Volless Edgars

Nakts meitas

Edgars Volless

Nakts meitas

1

Džims Bārtolomjū sēdēja uz lielā, masīvā ozolkoka galda malas, viņam kājās bija zābaki ar piešiem, un viņš nepacietīgi raudzījās pulkstenī uz kamīna dzegas. Vīrietis izskatījās loti jauns, bet bija jau "South Devon Bank" lielākās filiāles direktors. Viņa tēvs līdz pat savai nāvei bija visas bankas ģenerāldirektors un, iespējams, parūpējies par to, lai dēls jau laikus varētu ieņemt šo svarīgo posteni.

Protams, bija arī tādi, kas Džimā redzēja vienīgi labi ģērbušos jaunekli, kuram patīk eleganti zirgi un, izņemot lapsu medības un izpriecas, citu vērā ņemamu interešu nav. Katrā ziņā šie ļaudis nebija ar viņu nonākuši biznesa darīšanās, citādi tiem būtu nācies šo priekšstatu mainīt.

Džims palūkojās rokaspulkstenī un nopūtās.

Šodien patiešām nebija nekādas vajadzības palikt šeit līdz darbalaika beigām. Vakar Mūrfordā bija tirgus diena, tāpēc šorīt viņš visus kases ieņēmumus ar vilcienu bija nosūtījis uz Ekseteru.

Patiesībā Džims kautrējās no sava asistenta. Šis cilvēks viņu gan uzjautrināja, gan kaitināja. No vienas puses, Džims apbrīnoja viņa apzinīgumu darbā, no otras — viņu uztrauca tas, ka Stīvens Sendersons visus priekšrakstus izpildīja burts burtā.

Viņš vēlreiz paskatījās pulkstenī, tad paņēma no galda jājampātagu un iegāja asistenta kabinetā.

Direktoram ienākot, Stīvens Sendersons pacēla galvu un uzmeta skatienu skali tikšķošajam pulkstenim virs durvīm.

—  Bārtolomjū kungs, mēs beidzam darbu pēc divām minūtēm, — viņš teica ne bez pārmetuma balsī.

Sendersonam bija četrdesmit divi gadi, un viņš strādāja loti čakli un veiksmīgi. Bārtolomjū iecelšana par direktoru bija iznīcinājusi viņa lielās cerības, tāpēc viņš pret savu priekšnieku nejuta nekādas lielās simpātijas.

Bārtolomjū savukārt bija cilvēks, kam par visu vairāk patika dzīve brīvā dabā. Viņš bija piedalījies pasaules karā un tur izcēlies ar drosmi, viņam patika sports, dejas un sabiedrība. Turpretim Sendersons nenogurstoši strādāja. Viņam vissvarīgākais bija sevi apliecināt darbā. Vislabāk viņš jutās sava «mājas bibliotēkā, kur varēja apgūt jaunas zināšanas. Turklāt viņam bija arī kāds hobijs vai, citiem vārdiem sakot, vājība — un, Stīvenam par nožēlu, Džims Bārtolomjū par to bija lietas kursā.

—  Ko tas nozīmē? — Džims smaidot teica. — Seifu telpa ir jau slēgta — bet vēl taču ir divas minūtes laika! — Sendersons tikai dziji ievilka elpu, viņš pat nepacēla galvu, un Džims samierinoši jautāja: — Kā jums veicas ar kriminālistikas studijām?

Sendersons piesarka un dusmīgi nometa spalvu.

—   Bārtolomjū kungs, es protestēju! Jūs zobojaties par maniem pūliņiem, kas, iespējams, kādu dienu mūsu bankai var loti noderēt.

—   Nu, protams, protams, — Džims viņu mierināja. — Mans nodoms nebija jūs sāpināt.

No sava rakstāmgalda atvilktnes Sendersons izvilka lielu aploksni.

—  Pirms neilga laika no sava laba pazinās, ar kuru mēs apmainījāmies vēstulēm, es saņēmu kāda slavena nozieguma pilnu aprakstu. Gribēju jums ieteikt to izskatīt, — viņš svarīgā balsī teica. — Tur jums būtu par ko pabrīnīties, un tad jūs man vairs neizteiktu savas skeptiskās piezīmes.

