīja, kad Vilbers bija beidzis. "Liekas neparasta būšana."

"Jā," Vilbers Smiss piekrita. "Nekas tamlīdzīgs mums vēl nav gadījies. Salīdzinot ar to, "Melnās rokas" lieta ir bērnu spēle, un slepkavība ķiniešu kvartālā — sīkums."

Šefs braucīja zodu.

"Zināt, ko es jūsu vietā darītu? Es iepazīstinātu ar šo lietu Pīteru Korelli."

"Plteru Korelli?" Smiss jautāja. "Jā, jums taisnība. Par to nebiju iedomājies. Piezvanīšu, lai viņš ierodas birojā."

"Kur tā nauda?" šefs jautāja.

"Manā seifā. Atnesīšu to jums un parādīšu."

Pēc dažām minūtēm Flints turēja rokā banknošu paciou un rūpīgi to aplūkoja.

"Vispirms, protams, jums jānoskaidro, kā šī nauda nokļuva teātrī. Rekvizītu pārzini, kā sacījāt, jūs jau esat redzējis."

"Jā. 'Vēl tikai jāizjautā tirgotājs, no kura vioš šo naudu esot nopircis. Varbūt tas ienesīs lietā vairāk gaismas. Banknotes es aiznesīšu uz valsts banku un likšu pārbaudīt," vioš paskaidroja un iebāza tās atkal kabatā. "Tur es tūliņ zināšu, kāda banka tās izlaidusi. Ja tas būs noskaidrots, tad arī mēs zināsim, kādēļ šī nauda tik dīvaini apzīmogota un kāpēc šādas naudas īpašniekam vienmēr draud nepatikšanas un briesmas."

Viņš atgriezās biroja un piezvanīja Korelli, tad atstāja policijas ēku. Ierēdnis, kas stāvēja pie durvīm, redzēja, ka Vilbers pasauc taksometru un aizbrauc. Pēc trim stundām detektīvu atrada gandrīz mirušu kādā tukšā dzīvoklī Džemaikastrlta tuvumā. Kad vioš bija atvests slimnīcā, Pīters Korelli pārmeklēja vioa drēbes, bet banknotes bija pazudušas.

Pīters Korelli atgriezās no apmeklējuma slimnīcā.

"Cauršauts labais plecs, lauztas abas kājas, ielauzts galvaskauss, smadzeņu satricinājums un vairāki mazāki ievainojumi," viņš ziņoja šefam. "Ārsts norūpējies galvaskausa dēl. Vilberu Smisu vēl nedrīkst pamatīgāk izmeklēt, bet viņa stāvoklis liekas visai nopietns."

"Vai viņš atguvis samaņu?" Flints jautāja un nervozi rotaļājās ar pildspalvu.

Pīters Korelli pamāja.

Detektīvs bija liela auguma un atstāja melanholisku un saīgušu iespaidu. Viņš gāja mazliet salicis, tāpēc ļaudis ieskadja viņu par vāju un slimīgu. Taču viņš nebija ne viens, ne otrs. Viņš vienmēr izskatījās pārpūlējies un miegains, bet to viņš darīja ar nolūku, lai citi viņa priekšā justos droši.

Viņš jau bija apliecinājis savas spējas, savā laikā apcietinādams Rekamjē kundzi un pierādīdams tās vainu. Arī Edijam Polsū, kas bija aizbēdzis ar misis Stretmenas dārgumiem, viņš bija sekojis astoņi tūkstoši jūdžu, un Edijs pieredzēja, kas slēpjas aiz Korelli šķietamās letarģijas.

"Esmu jums izstāstījis visu, ko zinu šai lietā, Korelli," šefs sacīja, "un jūs zināt tikpat daudz, cik Smiss. Ir pēdējais laiks bandu atklāt un nogādāt aiz atslēgas. Te ieinteresēta arī policija pad, jo uzbrukts viņas vislabākajam ierēdnim. Un gaišā dienas laikā! No šiem faktiem mēs varam secināt, ka lieta grozās ap visai plašu organizāciju, kas visādā ziņā ir stiprāka un bīstamāka, nekā domāja Vilbers Smiss."

Pīters palocīja galvu.

"Tad jāķeras pie tās lietas klāt. Tas taču laikam ir jusu runas galamērķis," viņš gandrīz nelaipni sacīja.

Flints asi palūkojās viņā.

"Jūs izliekades, ka tas jums nepatiktu. Es nesaprotu jūs," šefs rūgti sacīja. "Jūs agrāk studējāt, tādēļ varēja cerēt, ka jūs kersities pie kādas citas nodarbošanās. Bet, ja jau jūs reiz esat pie mums; tad acīmredzot jūs par mūsu darbu sevišķi interesējaties!"

Pēc visām pazīmēm spriežot, Pīters apspieda spēcīgas žāvas. "Jā, kriminālpolicijā kalpoju tā vienkāršā iemesla dēļ, ka ar to nopelnu iztiku. Nav sevišķi patīkami vienmēr bāzt savu degunu citu cilvēku darīšanās, un nevaru sacīt, ka šī nodarbe mani sajūsminātu. Jau tūlīt nodomāju, ka man būs jāuzņemas šī lieta. Līdz misters Smiss atkal varēs parādīties uz skatuves, paies savas pāris nedēļas, — ja viņš vispār izveseļosies," viņš drūmi piebilda.

"Neesiet tāds pesimists," šefs saīdzis atteica, "un ķerieties tūliņ pie darba!"

Pīters Korelli atstāja šefa istabu un devās uz Vilbera Smisa biroju, kur izraudzījās visērtāko sēdekli. Tur viņš iekārtojās un tūliņ sāka gulēt. Trīs ierēdņi ienāca un atkal uz pirkstgaliem izzagās laukā. Bet, kad pats Flints nejauši tur iegāja, viņš saskaitās, sagrāba to aiz pleca un uzmodināja.

"Sakiet, ko tas nozīmē?" šefs stingri noprasīja. "Savai vienaldzībai jus ļaujat pārāk plašu vaļu; domāju, ka jūs jau sen vajājat sava kolēgas slepkavas."

Pīters blisināja acis un staipīja locekļus.

"Jums pilnīga taisnība," viņš mierīgi atteica, "bet pēdējās trīs naktis neesmu gulējis, jo jau nodarbojos ar šo lietu. Tātad var droši pieņemt, ka esmu mazliet noguris."

"Kā jos varat uzņemties lietu pirms uzdevuma saņemšanas?" Flints pārsteigts jautāja. "Es tikai šodien jums izstāstīju tuvākos apstākļus."

"Sekoju šai lietai jau vairāk nekā nedēlu," Pīters žāvādamies atteica. "Ja es nebūtu bijis tik miegains, varbūt būtu vēl varējis Smisu brīdināt. Lai būtu kā būdams", viņš paskatījās pulkstenī, "nākamajās piecpadsmit minūtēs vēl nekas nenotiks. Bet tad man ir norunāta satikšanās."

Flints aizvēra biroja durvis.

"Pastāstiet, ko jūs par šo lietu zināt."

"Neko lielu," Pīters atzinās un skumīgi pakratīja galvu. "Jūs redzat, ka esmu pie šīs lietas ķēries no citas puses nekā Smiss. Esmu redzējis arī tās banknotes ar Zelta Hadesa iespiedumu. Lieta iesākās apmēram pirms sešiem mēnešiem. Toreiz es tvarstīju Tomiju Mepelli, kas kādās brokastis vienam citam desperado ietrieca dunci ribās un pazuda. Sava pienākuma dēl biju spiests dzīvot kādā nabadzīgā pilsētas daļā. Tur es noīrēju istabu. Pie tās pašas sieviets dzīvoja ari kāda meitene, kasstrādājafabrikā,betbrivajālaikā darīja daudz laba. Viņa piederēja kādai reliģiskai apvienībai, un, lai gan nebija ne bagāta, ne skaista, ne interesanta, tomēr, ja ir kas, kas var darīt dzīvi vērtīgu…"

"Ak, lai paliek jūsu filozofiskās versijas," šefs saīdzis pārtrauca, "dodiet beidzot faktus."

"Meitenes vārds bija Medisena. Vai Medisenskvērs nosaukts viņas vārdā, vai otrādi, — to es netiku izdibinājis. Kādu vakaru tā devās uz gavas draudzes sanāksmi, bet nebija pagājusi ne pāris soju, kad pie viņas pienāca kāds vīrietis. Viņa jau gribēja atbildēt tam ko asu, kad tas iespieda viņai rokā lielu paku. "Lai dievi nes jums laimi!" viņš klusu sacīja un pazuda tumsā. Viņa seju tā neredzēja, bet vēlāk viņa man pastāstīja, ka tam vajadzējisbūt inteliģentam cilvēkam. Iesākumā es nodomāju, ka viņai iedots ķieģelis vai bumba, jo viņas apvienība bija protestantiska un darbojās stingri katoliskā iecirknī. Tāpēc bija loti iespējams, ka pret meiteni izdarīts atentāts.

Devu viņai padomu ienest paciņu manā dzīvoklī vai ateljē, jo tur es spēlēju jauna, nabaga, apdāvināta gleznotāja lomu. Attinis papīru, sev par pārsteigumu ieraudzīju četrus biezus banknošu sainīšus. Katrā bija trīsdesmit tūkstoši dolāru.

Apskatot banknotes tuvāk, ievēroju, ka tām uz mugurpuses iespiests kāds zīmogs. Tas bija kaut kas līdzīgs elku dieva attēlam. Tomēr pamanīju, ka to darījis galīgs nemākulis, jo līnijas nebija pietiekoši asas." *

""Vai tā bija īsta nauda?"

"Par to nevarēja šaubīties. Daudz naudas es neapgrozu, tomēr protu atšķirt īstu no neīstas. Meitene nespēja valdīt savu prieku. Viņa vēl ticēja brinumiem. Un nu izrādījās, ka klusībā viņa izstrādājusi lielu plānu. Viņa gribēja uzcelt lielu namu meitenēm, kam pašām jānopelna uzturs. Jā, šādu vienkāršu raksturu optimisms ir taisni…"

"Nesāciet atkal runāt blēņas. Stāstiet tālāk," šefs rūca.

"Viņa cieši ticēja, ka šī dāvana tai sūtīta no debesīm, un ar mani apsprieda tik svarīgus jautājumus kā guļamistabas krāsošana. Naudu viņa ienesa savā istabā, bet es izgāju uz ielas. Biju loti pārsteigts un apņēmos tovakar agri nākt mājās. Bet man izdevās tikt uz pēdām Tonijam Mepelli. Vioš bija diezgan iebaudījis ugunsūdens un brauca pilnās zēģelēs. Esmu bieži novērojis, ka šie vīri, ja tie piedzeras…"

"Lai tas paliek. Stāstiet tālāk."

"Tātad man toreiz izdevās Toniju Mepelli; apcietināt. To padarījis, es atgriezos savā dzīvoklī un sakravāju mantas. Ritā gribēju izvākties, bet nakti vēl mierīgi pārgulēt turpat.

Dzīvoklī es pārnācu apmēram vienos. Pārsteigts redzēju, ka saimnieces istabā vēl deg uguns. Tas man bija visai izdevīgi, jo varēju pie reizes samaksāt savu rēķinu. Atvēris durvis, es ieraudzīju meiteni, kas mani jau bija gaidījusi. Vina pastāsdja man savādu stāstu. Tikko es izgājis no mājas, kad pie durvīm apstājies automobilis. Izkāpis pavecs kungs ar melnu portfeli. Viņš uzdevies par Nacionālbankas ģenerāldirektoru un sacījis, ka viņu uzmodinājis kungs, kas iedevis naudas paciņu. Viņš baidījies to pazaudēt, tādēļ ieradies naudu aizvest uz banku, izrakstot viņai kvīti.

Viņa parādīja man kvīti. Tiktāl viss bija kārtībā; kvīts arī bija paraksdta ar Nacionālbankas direktora vārdu par simts divdesmit tūkstošiem dolāru."

Pīters apklusa.

"Un tālāk?" Flints neatlaidās.

"Vairāk par šo naudu neesmu dzirdējis. Arī meitene vairs nav redzējusi ne naudu, ne ģenerāldirektoru."

"Protams, tas nemaz nebija direktors," Flints smaidīja.

"To jau tūliņ varēja iedomāties."

Flints sarāva pieri grumbās.

"Loti ērmoti. Nesaprotu, kāpēc vajadzēja to naudu iedot, ja tūliņ atkal atņēma. Vai esat jau radis atrisinājumu?"

"Nekad neuzstādu teorijas," Pīters atteica. "Tas mani traucē darbā. Pāris faktu man der daudz labāk. Un, kad apmēram pirms nedēļas dabūju zināt…"

Piepeši viņš aprāvās un ieprasījās:

"Pazīstat tādu Fetiju Storu?"

Šefs pamāja: "Jā. Fetijs ir anglis, diezgan liela auguma, bet izskatās vēl slimāks par jums. Mēs pazīstam viņu loti labi, jo viņš dala viltotu naudu uz visām pusēm. Pēdējā laikā neesmu viņu redzējis. Amata brāji viņu sauc par Fetiju tāpēc, ka viņš tik vājš. īsti angliska asprātība".

"Pēdējā laikā viņš nerādījās tāpēc, ka bija lielās grūtībās. Pirms pāris nedēļām viou labi novēroju uz ielas. Vioš bija elegand ģērbies, kas liecināja, ka vioš atkal strādā. Novēroju, ka vioš stāv kāda liela veikala priekšā. Vioš izvilka kādubaoknoti no krūšu kabatas, salocīja un iebāza vestes kabatā. Bet viou novēroja…"

"Kas tad viou redzēja?" Flints ātri jautāja.

"Es", Pīters mierīgi atteica.

"Kāpēc tad to tūliņ neteicāt?"

"Tātad viņš iegāja veikalā, nopirka kādu nieku un iedeva pārdevējam simts dolāru zīmi. Varbūt pagāja labs brīdis, līdz šo zīmi izmainīja. Varbūt arī Fetijs nepareizi saprata kāda darbinieka kustību. Lai būtu kā būdams, vioš lielā steigā atstāja veikalu. Tad vioš ieraudzīja mani un apstājās iet".

"Viņš gaidīja jūs?" Flints jautāja.

Pīters pakradja galvu.

"Ja saku, ka viņš apstājās iet, tad es domāju, ka viņš sāka skriet. Un to Fetijs prot spīdoši. īsā laikā viņš pazuda šauru ieliņu labirintā, bet vēlāk es viņu atkal ieraudzīju. Viņš sacīja, ka iemaksājis īstu naudas zīmi, un es viņu atvedu atpakaļ veikalā.

Sākumā viņš negribēja iet, bet tad es viņu pierunāju. Uzmeklējām veikala vadītāju. Lūdzu parādīt Fetija naudas zīmi. Uz tāsmugurpuses bija Zelta Hadess.

"Lūk, tur jau irtas cilvēks", sacīja vadītājs. "Viņš aizbēga, nesaņēmis atiikumu. Vai viņš šo banknoti nozadzis?"

"Vai tā ir viltota?" es jautāju.

Veikala vadītājs to ooliedza. "Tā bieži negadās, ka mums iemaksā simts dolāru zīmi, bet šī ir īsta".

"Kā jūs to visu izskaidrojat?" Fliots izmisis jautāja.

"To nevaru pateikt,, man tas pašam vēl jāizdibina. Visvairāk pārsteigts bija pats Fetijs. Viņš gandrīz zaudēja samaņu, izdzirdēdams, ka naudas zīme īsta. Paņemu viņu līdzi uz policijas iecirkni, bet ceļā viņš sāka raudāt to daudzo banknošu deļ, ko iedevis kādam zēnam".

"Tad jau jūs labi sen šai lietai esat piegriezis vērību?"

"Jā, nu jūs runājat pareizi. Saprotams, tālāk viņš vairs neko negribēja teikt, bet gan noteikti pieprasīja, lai to atlaiž. Viņš gribēja uzmeklēt zēnu, kam iedevis tās daudzās banknotes. Gribēju, lai viņš šodien ierodas šeit un Vilbers Smiss var viņu noklaušināt. Domāju, ka policijas ierēdņi pa šo laiku viņu būs atgādājuši šurp."

"Tad paskatieties un, ja viņš atnācis, vediet pie manis". .

Pīters palocīja galvu un izgāja.

Fetijs izskatījās visai sašļucis: apcietinājums to bija smagi ķēris.

Viņam bija zema piere, sirmie mati atsukāti atpakaļ. Viņš sēdēja krēslā, kam abās pusēs stāvēja policisti. Kad parādījās Pīters, Fetijs dusmīgi raudzījās viņā.

"Nu jau pietiekoši esat turējis mani gūstā. To darīt jums nemaz nav tiesību. Esmu Anglijas pilsonis un sūdzēšos Anglijas sūtnim, jūs, nelieti!"

"Bet, Fetij", Pīters pārmetoši atteica, "kad jūs iemācīsiedes pieklājīgi uzvesties? Nāciet, priekšnieks grib ar jums runāt. Tam jūs varat izstāstīt visu. Viņš arī apiesies ar jums saudzīgāk, jo viņam ir ģimene un bērni".

Fetijs savilka ļaunu seju, tomēr sekoja sargiem uz Flinta biroju.

"Te ir tas vīrs", sacīja Pīters.

Flints palocīja galvu.

"Aplūkojiet nepilnīgo pieres attīstību, pagarinātos deniņus un galvas formu!"

"Savas antropoloģijas lekcijas varēsiet noturēt vēlāk, kad manis šeit vairs nebūs," Flints sacīja. "Tā, manu zēn, p *-unāsimies drusku. Tātad mēs jūs notvērām ar zagtu naudu kabatā! '

"Ko jūs gribat?" Fetijs nikni jautāja. "Kas par zagšanu? Tā nauda taču bija īsta! Par īstas naudas lietošanu jūs man nekā nevarat padarīt."

"Par to mēs jums arī neko nepārmetām. Bet varam jus apciednāt tādēļ, ka pie jums bija liela naudas summa. Nav svarīgi, vai tā īsta vai neīsta, bet svarīgs gan ir ceļš, kādā jūs to esat ieguvis."

"Pārāk labi jūs pazīstam," Pīters piebilda, "un zinām, ka jūs nespējāt vaiga sviedros savu naudu nopelnīt, jūs varbūt svīstat vienīgi tad, kad bēgat."

"Tātad, Fetij, labāk izstāsdet visu, ko zināt. Citādi mes jūs apsūdzēsim arī par slepkavību."

. "Neesmu neko noslepkavojis", Fedjs pārbijies atteica.

"Jā, to jums viegli sacīt, bet nauda, kas atrodas jūsu kabatā, mirkst asinīs."

"Jūs gribat mani dkai nobaidīt," gūsteknis nepaciedgi teica.

"Nemaz ne. Priekšnieks runā ar jums pavisam nopietni. Cik mums zināms, ar šo naudu saistās vismaz divas slepkavības. To es vēl nezināju, kad jūs apcietināju. Nestāstiet mulkības, bet runājiet taisnību. Varu jums jau tagad sacīt, ka šīs ziņas mums vajadzēs, —vieoalga,vai jūs mums tās dodat ar labu vai ļaunu prātu. Un jūs taču esat prātīgs cilvēks, kas reiz jau piedzīvojis trešo grādu. Bez tam — jūs loti labi zināt, ka ar slepkavību mēs nejokojam."

"Ko jūs kārojat zināt?"

"Galvenais — sakiet, kā jūs tikāt pie šīs naudas un kas notika, kad es jums sekoju."

Fetijs neuzticīgi uzskatīja abus vīriešus: vioam jau bija piedzīvojumi ar policiju, un viņš bija visai viltīgs.

"Nu labi, teikšu visu, ko zinu, bet nenodošu nevienu, kas nodarbojas ar tādu pašu amatu kā es."

Šefs palocīja galvu: "Jums nav jābaidās, — mēs negribam zināt jūsu viltotās naudas avotus."

"Labi, tad viss k^i iībā. Naudu es arvieo dabūju no viena noteikta cilvēka. Mes satiekamies noruoātā vietā, uo vioš mao iedod banknošu paciou. Katra paciņā ir divi simti banknošu. Kad mao vajag naudu, es viņam aizrakstu. Un tad mēs satiekamies, kur vajadzīgs. Man tas jums jāpaskaidro, citādi tam, ko jums stāsdšu, nav nozīmes. Apmēram pirms nedeļas, dienu pirms manas apcietināšanas, es atkal viņam aizrakstīju. Kārtība, kāda šais gados ir nodibinājusies, ir šāda. Es nosūtu viņam īstu naudu, tad viņš noteiktā vietā iet man garām un iedod viltoto. Dažreiz mēs darām arī citādi. Ja tuvumā ir policists, mēs abi ejam pa ielu ziemeļu virzienā un vēlāk atkal satiekamies. Nonācis satikšanās vieta, es ieraudzīju tur stāvam policistu. Protams, es gāju ziemeļu virzienā. Nogājis kādu jūdzi, es viņu vairs neredzēju. Domāju, ka neesam satikušies daudzo laužu del. Beidzot nokļuvu gluži vientulīgā vietā un sāku iet gar augstu mūri. Tad apstājos. Domāju, — varbūt draugs man sekos. Gaidīju apmēram piecas minūtes un uzmanīgi vēroju, vai nenāk policija. Piepeši izdzirdu aiz mūra kādu skaou, itin kā stopa auklu palaistu vaļā; tad kaut kas nokrita man pie kājām." Vioš efektīgi apklusa.

"Kas tas bija?" Pīters Korelli jautāja.

"Bulta: īsa, strupa bulta, kādas redzamas etnogrāfiskajā muzejā. Pacēlu to un redzēju, ka tai galā piesiets mazs vlstoklltis. Norāvis diegu, es piegāju pie tuvākās laternas apskaut un vīstokli atradu to naudu."

"Un nekā vairāk pacioā nebija?"

Fetijs krattja galvu: "Nodomāju, ka tā ir viltotā nauda un ka to piesūtījis mans draugs. Es devos atpakaļ, nogriezos gar stūri un ieraudzīju divus vīrus kaujamies."

"Nu nāk interesantākā dala," Pīters sacīja. "Es jau nojautu, ka jūs satiksiet divus vīrus, kas kaujas."

"Negribēju viou ķildā iejaukties, tāpēc pārgāju ielai otrā puse."

"Kā farizejs Bībelē", Pīters piebilda.

"Nepārtrauciet viņu, Korelli", šefs iebilda. "Fetij, turpiniet".

"Tad izdzirdu saucam savu vārdu, un—kā jūs domājat? —kastas bija?"

"Jūsu draugs, kas gribēja jums nodot viltoto naudu", Pīters paskaidroja. "Es viņu pazīstu. Tas ir kāds Keskerts".

Fetijs izbijies raudzījās viņā.