Kad Sendersons uztraucās, bija skaidri dzirdams viņa ziemeļnieka akcents. Bārtolomjū zināja, ka tā ir slikta zīme.

—   Mīļais draugs, tās patiešām ir lieliskas studijas, un es jūs vienīgi gribēju apsveikt. Kad kara laikā es biju flotes ziņu dienestā, man pašam radās doma k|ūt par detektīvu.

Sendersons atkal paskatījās pulkstenī.

—   Negribu jūs aizkavēt, jums taču jāsteidzas, — viņš teica, uzsverot katru vārdu.

Smiedamies Džims izgāja no bankas.

2

Uz ielas viņu sagaidīja zirgu puisis, aiz pavadas turēdams zirgu.

Džims Bārtolomjū iesēdās seglos un, palaidis zirgu rikšos, aizjāja pa ielu, tad augšup pa nelielo uzkalnu. Kad savrupnamu rajons viņam jau bija aiz muguras, viņš jāja pa nogāzi lejup, šo vietu sauca par "elles katlu".

Gravas viņā pusē kāds, zirga mugurā sēdēdams, viņu jau gaidīja. Uz horizonta fona šis cilvēks seglos spilgti izcēlās. Džims izšķīrās par tuvāko ceļu, tāpēc jāja pa stāvo nogāzi lejup līdz pašai apakšai, kur bija daudz klintsbluku.

Jaunā dāma, kas viņu gaidīja, sēdēja vīriešu seglos, tāpēc tagad izņēma kāju no kāpšļa un pārcēla to pāri zirga kaklam, lai varētu iekārtoties ērtāk. Rietošā saule spoguļojās viņas spīdīgajos jājamzābakos.

Viņa bija apņēmusi rokām ceļus un smaidot raudzījās uz Džimu, uzjautrinādamās par to, ar kādām pūlēm zirgs kāpa augšup.

Mārgo Kemeronai bija tieši tāda seja, kādas tik labprāt glezno franču mākslinieki. Viņas sarkanās lūpas bija visu vīriešu apbrīnas objekts, un tāpēc viņas sārtie vaigi bieži vien palika nepamanīti. Pavērojot šo dāmu tuvumā, atklājās, ka šis ugunīgais sārtums ir dabisks, nevis mākslīgi radīts. Tikpat dabiskas bija viņas biezās, zeltaini brūnās cirtas.

Džims jau pa labu gabalu, viņu sveicinot, pacēla cepuri.

—  Ziniet ko, — jaunā dāma vinu sagaidīja, — tikai tagad man tā pa īstam nonāca līdz apziņai, ka jūs savu iztiku pelnāt ar darbu.

—   Es ievēroju darbalaiku. Tas stipri atšķiras no tā, ko jūs tikko teicāt. Ja jūs, tik ilgu laiku Anglijā pavadījusi, vēl nezināt, ka angļu biznesmeņi darbu nesāk pirms desmitiem rītā, trijos pēcpusdienā jau dzer tēju, bet četros darbu beidz, tad jūs katrā ziņā vēl daudz ko neesat sapratusi!

Viņas acis priecīgi iemirdzējās. Visumā viņa bija diezgan nopietna, taču Dzima Bārtolomjū klātbūtne viņu darīja jautru. Viņa atspiedās seglos un labo kāju iecēla kāpslī.

Brīdi viņi klusējot jāja viens otram blakus.

—   Man ir iemesls domāt, — Džims pēc brīža teica, — ka līdz jūsu aizbraukšanai uz Savienotajām Valstīm es jūs redzēšu vēl tikai vienu reizi.

Viņa piekrītoši pamāja.

—   Un cik ilgi tur paliksiet? — viņš jautāja.

—  Nezinu, — Mārgo atteica. — Mani nākotnes plāni ir vēl diezgan neskaidri. Patlaban viss atkarīgs no tā, ko nolems Frenks un Sesila. Viņi runāja par iespēju Anglijā kaut ko nopirkt un pāris gadu šeit palikt. Frenks nav lielā sajūsmā, ka man būs jādzīvo vienai, taču, no otras puses…

Viņa teikumu nepabeidza.

—   Ko jūs gribējāt teikt? — Džims ieinteresēts jautāja.

—   No otras puses, nav izslēgts, ka arī es palieku Anglijā.