"Nebaidieties, es zinu, ka tas bija Keskerts, jo nākamā rītā to pusdzīvu atrada policija pie Džersejsitijas. Kā viņš tur nokļuvis, to tie brāli, kas viņu sadauzīja, zinās vislabāk. —Nu, un ko jus tad darījāt?"

"Taisījos, ka pazūdu", Fetijs īsi atteica.

"Nu, tad lieta cauri", šefs sacīja. "Ko jūs ar to naudu darījāt?"

"Bēgdams no mistera Korelli, es iedevu to kādam zēnam. Saku jums tīru patiesību. Skrejot pa ielu, es to panācu: vioš nesa pār plecu lielu somu. Es sabāzu naudu vioam kabatās un teicu, lai aiznes tēvam".

• "Vai jūs to zenu pazītu?"

"Saprotams", Fetijs nicīgi atteica. "Vai domājat, ka es skrienu aizsietām acīm?"

Flints paskatījās uz Pīteru.

"Nu, Korelli, ko jūs par to lietu domājat? Ticat šim stāstam?"

Pīters palocīja galvu.

"Jā, pēc manām domām, viss patiesi tā noticis. Bet brīdinu jūs, Fetij, jums draud lielas briesmas. Ja jūs skraidīsit pa Ņujorku bez policijas apsardzības, var nodkt, ka kādu dienu jūs atrod aukstu".

Fetijs iztrūcies raudzījās vioā.

"Jūs gribat manī modināt bailes", vioš protestēja.

Pīters pakratīja galvu, atvēra durvis uo pasauca policistus.

"Aizvediet viou atpakaļ uz iecirkni un atlaidiet, ja vioš to vēlas. Varbūt būs labāk, ja jūs pagaidīsiet, līdz iestājas tumsa. Dodu jums padomu, Fetij, atstāt Ņujorku, cik drīz vien iespējams".

Fetijs pasmaidīja.

"Zinu, ko jūs gribat", vioš ironiski atteica. "Bet es palikšu Ņujorkā tik ilgi, līdz dabūšu atpakaļ tos simt dolārus".

"Tā būtu vislielākā muļķība", Pīters sacīja un aizvēra durvis.

"Ko nu jūs domājat iesākt?" šefs jautāja.

"Nogaidīšu tālākos notikumus. Kaut kas notiks loti drīz. Tā lieta nav galā un…"

Telefona zvans pārtrauca viou. Flints paņēma klausuli.

"Kas tur ir?" vioš jautāja un sarauca pieri. Tad brīdi klausījās. "Kad tas bija?… Kur?… Vai tad veikalnieks jūs nepazina? Tūliņ nosūtīšu ierēdni".

Viņš pakāra klausuli un paskatījās Pīterā.

"Vai pazīstat mis Džozu Bertramu?"

"Lielā baņķiera meitu?" Pīters jautāja. "Jā, pazīstu viņu, cik vienkāršam mirstīgajam atļauts pazīt augšējo četru simtu locekli. Bet kāpēc to jautājat?"

"Tikko viņu apcietināja Raiberna firmas privātdetektīvs".

"Kā tie idioti nākuši uz tādām domām?" Pīters pārsteigts sacīja. "Apcietināt bagātā Bertrama meitu? Ko tad viņa nodarījusi?"

"Viņa mēģinājusi izmainīt viltotu simts dolāru banknoti."

6.

Kad Pīters Korelli ieradās Raiberna firmā, viou tūliņ aizveda pie

apcietinātās. Viņa bijā šausmīgi uztraukta, ko ari nepārprotamos vārdos izteica. Uztraukums dažas sievietes padara neglītas, bet ar mis Bertramu bija tieši otrādi. Pīters Korelli turēja cepuri rokā un pārsteigts raudzījās vioā.

Vioa redzēja tā nokarenos plecus un dzirdēja melanholisko balsi.

"Policijas prezidents bezgala nožēlo, ka jums bija jāpiedzīvo šīs nepatikšanas, mis Bertrama. Vioš atsūtīja maoi šo lietu nokārtot".

Vioa palocīja galvu, saknieba lūpas un naidīgi paskatījās viņā. Tad uzvilka cimdu tikpat lēnām, cik lēnām to pirms dažām minūtēm bija novilkusi.

"Neattaisnojami, ka mani aiztur te kaut vienu minūti. Tas, protams, var gadīties tikai Ņujorkā un vienīgi uz tāda cilvēka liecības pamata".

Viņa norādīja uz privātdetektīvu, kas, vioas dusmu satriekts, stāvēja kaktā. "Taisni smieklīgi, ka tādas lietas var notikt".

"Bet, mīlā jaunkundze…" Pīters iesāka.

"Neesmu jums nekāda mīlā jaunkundze," vioa oikni atcirta. "Neciedšu, ka jūs mani apvainojat. Mans tēvs tūliņ ieradīsies, un es bez kavēšanās iešu žēloties pie policijas prezidenta."

Pīters nopūtās un izskatījās visai nelaimīgs. Pat mis Bertrama gandrīz iesmējās par viou.

Vioš griezās pie ierēdoa, kas bija veicis apcietioāšanu.

"Varat šo dāmu atlaist, viņa ir policijai pazīstama."

Mis Bertrama bija jau gandriz apmierinājusies, bet šie vārdi bija kā uguns pakulās.

"Kā jūs varat teikt, ka esmu policijai pazīstama?" viņa iesaucās.

"Nu, klausieties," atteica Pīters, kam ari sāka zust pacietība. "Šai pilsētā ir miljoniem cilvēku, un pēc likuma visi ir vienlīdzīgi. Kļūda vai pārpratums vienmēr var gadīties. Jūs ieejat veikalā, kur jos nepazīst, un, kad nu jos maksājat ar viltotu naudaszīmi, jūs oem un apcietina. Kas tad jūs esat, ja jūs nevar apcietināt, kad pārkāpjat likumu? Es ne mirkli nevilcinātos apcietināt Savienoto Valstu prezidentu, ja tas izrādītos vainīgs. Bet jūs izturaties tā, it kā jūs botu kas augstāks, it kā jums vajadzētu speciālas policijas. Ja jus domājat, ka tas sakrīt ar amerikāņu paražām, tad tās ir jūsu privātās domas. Esmu ieradies, lai jūs atsvabinātu, bet jūs mani lamājat kā parastie ļaudis, kad es izceļu kādu noziedznieku kneipi.

Kad cars valdīja Pēterpilī, varbūt pati cariene neceltu tādu traci, ja policija pateiktu: "Romanova kundze, jūs esat apcietināta"."

Mis Bertrama pagaidām nezināja, ko sacīt. Vienkāršs policists iedrošinājās nopelt viņas rīcību! Un vioa turklāt bija multimiljooāra Bertrama meita!

Pagāja klusuma bridis, tad jaunā dāma atbildēja pavisam mierīgi. Apkārtējie, kas redzēja vioas agrāko izturēšanos, bija bez valodas.

"Neprasu neko vairāk par citiem cilvēkiem. Nekad tajā veikalā neesmu bijusi un nebūtu arī šodien tur gājusi, ja nebūtu gribējusi kaut ko uzdāvināt savai istabenei dzimumdienā. Vioa teica, ka loti patīkot kāda kleita šajā skatlogā. Bet oesaprotu, kāpēc jūs izsakāt man pārmetumus," viņa sacīja atkal paceltā balsī.

"Tādēļ jau man maksā algu, lai es ļaudis savaldu un turu zināmās robežās," Pīters mierīgi atteica. "Mans pienākums ir apsargāt nabago bērnus un sodīt ļaundarus. Un šis cilvēks, "viņš norādīja uz nervozo veikala īpašnieku, "arī ir tāds nabaga bērns, vismaz pārnestā nozīmē."

Mirkli viņa aplūkoja nelaimīgo veikalnieku, tad skali iesmējās.

"Jums taisnība, savā uztraukuma esmu rīkojusies muļķīgi. Man loti žēl, ka esmu sagādājusi tādas nepatikšanas. Tur nāk mans tēvs."

Viņa steigšus devā pretim padzīvojušam kungam.

Džordžs Bertrams bija piecdesmit piecus gadus vecs kuogs ar koptu ķīlbārdiņu, oevainojamā apģērbā. No elegantajām lakkurpēm līdz pat mirdzošajam cilindram viņš bija labi audzināta džendmeņa paraugs. Viņa seja vēl bija jauneklīga, bet visvairāk pievilka fascinējošās acis. Viņš bija loti labsirdīgs cilvēks, tomēr piederēja pie pilsētas gudrākajiem finansistiem. No mirkļa, kad viņš iegāja savā bankā, līdz mirklim, kad atkal devās pie sava auto, viņš nedomāja ne par ko citu, kā tikai par valūtu un spekulācijām.

"Mīļais bērns, tev gan nepatikšanas. Kā tas bija iespējams?"

"Tā bija manis pašas kļūda," viņa laipni atbildēja. "Ļāvos par daudz aizrauties uo veikala īpašniekam nepaskaidroju, kas es esmu."

"Bet ko tad tu esi izdarījusi?"

Dzirdot viņas paskaidrojumu, viņš bija pārsteigts.

"Tu iedevi viltotu baoknoti? Bet kā tu tādu varēji dabūt?" vioš neticīgi jautāja.

Vioa smējās.

"Naudu, protams, es paņēmu no tavas bankas. Braucot uz pilsētu, es ņēmu naudu iepirkumiem."

"Gribu to banknoti redzēt"

Seržants parādīja apķīlāto naudaszīmi, un Džordžs Bertrams to rūpīgi aplūkoja.

"Jā, tā patiesi ir viltota. Vai tev ir vēl citas?"

Viņa atvēra rokassomiņu un izņēma vēl četras.

"Pārējās ir īstas," baņķieris paskaidroja, "tomēr iespējams, ka bankā vēl ir viltota nauda. Brīnos, ka galvenais kasieris Dutons nav to izmaksājot ievērojis. Vienkārši neticami, ka viņš to nebūtu ievērojis. Vai esi droša,, ka izejot tev nebija līdzi cita nauda?"

Viņa mirkli vilcinājās.

"Liekas, ka bija gan. Nu es atceros —"

Viņa saskaitīja.

"Jā, man vēl bija nauda. Viena banknote — pag', kur es to saņēmu?— laikam izmainīju kādu lielāku naudaszīmi.. ."viņa sarauca uzacis un domāja.

"Acumirklī nav svarīgi, kur jūs dabūjāt viltoto zīmi, mis Bertrama," Pīters labsirdīgi sacīja. "Bet, ja varat par to dot kādas sīkākas ziņas,

būtu jums loti pateicīgs. Visādam gadījumam rit pie jums pieteikšos."

"Lūdzu, nāciet vien. Pie reizes varēsit nolasīt ari lekciju par demokrātijas tiesībām."

"Kādām tiesībām?" misters Bertrams jautāja.

"Ak, man bija īss dialogs ar misteru, — es nemaz vēl nezinu jūsu vārdu!"

"Pīters Korelli. Te būs maoa karte. Reti man rodas izdevība uzstāties ar vizītkarti, parasti aprobežojos ar to, ka uzrādu detektīva nozīmi."

"Jūs esat savāds cilvēks," vioa sacīja, atvadām sniegdama roku.

Vioa, pašai negribot, ieinteresējās par viņu un nebija apmierināta, ka vioa interese par to nebija liela. Viņa amats un smalkjūtīgais tonis nemaz nesaskanēja. Varēja domāt, ka viņš baudījis labu izglītību, un viņa pašsavaldīšanās bija tik liela, ka pat viņai impooēja.

"Tātad neaizmirstiet mani apmeklēt," vioa sauca, izliekdamās no sava elegantā automobiļa. "Ceru, ka, parunājoties ar jums, es vēl daudz ko mācīšos."

'Tur jūs nemaldāties," vioš atteica.

Kad auto sāka braukt, vioa vēlreiz pagriezās un ar vilšanos redzēja, ka viņš nemaz nenoskatās tai pakal, bet lēnā gaitā dodas uz iecirkni.

"Mister Raibern," Pīters griezās pie veikalnieka, "esmu izvilcis jūs no lielām nepatikšanām. Katrs cilvēks, kam acis pierē, taču būtu redzējis, ka dāma nezināja par naudas zīmes viltojumu."

"Bet, mister Korelli," tas protestēja., "man mūžīgi jācīnās ar tādām lietām. Zaudējumi, ko es ik gadus ciešu viltotās naudas dēj, ir taisni šaušalīgi. Nekad neesmu mis Bertramu redzējis, bet vioa ir mana kliente."

"Jūs taču teicāt, ka viņa nekad jūsu veikalā nav bijusi."

"Tas pareizi, bet man pilsētā ir grāmatu veikals, un tur viņa ir laba kliente. Ceru, ka šo lietu viņai nepieminēsit."

Pīters kratīja galvu.

"Es piesūtu viņai visus jaunumus, un viņa tad izvēlas. Mangaužām sāpīgi, ka tā iznācis. Bet šogad mums bieži iznāk nepatikšanas ar viltotu naudu. Ari citādi man daudz rūpju. Pirms diviem mēnešiem manā grāmatu veikalā izdarīja ielaušanos, pie kam vairāk vai mazāk cieta visas grāmatas."

"Ja jūs gribat par Ieaut ko sūdzēties, tad griezieties pie seržanta, bet tas, ko jūs te stāstāt, man neliekas visai ticami. Es ari daudzmaz pazīstu noziedznieku pasauli un zinu, ka tos nemoka literāriskās slāpes, kaut cietumos tie mirst aiz garlaicības. Ja kādu notiesā ar nāvi, tad tas gan sāk pašķirstīt Bībeli."

"Bet tas ir tiesa, mister Korelli," veikalnieks protestēja. "Domāju, ka esat par to dzirdējis. Savā mūžā jūs nebūsit redzējis tādu nekārtību, kā es tanī rītā savā veikalā. Grāmatas izsvaidītas pa zemi, visi skapji tukši — "

"Un seifs uzlauzts, un jūsu dzīves darbs nolaupīts," Pīters viou pārtrauca.

"Nē, uo tas ir pats ērmotākais, — naudas skapi iebrucēji nebija aiztikuši."

Korelli beidzot sāka klausīties uzmanīgāk.

"Jūs taču negribat sacīt, ka noziedznieki naudu atstājuši turpat?"

"Tā ir. Toties citādi viņi man nodarīja lielus zaudējumus. Un es veikalu nemaz nebiju apdrošinājis."

Pīters izvilka piezīmju grāmatiņu.

"Datums?" viņš lakoniski jautāja.

Veikalnieks to nevilcinoties nosauca.

"Tas nu būtu cauri," Pīters sprieda, kad bija pierakstījis divas lapaspuses. "Vai varu ielūkoties jūsu grāmatās, it īpaši par nedēlu pirms ielaušanās?"

"Protams, mister Korelli."

"labi, šovakar piecos būšu jūsu grāmatu veikalā."

Ejot prom, Pīters bija loti domīgs. Lēniem soliem viņš aizstaigāja uz Ziemeļu hospitāli un apjautājās par savu kolēģu.

"Jā, misters Smiss samaņu atkal atguvis, un domāju, ka viņa stāvoklis vairs nav bīstams," ārsts sacīja. "Vēlaties ar viņu runāt? Ja saruna nav pārāk gara, tā viņam par ļaunu nākt nevar."

Vilbers Smiss gulēja atsevišķā istabā, viņa galva bija pilnīgi nosaiteta. Bet vienīgā redzamā acs iemirdzējās, ieraugot durvīs Pīteru.

"Hallo, ko jūs vēlaties? Gribat protokolēt manu pēdējo gribu, pirms es atstiepju kājas?"

"Nu, ja jūs varat tā runāt, tad jums visādā ziņā klājas labi," Pīters atteica, nolikdams pie gultas krēslu. "Bet man jāsaka, ka bijāt gan pamatīgi apstrādāts."

"Jā, un padesībā bija muļķība iekļūt šais lamatās," Vilbers saīdzis paskaidroja. "Ļaudis droši vien smējās par manu vieglprātību. Blēži bija man norīkojuši divus taksīšus, un es paņēmu pašu pirmo."

"Man liekas neticami, ka tādas lietas var Ņujorkā notikt gaišā dienas laikā."

"Un tomēr tas ir fakts. Biju loti pārsteigts, ka viņi neveda mani pa nomaļiem ceļiem. Viņi nedarīja neko, kas varētu modināt aizdomas, tikai vienā otrā gadījumā izvēlējās īsāko ceļu. Piepeši auto iebrauca kādā garāžā. Nākamā mirklī vārti aiz mums aizvērās. Izlēcu laukā, bet, pirms paspēju izraut revolveri, biju jau sagrābts. Tas ir viss, ko varu atcerēties."

"Un pēc tam viņi jūs ievilka kādā tukšā dzīvoklī. Jādomā, ka viņi jūs jau turēja par mirušu. Vai Varat atcerēties kādu no tiem, kas jums uzbruka?"

"Nē," Vilbers noteikti atteica. "Nevaru nevienu atcerēties. Zinu tikai, ka atrados diezgao lielā garāžā un ka kāds vīrs ar benzīna kannu nāca uz manu pusi. Liekas, to vioi darīja, lai manī nemostos aizdomas. Un, kamēr pārdomāju, ko lai nu daru, vioi notrieca mani zeme. Un nauda, protams, pie viņiem, vai ne?"

Pīters palocīja galvu.

"Un tagad lietu esat uzņēmies jūs?"

"Jā. Esmu atradis arī dažus jaunus pieturas punktus. Visā visumā lieta ir loti interesanta."

Viņš pastāstīja par meiteni, kam piepeši kāds iedevis simts divdesmit tūkstošus dolāru, un arī to, ko stāstīja Fetijs. Vilbers Smiss pārsteigts klausījās.

"Traki sarežģīta būšana. Līdzīgu neesmu piedzīvojis. Ko jūs par to visu domājat?"

Pīters piecēlās un cieši aizvēra istabas durvis.

"Man šī lieta nav pilnīgi jauna, it īpaši atdeclbā uz iespiedumu banknošu mugurpusē. Tas ir Zelta Hadesa attēls— tāds slepens kults."

"Kas par kultu?" Vilbers jautāja.

"Ir visādi dīvaini kulti, starp tiem arī kaut kas līdzīgs velna kultam," Pīters paskaidroja. "Pasaulē ir kādas divpadsmit tamlīdzīgas sektas. Kamoras prāvas laikā nāca gaismā kaut kas par velnišķīgu kultu Itālijā. Līdzīga reliģiskā sekta atklājās arī Ziemelanglijā. Tādi velna kulti pastāv arī Dienvidkrievijā, un katram kultam ir savs priesteris un savs rituāls."

"Bet — " iesāka Smiss.

"Pagaidiet acumirkli. Man jums vēl jāpasaka, ka šie velna pielūdzēji savas dievības attēlu izplata visādiem līdzekļiem. Tas novērots visos gadījumos. Ziemelanglijā šī velna kulta locekli sava dieva attēlu iespieduši uz aploksnēm, un marku vienmēr līmēja tam virsū. Nika pielūdzēji Dienvidkrievijā sava dieva tēlu liek iededzināt zābaku zolēs. Tur ari pirmo reizi parādījās paņēmiens attēlu iespiest banknošu mugurpusē."

Vilbers Smiss cieta klusu.

"Izklausās, it kā jūs gribētu man ko pārmest. Kur jūs visas šis zioas sagrābstījāt?"

"Kamēr cilvēks dzīvo, tikmēr mācās," Pīters atteica. "Visu mūžu esmu vajājis viltotas naudas izpladtājus. Bez tam ari leksikonā var palasīt, kas stāv zem virsraksta "Dēmona kults"."

"Jūs tātad domājat…"

"Jā, tā es domāju. Domāju, ka ari Amerikā ir tamlīdzīgs velna kults, bet, cik pēc tagadējām ziņām var spriest, tas ir pavisam citāds."

"Vai esat ko dzirdējis par Olvinu?" Vilbers jautāja.

"Nē, jaunu ziņu nav. Bet droši pieņemams, ka viņš kaut kur atrodas gūstā."

"Man liekas, viņš bas jau miris," Vilbers mierīgi piezīmēja. "Pīter, es jums saku: tiklīdz manas sasodītās ribas būs daudzmaz sadzijušas, eš celšos kājās. Šai gultā es vairs nevaru izturēt. Un tad es meklēšu Franka Olvina slepkavas. Nekādus līdzekltis netaupīšu, kaut tas maksātu visu manu dzīvi. Varat būt drošs, ka beigās es tomēr tos noķeršu."

"Jūs esat pavisam mežonīgs zellis!" Pīters nopūtās. "Jūsu vietā es padomātu par citām lietām, kas nav tik asinskārīgas…"

"Lai tas paliek. Pastāsdet labāk par to veloa kultu vēl kaut ko."

"Citreiz, kad atnākšu, tad varēšu pastāsdt vairāk," Pīters sacīja un paoēma cepuri. "Šodien apmeklēšu profesoru Kavanuunapjautāšos."

"Deviņi pērkoni, kas tas par Kavanu?"

Pīters nicīgi paraustīja plecus.

"Taisni briesmas, cik maz jūs zināt. Vai patiesi gribat apgalvot, ka nepazīstat profesoru Kavanu?"

"Neko par tādu vīru neesmu dzirdējis", Vilbers izmisis atteica. "Kad tad jūs par viņu kaut ko uzzinājāt?"

"Tikai vakar." Pīters ironiski atteica un atstāja istabu.

7.

Franks Olvins pamodās ar sāpošu galvu un šausmīgi izsalcis. Kad vioš piecēlās, sāpēja viss ķermenis.

Acīmredzot te kāds bija bijis, jo uz galda stāvēja kaste sausiņu, siers un pudele alus. Reti kad tas viss viņam bija tā garšojis.

Viņš uzgāja arī vannu. Nomazgājies remdenā ūdenī, viņš jutās ievērojami stiprināts. Viņa kabatas bija pārmeklētas, tomēr zelta pulkstenis bija atstāts. Tas rādīja divpadsmit, bet viņš nezināja, vai ir pusdiena vai pusnakts, jo dienas gaisma šai telpā neiespīdēja, tikai elektriskā spuldze dega pie griestiem.

Tad viņš sāka pamatīgāk apskatīt savu cietumu un atklāja dažas interesantas lietas. Mazas durtiņas no vannas istabas veda kādā nelielā, četrstūrainā telpā, kas pirmajā acu uzmetienā likās ierīkota bez kāda sevišķa noloka. Likās, tai nebija ari atsevišķas izejas. Tomēr viņš maldījās. Kādā sienā bija bīdāmas durvis, kas, protams, tagad bija aizvērtas. Vioš sāka pārdomāt, kādam nolūkam ŠI telpa ierīkota. Iesākumā vioš to noturēja par priekštelpu, bet tad konstatēja, ka tā ir gaisa šahta. Svaiga gaisa straume ploda no augšas un padarīja pagrabu apdzīvojamu.

Vioš sāka aptaustīt sienas un piepeši sataustīja dzelzs stangu, kas sniedzās šķērsām no vienas sienas līdz otrai, augstāk — vēl otru un trešo. Tātad šādā ceļā varēja arī no pagraba tikt laukā. Saņēmis visus spēkus, vioš sāka kāpt augšup un skaitīja kāpšļus.

Uzkāpis divdesmit astoous pakāpienus, vioš sataustīja mazu akmeos platformu un uzrāpās uz tās. Tā bija trīsstūraina un pietiekoši plaša, lai uz tās varētu sēdēt. Sienā viņš sataustīja mazas koka durvis. Tās bija tik mazas, ka pa tām varētu tikai līšus izlīst, bet tagad tās bija aizslēgtas. Tīri instinktīvi vioš juta, ka šī ir vienīgā izeja, bet bez ārējas palīdzības nebija nozīmes te vairāk polēties.

Brīdi atpūties, vioš sataustīja kāpnes un nokāpa atpakaļ pagrabā. Vioš jutās noguris un nolēma kādu stundu atpūsties. Parasti kabatā vioam bija atslēgu saišķis, bet tas bija atņemts. Arī pagrabā viņš oeatrada priekšmetu, kas līdzinātos atslēgai.

Vēlu pēcpusdienā vioš vēlreiz devās ceļā, šoreiz oemdams līdzi apakšā izņemto dzelzs stangu. Pēc ilga, grūta darba viņam izdevās atvērt durvis. Izlīdis pa tām, viņš atradās telpā starp zemo jumtu uo augšējā stāva griestiem. Gar jumta malu varēja redzēt zaļu zāli. Bija dzirdamas balsis. Likās, tie bija abi vīri, kas viņu sagūstīja. Steigšus viņš nokāpa atpakaļ pagrabā. Tikko viņš atlaidās gultā, durvis atvērās, un ienāca abi vīri. Viens nesa paplāti ar ēdieniem, otrs nolika uz galda divas pudeles alus. Abu sejas, tāpat kā agrāk, bija aizklātas mutautiņiem.

"Hallo", viens sacīja, un pēc balss Franks pazina Tomu. "Kā jums klājas?"

"Jūtos labāk", Franks atbildēja.

"Cerams, kasliktāk nepaliks", otrs drūmi piebilda. "Te mēs atnesām jums ēdienu".

Toms apskatīja istabu, tad griezās pie Olvina.

"Atradāt ceļu uz vannas istabu? Bet nu gribu jums ko sacīt, jaunais cilvēk. Jūs atrodaties visai grūtā stāvoklī, uo, ja kādreiz dzīvs tiktu no šis telpas laukā, tad jūs varētu pateikties Dievam. Patiesībā jums sen vajadzēja būt beigtam un, ja Rozijs — ja kāds mans draugs nebūtu izdarījis tādu muļķību —".

"Būs lieki sacīt, ka jūs esat pastrādājis visai smagu noziegumu", Franks viņu pārtrauca.

"Nerunājiet muļķības. Ņemiet vērā, ka varbūt būs jāizdara vēl smagāks noziegums. Vēl jūs esat dzīvs, uo jums vajadzētu darīt visu, lai šī avantūra nebeigtos ar jūsu nāvi. Jūs taču esat labs Vilbera Smisa draugs? Jūs viegli varat viou pierunāt, lai viņš liek mierā Zelta Hadesu. Ari viņš vēl ir dzīvs — ". .

"Kā?" Franks jautāja. "Jūs taču nebūsiet iedrošinājies — ".

"Neuztraucieties. Protams, ka mēs to iedrošinājāmies. Savus plānus mēs esam jau gandrīz realizējuši, un, ja Rozijs — ja kāds no mums nebūtu pielaidis rupju kļūdu, —neviens nebūtu pat ievainots. Smiss zina loti daudz, un, ja viņš klūstmums nepatīkams, protams, jāpielieto pretlīdzekli. Tāpēc botu vislabāk, ja jūs viņam aizrakstītu. Rakstiet, ka izskaidrosiet visu, kad satiksieties. Paziņojiet arī, ka jums iet loti labi. Lai viņš neko pagaidām nedara, līdz jūs atgriežaties. To banknošu mēs nemaz negribam, turklāt to pie viņa vairs nemaz nav. Mēs gribam, lai viņš tikai aptur savu darbību. Mister Olvin, jūs esat saprātīgs cilvēks. Esat ar mieru uzrakstīt šādu vēstuli?"

Franks kratīja galvu.

"Nē, viņš noteikti atteica. "Vilbers Smiss ir pilnīgi spējīgs pats sevi aizsargāt. Tas apstāklis, ka atstājāt viņu dzīvu, var jums vēl loti dārgi maksāt".

"Nu labi, vēl nevienu neesmu nonāvējis aukstām asinīm, bet jūs varbūt būsit pirmais."

Tad viņš piegāja pie kādas kastes, kur jau rakņājās viņa biedrs. Viņi klusu pārmija dažus vārdus. Franks saprata tikai: "Deviņos, pēc sēdes."

Franks sāka ēst. jo jutās ļoti izsalcis. Tad viņš atkaj uzkāpa augšā un pārmeklēja zemo jumtu, bet nekur neatrada izeju.

Bet izejai vajadzēja būt. Viņš bija cieši apņēmies to atrast. Un visu pēcpusdienu viņš strādāja kā vēl nekad savā možā. Pulksten septiņos viņš atgriezās pagrabā un galīgā pagurumā atkrita gultā.

Lielākā nelaime bija tā, ka viņš nedrīkstēja aizmigt. Viņš bija jau pa pusei iemidzis, kad izdzirda virs galvas klaudzienu. Troksnis nevarēja nākt no durvīm, ne arī no dzelzs kāpnēm. Viņš brītiņu vilcinājās, tad uzvilka kurpes, uzkāpa pa šahtu augšā, izlīda pa durvīm, nogūlās zemē un piespieda pie tās ausi.

Līdz šim viņš bija vilcinājies ielauzt griestus, jo tas viņu tūliņ nodotu, ja apakšā atrastos cilvēki, bet nu viņa ziņkārība bija par daudz liela. Kabatā viņš atrada zīmuli. Atplēsis vienu dēli, viņš ar zīmuli diezgan mīkstajā apmetumā izurba caurumiņu. Viņš neredzēja neko vairāk kā melnām un baltām flīzēm izliktu grīdu. Tad viņš caurumu palielināja, cenzdamies aizkavēt apmetuma biršanu uz grīdas. Brīžiem viņš apstājās un klausījās, bet neko nedzirdēja. Caumms pamazām kļuva tik liels, ka varēja izbāzt roku. Viņš izdzirda apakšā soļus un pārtrauvca darbu. Tagad visu varēja skaidri redzēt. Zem vioa atradās neliela zāle; griestus balsdja divas rindas korintiešu pīlāru. Zāles dibena galu aizklāja garš samta priekškars. Uz marmora paaugstinājuma atradās maza statuja, apklāta ar baltu zīda lakatiņu.

Piepeši pavērās priekškars, uo zālē ienāca divi vīrieši. Viņi bija ģērbušies garos, brūnos mēteļos, mūku kapucēm galvā. Ar lielu godbijību vioi tuvojās marmora paaugstinājumam, salika rokas un nolieca galvas. Garākais nometās statujas priekšā ceļos, otrs noņēma no tās zīda lakatiņu.

Franka acīm parādījās zeltīts tēls. Tas bija Zelta Hadess ar triszarainu zizli rokā.

8.

Franks vēroja abus vīrus, kas altāra priekšā izrādīja savu padevību,

un centās sadzirdēt savādo rituālu. Runātāja balss nepiederēja nevienam no dem, kas ievietoja viou pagrabā. Šī balss likās maiga un labskanīga un uztraukumā trīcēja. Patiesi, šis vīrs likās esam eksaltētā sajūsmā.

"Hades, tu lielais viņsaules dievs, bagāflbas devējs, uzklausi savu kalpu! Visuvarenais dievs, kas esi padarījis cilvēku, kas zemojas tavā priekšā, par bagātu vīru, uzklausi vioa lūgšanu un esi viņam žēlīgs, jo vioš grib savu bagātību izdalīt nabagiem. Ak, Plūton, viņsaules pavēlniek, dod savam kalpam zīmi, ka esi viou izraudzījis!"

Garākais pacēla galvu un uzlūkoja zelta tēlu. Fraoks varēja redzēt dkai viņa muguru. Vienīgo gaišumu šai dīvainajā templī deva. elektriskās spuldzes altāra abās pusēs. Tad arī pats altāris iekvēlojās, un Zelta Hadesa tēls sāka spīdēt.

Mirkli valdīja dziļš klusums, tad atskanēja dobja balss, it kā nāktu no liela tāluma.

"Tavi upuri man ir padkami, un es zinu, ka tu man kalpo uzticīgi. Maniem priesteriem dod to, ko tu visaugstāk vērtē, tad tev ies labi, un tavs vārds būs zelta burtiem ierakstīts manā grāmatā".

Lielais vīrs nometās zemē un ilgi palika šādā stāvoklī, tad piecēlās, un abi lēnām devās prom, sasniedza samta priekškaru un nozuda aiz tā. 1

Franks ātri elpoja. Sviedri izspiedās vioam uz pieres. Bez trokšņa viņš atgriezās šahtā un nokāpa lejā. Viņam pietika laika, un, kad durvis atkal atvērās, viņš likās guļam dziļā miegā. Balsi, kas ierunājās, viņš tūliņ pazina.

Tā nepiederēja nevienam no tiem, kas izdarīja ērmoto ceremoniju, to viņš varēja apzvērēt. Viņš gulēja nekustēdamies. Kāds uz pirksgaliem pienāca pie gultas, un Frankam bija jāpieliek visi spēki, lai nepakustētos. Viņš nešaubījās, ka tie viņu vienkārši nogalinātu, ja to prasītu viņu plāni. Viņš satvēra ciešāk līdzpaņemto stangu un apņēmās pārdot savu dzīvību, cik dārgi vien iespējams, ja lieta nonāktu tik tālu. Bet viņi likās pilnīgi apmierināti ar redzēto.

"Pagājis jau labs bridis, kopš tu neesi runājis, Tom", viens sacīja.

Uzrunātais kaut ko klusuatbildēja. Frankam likās, ka tas pieminētu kādu cauruli.

Tad atskanēja krakškis, un Frankam šķita, ka iznes kādu no kastēm. Durvis aizkrita, caurumā pagriezās atslēga.

Viņi iznesa kasti vēl caur otrām durvīm un novietoja kāda maza grieķu tempļa pīlāru hallē.

Ēku apņēma apstādījumi. Tuvu un tālu neredzēja neko tādu, kur varētu dzīvot cilvēki.

Toms izvilka kabatas lakatiņu un noslaucīja sviedrus no pieres.

"Ko lai dara ar to puisi?" viņš jautāja un norādīja ar īkšķi uz pagraba durvīm.

"Mums viņš ir bez nozīmes, pat Rozijs tam piekrīt. Turklāt viņš mums ir ļoti bīstams".

Abi bridi raudzījās viens otrā.

"Neesmu spējīgs aukstasinīgi noslepkavot cilvēku", sacīja Toms. "Bet, ja iesi tīšu viņam pāris reizes, viņš varbūt uzsāks ar mani cīņu, un tad jau tas ies viegli".

Sams palocīja galvu.

"Iznesīsim ari otru kasti un tad aizspiedīsim viņam dziesmu".

Viņi novietoja kasti pīlāru hallē līdzās pirmajai, tad minūtes desmit nosēdēja uz fasādes marmora pakāpēm, līdz atkal bija atguvuši elpu. Nakts bija rāma, debesis skaidras un zvaigžņainas. Koku tumšās ēnas un tempļa siluets deva spokainu ainu. Tā kļuva vēl baigāka, kad iedomājās, kāds briesmīgs uzdevums viņiem vēl priekšā. Jo ilgāk viņi sēdēja, jo pretīgāka tiem likās sava nodoma realizēšana.

"Rozijs noteicis nākamo iemaksu Filadelfijas depozītā", Toms sacīja, lai būtu par ko runāt.

Sams norūca kaut ko nesaprotamu.

Beidzot Toms piecēlās un izvilka revolveri.

"Nāc", viņš sacīja.

Viņi nokāpa lejā, atslēdza durvis un iegāja. Toms devās uz gultu un satvēra segu.

"Laukā no—"

Vioš norāva segu, bet zem tās bija tikai grāmatas un papīri.

Sams lādējās.

"Izbēdzis", vioš iesaucās un izsteidzās ārā. Kaste, ko pēdējo iznesa pīlāru hallē, bija tukša.

9.

Nākamajā dienā Pīteram Korelli bija daudz darba, daudz vairāk, nekā vioš bija gaidījis.

Iepriekš apgalvodams, ka profesoru Kavanu nav pazinis līdz pat vakardienai, viņš, protams, drusku pārspīlēja. Ar to vioš gribēja sacīt, ka profesors Kavans tikai vakar sācis saistīt vioa ioteresi. Ņujorkā šis mazais vīriņš ar kailo galvu uo sirmo, izspUrušo bārdu bija labi pazīstams. Viņš vienmēr valkāja zelta brilles. Savādi, ka viņam piederēja diezgan lielas bagādbas, jo parasti zinātniekiem Dievs nav lēmis ar zināšanām daudz naudas nopeloīt.

Kad Pīters Korelli aizgāja, Vilbers Smiss atgāzās spilvenos, uo viņam drīz izdevās izdibināt, kas ir šis profesors Kavans. Viņš to bija tikai piemirsis, jo domas darbojās tikai ap noziegumiem un noziedzniekiem.

"Kavans?", domāja Vilbers Smiss, raudzīdamies griestos, it kā tajos kā lielā leksikonā varētu izlasīt vajadzīgo jautājumu. "Tas taču ir klasiskās mitoloģijas speciālists. Pīters droši vien dabūs no viņa zināt visu, kas attiecas uz seno grieķu dievu Hadesu."

Un, ja pasaulē bija kāds, kas zināja visu par Hadesu un kā zināšanas varēja noskaidrot šo noslēpumu, tad tas bija profesors Kavans.

Kad šis neparastais zinātnieks ieradās Savienotajās Valstīs, zinātnieku pasaule to uzoēma ar lielu prieku, tāpat — arī sabiedrība. Tas notika pirms trim gadiem. Kavana milzīgās zināšanas, fenomenālās runas dāvanas un bagādba atvēra tam visas durvis. Pirmajā gadā vioam piedāvāja katedras trīs uoiversitātēs, bet vioš pieklājīgā tonī atteicās.

Viņš apdzīvoja greznu dzīvokli Riversaiddraivā. Pat Pīters Korelli, ko bagātība uo spožums neietekmēja ne mazākā mērā, bija pārsteigts, kad pirmo reizi iegāja zinātnieka dzīvoklī. Viou saņēma liela auguma šveicars, pēc izskata — anglis, ar pieklājīgām manierēm.

Pīteru ieveda profesora darbistabā, kur mazais kungs sēdēja pie liela, grezna, grāmatām, papīriem, manuskriptiem un dokumentiem apkrauta rakstāmgalda. Vioš pašlaik bija iegrimis kādā zinātniskā darbā. Kad šveicars ielaida Pīteru, zinātnieks pacēla galvu, paņēma Pītera vizītkarti un piebāza to pie acīm. Kā visi zinātnieki,-viņš bija tuvredzīgs. Tad viņš noņēma brilles un, laipni smaidīdams, atlaidās sēdeklī.

"Lūdzu, apsēdieties, mister Korelli. Džems", viņš griezās pie šveicara, "pasniedziet taču krēslu. Varu piedāvāt tasi tējas?"

"Pateicos, nē", Pīters atteica. "Tas ir dzēriens, ar kura garšu es vēl nevaru samierināties".

"Visai žēl", Kavans kratīja galvu. "Tas ir visbrīnišķīgākais dzēriens, kas uztur cilvēku svaigu, mundru un darbaspējīgu. Džem, jūs varat iet".

Kad aizvērās durvis, viņš atkal aplūkoja vizītkarti.

"Cik noprotu, mister Korelli, jūs esat ieradies aprunāties ar mani par kādu jautājumu grieķu mitoloģijā. Man liekas, ka jau zinu, ap ko lieta grozās", viņš, dīvaini smaidīdams, raudzījās Plterā. "Jūs vēlaties no manis tuvākas ziņas par Zelta Hadesu".

Pīters Joti labi prata savaldīties, tomēr šoreiz viņš tikko jaudāja apslēpt savu pārsteigumu. Viņš domāja, ka šī noslēpuma sīkumi zināmi vienīgi augstākajiem slepenpolicijas ierēdņiem.

Profesors bija pilnīgi apmierināts ar savu vārdu iespaidu.

"Mister Korelli, neesmu gaišreģis, tikai pamatīgi izlasu avīzes. Liekas, kāds laikraksta redaktors bija saņēmis vēstuli — "

"Ak, jā, atceros", Pīters ātri atteica. "Protams. Tagad tā pie mistera Vilbera Smisa".

"Tas pilnīgi saskan ar laikraksta ziņām. — Nu, ar ko varu jums palīdzēt, mister Korelli?"

"Gribētu lūgt jūs paskaidrot, cik iespējams, sīki, kādas funkcijas pildīja grieķiem Hadess vai romiešiem Plūtons. Pats ari esmu studējis, bet, protams, man nav speciālu zināšanu grieķu mitoloģijā. Tāpēc būšu jums loti pateicīgs, ja dotu man par šo jautājumu sīkākas zinas".

Kavans domīgi palocīja galvu.

"Jau domāju, ka to jūs gribēsit."

Pīters nejautāja, kā vioš to zina.

"Zinu, ka jūs esat labākais seno dievu kultu pazinējs, kuri mūsu modernajos laikos atkal atdzīvojušies."

Profesors atkal pamāja.

"Jā, es tiešām loti sīki pārzinu šo vielu. Taisni pārsteidzoši, cik daudzi no vecajiem kultiem uzglabājušies līdz mūsu dienām. Dažiem ir loti daudz piekritēju, pat priesteru, un pastāv vēl ari noteikti rituāli. Piemēram, Norvēģijā vēl ir senā pagānu dieva Trolla pielūdzēji. Skandināvu teikās tas spēlē tādu kā velna lomu. Krievijā pastāv slepens Babajagas kults, ko man ir izdevies identificēt ar seno grieķu Hrooosu. Anglijā un Amerikā dzīvo daudz cilvēku, kas par savu Jauno darbu patronu izvēlējušies vēl citus grieķu mitoloģijas dievus."

"Vai viņi piekopj ari zināmu kultu?"

"Jā, viņi pielūdz šīs dievības, kā persieši pielūdz sauli."

"Vai viņi tiem piešķir ari pārdabīgus spēkus?"

"Protams. Ņemsim kaut šo pašu Hadesu, par ko jūs tā interesējaties. Ir trīs Hadesa pielūdzēju grupas. Dažādu iemeslu dēj šis dievs pulcinājis lielāku piekritēju skaitu nekā pārējie."

"Vai patiesi Amerikā un, it īpaši, Ņujorkas štatā ir šādi Hadesa pielūdzēji?"

"Jā, tādi ir," profesors atteica un atital uzmeta Pīteram dīvainu skatu. "Ir daži fanātiski viņa pielūdzēji, daži — mazāk fanātiski. Jūs nedrikstat aizmirst, ka Hadess vai Plutons, starp citu, ir arī bagātības dievs."

"Gribu jums ko jautāt. Jus taču te apgrozāties labākajā sabiedrībā. Vai jūs nepazīstat kādu no šīs sabiedrības, kas piederētu Hadesa pielūdzēju sektai? Drošības dēl aizrādu, ka šobrīd negribu šo personu vārdus zināt."

"Labprāt pateiktu jums ar! tos, ja zinātu, bet, par laimi, neesmu tieši šai lietā iejaukts. Mana zinātniskā darbība norisinās citā virziena. Zinu, ka tādas sektas pastāv, bet interesējies par to esmu maz. Un, kur atrodamas šo Hadesa pielūdzēju draudzes — Dievs to zina!"

Viņš piecēlās un sniedza apmeklētājam roku.

"Sveiki, mister Korelli!"

Pīters vēl nemaz nebija domājis šo dzīvokli atstāt, bet nu nekas cits neatlika.

Vakarā viņš kopā ar Flintu ēda vakariņas kādā solīdā klubā, kura loceklis viņa priekšnieks bija.

"Domāju, ka Kavans jums varēs vairāk palīdzēt," šefs sacīja. "Visu pēcpusdienu es diskutēju par šo lietu ar valsts ģenerālpadomnieku. Beidzot pacēlās jautājums, kas īsti varētu būt šis Zelta Hadesa kults. Kā man, tā viņam ir svarīgi dabūt kaut ko sīkāk zināt. Kavans būtu varējis sniegt mums vislielāko pakalpojumu. Ģenerālpadomnieks arī sacīja, ka profesors esot krietnākais un gudrākais cilvēks, kādu vien viņš pazīst. Viņam esot milzīgas vispārējas zināšanas, bet kā speciālists viņš esot nepārspējams."

"Nemaz netiku pie sīkumu apspriešanas. Tikko biju pārmijis ar viņu pāris vārdu, kad man laipnā kārtā parādīja durvis," atteica Pīters, kas nebija rožainā garastāvoklī.

"Briesmīgi žēl."

"Esmuvisādi lauzījis galvu, kā Kavanu varētu piedabūt pie runāšanas. Viņam naudas pietiekoši, tāpēc nav domājams, ka kādas finansiālas intereses aizbāž muti. Un var būt, ka viņš man pateica visu, ko zina."

"Vai esat papētījis, kas ir teātra rekvizītu pārzinis un kas viņam iedevis to apzīmogoto naudu?"

"Jā, esmu noskaidrojis divus jautājumus, kas man likās sevišķi svarīgi. Pirmkārt, no kurienes nākusi šī nauda, otrkārt — Fetija stāsts. Kā rekvizītu pārzinis, tā Fetijs ir sacījuši patiesību. Vīrs, kas pārdevis naudu teātrim, līmē arī plakātus. Viņš pašreiz bija saņēmis uzdevumu izgatavot plakātu kādai filmai, un viņam ienāca prātā ap krāsaino bildi aplikt pakaldarinātas naudas vainagu. Izejot no mājas, naudaszīmes viņam vēl nebija piesūtītas. Viņa dēlam tāpēc vajadzēja materiālu aiznest uz to vietu, kur plakāts izliekams. Zēns arī noteiktā laikā pie tēva ieradies un stāstījis, ka ceļā tam kāds cilvēks iebāzis kabatāpaciņu. Attaisot izrādījās, ka tanī atrodas liels žūksnis banknošu. Protams, lāga vīrs domāja, ka tās ir imitētas, un patiesi nolīmēja garu strīpu tukstošdolāru banknošu. Policija pašreiz ar siltu ūdeni mēģina šos vērtīgos papīrus atmiekšķēt. Banknošu bija tik daudz, ka viņš uzlīmējis uz sava dēla tikai nepilnu pusi. Pārējos viņš paņēma līdzi un pārdeva rekvizītu pārzinim, kas jau vairākkārt bija lūdzis pagādāt labi imitētu naudu."