—  Jā, — Dzims klusu novilka.

—  Vai tas jūs iepriecinātu? — viņa negaidot jautāja.

—   Nē, — viņš atklāti atbildēja, — ne visai. Taču jūsu klātbūtne man ir ļoti patikama. Ja jūs nebūtu tik loti bagāta, iespējams, tad viss būtu daudz vienkāršāk…

Mārgo gaidīja, taču viņš neko vairāk neteica, un viņa nevēlējās Dzimu izvaicāt. Viņi bija sasnieguši mežonīgo purvu apkārtni. Tālumā pie horizonta kā zili pelēks mākonis slējās augsti pilsētas vārti. Ielejā kā sudraba lente pa za|o pļavu aizlocījās Dārtas upe.

—   Šī ir vienīgā vieta Anglijā, kur būtu vērts apmesties uz dzīvi, — viņa teica un dziļi ievilka elpu.

Dzims apstādināja zirgu un ar jājampātagu norādīja pāri purvam.

—   Vai redzat tur to balto māju? Patiesībā tā nemaz nav māja. Man šķiet, ka sākotnēji tā tika būvēta kā trako nams, taču vēlāk pārtapa par karaļa medību pili.

—   Redzu, — viņa atbildēja, turēdama roku virs acīm, lai izvairītos no spilgtās saules gaismas.

—  To sauc par Tauera vārtiem. Vai jums ir nācies satikt Mārkema kundzi?

—   Mārkema kundzi? — Mārgo pārjautāja un sarauca pieri. — Nē, nedomāju vis.

—  Šī dāma arī ir no Savienotajām Valstīm, turklāt ļoti bagāta.

—   Ak amerikāniete? Dīvaini, ka neesam sastapušās, kaut gan veselu gadu dzīvojam šajā apvidū.

—    Jā, pat es esmu viņu redzējis tikai vienu vienīgu reizi, — Dzims turpināja. — Vir.ia ir mūsu bankas kliente. Parasti viņu apkalpo Sendersons, un, ja ir nepieciešams, viņš sniedz arī konsultācijas.

—   Kāda viņa ir — jauna vai veca?

—   Pat loti jauna, — Dzims sajūsmināts iesaucās. — Un tik skaista ka… Vai esat redzējusi Luvrā Grēza gleznu "Beigtais putns"? Viņa man atgādina dāmu no šīs skaistās gleznas, varētu pat pieņemt, ka Grēzs par modeli izvēlējies viņu. kaut gan laika ziņā tas, protams, nav iespējams. Turklāt viņai ir arī cita matu krāsa.

Margo viņā raudzījās ar izbrīnu, varbūt pat prieku, un savilka uzacis.

—  Tas patiešām ir dīvaini, — viņa ironiskā nopietnībā teica, — šī sajūsma…

—  Tā jūs to nedrīkstat iztulkot, — viņš nosarkdams atbildēja. — Es viņu esmu redzējis tikai vienu vienīgu reizi.

—  Tikai vienu reizi? Taču, pēc visa spriežot, viņa uz jums ir atstājusi lielu iespaidu.

—  Zināmā mērā, — viņš piekrita, — taču savā ziņā tomēr ne.

—   Es īsti nesaprotu, kā jūs to domājat.

—   Pirmoreiz, viņu ieraugot, rodas apbrīna. Taču viņa izstaro skumjas, un tās ir lipīgas.

Mārgo īsi iesmējās.

—   Nu, protams, neliela melanholiska noskaņa uz vīrieti iedarbojas vislabāk. Varbūt jāsim atpakaļ?

Viņa lika zirgam iegriezties ceļā, kas veda uz Dārtas upes ieleju un no turienes atpakaļ uz Mūrfordu.

—    Pagaidiet brīdi! — Dzims lika zirgam apstāties, un kad Mārgo pagriezās atpakaļ, viņa pamanīja Dzima skatienā apbrīnu. Tajā bija dziļa cieņa un lielas simpātijas. — Mārgo, es jūs ilgi neredzēšu, — viņš nedroši iesāka. — Jūs dodaties prom, un kas zina, vai vēl jebkad atgriezīsieties. Kad būsiet pametusi šo vietu, kas mums abiem šķiet tik skaista, tā k|ūs par vienu vienīgu šausmīgu tuksnesi.