"Tātad Fetija stāsts ir patiess?"

"Pilnīgi. Viņš bēgot satika plakātu līmētāja dēlu. Vienu es vēl gribētu — " Viņš piepeši aprāvās un raudzījās uz durvīm.

Kāda jauna dāma lēnām gāja caur pārpildīto restorānu, aiz viņas sekoja misters Bertrams visai domīgu seju.

Bet Pīters vēroja tikai baokiera meitu, kas savā vakara tērpā izskatījās sevišķi skaista. It kā juzdama vina skatu, tā piepeši pagrieza galvu. Viņa pamāja Pīteram, un tas tūliņ uzlēca kājās. Ari Bertrams viegli palocījās. Tad abi pazuda luksuszālē.

"Sēdiet taču, Pīter. Jūs visiem duraties acis," sacīja Flints.

Tikai tagad Pīters atjēdzās, ka joprojām stāv kājās.

"Tas taču bija baņķieris Bertrams ar savu meitu, vai ne?" šefs jautāja. "Redzams, esat to lietu nokārtojis visiem par apmierioājumu."

Pīters uzreiz neatbildēja, bet nenolaida acis no durvīm, jo gribēja zināt, kas ir baņķiera viesi. Kādēļ tas viņam bija vajadzīgs, — pats nezināja. Viņš ieraudzija Villiju Boisu, kas sasarcis steidzīgi ienāca ēdamzālē. Villijs Boiss nekad nemācēja ierasties laikā. Tad viņš ieraudzīja kādu dāmu, ko nepazina. Bet šefs paskaidroja, ka tā ir dāma ar augstu sabiedrisku stāvokli.

"Skadeties, kas tur nāk," Pīters pārsteigts sacīja.

Pēdējais, kas ienāca blakustelpā, bija profesors Kavans. Cilindru un mēteli viņš atdeva kādam pāžam, un pats devās pa lielo vidus eju. Likās, viņš juta visu skatus, un tas sagādāja viņam lielu gandarījumu.

"Interesanti zināt, vai vioš mums palīdzētu, ja dabūtu visu zināt," Pīters sprieda.

"Jūs jau varētu viou apmeklēt vēlreiz un izstāstīt — ja ne visu, tad vismaz svarīgākos punktus," šefs sacīja.

"Jā, nākošajās dienās mēģināšu."

Flints labprāt pavadīja pie galda ilgāku laiku, bet Pīteram ēšanas ceremooija likās pārāk plaša un gara. Vioš atvainojās šefam uo atstāja klubu.

Piepeši vioam ienāca prātā, ka vakarā pirms savas nozušanas te bija ēdis vakarioas ari Franks Olvins ar Vilberu Smisu. Tagad gan aizvešana būtu neiespējama, jo ielās bija daudz laužu, un dažus solus oo ieejas stāvēja policists. Vioš bija salicis rokas uz muguras un vēroja kustību. Tuvumā stāvēja grezos limuzīns, un Pīters pazina profesora Kavana šveicaru, kas sarunājās ar šoferi. Pīters pajautāja portjē un saoēma atbildi, ka tas esot profesora auto. Šo izdevību vioš gribēja izmantot jaunu zinu ievākšanai. Ieraudzījis tuvojamies Pīteru, šveicars pieskārās cepurei.

"Labvakar. Jūs taču esat tas kungs, kas nesen bija pie profesora? Vioš pašreiz klubā ēd vakariņas."

"Ziou. Redzēju tur viou. Kāds lielisks auto!"

"Jā, vieos no labākajiem, kādus Savienotajās Valstīs importē. Palūdziet profesoru, lai viņš jums to kādreiz aizdod izbraucienam. Motors strādā absolūti bez trokšņa, un šasija pasakaini uzbūvēta."

pīters smējās.

"Neesmu tik tuvu ar profesoru pazīstams. Lai nu kā, bet auto patiesi ir lielisks."

"Jā. Iekšējā iekārta vien maksā veselu bagātību," šveicars lepni atbildēja, atvēra durvis un iekāpa limuzīnā.

"Gaismu, diemžēl, nevar ieslēgt. Profesors ar lietussargu nejauši pārrāva vadus. Bet aptaustiet ādas sēdekļu brīnišķo polsterējumu —"

Pīters jau bija uzlicis kāju uz kāpšļa, kad no ēnas nedrošiem soliem iznāca kāds cilvēks.

"Hallo, Plter!" viņš skali sauca. "Mīļo, veco zēn, kā tev sviežas?"

Pīters pagriezās. Vīrs acīmredzot bija piedzēries. Savādi, ka viņu zināja saukt vārdā. To parasti darīja tikai Flints. Korelli gribēja apskadt tuvāk, kas tas ir par vīru.

"Kā tad klājas mīļajam, vecajam Smisam?" svešais aizsmakušā balsī jautāja. Tad viņš sasvērās uz sāniem un, droši, būtu pakritis, nebūtu Pīters to satvēris zem padusēm.

"Nanu, ko jus vēlaties, dienderis tāds?" Pīters stingri jautāja. "Mani pleci nav nekāds spilvens."

"Kā iet vecajam Vilberam Smisam?" vīrs lallināja. Tad viņš Pīteram klusu kaut ko pačukstēja.

Tā viņi stāvēja pāris sekundes. Šveicars vēroja un smaidīja. Ari policists jau tuvojās notikuma vietai.

"Aizvediet šo vīru uz iecirkni," Pīters pavēlēja. "Palīdzēšu viņu jums aizgādāt no galvenās ielas."

"Cilvēki pārāk daudz nopūlas ar tādiem dzērājiem," šveicars sprieda. Viņš jutās vilies, jo gaidīja daudz satraucošākas beigas.

Līdzīgi domāja arī piedzērušais.

"Pīter," viņš bija iečukstējis detekdvam ausī, "jaiekāpsitautomobilī, jums izies slikti. Esmu Franks Olvins."

10.

Pīters aizveda "gūstekni" līdz nākamajam ielas stūrim, kur atlaida policistu un pasauca taksometru. Iesēdioājis Franku, vioš sekoja ari pats.

"Nu, mister Olvin," viņš sacīja, "nu jūs varat man visu pamatīgi izstāstīt."

Franks atlaidās polsteri uo nervozi iesmējās.

"Pēdējās divdesmit četras stundas mani neatlaidīgi vajāja, un es neesmu vis piedzēries, bet nāvīgi izsalcis."

Pīters aptvēra, ka būtu riskanti ar Olvinu parādīties kādā lokālā. Tāpēc vioš aizveda to uz savām mājām un lika atnest ēdienu no restorāna. Franks vēl bija tik vājš, ka ēdot tam bija jāguļ uz kušetes. Beidzot vioš bija izsalkumu remdinājis un atzinīgi palocīja galvu.

"Tā, nu varu sākt stāstīt."

Veselu pusstundu Pīters klausījās, nebilzdams ne vārda.

"Tas jau izklausās pēc pasakas. Ja man botu to stāstījis kāds cits, es neticētu. Abu vīru sejas jūs tātad neredzējāt?"

Franks kratīja galvu.

"Un jums nav nekādu pieturas punktu, pēc kā tos varētu pazīt?"

"Nē. Tomēr kaut kas ir: kad es rāpos pāri mūrim, viens no vioiem mani panāca un gribēja aizturēt. Es situ ar dzelzs stangu. Sitiens gāja garām vioa galvai uo ķēra roku, tāpēc vioa īkšķim jābūt smagi ievaiootam. Tas vismaz bija saprotams no tā, ko viņš drīz pēc tam stāstīja savam biedram."

Viņš uzmeta Pīteram ērmotu skatu.

"Nu, izstāstiet taču visu," Korelli skubināja. "Jūs vēl neesat man teicis, kāpēc es nedrīkstēju kāpt automobilī."

Franks Olvins vēl bija loti vājš. Drēbes viņam netiras, bārda nedzīta. Nogurums viņu pārņēma tik piepeši, ka viņ„ _ :vēra acis.

"Ar labu nakti," viņš klusu sacīja un tūliņ aizmiga.

Misters Flints pašreiz bija beidzis ēst un prasīja viesmīlim rēķinu, kad Pīters atkal ieradās klubā un pastāstīja, kas noticis.

"Diemžēl, oeko vairāk nevarēju no viņa izdabūt. Viņš aizmiga acu priekšā," viņš neapmierināts sacīja. "Bet nu es jums izstāsdšu dīvainu stāstu, kam parastos apstākļos pats neticētu."

Flints pārsteigts klausījās.

"Tas jau izklausās pēc indiāņu stāsta. Vai jums neliekas, ka Franks Olvins to visu redzējis sapnī vai drudža murgos?"

Pīters kratīja galvu.

"Nē, viņš ir nopietns cilvēks. Olvins nav tāds kā citi aktieri, — kara laikā viņš trīs gadus darbojās izlūkošanas nodaļā."

"Biju to aizmirsis. Nu atceros, ka tur par viņu labi atsaucās. Bet, ja nu trīs tik krietni vīri kā jūs, Olvins un Vilbers Smiss darbojas kopā, tad beidzot taču vajag izdoties šo lietu noskaidrot. Tur jau ari nāk baņķieris Bertrams ar saviem viesiem."

Pīters ieinteresēts pacēla galvu, kad ēdamzālē ienāca profesors Kavans un Bertrams.

Zinātnieks likās spīdošā omā. Džordžs Bertrams šķita mazliet drūms, bet tas bija viegli izskaidrojams ar pašreizējām sliktajām konjunktūrām.

"Bet kur tad jaunā dāma?" Flints jautāja.

Art Pīters bija pārsteigts. Abi kungi brtdņu pagaidīja pie restorāna durvīm, tad art viņa parādījās.

"Hallo!" Pīters norūca. "Tur kaut kas nav kārObā."

Acīmredzot Džoza Bertrama bija raudājusi, jo acis bija stipri sasarkušas. Art viņas gaita liecināja par uztraukumu.

Visi trīs izgāja no ēdamzāles. Pīters tūlio devās uz luksus ēdamzāli un sastapa tur viesmīli. -

"Nu, kas te notika, Luidži?"

"Ak, jūs domājat jauno dāmu?" mazais itālis pasmaidīja. "Vienkāršs mīlas stāsts. Vioa sastrīdējās ar savu tēvu. Iesākumā nepiegriezu tam vērības, bet tad vioa aizgāja oo galda uo neatgriezās. Nu, ar to viņa neko nezaudēja," viņš filozofēja. "Deserts nekam nederēja. Mūsu virtuves šefam šodien slikta diena."

Vairāk Pīters nevarēja no vioa izdabūt. Kad viņš atgriezās restorānā, Flints jau bija pazudis. Pīters atcerējās savu norunu ar Džozu Bertramu un nolēma viou nākošā rītā apmeklēt.

Ka jauna dāma var pie galda apraudāties, it īpaši vēl mis Bertrama ar savu temperamentu, par to nebija ko brīnēties. Tomēr viņš nespēja to salīdzināt ar citām jaunām dāmām. Dīvaini, jo parasti nekas viņu nespēja tik viegli ietekmēt.

Taču nevarēja ari apgalvot, ka Pīters pirmajā acu uzmetienā būtu Džozā Bertramā iemīlējies. Jaunās dāmas izskats un izturēšanās zināmā gadījumā panāca tikai to, ka viņš par to sāka interesēties. Un, runājoties ar Flintu, viņš domāja tikai par viou. Bet tā jau nebija mīla, tā bija tikai neparasta interese. Tāpat Pīters art nestenēja un nevaidēja,

ka viņa pieder augstākam sabiedrības slānim vai ka viņas tēvs ir neparasti bagāts. Sabiedriskā ziņā viņš jutās tai pilnīgi līdzīgs, un tās tēva bagātība atstāja uz viņu visai mazu iespaidu.

Baņķierim Bertramam piederēja trīs īpašumi: liels nams Ņujorkā, kurā tas nedzīvoja, grezna villa Longailendā un lauku īpašums Nūdžersijā. Un uz turieni nākamajā rītā Pīters arī devās.

Visa ģimene sastāvēja dkai no paša baņķiera un viņa meitas. Lai gan Džoza labi sapratās ar tēvu un viņu zināmā mērā arī mīlēja, tomēr tai bija savs dzīvoklis lielās ēkas vienā spārnā, bet tēvs apdzīvoja otru.

Pīters brauca automobilī pa garo, brīnišķiem kokiem apēnoto ceļu un domāja par viņas atsvabināšanas ainu. Viņš visai vēlējās zināt, kāpēc tā klubā raudāja, bet viņš šaubījās, vai šodien izdosies sarunu pavērst uz šo tematu.

Sulainis spīdošā livrejā paņēma viņa vizītkarti.

"Cik zinu, mis Bertrama gaida jūs. Lūdzu, nāciet līdzi!"

Pīters bija pārsteigts.

"Misters Korelli," sulainis viņu pieteica.

Džoza panāca tam dažus solus pretim, tad piepeši apstājās un šausmās raudzījās Pīterā. Pārsteigums, apmulsums, pat bailes parādījās viņas sejā, Pīteram nācās apspiest smaidu.

"Jūs mani gan negaidījāt?" viņš jautāja.

"Es — es," viņa iesāka. "Nē, es gaidīju, vai jums kāda sevišķa vēlēšanās?" viņa piepeši jautāja. "Vēlaties jautāt mpn kaut'-o sevišķu?"

Tagad savukārt bija pārsteigts Pīters. Viņa , ji nobāla un atiaidās tuvējā krēsla. Tas notika tik negaidīti, ka Pīteram uzmācās bailes. Viņš bija tamlīdzīgus simptomus bieži pieredzjis sava aroda. Taču pēc pāris sekundēm viņa atkal saņēmās un smaidīdama piecēlās.

"Es lūdzu jūs mani apmeklēt. Jums jāpiedod mana dīvainā izturēšanās, bet man šodien šausmīgas galvassāpes. Lūdzu, sēdieties."

Pīters paklausīja, tomēr jutās nedrošs. Viņam likās, ka viņas balsī būtu dzirdējis kādu naidīgu skaņu. Viņas seja piepeši līdzinājās maskai, tajā nebija nekādas izteiksmes. Viņa bija visai atturīga, un, jādomā, tam bija zināms pamats. Tāpēc viņš nolēma izbeigt sarunu pēc iespējas drīz. Kā parasti, viņš ķērās tieši pie lietas.

"Mis Bertrama, jūs no kā kaut baidāties."

"Jūs maldāties", viņa auksti atbildēja. "Kāpēc lai es baidītos? Vai domājat, ka baidos no jums, ka jūs mani atkal neapcietināt?"

"Un tomēr jums ir bailes", Pīters leni atteica. "Un iemeslam jābūt loti svarīgam".

Viņš savilka lūpas un nopietni, gandrīz svinīgi uzlūkoja viņu. Viņa mēģināja tā skatu izturēt, bet drīz tomēr nolaida acis.

"Mister Korelli, — tāds taču ir jūsu vārds? — neredzu iemesla, kāpēc jums jārūpējas par lietām, gar ko jums nav ne mazākās daļas. Loti priecājos, ka mani apmeklējāt, bet man nepatīkami, ka jūs tik— tik—" viņa acumirklī neatrada īsto vārdu, — "intīmi ar mani runājat".

"Jūs ārkārtīgi baidāties. Tādas bailes es vēl neesmu redzējis", Pīters sacīja. "Daudz dotu, ja varētu jums palīdzēt. Zinu, ka noticis kas drausmīgs".

Vioa asi paskatījās, tad sarauca pieri. Pirmo reizi viņas vaigos atkal iesitās mazliet sārtuma.

"Jūs sakāt, ka daudz dotu, lai varētu man palīdzēt?" viņa jautāja neskanīgā balsī. "Tas skan ļoti savādi!"

Viņam likās, ka viņa to saka, lai izbēgtu nepatīkamajam klusumam.

"Man nav absolūti nekādu rūpju", viņa jau mierīgāk turpināja. "Ko jūs man varētu palīdzēt?" Viņa raudzījās pa logu ārā. "Drīz es sagaidu vēl citu apmeklējumu", viņa pēc brīža turpināja. "Ceru, neuzskatīsiet mani par nepieklājīgu, ja šo sarunu tagad pārtraucu".

Viņš piecēlās un piegāja pie viņas.

"Mis Bertrama, ierados šodien pie jums vienīgi ar nolūku atjaunot mūsu veco pazīšanos patīkamākos un labvēlīgākos apstākļos. Ja būtu iespējams, es labprāt uzstādītu jums dažus jautājumus. Protams, es jūs nepazīstu, esmu līdz šim jūs redzējis tikai pāris minūtes, un man nav he mazākās tiesības jaukties jūsu privātās lietās, jo neesmu draugs. Man nav ari tiesības prasīt uz maniem jautājumiem atbildi, ne arī uzmākties jums ar savu draudzību. Tomēr vienu varu jums sacīt: nav tādu grūtību un rūpju, kurās es nevarētu jums palīdzēt".

Vioā ātri piecēlās, piegāja pie loga un pagrieza vioam muguru.

"Ludzu, ejiet tagad", vioa klusu sacīja. "Ticu, ka jus domājat labi, bet nelaimīgā kārtā jus nevarat man palīdzēt. Sveiki!"

Pīters mirkli vilcinājās, tad paoēma cepuri un gāja uz durvīm. Vioš jau bija satvēris rokturi, kad vioa pasauca to atpakaļ. Vioa sniedza tam roku, un vioš to satvēra.

"Sveiki!" vioa atkārtoja. "Ja patiesi oooākšu grūtā stāvoklī, varbūt lūgšu jūs man…" Vioa apklusa un paraustīja plecus. "Bet kas tur par jēgu!" viņa piepeši iesaucās. "Manas rūpes ir tik niecīgas— jums vienaldzīgas! Kas tur pavisam, mister Korelli?"

Vioš juta. cik oervozā garastāvoklī tā atrodas.

" Kas tur pavisam ?" vioa uztraukta turpināja. "Agrāk vai vēlāk man tomēr jāprecas, un viens vīrs ir tikpat labs kā otrs, — mister Korelli, jūs jau pats esat pietiekoši piedzīvojis, lai to zinātu vēl labāk par mani".

Pīters palocīja galvu.

" Ahā, tad jūs precēsieties? Tas, protams, ir pietiekošs izskaidrojums. Drīkstu jautāt: kurš ir tas laimīgais, kam jūs sniedzat roku?"

Vioa nicīgi savilka lūpas.

"Tas ir dievu izraudzītais", tā rūgti atteica.

Pīters ievilka elpu.

"Vai varbūt Zelta Hadess to noteicis?"

Vioa nobāla.

"Kā jūs to zināt?" vioa klusu jautāja.

Neteikusi oe vārda, vioa atstāja istabu. Pagaidījis, līdz durvis aiz vioas aizvērās, gāja ari vioš. Dārzā vioš sastapa profesora Kavana šveicaru.

"Velna milti," vioš domāja, "vioa taču neprecēs šo veco buku!"

Piepeši viņam iekrita prātā Franka vārdi: "Es ievainoju viņam īkšķi!"

Pīters gribēja likt auto apturēt, bet tad atmeta šo oodomu un atlaidās atzveltnē.

Vioš redzēja, ka šveicaram apsaitēta roka.

11.

Trīs vīri sēdēja Norsernhospitālā atsevišķā istabā un salīdzināja savas piezīmes un uzmetumus.

"Frank", sacīja Vilbers Smiss, "mēs nevaram Jaut jums tā staigāt apkārt. Jums jāpaslēpjas".

Aktieris smējās.

"Nav ko smieties," Vilbers Smiss nopietni turpināja. "Šī banda dzen jūsu bēdas, un tiklīdz vioi tās atradīs, jūs būsit pagalam. Jūs par viņiem zināt vairāk, nekā tiem gribētos. "Vioš griezās pie Korelli: "Nu, Pīter, aizgājāt uz Raiberna grāmatu veikalu?"

Korelli palocīja galvu.

"Lieta pamazām noskaidrojas, bet, jo vairāk es tajā iedziļinos, jo vairāk apstākli vēršas pret mis Bertramu. Atceraties Hidžinsa slepkavības lietu, kad nošāva to sievieti?"

Abi pārējie palocīja galvas.

"Lēsts toreiz sacīja, ka viņa sieva to naudaszīmi atradusi grāmatā, ko todien nopirkusi pie Raiberna. Nākamajā naktī veikalā notika ielaušanās. Viņa dabūja šo grāmatu sevišķi lēti, tāpēc ka uz vāka bija tintes traips. Šī iemesla dēļ Raiberns labi atceras grāmatas pārdošanu, kas deva man iespēju rīkoties tālāk. Jūs vēl atceraties, ka Raiberns parasti piesūtīja mis Bertramai visus jauniznkušos romānus. Tos, kas viņai patika, iā pa'…eja, pārējos sūtīja atpakaļ. Starp šīm atpakaļ sūtītajām bija misis i -ēstas nopirktā grāmata. Bez šaubām, viņa atrada tanī vairaka» tūkstošdolāru zīmes. Varbūt viņa to tikai neteica vīram, zinādama, ka tas tāpat visu paspēlēs".

"Kā jūs to izskaidrojat?" Vilbers Smiss jautāja. "Gribat apgalvot, ka mis Bertrama šīs banknotes ielikusi grāmatā un vēlāk aizmirsusi? Vai arī domājat, ka viņa tās ar nolūku ielika grāmatā un tā nosūtīja atpakaļ?"

"Man vēl nav teorijas, kas šo lietu izskaidrotu", Pīters atteica. "Es tikai minu faktus".

Viņš likās mazliet nervozs. Vilbers to tūliņ ievēroja.

"Dīvaini tikai tas, ka šie notikumi visi norisinājās divdesmit četru stundu laikā: grāmatu atgriešanās no mis Bertramas, pārdošana misis listei un beidzot— ielaušanās veikalā. Un nepilnas divpadsmit stundas vēlāk misis Lēstu nošāva!"

"Mums jāizdibina divas lietas", Vilbers padomājis sacīja. "Vispirms jāatrod templis dārzā un tad jānoskaidro, kas ir šis Rozijs".

"Es mēģināšu noskaidrot pēdējo", Olvins atteica. "Kara laikā būdams Vašingtonā, es iepazinos ar kādu Lāzaru Mentonu, kas, neskatoties uz ērmoto vārdu, bija teicams policijas ierēdnis. Nezinu, kādu amatu viņš tagad ieņem Skotlendjardā. Es viņam teleg^fēju, jo domāju, ka viņš ir anglis".

"Galvenais, mums jānovēro Filadelfijas dzelzceļa piestātne. Vārdiem, ko Olvins savā cietumā dzirdēja, jābūt kādai nozīmei. To jau jūs varat viegli nokārtot, Korelli".

Pīters palocīja galvu.

"Diezgan grUts uzdevums. Man vienmēr tur sēž divi ierēdņi, bet drošs par savu lietu es varētu būt tikai tad, ja man šim nolūkam būtu vairāk ierēdņu".

"Kur jūs tos esat oovietojis?" Smiss jautāja.

"Uzgaidu telpās. Ari es domāju, ka pirmo noziedznieku soli mēs redzēsim Filadelfijas dzelzceļa piestātnē, bet šis uzdevums ir visai grūts. Katru pēcpusdienu es ziedoju dažas stundas šī uzdevuma risināšanai. Bet uz ko lai mēs griežam savu vērību? Olvins nevar mums palīdzēt identificēt tos abus vīrus, un, ja mēs nezinām, ko vioi tur darīs, man šī lieta liekas pilnīgi bez ceribām".

Neraugoties uz šaubām, nākošajā dienā Korelli tomēr bija piestātnē. Vioš bija oosēdies uz sola tā, lai varētu oovērot garām plūstošu cilvēku straumi.

Vioš interesējās par dažādiem novērošaoas veidiem un cilvēkus klasificēja atsevišķās klasēs. Bija ļaudis, kas gāja ātri un kam bija kaut kas noteikts padomā, tad — veci cilvēki, sievietes un bērni. Daži gāja kā pastaigādamies, citi — skrēja skriešus.

Šai laikā lielā Filadelfijas piestātne bija laužu pārpildīta.

Piteram bija neparastas spējas. Vienīgi nojautas dzīts, viņš piegrieza uzmanību kādam vidēja vecuma kungam, kas nesa paduse vairākas paciņas. Viņš bija noguris, atlaidās uz brīva sola un novietoja paciņu s sev līdzās. Šim vīram nebija nekā, kas durtos acīs, un ttters atkal sāka vērot kāpnes, pa kurām nāca lejā ļaudis. Kad pēc brītiņa viņš atkal paskatījās uz solu, viņš redzēja, ka pirmajam līdzās bija nosēdies vēl otrs. Tomēr tas palika tur tikai kādu minūti, tad piecēlās un devās prom. Pīters abus varēja redzēt tikai no muguras; otrais vioam izlikās pazīstams, kaut arī acumirklī vioš oevarēja to ideodficēt. Cilvēks ar paciņām paskatījās pulksteni un vilcinādamies piecēlās, pametis apkārt biklu skatu.

Pīters ievēroja, ka šis vīrs izvēlas kādu izeju, kas ved uz perooiem. Līdz šīm vioam vēl nebija sevišķa iemesla to turēt aizdomās, arī tad ne, kad izejas tuvumā vīram piegāja kāda meitene. Vioi brīdi sarunājās, un no vīra izturēšanās vioš sprieda, ka meitene tam sveša. Pēc laiciņa vioi abi devās uz kādu solu. Vīrietis lika paciņas uz sola un skaitīja tās, bet meitene stāvēja līdzās. Tad viņš paoēma vienu un smaidīdams sniedza to viņai.

Pīters vēl joprojām šai notikumā neko neparastu nesaskatīja.

"Viņš būs iepircies un nejauši paņēmis svešu paciņu," viņ š domāja. '"Meitenei laimējies, ka atdabūjusi savu īpašumu, pirms nav pārvēlu!"

Viņi izšķīrās. Vīrs nooēma cepuri un devās uz izeju; meitene gāja uz trepju pusi. Vioa bija uzkāpusi līdz pusei, kad Pīters oolēma sekot. Tomēr viņš pazaudēja to oo acīm un 'ikai Septītajā avēnijā atkal ieraudzīja. Viņa gāja ātri un neskaņas ne pa labi, ne kreisi. Viņš jau sāka šaubīties, vai vērts tai sekot, kad no ielas vidus piepeši pie trotuāra piebrauca kāds automobilis un apstājās taisni viņas priekšā. Šai brīdī Pīteram iešāvās prātā laba doma. Viņš bija lielisks skrējējs, un automobilis nebija nobraucis ne divdesmit metrus, kad viņš atradās uz tā kāpšļa.

"Man žēl, ka esmu spiests jūs traucēt", viņš auksd sacīja, "bet —".

Piepeši viņš apklusa, jo jaunā dāma nebija nekas cits kā Džoza Bertrama.

Viņas klēpi atradās mazā paciņa, kurai viņa jau bija noņēmusi papīru. Tas bija biezs banknošu sainis. Pīters bez vārda runas atvēra durvis un nosēdās līdzās. Viņš paņēma vienu banknoti, ko viņa nepretodamās atiāva, apgrieza to un tūliņ pazina Zelta Hadesa spiedogu.

Arī tagad viņi vēl nepārmija ne vārda; Pīters likās zaudējis valodu; Džoza raudzījās šofera mugurā. Tikai, kad kādā ielu krustojumā auto apturēja policists, vioa pakustējās un deva šoferim kādu rīkojumu. Tas tūlio mainīja virzienu un sāka braukt pa Piekto avēniju, līdz vioa atkal pieklauvēja pie loga. Banknotes viņa bija ielikusi somiņā pie automobiļa sienas un acīmredzot par tām vairāk neinteresējās.

'ieiesim parkā", viņa sacīja.

Viņi klusēdami soļoja līdzās.

^ters nesaprata, kā lai iesāk sarunu, bet viņa acīmredzot adadās lielas dilemmas priekšā.

"Mister Kore 'i", viņa beidzot sacīja, "cik jus par šo lietu zināt?"

"Jūs domājat Zelta Hadesu? — Diezgan daudz, mis Bertrama. Bet ceru, ka no jums izzināšu vēl vairāk".

Viņa saknieba lūpas, it ka baidīdamās, ka neizpauž tam savu noslēpumu un neatklāj rūpes.

"Nevaru jums neko sacīt. Ko tas ari līdzētu? Šī nauda pieder man. Es taču nepārkāpju likumu, ja nēsāju līdzi tik lielu summu, lai arī tas būtu Ņujorkā."

"Bet, ja jums ir banknotes, kam mugurpusē iespiests Zelta Hadesa attēls, tad tas jau ir kaut kas," Pīters atteica, "jo banknotēm ar šādu spiedogu ir sakars ar kadu slepkavību."

Viņa izbijusies lūkojās vioā.

"Slepkavību?" vioa atkartoja. "Jus taču nerunājat nopietni?"

"Jā, ar slepkavību un vēl citām lietām. Šim banknotēm ir sakars ar Hidžinsa slepkavības lietu, un tās spēlē savu lomu an mistera Olvina aizvešanā."

"To es nesaprotu," viņa pārsteigta atbildēja. "Zināju gan. ka tas viss ir briesmīga muļķība un nesaskan ar likumu, bet, ka tai sakars arī ar slepkavību, par to man nebija ne jausmas. Lūdzu, sakiet taču, ka tas nav taisnība!"

Džoza apstājās un izmisuma pilnām acīm raudzījās viņā. Viņš pieskārās tās rokai, bet viņa to strauji atrāva.

"Mis Bertrama, kāpēc jūs neļaujat jums palīdzēt? Tā ir mana vislielākā vēlēšanās. Es labprāt palīdzu katram cilvēkam, bet jums es palīdzētu it sevišķi. Varu ar jums runāt kā brālis: kāpēc jūs man neuzticaties?"

Viņa kratīja galvu.

"Nē, to jūs nevarat, — jūs nevarat man palīdzēt," viņa atbildēja. "Turklāt es neesmu tā, kam tik loti vajadzīga palīdzība."

"Kam tad tā vajadzīga?"

"To nedrīkstu jums sacīt. Vēlētos, kaut to varētu — ak, tas pārāk šausmīgi!"

Viņš saņēma to aiz rokas un nogriezās pa kādu nomaļu celiņu.

"Sakiet man vismaz, kad jūs pirmo reizi dzirdējāt par Zelta Hadesu?"

"Pirms divām dienām."

Viņš palocīja galvu.

"Tātad jūs par to dzirdējāt vakariņās, ko jūsu tēvs sarīkoja klubā?"

Viņa uzmeta tam ātru skatu.

"Lūdzu, atbildiet uz manu jautājumu. Vai tas patiesi notika vakariņās?"

"Līdz tam man par to bija tāda nojauta, bet tai vakarā šī nojauta pārvērtās briesmīgā īstenībā."

"Vai jūs toreiz dabūjāt zināt to, ka jums jāprecas?" viņš pēc īsas vilcināšanās jautāja.

Viņa pamāja. Bet viņas precēšanās jautājums likās pavisam nesvarīgs, salīdzinot ar kādu citu, daudz svarīgāku un nopietnāku.

"Nu man jāiet atpakaļ," viņa piepeši sacīja. "Lūdzu, nepavadiet mani. Man liekas, ka mūs novēro."

Viņa sniedza tam roku un pagriezās iet.

"ja man būs nepieciešama jūsu palīdzība, mister Korelli. es jums piezvanīšu — man ir jūsu numurs, tas ir uz jūsu vizītkartes."

Tad viņa aizsteidzās, un Pīters lēnām sekoja. Viņš sasniedza Piekto avēniju taisni tai brīdī, kad viņas auto sāka kustēties. Pīters atgriezās savā birojā. Uz galda stāvēja kāda vēstule, bet viņš nesteidzās to atvērt. Viņš omulīgi atlaidās krēslā, salika kājas uz galda un ilgi domāja. Un, jo vairāk viņš domāja, jo vairāk brīnējās un beidzot konstatēja, ka ir izstrādājis zināmu teoriju, lai gan teorijas neieredzēja.

Beidzot viņš atvēra vēstuli.

Tas bija īss paziņojums no Franka Olvina:

"Mīļais Korelli!

Pašlaik uz manu pieprasījumu saņēmu šo telegrammu. Ko par to domājat?

Ar sveicienu

Franks Olvins."

Pīters atvēra telegrammu un lasīja:

"Vienīgais, ar palamu "Rozijs" pazīstamais cilvēks, mums ir Džons Kavanags, parasti saukts Rozijs Kavanags. Pirms četriem gadiem viņu izlaida no cietuma, kur viņš bija nosēdējis desmit gadus par kādu krāpšanu Portlendā. Noziegumu viņš gatavojis ar spiritiskiem seansiem. Kavanags baudījis labu izglītību; tagad tam jābūt ap sešdesmit gadu vecam. Augums mazs. Viņam plašas zināšanas grieķu mitoloģijā; cik zināms, uzturas Spānijā. Ievācam tuvākas ziņas."

Pīters paskatījās griestos, tad atkal viņa skats apskadjās pie dzeltenā formulāra. Ironisks smaids rotājās ap muti.

12.

Profesors Kavans spodrināja dārgas sudraba karotes. Viņš bija uzlocījis krekla piedurknes, apsējis lielu, baltu priekšautu un strādādams citēja kādus Sofokla pantus. Staltais šveicars sēdēja uz galda malas un sūca resnu cigāru, sulainis bija iespraudis zobos putu pīpes kātu un nodarbojās ar kāda zīmoga labošanu.

"Rozij," sacīja šveicars, "ja tu to muļķīgo daioošanu nepārtrauksi, es tev tā gāzīšu pa galvu, ka zobi izkritīs!"

"Lai viņš dzied," sulainis atteica. "Lai viņš dzied, dejo un dara, ko grib, ka tikai viņš nerunā."

Profesors pasmaidīja.

"Nu, jūs drīz būtu uz sekla, ja es neprastu runāt. Apšaubu, vai šai pilsētā ir vēl kāds cilvēks, kas prot tik spīdoši runāt kā es."

"Rozij," sacīja šveicars, neizņemdams cigāru no mutes, "tu esi par sevi sasodīti augstās domās. Ja tu botu tik gudrs, tu nekad nebūtu sēdējis cietumā."

"Ja es nebūtu bijis cietumā," Kavans jeb Kavanags atteica, "es nebūtu tevi sastapis, mans dēls. Un, ja mēs nebūtu sēdējuši uz viena un tā paša sola un šāvuši pasta maisus par godu Anglijas karalim, tu vēl joprojām uzlauztu naudas skapjus, simta un vēl mazāk dolāru dēl riskēdams."

"Tas gan iespējams," šveicars vienaldzīgi atteica. "Un ko Sams būtu darījis?"

Sams pacēla galvu.

"Es būtu viltojis vecmeistarus un pārdevis gleznas. Tas ir mierīgs un patīkams dienišķās maizes iegūšanas ceļš. Varu tikai vēlēties, kaut es nekad nebūtu nācis uz citādām domām."

"Jā, nu jūs te čīkstat un žēlojaties, bet es taču jums jau pašā sākuma sacīju, ka jāuzņemas arī liels risks, ja grib pelnīt lielu naudu."

"Bet ne tāds risks, kādu tu esi uzņēmies, Rozij," Sams sacīja un nodrebēja. "Es nekad šo misis Lēstu neaizmirsīšu."

Šveicars sarauca pieri.

"Tā bija viņas pašas vaina," viņš atteica. "Ja viņa būtu norāvusi man kabatas lakatiņu no sejas, viņa botu mani pazinusi. Tad nu izcēlās jautājums: viņa vai es? Ko tu saki par to, Rozij?"

Profesors kritiskām acīm apskatīja kādu spīdošu karoti.

"Nu, es esmu tāds pavecs kungs, "viņš piesardzīgi atteica, "un man patiesībā vienalga, kas notiek. Tikpat bezrūpīgi es dotos uz elektriskā krēsla — tā ir samērā viegla nāve, cik man zināms, — kā pavadītu sava mūža atlikušo dalu kādā Amerikas cietumā. Tu esi mazliet pārsteidzīgs, Tom," viņš maigi piebilda.

"Visa tā lieta bija vienīgi tava kļūda," šveicars viņu asi pārtrauca. "Vai tu neteici trakajam baņķierim, lai tas savu naudu paslēpj tā, ka to var paņemt dievi un izdalīt nabagiem?"

Rozijs palocīja galvu.

"Bet es vioam nesacīju, ka šī nauda jāliek grāmatā, ko viņa meita lasa," viņš paskaidroja. "Vai es varēju zināt, ka viņa grāmatas sūds atpakaļ uz veikalu?"

"Tur mēs visi esam mazliet vainīgi," Sams drūmi sacīja. "Ne jau Rozijs ieteica oaudu ar bultu šaut pa gaisu, bet gan tu, Tom."

"Bet es taču domāju, ka tu tur būsi un naudu saņemsi," Toms sašutis atbildēja.

"Butu tur arī bijis, ja būtu zinājis, kur nauda nokritīs," Sams paskaidroja, nepārtraukdams savu domu. "Un es arī tūliņ biju pie tā vīra, tiklīdz redzēju to aizskrienam."

Profesors smējās.

"Lieliska asprātība! Cilvēks, kas tirgojas ar viltotām banknotēm! Lai dzīvo!"

Piepeši viņš nolika karoti un uzlūkoja šveicaru. To darot, viņš grozīja galvu kā ziņkārīga vista.

"Vai zini, ka es gandrīz nonācu grūtībās? Tikai vakarēs to atklāju."

"Kas par grūtībām?" Toms apspieda žāvas.

"Mis Bertrama lūdza izmainīt viņai tūkstoš dolāru banknoti. To es arī izdarīju un iedevu tai — "

"Viltotu naudu?" šveicars asi iesaucās. "Vecais nerrs, ko tu esi izdarījis?"

"Tas iznāca pilnīgi nejauši, mans dēls," profesors neuztraukdamies atteica un turpināja karotes spodrināšanu. "Es devu pilnīgi apmierinošu izskaidrojumu."

Šveicars nokāpa no galda.

"Beidzot jums jāsaprot tas, kas līdz šim, liekas, nav nonācis līdz jūsu sajēgai. Tagad jādara visam gals un jālaižas lapās. Daudzi labi meistari ir iekrituši tikai tādēļ, ka pārāk vēlu to darījuši."

Toms Skatvels piemiegtām acīm raudzījās viņā.

"Man vēl nav visa, kas man vajadzīgs," viņš mierīgi atteica. "Un es ātrāk nepazudīšu, līdz to sasniegšu. Nauda mums ir — skaisti. Mums tas izmaksāja milzumu, bet tas bija labi ieguldīts kapitāls. Mēs izdevām tūkstošus, lai Roziju finansētu un sagādātu tam stāvokli sabiedrībā, kādu viņš tagad ieņem. Limuzīns vien maksāja pieci tūkstoši, dzīvokļa iekārta — divpadsmit tūkstoši, bet tas patlaban ir blakus jasutājums. Nauda mums ir — bet mēs gribam vēl vairāk. Vecais klust nervozs, vai ne, Rozij?"

Profesors pamāja.

"Skeptisks — būs pareizāk teikts," viņš skumji atbildēja. "VInš jutas neomulīgi un apspiesti. Vakar vakarā viņš man jautāja, vai dievi neinteresējoties ne par ko vairāk kā par naudas izdalīšanu. Tā nav laba zīme."

"Kādu dienu tas vēl atplētis knābi un mūs nodos," Toms Skatvels sacīja. "Un tad ir beigas, mans mīļais, beigas mums visiem. Mums jāaizver vioam mute, ja negribam atpūsties uz elektriskā krēsla. Ak, nemaz netaisi tādu ģīmi, mēs visi esam tintē."

"Mīļo Tomas," profesors af eja, "ja tu runā par varmācīgu nāvi, tad es neesmu tai padots. Vav 'pielietošana nesakrīt ar maniem principiem un metodēm. Katrs policists jums pateiks, ka neesmu noziedzies ne pret vienu likuma pārstāvi, ka nekad pat bērnam neesmu pāri darījis, ka sekoju lietai, kas saista manu interesi. Esmu krāpnieks," viņš ar lepnumu paskaidroja, "to es atzīstu. Es izsitu naudu no slepenām zinībām, jo labi protu un pārvaldu okulto zinātņu tehnisko pusi. Kad pirms diviem gadiem sarunājos ar Džordžu Bertramu par to, ka senie dievi varētu zināmā mērā ietekmēt arī moderno pasauli, man vēl nebija ne jausmas, ka no tā dienās iznāks tik liela lieta."

"Vai viņš patiesi ir jucis?" Toms jautāja.

Profesors noglāstīja bārdu.

"Neticu; vioš tikai ir viegli ietekmējams — ārpus sava darba."

Toms Skatvels smējās.

"Vai cilvēks, kas, sacīsim, Montekarlo spēlē pēc noteiktas sistēmas, ari ir jucis?" viņš jautāja. "Jeb jūs turat par ārprātīgiem visus tos cilvēkus, kas ir māņticīgi un nesēž trīspadsmit pie viena galda vai neiet pa trepju apakšu? Varbūt, ka tas dešām ir sava veida gara vājums. Bet Bertrams nav garā vājš, viņam ir tikai sava vajā puse. Citiem vīriešiem šī vājā puse parasti ir sievietes. Simdem labi audzinātu, skaistu, kārtīgu veikalnieku sanāk pilsētā katru dienu un runā par reliģiju, mākslu un citām lietam tikpat prātīgi kā Rozijs. Bet pavaicājiet vienai vai otrai sievietei, — tā jums pateiks par šiem vīriem patiesību. Un tad jūs domāsit, ka tie ir vēl trakāki par Bertramu. Pazīstu Sitijā kādu kungu,"viņšapklusaunnožēlodams pakratīja galvu, "ja mani nespiestu tāda steiga, viņam naktos par manām zināšanām k etni maksāt, — labi ieredzētu, bagātu cilvēku ar sievu un bērniem, kurš vai traks palicis kādas platpēdainas manikīres dēl."

Atskanēja zvans. Toms piecēlās, ielīda savā livrejā un izgāja no istabas. Pēc dažām minūtēm viņš atkal atgriezās.

"Portjē atvedis stiklinieku," viņš paziņoja.

Rozijs saka raisīt vaļā priekšautu.

"Nav ko steigties," Toms sacīja. "Tam vīram nav nekādas nozīmes."

"Kā tad tās rūtis izplīsa, Rozij?" jautāja Skatvels, kas patiesībā bija nama saimniecības pārzinis.

"Taisni neticami!" Rozijs atteica. "Viena pēcpusdienā trīs gabalas — briesmu lietas. Un runā taču, ka Ņujorkai esot labākā policija pasaulē."-

"Nav nemaz tik vienkārši izsist logu trešajā stāvā," Skatvels rūca. "Tas puisis būs lietojis lingu."

"Tas bija neparasts starpgadījums." Rozijs paskaidroja. "Es sēdēju pie sava galda un jau trešo reizi pārlasīju Gibona rakstus — arī tev tie būtu jāizlasa, Tom — stils ir tik tekošs un skaidrs, uzbūve nevainojama — te piepeši noškind rūts. Es tūliņ pietrūkos kājās — "

"Eh, nestāsti tik gari!" Toms viņam uzkliedza. "Katrs sapratīs, ka tu nepietrūkies uz galvas. Vai tos puikas redzēji, kas to izdarīja?"

"Nē," Rozijs apvainots atteica.

Skatvels noslīdēja no galda un iegāja lielajā istabā. Slaids cilvēks, tumšu ādas krāsu un bieziem, melniem matiem strādāja pie izsistās rūts. Likās, bārdu vioš vismaz nedēlu nebija dzinis.

Skatvels, kas reti zaudēja pašsavaldīšanos, ieraudzījis to, palika kā pienaglots stāvam, jo amatnieks izskatījās pārsteidzoši līdzīgs kādam cilvēkam, ko viņš turēja par savu lielāko ienaidnieku.

"Hallo!" viņš beidzot iesāka. "Cik ilgi jūs domājat te strādāt?"

Vīrs pasmaidīja un pakratīja galvu. Tad viņš izvilka no notraipītās blūzes kabatas saburzītu kartiņu, ko pasniedza Skatvelam.

"Šis cilvēks neprot angliski," šveicars sacīja.

"jūs esat itālis?" Skatvels itāliski jautāja. Viņš savā laikā bija četrus gadus bēguļojis pa Neapoli un šai laikā paplašinājis valodu zināšanas.

"Jā," virs atteica. "Tikai kādu mēnesi esmu Savienotajās Valstīs. Ierados pie sava brāļa, kam te ir labs uzņēmums. Patīkami atkal dzirdēt mātes valodu. Mans brālis runā gandrīz tikai amerikāniski, tāpat viņa draugi."

"Vai vēlaties nopelnīt daudz naudas?" jautāja Skatvels, kam piepeši iešāvās prātā kāda doma.

"Protams, ka labprāt nopelnītu daudz naudas un tad atgrieztos dzimtenē. Tur man palika sieva, un es tai apsolīju pēc trīsgadiem atkal atgriezties. Jā, es visu darītu par naudu, ja tikai tas ir godīgs darbs. Jums jāzina, ka~esmu no loti cienījamas ģimenes."

"Par to esiet bez rūpēm. Es tikai gribētu ar vienu savu draugu izspēlēt mazu joku —saprotat? Un tur jūs varbūt varētu man palīdzēt."