Mārgo klusēja un skatījās viņam garām kaut kur tālumā.

—   Es esmu spiests palikt šeit, tik viegli es nevaru tikt no šejienes prom, jo mani saista darbs bankā. Iespējams, tas arī ir vienīgais, kam es deru, un iespējams, ka tā tas būs visu manas dzīves laiku, līdz būšu vecs, man būs septiņdesmit gadu un pliks pauris. Patiesībā par bankas direktoru es piedzimis neesmu, — Džims jau sparīgāk turpināja. — Man bija paredzēts viss, tikai ne tas, ka kādu dienu sēdēšu birojā pie galda ar zaļu galdautu un izskaidrošu ļaudīm savu viedokli, kad viņi pieprasīs tūkstoš mārciņu lielu kredītu, bet viņu kontā būs tikai pieci simti. Nē, man vajadzēja braukt jūrā — vai arī, ja jau man būtu kādas darīšanas ar bankām, tad tikai kā banku laupītājam. Sirds dziļumos es esmu noziedznieks, man vienīgi pietrūkst uzņēmības.

—   Kāpēc jūs man to visu stāstāt? — viņa jautāja un raudzījās Džimā lielām acīm.

—   Tāpēc, — Džims teica un izslējās seglos, — ka tas tieši ir saistīts ar lielo un svarīgo faktu, ka es jūs mīlu. Jūs nedrīkstat atstāt šo zemi, iekams es jums to neesmu pateicis. Nē, pagaidiet brītiņu, — viņš lūdza, jo viņam šķita, ka Mārgo grib kaut ko iebilst, taču patiesībā viņai bija grūti elpot. — Es zinu, ko jūs gribat teikt. Jūs uzskatāt, ka man nav tiesību tā runāt. Taču tagad, kad jūs zināt, ka es jūs mīlu, es jūtos brīvāk un labāk. Es jūs nebildināšu, tas no manas puses būtu nekorekti. Es vienkārši gribēju pateikt, ka jūs mīlu un ka turpināšu strādāt, jo gribu pamest šo garlaicīgo, pelēko pilsētu… Varbūt kādu dienu…

Viņš runāja aizvien nesakarīgāk.

Mārgo klusu iesmējās, patiesībā cīnīdamās ar asarām, kas pildīja viņas acis.

—   Džini, jūs esat savādnieks, vispirms jūs mani bildināt, tad tūliņ pat savu bildinājumu atsaucat. Ko lai es jums atbildu? Varbūt tikai to, ka es nekad nespēlēšu jūsu nevainīgās draudzenes lomu. Starp citu, es Sesilai apsolīju jūs uzaicināt uz tēju!

Džims apklusa un dziļi nopūtās. Tad parāva grožus un pēc mirkļa bija viņai līdzās.

—   Tā, tas nu būtu nokārtots, — viņš teica.

—   Jā, — Mārgo turpināja, — tikai varbūt ar piebildi, ka jūsu uzskati ne visur sakrīt ar manējiem. Bet tagad no sirds izrunāsimies par skaisto Mārkema kundzi!

Viņi runāja ne tikai par to, bet vēl arī par daudz ko citu, līdz bija sasnieguši Kemeronu šim gadam noīrētā nama lielos akmens vārtus, kas veda uz muižu Mūrfordas nomalē.

3

Frenks Kemerons biju gadus trīsdesmit piecus vecs, liela auguma skaists amerikānis. Kad Dzims un Mārgo iejāja pa vārtiem, viņš atgriezās no tenisa laukuma un jau no tālienes abus sveicināja.

—  Pie manis pirms neilga laiciņa viesojās jūsu asistents, — viņš teica, kad zirgu puisis bija aizvedis zirgus un Mārgo iegājusi mājā.

—  Sendersons? — Džims izbrīnījies jautāja. — Pie velna, kas viņam šeit meklējams? Vai esat pārsniedzis savu rēķinu?

Frenks pasmīnēja.

—   Runa nav par tik prozaiskām lietām. Viņš ieradās ar daudz interesantākām ziņām. Jūs taču droši vien zināt, ka viņš ir detektīvs amatieris?

Džims nopūtās.

—    Viņš taču neieradās noskaidrot kādu noziegumu?

—  To nu gan ne, — Frenks smējās, — taču pirms mēneša viņš man lūdza uzrakstīt ieteikuma vēstuli kādam manam draugam. Es reiz bankā nejauši ieminējos, ka ļoti labi pazīstu slaveno prokuroru Džonu Rodžersu. Viņš ir pazīstams kā lielisks krimināllietu speciālists, turklāt viņam pieder plašākā speciālās literatūras bibliotēka visās Savienotajās Valstīs. Beidzot es Sendersonam šo ieteikumu uzrakstīju, tāpēc šodien viņš šajā sakarā ieradās pie manis vizītē. Pēc visa spriežot, Džons viņam ir atsūtījis milzumu interesantu priekšrakstu, un Sendersons lūdza man šo to izskaidrot. Visvairāk viņu interesēja dažādu štatu gubernatoru amata pienākumi un pilnvaras, tāpat apžēlošanas likums.

—   Kam viņam tas viss vajadzīgs? — Džims pārsteigts jautāja. — Man viņš neko tādu nestāsta, šajā zinā viņš man neuzticas. Turklāt pēdējā laikā es viņu šīs aizraušanās dēļ dažkārt esmu pavilcis uz zoba, tāpēc mums tagad ir nedaudz saspīlētas attiecības.

Sarunājoties viņi iegāja Frenka Kemerona kabinetā, tur viņš paņēma papīra lapu un pārlaida tai acis.

—  Kad viņš bija aizgājis, es izdarīju pāris piezīmju, un man jums, Bārtolomju, jāsaka, šis Sendersons ne tuvu nav tik ķerts, kā jums šķiet. Lieta īsumā ir tāda: Anglija patlaban darbojas noziedznieku banda, kas pazīstama ar romantisku nosaukumu "Lielais četrinieks". Trīs no viņiem ir amerikāņi, ceturtais spānietis, kas uzdodas par itālieti, vārdā Romano. Tas, ka Romano pieder pie noziedznieku pasaules, ir pierādīts. Pārējie trīs ir pazīstami dažādu valstu policijai, un tie ir Trentona kundze un kungs un Tolbots — vecs, pieredzējis viltotājs. Viņi parasti uzdod šos vārdus. Patiesībā viņus sauc pavisam citādi.

—   Bet kāds tam sakars ar mums?

—   Pacietību, es gribētu jums šo lietu izskaidrot mazliet sīkāk. Man šķiet, ka jūsu asistents ir nokļuvis uz pareizā ceļa. Nav šaubu, ka šie četri noziedznieki patlaban uzturas Anglijā un loti aktīvi darbojas. Viņus meklē vai visu Firopas valstu policija, taču visvairāk tieši Amerikas iestādes. Sendersonam ar lielām pūlēm un milzīgu neatlaidību ir izdevies pierādīt, ka visu šo dārglietu zādzību sēriju, kas pēdējā gadā ir reģistrēta Parīzē un Londonā, ir veikusi viena un tā pati banda, tātad pieminētais "Lielais četrinieks".

—  Ak jā, es zinu. Vai katrā mūsu speciālajā žurnālā ir brīdinājums uzmanīties no šiem cilvēkiem. Tāpēc ir pilnīgi iespējams, ka savas zināšanas Sendersons galvenokārt ir smēlies no šā žurnāla. Turklāt vēl baņķieri saņem slepenus ziņojumus, kas pienāk ne tikai no visu valstu baņķieru apvienībām, bet arī no policijas.

—   Arī viņš man to teica. Taču viņš ar to vien nav apmierinājies — uz savu roku viņš ir aizrakstījis vēstules lielāko policiju direkcijām un saņēmis pazīstamāko dārglietu un banku laupītāju personas aprakstus. Dažas no šīm iestādēm viņam ir atsūtījušas pat šo cilvēku fotogrāfijas. Vislielākos panākumus viņš ir guvis ar mana drauga Džona Rodžersa palīdzību, jo tieši Rodžerss viņam atsūtījis veselu kaudzi fotogrāfiju un materiālu. Vismaz par to bija runa viņa vēstulē. Šie dokumenti vēl nebija pienākuši, kad Sendersons mani apmeklēja, taču šādi sūtījumi parasti aizkavējas pastā ilgāk nekā parastie.