Viņš steigšus atgriezās blakus telpā, kur to gaidīja abi biedri.

"Vai redzējāt šo vīru?" viņš ātri jautāja. "Vai apskatījāt viņu labi?"

Biedri brīnējās par viņa uztraukumu.

"Jā, redzēju," Toms atteica.

"Nemanīji pie viņa neko sevišķu?"

Toms vilcinājās.

"Nē." -

"Tad apskati tu viņu, Rozij."

Profesors neatrada par vajadzīgu noņemt priekšautu. Viņš izgāja no istabas un tūliņ atkal atgriezās.

"Nu?" Skatvels vaicāja.

'Arī es neko sevišķu pie viņa neredzu. Patiesi nē, mans dēls."

"Tad apskati to vēlreiz, ja esi tik akls. Šis virs varētu būt pilnīgs Korelli dubultnieks!"

"Korelli? Vai tu vēl nedomāsi, ka tas ir pats Korelli?" Rozijs iesaucās. "Varbūt ka tas patiesi ir viņš?"

"Neesi tik neapķērīgs; es sacīju, ka viņš varētu būt Korelli dubultnieks."

"Bet kāpēc tu par to esi tik uztraukts?" Sams jautāja.

"Viņš mums var būt loti noderīgs, it īpaši man," Skatvels atteica. "Pieoemsim, piemēram, ka mēs vioam kārtīgi apgriežam matus uo arī citādi apgādājam ar visu nepieciešamo. Tad pašā slepenpolicijā viņš varētu uzstāties kā Korelli!"

Misters Samuels Fīterstons nolika gumijas spiedogu un iegāja profesora darbistabā, lai no tās novērotu stiklinieku. Viņš atgriezās visai sajūsmināts.

"Negribu sacīt, ka šis puisis līdzinās Korelli," viņš sprieda, "jo neesmu to vēl tuvumā redzējis. Bet ko tu īsti don 1?" vioš griezās pie Skatvela.

"Jā, arī es to gribētu zināt," profesors sacīja. "Kas tev ir aiz ādas? Jaunu risku mēs vairs nevaram uzņemties —par daudz dziļi esam jau iestiguši šajā sasodītā lietā, un es domāju tāpat kā Sams. Jo ātrāk mēs pazūdam, jo labāk."

"Varat pazust, ja vēlaties," Skatvels atbildēja. "Bet ne agrāk, pirms būsit man palīdzējuši līdz galam. Apgalvoju, ka gribu iz'spēlēt savu vislielāko trumpi un ka esmu jau pa pusei vinnējis."

"Tomēr būs ķibele ar to meiteni," profesors sprieda. "Viņa taču bez pretošanās neklausīs — dievu pavēli."

"Bet viņa paklausīs sava tēva pavēli. Un, ja varu dabūt savā pusē šo puisi, tad tā lieta ir tikpat kā nodarīta. Pieņemsim, ka viņa dabū zināt, ka viņas tēvs piedalījies Zelta Hadesa afērā un ka mēs to kā slepkavības līdzdalībnieku varam novest cietumā. Vai jums neliekas, ka tad viņa darīs visu, lai mūs apklusinātu?"

"Un kādu lomu tur spēlē Korelli?" jautāja sulainis.

"To jūs vēl dabūsit zināt," Skatvels izvairījās. "Galvenais tagad: vai itālis pieņems manu priekšlikumu, un vai jus man palīdzēsiet, ja viņš to darīs!"

"Ko tu uzstādi tādus jautājumus?" Flterstons rūca. "Mums taču tev tā vai tā jāpalīdz, vai ne? Ej un saki viņam, kas tev sakāms."

Stiklinieks izteica bažas un pat aizdomas.

"Var jau būt, ka tas tikai joks, bet manā dzimtenē par tādu joku iznāk darīšanas ar policiju. Un man tādi joki nepatīk. Esmu šai zemē svešs, bet nav šaubu, ka arī te policija ir visai redzīga."

"ļums taču nebūs jādara nekas nelikumīgs, tikai glīti jāapģērbjas un šur tur jāparādās ļaudīm. Ja kāds jūs uzrunā, neatbildiet. Un par šo sīkumu jūs nopelnīsit tūkstoš dolāru."

Bet stiklinieks kratīja galvu.

"Nē, tas man nepatīk. Varbūt pameklējiet kādu, kas prot pašu valodu."

Pie tūkstoš pieci simti dolāriem viņš tomār kļuva šaubīgs, bet pie divi tūkstoši — savus ieskatus mainīja. Viņš bija loti apķērīgs un tūliņ lietu novērtēja, tiklīdz Skatvels tam paskaidroja sīkumus. Viņš uzmanīgi klausījās un uzstādīja saprātīgus jautājumus, tomēr priekšlikumu dzīvot ar viņiem zem viena jumta viņš nepieņēma.

"Protams, es saprotu, ka nevaru atgriezties sava brāļa namā. Tas vērstu uz mani uzmanību, un par to sāktu runāt ļaudis. Varbūt jūs varat man izgādāt kādu gultas vietu? Te es negribu palikt, tas nebūtu prātīgi. Jūsu joks vairs nebūtu joks, ja mani redzētu iznākam no jūsu mājas."

"Viņam taisnība," Rozijs sacīja. "Pilnīgi pareizi. Mums taču vēl ir istaba, ko mēs savā laikā noīrējām Samam, kad tas spēlēja Vilbera Smisa šoferi. Viņš var gulēt tur."

Džuzepe Gatti — tā stiklinieku sauca — tika aizvests uz turieni. Profesors izgrieza no kādas vecas avīzes Pītera ģīmetni, pats noņēma itālim mēru un pagādāja drēbes. Kad lieta nonāca līdz matu griešanai, Džuzepe pieprasīja speciālu frizieri, kādu viņa tautieti, kam varētu uzticēties.

Kad ap desmitiem vakarā atskanēja klauvēšana un Flterstons atvēra durvis, viņš pārsteigumā atkāpās.

"Bet — bet — mister Korelli!" vioš stostījās.

Ienācējs tomēr atbildēja itāliski. Gluži pārsteigts, Flterstons veda to Skatvela istabā.

"Apskatiet vinu," viņš sacīja. "Kas tas tāds?"

Skatvels uzlēca kājās.

"Es jau zināju, ka man taisnība. Pat policija un ari Smiss viņu nepazīs. Jums dkai mazliet vairāk jāsalīkst, Džupe — lūk, tā. Plecus nolaidiet zemāk." Viņš parādīja, kā tas darāms. "Un ejot pievelciet mazliet kājas."

Veselas divas stundas viņi informēja to par Korelli paradumiem, un šis infomācijas beigās Skatvels paskaidroja, ka Džupe no Pītera vairs neesot atšķirams.

"Bet, ja nu mani kāds uzrunā?" itālis jautāja. "Ko lai es tad saku?"

"Neviens jūs neuzrunās," Skatvels atteica. "Un, ja tas ari gadltos, tad neatbildiet. Drīz es jūs vedīšu pie kādas jaunas dāmas. Tad katrs jautājums, ko es jums uzstādīšu, jāatbild ar "jā"."

"Labi, es to darīšu."

"Vēl mazliet prakses," Skatvels sajūsmināts sacīja, "gan puse Bertrama bagātības būs manā kabata."

13.

Nākamās dienas pēcpusdienā Pīters Korelli sastapa Džozu Bertramu un profesoru Kavanu. Vioa atkal bija atguvusi savu pašapziou, bija jautra un starojoša. Vioas sejā vairs nebija ne pēdu no vakardienas uztraukumiem. Pīters par to brīnījās.

"Kā jums klājas, mister Korelli? Šorīt jūs jau vienreiz redzēju Brodvejā, bet jūs man nepiegriezāt ne mazāko vērību."

"Brodvejā?" vioš atkārtoja. "Šorīt Brodvejā nemaz neesmu bijis. No vakarvakara visu laiku esmu bijis tikai savā birojā."

Vioš ievēroja, ka Kavans raugās viņā ar neparastu interesi.

10-18

"Ko jūs tik interesantu redzat, profesor?" Pīters smaidīdams jautāja un pielika pirkstu pie zoda, kur bija uzlīmēta strēmelīte plākstera. "Šorīt, bārdu skūdams, mazliet iegriezu — kas tur sevišķs?"

"Nē, nē, mister — atkal esmu aizmirsis jūsu vārdu."

• "Liekas, jūs esat loti aizņemts ar darbiem, mister Korelli," Džoza sacīja. "Cerams, ka ne pārāk aizņemts." Viņas vārdi skanēja gandrīz lūdzoši.

"Tik daudz laika man tomēr atliek, lai varētu interesēties par savu draugu lietām," viņš atteica. "Jūs atcerēsities…"

"Jā, atceros," viņa ātri atbildēja. Viņa domāja, ka viņš grib nosaukt savu tālruņa numuru, bet maldījās.

Acumirklī vairāk nebija ko apspriest, un viņam likās, ka mis Bertrama grib šo sarunu pēc iespējas ātri nobeigt.

Viņi atvadījās no Pītera un nonāca līdz bankas ieejai. Te viņi ■ apstājās.

"Gribu apciemot tēvu," viņa sacīja profesoram. "Un ceru, ka mani atbalstīsiet, profesor. Jūs taču nevarat ticēt tādām lietām — liekas neiespējami, ka to darītu tik inteliģents cilvēks."

Mazais kungs izstiepa rokas.

"Varu ticēt tikai tam, ko esmu atzinisparlstenu. Irzināmi noslēpumi, kas parasta cilvēka acij navredzami,betseviškāmspējām apbalvotiem cilvēkiem — pilnīgi redzami."

"Vai šādas spējas tiem piešķīruši dievi?"

"Dievi," viņš svinīgi teica.

"Tātad jūs negribat man palīdzēt atsvabināt tēvu no šīm halucinācijām?"

"Ja tās ir halucinācijas, tad jā. Bet šoreiz tās nav halucinācijas, mana mīlā. Jūsu tēvam patiesi ir neparastas sp< jas, to varu jums apgalvot. Es pats", viņš sacīja to ar lielu pārliecību, "dzirdēju Platonu runājam. Skaidros, saprotamos vārdos viņš runāja ar jūsu tēvu."

Viņa neticīgi raudzījās viņā, bet tas izturēja viņas skatu, ne aci nepamirkšķinājis.

"Jūs gan jokojat. Elku, statuju jūs dzirdējāt runājam?"

Viņš palocīja galvu.

"Kad tad Plūtons iemācījās angļu valodu?"

"Dievi prot visas valodas," viņš lietišķi atteica.

Viņa paraustīja plecus.

Profesors smaidīdams atgriezās savā dzīvoklī.

Viņam bija daudz ko stāstīt, un Skatvels arlabpatiku klausījas, kad Rozijs stāstīja par tikšanos ar Korelli.

"Jums tomēr jābūt uzmanīgiem, dēli," sacīja Kavans, aizdedzinādams savu īso pīpi. "Ja Korelli radīsies aizdomas un viņa dubultnieks parādīsies par daudz bieži, var notikt, ka Džuzepe noklust aiz atslēgas. Kur viņš ir tagad?

"Viņš atgriezās sava dzīvoklī," atteica Skatvels. "Apmēram pirms stundas."

"Man tev vēl kas jāsaka. Korelli, bārdu dzīdams : griezis zodā — kreisajā mutes kaktiņā. Tur viņš uzlīmējis mazu strcmelīti plākstera. Pasaki, lai arī Džuzepe pielīmē tādu. Turklāt tas puisis par daudz labi apģērbts. īstais Korelli izskatās pēc vagabunda. Te tu uzmanies: ja viņš ģērbies parak labi, to ievēros".

Skatvels palocīja galvu.

"Sam, aizej un pasaki viņam, lai līdz vakaram nekur neiziet. To plāksteri arī pielīmē viņam tūliņ. Parādi Samam to vietu, Rozij".

Rozijs paradīja vietu, plākstera lielumu un formu.

Kad Sams ieradās ar savu uzdevumu pie sinjora Džuzepes Gatti, tas aiz garlaicības meta kauliņus.

14.

Visu dienu Džoza.Bertrama vāca spēkus priekšā stāvošai cīņai. Nepanesami lēnam aizritēja pēcpusdiena, un velti viņa mēģināja īsināt laiku ar lasīšanu. Beidzot viņa izdzirda piebraucam tēva automobili. Viņš uzkāpa savā istabā.

Ka lai viņa iesāk? Cik daudz lai viņa saka? Un cik tālu viņš bija iejaukts šai šausmīgajā lietā? Veselu duci ievadu tā bija apsvērusi un visus atkal atmetusi. Džordžs Bertrams bija vienmēr bijis labs tēvs. Viņš bija daiījis viņas labā visu, ko tēvs varēja darīt, un viņa to patiesi mīlēja. Viņš bija bagāts cilvēks un varēja atļauties dažu labu trakulību, tikai ne šo. Vai viņš slimoja ar kādu garīgu slimību? Jau iedomājoties vien, viņa nodrebēja. Bet bija jau daudz cilvēku, kam bija visērmotākās idejas, bet kas tomēr bija pilnīgi veseli.

Viņa piezvanīja, ienāca Dženkinss, anglis, kas jau divdesmit gadus kalpoja viņu namā.

"Aizveriet durvis, Dženkins", viņa sacīja. "Gribu jums ko jautāt par savu tēvu".

"Jā", Dženkinss atbildēja.

"Jūs zināt, ka nekad neesmu neko jautājusi par tēva dzīvi, un, ja es to būtu darījusi, tas nebūtu bijis pareizi. Bet tagad ir noticis kaut kas visai nopietns, un es jūs lūdzu, Dženkins, man palīdzēt, cik jums iespējams. Ko slēpj sevi iekšējais parks?"

Sulainis kratīja galvu.

"Diemžēl, nevaru jums to pateikt, jo pats par to neko nezinu. Šai namā nav neviena cilvēka, kas kādreiz būtu šai"parka spēris kāju. Kad misters Bertrams šo īpašumu pirms deviņiem gadiem nopirka, iekšējais parks jau piederēja pie gruntsgabala. Šai parka varēja staigāt, un to es arī bieži darīju. Bet, kad pirms diviem gadiem mēs atgriezāmies no Floridas. kur pavadījām ziemu, ap parku bija uzmūrēts augsts mūris. Toreiz jūs vēl bijāt skolā".

Viņa pamāja ar galvu.

"Misters Bertrams lika ierīkot vārtus, un no tā laika, cik man zināms, neviens nav parkā spēris kāju. Man šķiet, viņš ierīkojis tur vasarnīcu vai ko tamlīdzīgu. Redzējis, protams, es to neesmu, tāpat neviens cits no man pazīstamiem".

"Vai tēvs ir aizliedzis ieiet parkā?"

"Jā. Šī aizlieguma pārkāpējam viņš piedraudēja ar atlaišanu. Un misters Bertrams ir tik labs kungs. Viņam būtu pieticis pateikt, ka viņš to nevēlas, un katrs būtu tam paklausījis".

"Vai arī dārznieks tur neiet?"

"Nē. Ap sešdesmit hektāru zemes tur gul pilnīgi neizmantoti".

Viņa atbalstīja zodu rokas.

"Un ko kalpotāji par to runā?"

"Ak. vioi runā visādi", Dženkinss vilcinādamies atteica. "Daži domā, ka misters Bertrams — ". Vioš samulsis apklusa, un Džoza

klusu iesmējās.

"Ka viņš tur dzīvo vel citu privātu dzīvi?" vioa jautāja. "Tik bagātam cilvēkam tas nebūtu oekas neparasts, bet man šķiet, ka manam tēvam nepiemīt šī vājība".

Vioa dabūja zināt maz ko jaunu un beidzot uzkāpa savā istabā pārģērbdes vakariņām. Reti viņa ēda divatā ar tēvu, — parasti bija ielūgts profesors vai kāds veikala biedrs.

Ēdot Bertrams bija mazrunīgs un nervozs. Reiz viņš pamanīja, ka meita to nopietni uzlūko, un nolaida acis, it kā būtu pieķerts kādā nosodāma darbībā. Sarunas negribēja veikties; pēc vakariņām viņš piecēlās un kā parasti gatavojās pārējo vakara dalu pavadīt savā darbistabā.

Bet Džoza .to aizturēja.

"Tēt, es gribēju ar tevi mazliet paruoāt".

"Ar mani, mīlulīt?" vioš pārsteigts jautāja. "Vai tev kaut kas

vajadzīgs? Es domāju, tavs bankas konts…"

"Lieta negrozās ap naudu, tērpiem, viesībām un citu, par ko

interesējas sievietes. Lieta grozās ap tevi". "Mani?"

Viņš nosarka kā mazs zēns. Šim lielajam, staltajam vīram patiesi piemita kaut kas bērnišķīgs. Džoza bieži bija par to domājusi un

brīnījusies.

"Gribētu ar tevi parunāt par Zelta Hadesu", viņa mierīgi paskaidroja. "Zelta — Hadesu?" viņš stostījās. "Bet, mīlulīt, tā ir lieta, kas neietilpst tavā kompetencē".

"Man šķiet, ka tā tikpat labi neietilpst arī tavā kompetencē", viņa laipni sacīja.

Vispār viņš nekad nedusmojās, kad viņa ar to runāja, bet šoreiz viņš tomēr uztraucās un kļuva ass.

"Tu nemaz neņem vērā manas vēlēšanās, Džoza", viņš sacīja, raudzīdamies uzstāties noteikti un enerģiski. "Patiesi, tu nemaz tās neievēro. Nupat es domāju, sak, tu esi tik mīla un laba. Domāju, ka • arī tev dievi to ir pateikuši, tapat kā man."

Piepeši viņa vaibsti it kā apskaidrojās. Džoza samulsusi raudzījās viņā.

"Tev, protams, grūti ticēt, ka dievi tev izraudzījuši laulatu draugu un ka tava liela laime.būs atalgojums par manām dāvanām Plūtona nabagiem, bet —"

"Pagaidi, pagaidi!" viņa to partrauca. "Ar tevi runājuši dievi? Tēt, vai tu saproti, ko runā? Tu mani šausmīgi pārbaidīji, kā tovakar, kad garāmejot pastāstīji, ka dievi man izraudzījuši vīru. Kad otrā rītā tev par to jautāju un tu tik nopietni un lietiski runāji par milzīgajām summām, ko esi izšķiedis —".

Viņš saņēma to aiz rokas.

"Tikai ar labsirdīgā Plūtona zinu šī nauda nonāk to cilvēku rokās, kuriem tā visvairāk vajadzīga", viņš paskaidroja ar augošu sajūsmu. "Dažreiz tā nonāk trūkumcietēju rokās; dažreiz man pienāk vēsts, lai to nododu katram desmitajam cilvēkam, ko satieku, kad situsi zināma stunda; citreiz to ar bultu šauj pret debesim, un tā nokrīt, kur vajadzīgs."

Viņa piecēlās, nosēdās uz ceļiem un aplika tam roku ap kaklu.

"Jā, jā, tēt, kaut ko līdzīgu tu man stāstīji un arī teici, ka dievi tev pavēlējuši atstāt lielu summu Filadelfijas dzelzceļa piestātne".

"Nē, nē — tā ne. Dievs runāja par Septīto ielu —"

Viņai gribējās gan raudāt, gan smieties.

"Tas notika Septītajā ielā", viņš svinīgi turpināja, "Merkūrija templī, Panākumu pilī, kur cilvēkus ugunīgi zirgi aiznes līdz zemes galam…"

"Jā, jā, zinu. Filadelfija pilnīgi saskan ar šo aprakstu, un es zinu, ka tur vajadzēja atstāt naudu. Kādu brīnumu tad šai naudai vajadzēja piepildīt?"

Viņš raudzījās Džozā tā, it kā turētu to par pilnīgi nenormālu.

"Naudai vajadzēja nokļūt rokās kādam cilvēkam, kam tā bija visai nepieciešama", viņš īsi atteica. "Lūdzu, nejaucies šais lietās, Džoza".

"Bet man tā nemaz nav dk nepieciešama — vismaz ne tagad".

"Tavās rokās?" viņš iztrūcies jautāja.

Viņa palocīja galvu.

"Es novēroju tavu sūtni un paņēmu vienu naudas paciņu no cilvēka, kam tā bija nodota."

"Bet — bet — es nesaprotu —"

"Tā ir pie manis, un līdz šim manai dzīvībai nekas nav noticis. Skaties!"

Viņa piegāja pie bufetes un atvēra mazu kastīti, ko, nākot vakariņās, bija paņēmusi līdzi. No tās viņa izņēma biezu žūksni naudas un nolika uz galda.

"Dievi taču nevar kļūdīties?" viņa jautāja. "Es nebūtu šīs banknotes saņēmusi, ja tās nebūtu man nolemtas?"

Tēvu kaitināja ironiskais tonis.

"Kāpēc tu to ņēmi?" viņš uzbruka.

"Lai glābtu dzīvību cilvēkam, kam tā bija nolemta."

"Lai glābtu dzīvību?"

"Jā, laiglābtudzīvībucilvēkam, kam tābija nolemta,"viņaatkārtoja.

Džordžs pārsteigts raudzījās vi oā. Pārsteigums bija tik liels, ka vioš pat dusmoties aizmirsa.

"Lūdzu, paskaidro tuvāk, Džoza."

Vioa stāvēja, atbalstījusi rokas uz galda, un raudzījās tēvā.

"Negribu, tēt, zaimot, bet runā, ka cilvēki, ko dievi mīl, mirst jauni. Lai būtu kā būdams, droši zināms, ka tie mirst. Vai esi kādreiz dzirdējis par Hidžinsa slepkavības lietu?"

"Jā, atceros. Bet kāds tai sakars ar šo lietu?"

"Tūlīt tev šo sakaru pateikšu. To sievieti nogalināja tāpēc, ka zināmi cilvēki gribēja iegūt sev naudu, kam pēc tavām domām vajadzēja nākt nabagiem par labu."

"Neiespējami!" viņš iesaucās. "Es —"

"Kādu detektīvu, kas saņēma kādu citu tavu banknošu sainīti, aplaupīja ungandrīz nosita. Nauda, ko tu izdod pēc profesora Kavana norādījumiem, met aiz sevis drausmīgu noziegumu ēnu. Vīriešus un sievietes nogalina, sakropļo, aizved gūstā, notiek ielaušanās — un tas viss dievu vārdā."

Viņš pielēca no krēsla.

"Neticu nevienam vārdam," viņš iekaisis teica. "Tu nevari manu ticību satricināt, Džoza. Šīs lietas sniedzas pāri tava saprāta robežām."

"Es — "

"Ne vārda vairāk! Jau sacīju, ka manu ticību tu nesatricināsi."

Ar šiem vārdiem viņš izsteidzās no istabas. '

15.

Džoza lēnām sekoja tēvam, bet, kad viņa nonāca hallē, tas bija jau nozudis. Viņa atgriezās savā istabā un uzvilka vienkāršu kleitu. Viņa bija nolēmusi šovakar reizi par visām reizēm izpētīt iekšējā parka noslēpumu. No tualetes galdiņa atvilktnes viņa izņēma nelielu revolveri un pielādēja.

Ielikusi to kabata, viņa nodzēsa gaismu, atvēra guļamistabas stikla durvis un izgāja uz balkona. Pēc stundas kļuva tumšs, un nedaudz vēlāk viņa ieraudzīja tēvu uz celiņa, kas ved uz iekšējo parku. Ātri viņa atgriezās guļamistabā, nokāpa lejā un izgāja no mājas. Viņa gāja pa zāli, kas p. durib ;>!us nedzirdamus.

Kad Ber' ; n,. suoHi'. dza krūmus, kas auga gar mūri, viņš pazuda Džozasaci;.,. Bet viņa dzirdēja, kā viņš durvīs iebāž atslēgu. Drīz pēc tam tas nokfcuMzej; un 11u Džoza iedrošinājās doties uz priekšu. Dun is viņ,! j,. .1 bieži bija apskatījusi, bet nekad vēl nebija iedomājusies pārkāpt tēva aizliegumu.

luris bija vairāk ka trīs metrus augsts, bet durvis— mazas un šauui Bet Džoza bija gatavojusies. Piecdesmit solu no durvīm auga bie/i ' ūms, no tā viņa izvilka vieglas trepītes. Tas viņa pieslēja pie mūra 1 bez grūtībām sasniedza tā virsotni. Tad viņa uzvilka trepītes augšā in nolaida otrpus mūra.

Nokāpusi lejā, tā devās uz durvīm, no kurienes šaurs kājceliņš veda uz templi. Labi iegaumējusi apkārtni, tā bez bailēm turpināja savu ekspedīciju.

Ceļš bija labi saredzams, jo spīdēja pilns mēness, tādēļ vioai nemaz nevajadzēja lietot līdzpaņemto kabatas laternu.

Pilnīgi negaidot, templis iznira vioas priekšā, un vioa pārsteigumā apstājās. Tā bija loti skaista celtne, kas stila zioā atgādināja Atēnu templi, bet bija vēl skaistāka.

"Nabaga Plūtons!" vioa domāja un pasmaidīja. l>ai gan šai lietā figurēja drausmīgi notikumi, tomēr jau pašā sākumā vioa redzēja arī tās humoristisko pusi. "Taisni Atēnu templī taviem pavalstniekiem tevi jāpielūdz!"

Neviens nebija redzams, templī nekur nemanīja gaismu. Acīmredzot te neturēja par vajadzīgu izlikt arī sargposteni. Bez trokšoa vioa piegāja pie tempļa un uzkāpa nedaudzos pakāpienus līdz pīlāru hallei.

Lielās koka durvis bija atvērtas, un Džoza uz pirkstgaliem iegāja iekšā. Vioas priekšā bija smags samta priekškars. Pa mazu ieplīsumu tajā izplūda gaismas strēle. Vioa noliecās pie tās.

Garās pīlāru rindas galā tā ieraudzīja altāri, uz tā mirdzēja zelta statuja, bet vioas uzmanību vairāk saistīja abi vīrieši, kas godbijīgi stāvēja statujas priekšā. Vioa tolio pazina mazo vīriou, kas stāvēja līdzās tēvam, lai gan abi bija uzvilkuši dīvainus mēteļus. Vioa balss likās skaista.

"0,1 lādes, tu, bagātības devējs!" vioš sauca un lūgdamies izpleta rokas. "Dod šim šaubīgajam zīmi! Runā, ak, Pluton, tu, aizsaules pavēlniek, bagātības dievs!"

Džoza pukstošu sirdi klausījās, bet atbildes nedzirdēja. Klusums sāka kļūt nospiedošs, kad piepeši atskanēja kāda balss — dobja, dārdoša balss, kas likās nākam no pašas statujas.

"O, neticīgais, atceries savu solījumu! Tu esi man apsolījis, ka dosi savu meitu vīram, ko es izraudzīšu. Šī stunda nu ir pienākusi. Laime un labklājība būs pie tevis un dievu saraksta tev būs vieta sagatavota, mans kalps."

Džozas sirds strauji sita. Vioa juta, ka jānosmok, ja netiks ārā. Viņas domas joooja; viņa nostreipuloja pa kāpnēm Un nokrita zeme.

Luk, kāds bija šī ooslepuma atrisinājums, — šādā ceļā viņas tevs saņēma dievu vēstis! Džoza piecēlās un, lai gan celi ļodzījās, viņa steidzās uz tempļa otru galu. Viņa domāja, ka ieraudzīs tur viru, kas nupat bija atbildējis Zelta Hadesa vietā, bet tur viņa nevienu neredzēja. Viņa apmulsumā palika stāvot un aizmirsa pat bailes.

Būtu viņa zinājusi, ka tempļa vienā stūri atrodas ventilācijas šahta, pa ko bija kāpis Franks Olvins, varbūt viņa to būtu uzskatījusi par noslēpuma izskaidrojumu. Bet patiesībā šai ziņā šahta nespēlēja nekādu lomu.

Viņa domāja. Plūtona balss viņai likās pazīstama, izklausījās, it kā… it kā… Piepeši viņai uzausa gaisma. Runātājs būs lietojis runas cauruli! Ja šāds instruments atradās ārpus tempļa un skaņa nāca uz tempļa iekšieni, tad tam vajadzēja atrasties uz tās pašas līnijas kā statujai. Viņa apmēram novērtēja attālumu un sāka meklēt, bet neko neatrada.

Beidzot vioa nometās ceļos un piespieda ausi pie zemes; tūlio arī izdzirda vāju troksni. Vioa skadjās pēc piemērota darbarīka, bet atrada tikai nolauztu koka gabalu. Ar to viņa sāka rakņāt zemi.

Viņas pūles drīz vien atalgojās. Apmēram divdesmit centimetru dziļumā tā atrada nelielu cauruli, kas izgāja no tempļa un izbeidzās nelielā krūmā, kas atradās metru piecdesmit attālumā.

Uzmanīgi viņa tuvojās krūmam, sargādamās celt troksni. Viņa līda un klausījās, taču nekā nedzirdēja. Bet, kad viņa atkal pacēla kāju, lai spertu soli, tā izdzirda īsu, skalu dūcienu. Viņa izbijās tik loti, ka gandrīz iekliedzās.

Dūciensatskanēja viņas priekšā, un patvislielākais insekts nevarētu tādu radīt. Tas bija signāls. Viņa aizturēja elpu, pārsteigta par šo vienkāršo atrisinājumu. Protams, vīram, kas atradās templī, vajadzēja dot savam dievam kādu signālu, lai tas zinātu, kad sākt runāt. Un kā viņas teorijas apstiprinājums tūliņ ari atskanēja kāda balss:

"Šo saka apakšzemes valdnieks — "

Džoza izņēma savu mazo elektrisko kabatas laternu un apgaismoja virzienā, no kurienes nāca balss. Krūmā uz vēdera gulēja kāds cilvēks un turēja kustināmu runas cauruli. Vina redzēja ari mazo cementa lējumu, kurā bija iestiprināta caurule un signālierīce. Virs nometa caurules galu un lādēdamies piecēlās.

"Liekas, man tas gods iepazīties ar pašu Platona kungu," Džoza ironiski sacīja.

"Mis Bertrama!" vīrs iesaucās.

"Un jas taču esat profesora šveicars?"

Laternas gaismā viņš nopurināja putekļus no drēbēm. Šī cilvēka lielais miers, lai gan nupat vina to bija pieķērusi nozieguma vietā, darīja to nemierīgu. t

"Nu jā, nav nekādas jēgas vairs daudz ko pļāpāt," viņš sacīja. "Jas esat mani pārtrumpojusi. Mis Bertrama, man šķiet, nu jūs zināt visu, kas par Zelta Hadesu ir ko zināt."

"Un zinu visu arī par jums. Un rit, ja šai v.emē vēl pastāv kādi likumi — "

"Ak, nerunāsim par likumiem," viņš auksti atteica. "Tas nevienam no mums neko nepalīdzētu, it īpaši jūsu tēvam."

"Kā jas to domājat?"

"Esiet prātīga un pieņemiet, ka to visu esat redzējusi sapnī. Dariet tā, it kā jas nekad nebūtu paskatījusies aiz kulisēm, un izpildiet dievu pavēli."

"Man jāprec viqu izraudzītais?" viņa jautāja un sarauca uzacis.

"Jā, jums jāprec šis izraudzītais!" viņš svinīgi atkārtoja. "Un izraudzītais esmu es."

Viņa klusēdama raudzījās viņā. •

"Jūs ar to ietaupīsit pati sev daudz pūlu un paglābsit tēvu no lielām nepatikšanām," viņš turpināja. "Esiet prātīga, mis Bertrama. Jums tas visādā ziņā jādara, jo jūs esat vienīgā, kas var pasargāt misteru Bertramu un mūs no nepatikšanām."

"Pat, ja es varētu, es jums nepalīdzētu! Mans tēvs nav piedalījies jūsu pastrādātajos noziegumos."

"Jums būs tas jāpierāda, bet viegli tas nekādā zinā nebūs."

"Ari tad es nevarētu jūs glābt. Jūsu pēdas dzen kāds cilvēks, kas nerimsies, līdz jūs būsit notverts un nogādāts tur, kur jums būtu jābūt."

"Jūsu pēdas dzen kāds cilvēks," Toms naidīgi atkārtoja, "kas nerimsies, — līdz jūs būsit notverts. Es domāju to pašu, ko jūs Pīteru Korelli.""

Viņa mēģināja saskadt cauri tumsai; laternu tā bija izdzēsusi jau sen.

"Es jūs nesaprotu."

"Nesaprotat? Ak, Rozijs nemaz nav tāds muļķis, kā jus domājat."

"Rozijs?" viņa jautāja.

"Es runāju par profesoru. Vioš ir gudrs, un, lai gan noziedznieks, tomēr prot lasīt cilvēku sirdis. Jūs nekur neatradīsit labāku psihologu par viņu. Rozijs ir ievērojis, kādām acīm Korelli uz jums raugās, un šo atklājumu ari pareizi novērtējis." ,

Viņa nosarka un pateicās Dievam, ka tumsā viņas acis nebija redzamas.

"Jūs esat prātā jucis," viņa sacīja. "Jūs gribat mani tikai apvainot, — iešu atpakaļ pie tēva."

"Vienu acumirkli, mis Bertrama," viņš saņēma to aiz rokas. "Vai Pīters Korelli jūsos iemīlējies vai ne, tam nav nozīmes. Tas attiecas personīgi uz viņu, un domāju, ka ar viņu es gan tikšu galā — kad mēs būsim apprecējušies. Jums jāprecas ar mani, vai jūs to gribat vai ne, — ja gribat pasargāt savu tēvu no apsūdzības par slepkavību. Viņa banka sabruks, kad atklāsies, ka viņš gandrīz miljonu dolāru izsviedis par šādu lietu — saprotat?"

"Jā, saprotu", viņa klusu atteica un griezās atpakaļ uz māju.

Skatvels pat nemēģināja viņu aizturēt.

16.

Bija pulksten viens dienā, kad Pīters Korelli parādījās baņķiera

Bertrama nama priekšā. Džoza bija tam piezvanījusi, un pati atvēra durvis. Ieraugot viņas nopietno seju, viņš tūliņ saprata, ka noticis kaut kas ārkārtīgs. Viņa ieveda to nevis dzīvojamā istabā, bet bibliotēkā. Ejot caur priekšnamu, viņš ieraudzīja, pa kāpnēm nākot lejā, kādu vīru. ko pazina kā vienu no slavenākajiem pilsētas ārstiem.

"Tēvu piemeklēja triekas lēkme", viņa mierīgi paskaidroja. "Ārsti domā, ka paies vairāki mēneši, līdz tas atkal tiks uz kājām".

Viņas acis bija sasarkušas, un lūpas trīcēja. Pīters neko citu nevarēja darīt, kā konvencionālā formā izsacīt savu nožēlošanu, tāpēc labāk cieta klusu.

"Un ari es esmu nokļuvusi lielās grūtībās, mister Korelli", viņa turpināja.

Viņa apsēdās krēslā pie kamīna, kurā dega neliela uguns, un izvairījās viņa skata.

"Jūs reiz sacījāt, ka vajadzības gadījumā lai griežoties pie jums, tad jūs man palīdzēšot".

"Jūs darījāt gluži pareizi". Viņš atspiedās pie kamīna un raudzījās viņā. "Izstāstiet, ko varat, un ļaujiet man uzminēt, ko negribat sacīt. Kad nelaime notika?"

"Apmēram pirms divām stundām", viņa klusu atteica. "Man šķiet, ka viņš bija ārkārtīgi norūpējies — par mani. Redziet, mister Korelli, man šovakar bija kaut kas jāsaka, un tas nebija viegli — ne man, ne viņam".

"Viņš bija templī?" s Viņa strauji pacēla galvu.

"Jūs jau zināt par templi?"

Viņš pasmaidīja.

"Skaidri nezināju, ka tas ir šeit, bet pieņēmu, ka tā ir".

Viņa atkal nolieca galvu.

"Mans tēvs jau divus gadus atrodas kādas noziedznieku bandas rokās. Man bija viņam jāpasaka tas, ko biju redzējusi. Tā bija briesmīga aina".

Viņa to neaprakstīja, bet viņš pats to labi varēja iedomāties.

"Mans nabaga tēvs! Viņš vienmēr ļoti interesējās par okultismu un savā laikā sarakstīja par to pat mazu grāmatiņu. jūs zinājāt to?"

"jā", Pīters atteica.

"Tās nosaukums ir "Aizkapa dzīve", vioa turpioāja. "Mao šķiet, ka grāmatiņa arī vērsa bandas uzmanību uz vinu. un profesors tad ievilka viou briesmīgajā afērā. Nezinu, kas šis profesors tāds ir, — man vioš vienmēr licies amizants, vienkāršs cilvēks. Un, kaut arī vioš vienā, otrā zioā marti atbaidīja, tomēr ar šādu noziegumu gan es nebūtu vinu saistījusi. Zināju, ka tēvs ar viou ir labi draugi, jo profesors gandrīz ik vakarus ēda pie mums vakariņas. Par to es priecājos, jo tēvam bija maz draugu, un viņš reti izklaidējās. Domājams, iepazinušies viņi būs, kad es vēl gāju skolā, jo, kad atgriezos mājās, viņi abi jau bija nešķirami draugi, — un mūris ap parku arī bija jau uzbūvēts."

"Saprotu. Tāpēc jūs arī nezinājāt, ka aiz ta atrodas templis. Iesākumā šis apstāklis man likās drusku mīklains."

"Man nebija ne jausmas par tādu templi, tāpat cid mājas ļaudis par to neko nezināja. Templi droši vien būs uzcēlis profesors vai kāds viņa biedrs, un pie tā celšanas viņi nodarbinājuši dkai ārzemju strādniekus. To es tikai nesen dabūju zināt."

"Vai jums ir kāda nojausma, kāds ir viņa finansiālais stāvoklis?" Pīters laipni jautāja. Vioam bija sāpīgi, ka tā saraujas, dzirdot šo jautājumu.

"Nedomāju, ka šai zioā varētu rasties kādas grūtības. Tēvs ir ļoti bagāts.Kad nomira mana māte, tā atstāja man vienu miljonu dolāru, ko līdz šim pārvaldīja aizbildni, tā ka par bankas finansiālo stāvokli nav ko šaubīties. Nauda, ko tēvs atdevis tiem blēžiem, ir bijusi vioa paša."

Šis paziņojums nesa Pīteram lielu atvieglojumu, jo šai zinā to mocīja vislielākās aizdomas. Viņam bija nojauta, ka Bertrama vārds, kas veselas trīs paaudzes tika cienīts un ieredzēts, labāk saistāms ar slepkavību nekā bankrotu, kas tūkstošus novestu postā.

"Man par apmierinājumu jums jāsaka vēl kas," vioš lūdza. "Pēc šiem atklājumiem taču atkrīt absurdais dievu lēmums, ka jums jāprec viņu izraudzītais?"

Viņam par pārsteigumu, tā tūliņ neatbildēja un arī vairījās Viņa skata.

"Jūs taču nedomājat —" viņš pārsteigts sacīja.

"Es domāju, ka šīm precībām vajadzēs notikt," viņa paskaidroja, apspiezdama elsas. "Mister Korelli, jūs nezināt, ka šo precību ideja radusies bandā un ka tā izvēlējusi no sava vidus visreprezentablāko pārstāvi?"

"To jau varēja iedomāties," viņš atbildēja, "bet ir tūkstošiem iemeslu, lai jūs vai jūsu tēvs nepildītu doto solījumu. Deviņi pērkoni, tas taču būtu šausmīgi!"

Viņa sakustējās.

"Gribētu jūs lūgt man šai grūtību laikā palīdzēt. Bet vispirms sakiet: vai ir kāds ceļš, kā paglābt no dubļiem mana tēva vārdu?"

Viņš cieta klusu, jo labi zināja, ka tas bija neiespējami. Viņa klusēšanu saprata pareizi.

"Vai tad jūs neredzat, mister Korelli, ka esmu pilnīgi šīs bandas rokās? Mana tēva vārds stāv pret šo bandu, un viņi var — ak, tas ir šausmīgi!"

Viņa aizklāja seju rokām.

"Jūs gribat sacīt, ka viņi var jūsu tēvu iejaukt tai slepkavības lietā?"

Viņa piekrizdama palocīja galvu.

"Un jūs domājat, ka tad, ja kādu no viņiem jūs apprecēsit —varbūt pašu bandas vadoni? — viņi liks jūsu tēvu mierā? Mis Bertrama, jūs nepazīstat šo noziedznieku metodes. Šī lieta vairs neatrodas jūsu rokās, tā arī vairs nav par nodošanu vai atzīšanos. Mums ir pietiekoši pierādījumi — "

Vina pakratīja galvu un pirmo reizi ieskatījās tam tieši acīs.

"Jūs maldāties, mister Korelli," viņa mierīgi sacīja. "Vienīgi mans tēvs varētu pierādīt, ka viņi to krāpuši, un viņš — viņš —"

Viņa apklusa un piespieda mutautiņu pie lūpām.

Plters izklaidīgi izvilka cigāru, nogrieza tam galu un aizdedzināja, nemaz neapzinādamies, ko dara. Vioš gribēja cigāru iemest kamīnā, bet Džoza to nelāva.

"Lūdzu, smēķējiet vien. Pavisam aizmirsu jums tūliņ piedāvāt."

Vioi abi jutās nelaimīgi. -Pīters apsēdās Džozai iepretim un nekustēdamies raudzījās ugunī. Viou domas vijās ap vienu un to pašu jautājumu.

"Jūs nerunājat nepareizi, mis Bertrama," vioš beidzot sacīja. "Tāpēc jau arī mēs esam tādā kļūmē. Nožēlojams fakts, bet mums patiesi nav pierādījumu. Neviens nav redzējis, kas nošāva misis Lēstu, vai kas gandrīz nosita Vilberu Smisu un aizveda Franku Olvinu. Ir gan stipras aizdomas, bet uz to pamata nevar nodesāt."

Viņš klusēdams smēķēja. Tikai franču pulkstenis tikšķēja uz kamīna, citādi viss bija klusu.

"Jā, jums patiesi daudz taisnības, Džoza," Pīters vēlreiz atkārtoja.

Vioa pacēla galvu, bet viņš acīmredzot nemaz neapzinājās, ka nupat nosaucis viņu vārdā.

"Jau visu laiku mums bija zināmas šīs grūtības,"vioš turpināja, "cik ilgi vien zinājām par šīs bandas eksistenci. Mēs cerējām pierādījumus sadabūt, bet līdz šim tie ir vienīgi pret vienu personu — pret jums."

"Mani?" vioa izbijusies jautāja.

"Man ir pietiekoši daudz pierādījumu, lai jūs kaut trīsreiz notiesātu, bet es zinu, ka jūs esat bijusi nevainīgs ierocis šo noziedznieku rokās. Es zinu arī, ka briesmu gadījumā šie ļaudis, ja tiem nebūtu īpašu iemeslu klusēt, bez vilcināšanās slepkavības lietā ievilktu arī jūsu tēvu, turklāt tādā veidā, ka būtu prakdski neiespējami pierādīt viņa nevainību."

Atkal iestājās klusums, tad Džoza piecēlās.

"Tātad jūs pats redzat," viņa ar izmisuma pilnu žestu sacīja, "ka tēva dēl man jāpilda šo laužu griba, — kaut ari runa būtu par precēšanos."

Viņa ar pūlēm izteica šo vārdu. Pīters lēnām piecēlās. Viņš tikko manāmi smaidīja, un dīvainais mirdzums viņa acīs Džozu fascinēja.

"Mis Bertrama, man šķiet, ka uz Hadesa rēķina norisināsies vēl dažas traģēdijas."

"Kā jūs to domājat?"

"Šī banda sastāv no trim locekļiem," Pīters lēnām sacīja. "Rozijs Kavans — tas ir profesors; Toms Skatvels ir kāds cits angļu noziedznieks. Bez viņiem mums vēl ir Sams Flterstons. Varbūt viņiem bija vēl kāds palīgs, kad tie uzbruka Vilberam Smisam, jo Vilbers noziedznieku aprindās nav visai iemīļots," viņš domīgi piebilda. "Un, ja lieta neņems citādu virzienu, uz Zelta Hadesa rēķina notiks vēl trīs traģēdijas, vēl trīs fatāli nelaimes gadījumi."

Pirmajā acumirklī viņa nesaprata, bet tad piegāja Pīteram klāt un satvēra tā roku.

"To jūs nedarīsit!" viņa uztraukta iesaucās. "Klausieties! To es nekādā ziņā nepielaidīšu! Labāk tad ņemšu visu uz sevi, labāk lai tēvs nes pilnu atbildību, bet to jūs nedrīkstat darīt."

Tikai tagad viņa pilnībā saprata, ko viņš bija nolēmis darīt.

"Jūs to nedrīkstat. Apsoliet man, ka jūs to nedarīsit — lūdzu, lūdzu!"

Viņš uzlika roku viņas pirkstiem un smaidīdams raudzījās sejā.

"Daudz labāk — "

Viņa aizklāja tam muti.

"Pīter!"

Šis vārds viņu sajūsmināja bez mēra un aizrāva elpu.

"Ja jūs patiesi negribat uzlikt man to kaunu, ka manis dēļ jums bijis jāriskē ar dzīvību, tad izmetiet šīs domas no galvas. Lai lieta labāk nāk tiesas priekšā."

Viņš vēl nespēja runāt. Viņa tā klusēšanu pārprata.

"Vajag būt taču kādai citai izejai!" viņa neatlaidās. "Lūdzu, lūdzu, nedariet to —kaut manis dēļ. Jūs pirmīt nosaucāt mani parDžozu, un es zinu, ka jums patīku."