—   Un kādi tad ir Sendersona nākotnes plāni? — Džims jautāja. — Vai viņš gatavojas strādāt policijā? Varbūt viņš uzticēja jums arī to?

—  Jā. Un, tā kā viņš man neuzlika par pienākumu klusēt, tad varu jums mierīgi visu izstāstīt. Vienīgais, ko gribu jums lūgt, nezobojieties par viņu.

—   Es to, protams, nedarīšu, — Džims aizstāvējās. — Ja es būtu zinājis, ka viņš ar šo lietu nodarbojas

tik nopietni un rūpīgi, es viņam būtu piedāvājis savu palīdzību.

—   Sendersonam ir ideja — viņa godkāre liek viņam dibināt banku aizsardzības biedrību, — Frenks turpināja. — Un man jāsaka, tas ir labs plāns. Viņa nolūks ir sapulcināt šim nolūkam vispiemērotākos ierēdņus — vienkāršus kalpotājus, kasierus un tā tālāk.* Viņš grib šos ļaudis apmācīt, lai viņi būtu spējīgi atklāt noziedzniekus… Bet tur jau nāk Džonsons aicināt mūs uz tēju! — Frenks piecēlās. Abi vīrieši izgāja no kabineta. — Jūs man ļoti pietrūksiet, — Frenks teica, — taču es ceru, ka mēs drīz vien atgriezīsimies šajā skaistajā vietā.

Arī Dzims to vēlējās no visas sirds, taču atbildēja pieklājīgi un konvencionāli.

Par Sendersona plāniem Frenks Kemerons vairs nerunāja.

—  Ceļojums ar kuģi manai sievai noteikti nāks par labu, — viņš teica. — Pēc māsas nāves viņa nespēj tā īsti atgūties.

Pirmoreiz Frenks ieminējās par savas sievas veselību. Džims un Mārgo par to jau bija runājuši.

—  Viņas māsa taču ir mirusi pēkšņā nāvē. Tas notika Savienotajās Valstīs, vai ne?

—  Jā, tobrīd mēs bijām Parīzē. Kādu rītu saņēmām zibenstelegrammu, un nākamajā rītā Sesila steidzās atpakaļ uz Ņujorku. Viņa uzstāja, ka brauks viena, un Ņujorkā ieradās tieši īstajā brīdī. Bet, kā jau es teicu, pēc šiem uztraukumiem viņa vēl aizvien nav atguvusies.

Šis notikums met it kā ēnu uz viņas dzīvi. Starp citu, es gribēju jums lūgt Sesilai nekad nepieminēt viņas māsu.

Dzims pamāja ar galvu. — To es nebūtu darījis nekādā gadījumā.

4

Pa to laiku Mārgo jau bija pārģērbusies un abas ar spaini sēdēja dzīvojamā istabā. Kcmerona kundze piecēlās un izstieptām rokām gāja saņemt Džimu. Tā bija stalta, izskatīga, gadus trīsdesmit veca dāma ar smalkiem sejas vaibstiem un tumšām acīm.

—   Paldies Dievam, nupat pabeidzu kravāties, — viņa teica un atviegloti nopūtās.

—   Kad jūs domājat aizbraukt? — Dzims jautāja.

—   Jau rīt?

—  Nē, sestdienas rītā, — Sesila atbildēja un sniedza viņam tasi tējas. — Uz Sauthemptonu mēs brauksim ar mašīnu. Bagāža tiks nosūtīta jau iepriekšējā vakarā. Es vēlos šeit palikt līdz pēdējam brīdim, arī brauciens ar mašīnu rīta agrumā ir bezgala skaists.

—   Es rīt likšu jums sagatavot milzu summas, — Džims smiedamies iesaucās. — Nezinu, ko teiks mūsu ģenerāldirektors, uzzinājis, ka banka ir zaudējusi četrus labus klientus.

—    Uzreiz četrus? — Kemerona kundze jautāja.

—   Kas tad, izņemot mūs trīs, vēl atstāj šo pilsētu?

—    Mārkema kundze dodas prom ar to pašu tvaikoni, uz kura būsiet jūs. Starp citu, vina ari ir amerikāniete.