"Patīku?" viņš aizsmacis čukstēja, pievilkdams viņu sev klāt. "Mīlā, mazā Džoza, ja viņi tavu statuju noliktu templī, es pats ietu tur tevi pielūgt!"

Viņa drusku nervozi iesmējās, pūlēdamās atsvabināties.

"Tu būtu velna pielūdzējs, ja to darītu. Pīter, vai tu man to apsolīsi? Mīļo Pīter — "

Viņš meklēja viņas lūpas.

"Varbūt es viņus pat nenošaušu," viņš čukstēja tai ausī, "varbūt es viņus tikai noindēšu."

Viņa smējās, jo zināja, ka ir uzvarējusi.

17.

Toms Skatvels ģērbās ar neparastu rūpību. Viņš bija glīts, stalts, trīsdesmit deviņus gadus vecs cilvēks. Rozija pazemīgā izturēšanās rādīja, ka Toms nav spīdošā garastāvoklī. Pat saīgušais misters Flterstons, kas parasti nevairījās no ķildām ar vadoni, izturējās klusu.

"Kad būsi atpakaļ, Tom?" Rozijs jautāja.

"Rūpējies labāk pats par savām darīšanām," Skatvels atrūca.

"Sams un es gribējām to tikai zināt," profesors atvainojās, "jo mums šodien trijos pēc pusdienas ir norunāta satikšanās."

"Nedomāju, ka pirms trijiem vai četriem atgriezīšos," Skatvels sacīja. "Vai visu esat sakravājuši?"

"Visu," Kavans atbildēja. "Kad mēs pazudīsim?"

"Pār to neraizējies. Gan īstā laikā jums to pateikšu."

"Šodien brauc viens kuģis," Rozijs ieminējās.

"Tas mums neder, — varbūt būs jābrauc uz Kanādu."

Rozijs ievēroja, ka Skatvels loti rūpīgi sukā matus un visādi izgroza kravati.

"Tom," viņš beidzot sacīja, "man tā mazāk naudas. Nevari iedot man kādu čeku?"

"Cik tev vajag?"

"Ak, nezinu," profesors nenoteikti atteica.

"Nu, tad esi tik laipns un apdomājies," Skatvels norūca un paskatījās pulkstenī.

"Vai kādu gaidi, Tom?" Kavans jautāja.

Skatvels pārskaities pagriezās.

" Kas tevtur daļas?" viņš uzkliedza. "Tuesi tik nervozs un uztraukts kā kakis martā. Velna milti, ko tu maisies manās darīšanās? Tu sāc vārīties, it kā tevi kāds gribētu apkrāpt."

Profesors smējās.

"Ak, nē, Tom, no tā es nebaidos. Tas būtu pēdējais, ko es no tevis gaidītu. Ja kāds iedrošinātos par tevi to sacīt, es to slaiki noguldītu zemē."

"Tu viņu noguldītu?" Toms nicīgi atbildēja. "Ja nu tu tik briesmīgi vēlies zināt — es gaidu itāli, — ahā, tur jau viņš zvana. Ieved viņu iekšā un atstāj mani ar viņu divatā."

Viņš uzvilka svārkus un aplūkoja sevi lielajā spogulī, kad ienāca apmeklētājs.

"Sēdiet, Džuzepe," viņš itāliski sacīja. "Jūs vēlu nākat."

"Man bija jāgaida taksometrs," itālis paskaidroja. "Man tikko piedka drosmes."

"Kam jums vajadzēja drosmi?"

"Lai apturētu taksometru. Baidījos, ka viņi mani neatklāj."

"Nauda pie jums? Tagad klausieties. Es jūs ņemšu līdzi uz kādu lielu lauku muižu. Tur jūs redzēsit kādu jaunu dāmu, kas jūs noturēs par kādu citu."

"Bet tas ir tikai joks, vai ne?"

"Saprotams, ka joks," Skatvels steigšus atbildēja.

"Un kas man jādara?"

"Jums būs jāsēž un jācieš klusu. Jums tur tikai jābūt, vairāk nekā. Ja dāma ar jums ko runā, jūs sakiet "jā!""

"Saprotu."

"Tad labi. Auto stāv pie durvīm, Džuzepe, mēs tūlīt brauksim. Ceļā slēpiet savu seju, cik labi varat. Es negribu, ka jūs kāds ierauga. Sapratāt?"

"Pilnīgi," itālis atbildēja un devās uz durvīm. Skatvels viņam sekoja.

Priekšistabā to gaidīja profesors. Viņš smīnēdams sniedza Skatvelam atvērtu čeku grāmatiņu. Tas vilcinājās.

"Vai nevari mazliet vēlāk?" viņš jautāja. "Cik tev vajadzīgs?"

"Nu, sacīsim, simts dolāru," profesors atteica.

"Ieraksti pats to summu," Skatvels sacīja un parakstīja čeku.

Durvis aizcirtās, un tūliņ viņi dzirdēja auto aizbraucam. Profesors noraudzījās automibilim pakal, līdz tas bija pazudis, tad piegāja pie tālruņa un nosauca kādu numuru.

"Pēc divdesmit piecām minūtēm," viņš sacīja.

Tad viņš iegāja hallē un pasauca Samu. Misters Flterstons ieradās nekavējoties.

"Kad kuģis atiet?" Kavans jautāja.

"Pusdivpadsmitos."

"Labi. Tad mums vēl laika diezgan. Vai kajīti dabūji?"

"Protams," Sams atbildēja. "Uz Millera un Dora vārda. Te ir biļetes." Viņš izņēma no kabatas grāmatiņu.

"Viss kārtībā," profesors sacīja.

"Tagad tikai aizpildi šo čeku."

"Par kādu summu?"

"Cik liels ir viņa konts?"

"Ap piecdesmit tūkstošiem dolāru."

"Ieraksti četrdesmit piecus tūkstošus, drošs paliek drošs. Visprātīgākais gan būtu tai cūkai neko neatstāt. Ak, šie sasodītie sīkie noziedznieki!"

Kamēr Flterstons aizpildīja čeku, profesors glaudīja bārdu.

"Tu mani nekad neesi redzējis bez bārdas, vai ne, Sam? Bez tās es izskatos diezgan ērmīgs, bet tev būs mans izskats jāpacieš."

Flterstons aizgāja uz banku, un pēc minūtēm divdesmit atgriežās ar lielu žūksni banknošu.

"Ko tu saki par šefu?" viņš jautāja.

Bet Kavans kratīja galvu.

"Nē, pateicos. Virsū ir Zelta Hadesa zīmogs, un tādu lietu es negribu nēsāt līdzi. Četrdesmit pieci tūkstoši dolāru ir smuka summiņa,

Sani. Tas nav viss, ko esam nopelnījuši, bet kopā ar pārējo, ko esam nosūtījuši uz Angliju, pilnīgi pietiekami, lai varētu pazust. Kā es tev patiku?"

Viņš pagrieza seju pret Fīterstonu.

"Deviņi pērkoni!" iesaucas Sams, patiesi pārsteigts. "Tāds tu izskaties? Nekad vairs neteikšu, ka neder audzēt ūsas, ja tās tā var paslēpt seju."

Profesors raudzījās laukā pa logu.

"Tur ir mūsu taksometrs. Kur čemodāni?"

"Viss sagatavots," Sams paskaidroja.

"Nones tos lejā, es tūliņ nakšu."

Viņš ar nožēlošanu raudzījās uz savu bibliotēku, jo Rozijs Kavanags patiesi bija grāmatu mīļotājs. Tad viņš izgāja no istabas un aizslēdza durvis.

Kad pēc piecām stundām "Mauritania" atstāja ostu, viņš kasīja zodu.

"Vajadzēja tomēr Tomam atstāt kādu zīmīti," viņš sprieda.

"Tavas pieklājības tieksmes ir nevaldāmas," Sams piezīmēja.

Lai ko ļaunu varētu sacīt par Tomu Skatvelu, tomēr bija jāatzīst, ka viņam bija pārdroši plāni un viņš nepazina baiļu. Viņš nepazina ari ne žēlastības, ne līdzjūtības. Skatvels j uta, ka dkls ap viņu savelkas un ka viņš tikai ar meistarisku cirtienu var pasargātsavus rūpīgi izstrādātos plānus no iznīcināšanas.

Ceļā uz Bertrama namu viņa pavadonis bez apstājas pļāpāja par saviem jaunajiem iespaidiem, tad sāka runāt par Itāliju un savu agrāko dzīvi. Skatvels šo to atbildēja; vīra runa viņu ne traucēja, ne ari uztrauca. Taisni otrādi, —tā viņam izklausījās kā monotons troksnis, kas palīdz sekot domām.

Kad auto iegriezās alejā, viņš deva pēdējos aizrādījumus.

"Jūs palieciet automobilī, ko es likšu apturēt zināmā attālumā no mājas. Ja ieraugāt, ka es iznāku ar kādu damu, tad izkāpiet un nostājieties durvju tuvumā. Bet jūs nedrīkstat ne runāt, ne smaidīt. |ums tikai jāstāv. Vai sapratāt?"

"Jā."

Apmēram piecdesmit metru no mājasautomobilis apturēja. Parasti šofera pienākumus izpildīja Sams Flterstons, bet šodien Toms Skatvels bija paņēmis kādu vīru no garāžas. Arī tas vēl saņēma norādījumus.

"Jūs izkāpiet un ejiet atpakaļ uz vārtiem. Ja vajadzēs, es jūs pasaukšu."

"Vai automobili atstāt šeit?" vīrs pārsteigts jautāja. "Gadījumā, ja jūs — "

"Nepļāpājiet tik daudz, bet dariet, ko es jums saku," Skatvels īsi atteica. "Ja pa to laiku noplēsīsit par daudz pazoļu, varat to skādi pierakstīt pie rēķina." •

Šoferis pacēla cepuri un aizgāja.

"Tātad atcerieties, Džuzepe. Ja redzat iznākam mani ar kādu dāmu, izkāpiet."

"Jā," itālis atbildēja.

Džoza zināja, ka šorīt pie viņas ieradīsies Skatvels. No kurienes viņa to bija izzinājusi, viņa pati nevarēja pateikt. Pēc brokastīm viņa visu laiku staigāja pa pīlāru halli un izdzirda automobiļa rūkoņu, pirms tas vēl parādījās. Viņa lēnām gāja Skatvelam pretim.

"Es jau domāju, ka jūs ieradīsieties," viņa sacīja tik pašapzinīgi un droši, ka Skatvels brīnījās.

Viņš stāvēja tās priekšā un turēja cepuri rokā. Viņa izturēšanās liecināja, ka viņš drusku nervozē, jo spēlēja visai riskantu spēli.

"Kā klājas jūsu tēvam? viņš iesāka.

Viņa pacēla roku.

"Lūdzu, nerunājiet par manu tēvu. Man šķiet, ka šis nav piemērots mirklis tādam jautājumam. — Ar kādu priekšlikumu jūs nākat?"

Viņš nevarēja apslēpt apjukumu.

"Vai neiesim iekšā?" viņš jautāja.

"Nē, varam runāties tepat. Kāds būtu jūsu priekšlikums?"

"Eoti vienkāršs, mis Bertrama," viņš pēc brītiņa atbildēja. "Spēle ir galā, cik tas attiecas uz mums, un mums jāsargās no nepatikšanām, lai nekristu vēl lielākā nelaimē. Man ir iemesls domāt, ka policija mums ir uz pēdām. Mūsu rīcībā vēl ir kādas četrdesmit astooas stundas, lai sasniegtu Meksikas robežu. Un es esmu jau ceļā uz turieni."

"Kopā ar jūsu draugiem?"

Vioš smējās.

"Tādā gadījumā.kā šis katrs glābj savu adu. Art jums jārauga izkulties, cik labi varat. Es došos atpakaļ uz Ņujorku, izoemšu no bankas savu naudu un tad — "

"Un tad?"

"Viss tālākais atkarīgs no jums, mis Bertrama. Man nav ne patikas, ne nolūka braukt vienam pašam. Unes art neticu, ka aizbraukšu viens. Ja jūs būsit mana sieva, lieta ievērojami vienkāršosies. Jūs esat vienīgā, kam ir tieši pierādījumi pret mums, bet, kad mēs apprecēsimies, jūsu liecība atkritis, jo sieva nevar liecināt pret savu vīru."

"Saprotu. Pieoemsim, ka esmu ar mieru, — kāds vēl būs mans atalgojums bez apšaubāmā goda nest noziedznieka sievas vārdu?"

"Ar to kļūst brtvs jūsu tēvs. Mis Bertrama, pret viou tāpat nav pierādījumu, bet nav art pierādījumu, kas runātu vioam par labu. Ja jūs manu vēlēšanos izpildīsit un apsolīsit mani precēt, es mūsu kopīgajam draugam nodošu lietu, kas jūsu tēvu attaisnos."

"Kopīgajam draugam?"vina neuzticīgi jautāja. "Kuru jūs domājat?"

"Pīteru Korelli. Es atvedu viou līdzi."

Vioš gaidīja, ka šis pazioojums izsauks pārsteigumu, tomēr nebija sagatavojies tam iespaidam, ko šie vārdi radīja. Džoza pielika roku pie mutes, it kā gribēdama apspiest kliedzienu, un nobāla.

"Misteru Korelli?" vina šausmās jautāja. "Nesaprotu."

"Viošir šeit," vioš paskaidroja, apmierioāts ar savu vārdu iespaidu.

"Bet kāpēc tad vioš jūs neapcietina, dzirdēdams jūsu izteicienus? Tas nevar būt taisnība. Jūs tikai gribat ievilināt mani lamatās."

"Nāciet līdzi. Jums nav ko baidīties, jo līdz mājai ir tikai sauciena attālums. Kā mēs ar Pīteru Korelli vienojāmies, tā ir mūsu pašu darīšana, un nevienam citam tur nav daļas. Jūs tūliņ redzēsit, ka Ņujorkas policijas ierēdņi nav nekādi eņģeli."

Viņa dusmīgi raudzījās viņā.

"Ko tas nozīmē? Jūs gribat sacīt, ka misters Korelli ļaujas piekukuloties? Tie ir meli, to jūs zināt tikpat labi kā es."

"Neko es negribu sacīt," viņš ātri atteica. "Te lieta negrozās ap kādām fantastiskām teorijām, bet ap reāliem faktiem."

Viņu pārņēma bailes. Varbūt Plters gribēja aizmirst savu pienākumu un palīdzēt šim vīram izbēgt? Tā būtu vēl ļaunāka izeja nekā tā, ko viņai lika priekšā. Iedomājoties to, viņa nodrebēja.

Kad viņi tuvojās automobilim, itālis izkāpa ārā.

"Kas tas ir?" viņa čukstēja.

Viņa nenovērsa no viņa acis, un attālums līdz auto samazinājās.

"Pīter!" viņa sacīja vairāk sev.

Beidzot viņi stāvēja līdzās — itālis, nobālusī meitene un Toms Skatvels, kas likās visai apmierināts ar šīs avantūras spīdošo izdošanos.

"Mis Bertrama, mistera Korelli klātbūtnē mēs noslēgsim savu vienošanos. Jūs zināt manu paskaidrojumu?" viņš griezās pie Džuzepes.

"Jā," itālis atbildēja.

Viņai likās, ka dzird Pītera balsi, un tomēr tā nebija viņa. Bet viņa varēja zvērēt, ka tas nebija neviens cits kā Pīters —viņa iedegusi seja, nolaidenie pleci, jautrās acis…

"Paskaidroju," Skatvels turpināja. "Misters Bertrams nav vainojams nevienā no tiem noziegumiem, kas pastrādāti Zelta Hadesa vārdā. Tajos viņš ir tikpat nevainīgs kā viņa meita. Es biju tas, kas nošāva misis Lēstu, es biju tas, kas aizveda aktieri Franku Olvinu un pēc tam Vilberu Smisu. Visos trīs gadījumos man palīdzēja Rozijs Kavans un Sams Flterstons. Vai ar to jums pietiek?"

Viņš griezās pie Džozas. Bet viņa nespēja runāt, viņas acis neatlaidīgi vēroja Pītera seju. Lēnām vina palocīja galvu.

"Tātad jūs esat gatava ari no savas puses izpildīt doto solījumu?"

"Jā," viņa klusu atbildēja, nevarēdama novērst skatu no Pītera sejas. Cik dīvaini, ka pēc visa dzirdētā viņš tomēr varēja mierīgi palikt uz vietas.

"Pec desmit minūtēm jūs gaidīs automobilis", Skatvels sacīja.

"Kāpēc ne tūlio?"

Skatvels apsviedās apkārt un stīvi raudzījās Džuzepes Gatti seja.

"Kāpēc jus gribat gaidīt vēl desmit minūtes?"

"Kas kas jūs esat?" Skatvels aizsmakušā balsī jautāja.

"Savāds jautājums, kad nupat mani mis Bertramai stādījāt priekšā! Esmu Pīters Korelli".

"Kur Gatti?"

"Domājams, vēl nav dzimis", Pīters mierīgi atbildēja. "Es biju tas, kas ieradās jūsu dzīvoklī ielikt logu rūtis, ko dienu iepriekš pats biju izsitis. Es gribēju redzēt, kā jūs visi trīs sadzīvojat. Kurš katrs Ņujorkas pilsonis jums pastāstīs, ka es lieliski pārvaldu itāļu valodu. Es — "

Skatvels izrāva revolveri, un Pīteram atlika nokrist zemē. Šāviens aizlidoja krūmos, un, pirms Pīters paguva lietot savu ieroci, Skatvels pārlēca dzīvžogam. Viņš pazuda skatam, bet Pīters pat nemēģināja tam sekot.

"Ceru — '' vioš iesalta, kad piepeši vieos pēc otra norībēja trīs šāvieni.

Viņš dziļi ievilka elpu. , "Ja Vilbers Smiss nav slimnīcā pazaudējis nervus, tad mēs pēdējo reizi dzirdējām Zelta Hadesu", viņš sausi sacīja.

Džoza iekrita viņa rokās. Viņš to turēja arī tad, kad Vilbers Smiss un Franks Olvins izlīda no krūmiem uz ceļa. Abi turēja rokās kūpošus revolverus.

Beigas

SATURS

Miljonāra kaimiņš……………….

Šausmu un milas templis

Joņa Rūzes gramatnīca

Rīga, K. Barona ielā 5. Tālrunis 284288

Pie mums Jus iegādāsities gandrīz visas grāmatas, kas tiek izdotas latviešu valodā

Piedāvājam plaša izvēlē lietvedības, grāmatvedības un bankas norēķinos lietojamās veidlapas, kā arī stingrās uzskaites preču transporta pavadzīmes.

LATVIJA

CINKOGRĀFIJA

Rigā, Blaumaņa ielā 32 Tel. 287380

\ pieņem pasūtījumus no iestādēm un iedzīvotājiem šādu produkcijas veidu izgatavošanā:

1) Vienkrāsu un daudzkrāsu zīmējumu un fotoilustrāciju cinka klišejas.

2)  Dažādus pozitīvus, negatīvus.

3) Dažādas izkārtnes cinkā.

>•'.', ..• -ļļļBKvv" . '

4)  Dažādas izkārtnes misiņā (no pasūtītāja materiāla).

5)   Iespiedformu izgatavošanu mazajai poligrāfijai (no pasūtītāja materiāla).

6)  Dažādu marķējumu alumīnija šildas.

7) Gumijas zīmogus un spiedogus.

8)  Metāla zīmogus.

i

9) Misiņa gravējumus.

Pie mums Jūs varat iegādāties un pasūtīt:

*    dažāda veida grāmatvedības, lietvedības un banku veidlapas, kā arī stingrās uzskaites preč'u-transporta pavadzīmes;

*    caurspīdīgu materiālu dāvanu iesaiņošanai, dažāda veida papīru (ruļļos);

*    lavsāna plēvi (poligrāfijas);

*    rakstāmpapīru un zīmēšanas papīru pakās.

Mūsu noliktavas adrese:

Jēzus baznīcas iela 7/9 (bijusi Sevastopoles iela) Tālrunis: 280728

Content

Volless Edgars Miljonāra kaimiņš Šausmu un mīlas templis

Miljonāra kaimiņš

1. nodaļa Cilvēks no dienvidiem

2. nodala Portugāles ekskaralienes kaklarota

3. nodaļa Romāna varone

4. nodaļa Cienījamais Lesijs Maršalts

5. nodaļa Sliks filozofē

6. nodala Masas

7. nodala Sazvērestība

8. nodaļa Arests

9. nodala Izmeklēšana un tiesa

10. nodaļa Odrija dzird patiesību

11. nodala Misters Malpass

12. nodala Līgums

13. nodala Bens neslapstās

14. nodala Necereta satikšanas

15. nodaļa Cilvēks, kuru Lesijs nepazina

16. nodaļa Šanons ierodas vizītē

17. nodala Tondžers pamāca

18. nodaļa Lesijs kā namatēvs

19. nodala Bagātā līgava

20. nodala Malpasa vēstule

21. nodala Martins Eltons pareģo

22. nodala Priekšlikums

23. nodala Sliks runā līdzībās

24. nodaļa Peldetajs

25. nodaļa Tondžers lido uz Parīzi

26. nodala Sieviete parkā

27. nodaļa Nodevība

28. nodaļa Nāves mājoklis

29. nodala Malpasa elks

30. nodala Etvija uz jumta *

31. nodala Martins pārnāk mājās

32. nodala Vēstule

33. nodala Sentdunstena

34. nodala Misters Brouns dod padomus

35. nodaļa Soļi uz kapnem

36. nodala Parādība

37. nodala Lifts bufetē

38. nodaļa Stormers

39. nodala Seja nakts tumsā

40. nodaļa Pazudušais viesis »

41. nodaļa Odrija pieņem uzdevumu

42. nodala Izlūks

43. nodala Dora runā vaļsirdīgi

44. nodala Jaunā mantiniece

45. nodala Misters Sliks Smits pastasta ko jaunu

46. nodaļa Sanons savās mājās

47. nodala Elks

48. nodaļa Malpasa soma

49. nodaļa Kratīšana pie mistera Smita

50. nodala Odrijas stāsts

51. nodaļa Miera noslēgšana

52. nodala Mistera Toringtona sekretāre

53. nodaļa Martina stāsts

54. nodala Elku nolemj pievākt

55. nodala īrnieks

56. nodaļa Līdzeklis

57. nodala Miera kauss

58. nodala Izirušās cerības

59. nodaļa Necerēts loms

60. nodala Fulda piestātnē

61. nodala Maršalta stāsts

62. nodala Odrijas izbailes

63. nodala Cilvēks aiz durvīm

64. nodaļa Dora negrib runāt

65. nodaļa Standforts

66. nodala < Pagalmā

67. nodala Pēdējais upuris

68. nodala Kamīns

69. nodala Līdzinieks

70. nodala Sliks paskaidro

Šausmu un mīlas templis

1.

2.

3.

4.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

SATURS

Joņa Rūzes gramatnīca