—   Mārkema?. Vai tu viņu pazīsti? — Sesila jautāja vīram.

Frenks papurināja galvu.

—    Nē, nepazīstu.

—    Viņa nav no Ņujorkas, — Dzinis turpināja. — Man šķiet, ka viņas īstās mājas ir Virdžīnijā, bet uz šejieni viņa brauc regulāri. Tas, ka viņa šurp atgriezīsies, ir pilnīgi droši, jo viņa pie mums deponēja savas dārglietas, — kā es vēlos, kaut viņa to nebūtu darījusi. Es ienīstu atbildību, ko uzliek dimanti simttūkstoš mārciņu vērtībā mūsu seifā. Tiklīdz šī dāma būs devusies ceļā, es viņas rotas nosūtīšu uz Londonu,

J lai viņi tās uzglabā tur.

—   Mārkema kundze, — Frenks domīgi nomurmināja. — Dīvaini, ka mēs viņu ne reizi neesam sastapuši. Kāda viņa ir — jauna vai veca?

—   Jauna, — Dzims atbildēja. — Pats es viņu esmu redzējis tikai vienu reizi, — un arī tad no attāluma. Visas biznesa un naudas lietas viņa uztic savam virssulainim, diezgan pašapzinīgam cilvēkam. Viņu sauc Vinters, un viņš ir šīs nedaudz iedomīgās sulaiņu šķiras tipisks pārstāvis. Visas pārrunas, kas attiecas uz Mārkema kundzi, vadīja Sendersons, tāpēc es par viņu zinu loti maz. Esmu tikai dzirdējis, ka viņa esot laipna un ārkārtīgi bagāta. Viņa ir atraitne un gandrīz visu laiku pavada, gleznojot šejienes ainavas. Taču es nedomāju, ka jums trim būtu nepieciešama vēl arī viņas sabiedrība. Un drīz vien jūs tāpat satiksiet daudz

paziņu. Vai jums izdevās pasūtīt pietiekami daudz telpu?

—  Jā, — Frenks atbildēja, — mums ir valsts kajīšu B rinda, tās ir labākās pasažieru telpas uz kuģa. Ar mums kopā brauc arī kāda laba Sesilas draudzene, Djūpreida kundze. Džeina taču brauc kopā ar mums, vai ne? — viņš pievērsās sievai.

—   Jā, es šorīt saņēmu no viņas vēstuli. Un jums, Bārtolomjū kungs, ir pilnīga taisnība, uz kuģa daudz paziņu nevajag. Ceļojums ar kuģi mani aizvien ļoti nomāc. Turklāt man nešķiet, ka mana draudzene būtu tā interesantākā ceļabiedre. Džeina ļoti cieš no jūras slimības, tāpēc parasti uzturas kajītē, līdz kuģis pienāk Sendi Hukā.

Saruna turpināja vērsties ap kuģiem un pasažieriem, to galvenokārt uzturēja Frenks Kemerons un Džims.

Mārgo bija ārkārtīgi mierīga un tik ļoti domās nogrimusi, ka to beidzot pamanīja Sesila.

—   Mārgo, tu taču nemaz nepiedalies mūsu sarunā. Kas noticis?

Mārgo iztrūkās no saviem sapņiem.

—   Cik tas ir slikti, ka tu visu uzreiz pamani, — viņa smiedamās teica. — Tas ir apmēram tāpat kā ar kuģa dzinēju, kad tas ceļojuma laikā pēkšņi apklust, visi uzmostas. Bet, ja runājam atklāti, esmu mazliet noskumusi, ka man šī vieta jāatstāj.

Frenks paskatījās uz māsu, tad uz Džimu un pasmaidīja.

—  Jā, tas man ir skaidrs, — viņš noteica.

—   Man šķiet, ka es sāku priekšlaikus novecot, — Mārgo nopūtās. — Man vairs nesagādā prieku nepārtrauktā vietas maiņa. Es labprāt paliktu kaut kur uz dzīvi.

—   Ar mani ir tieši tāpat, — Frenks iesāka. — Bet, Mārgo, vienam no mums noteikti ir jābrauc! Mums taču jānokārto formalitātes ar Martas tantes muižu. — Ieraudzījis, ka Džimam iemirdzas acis, viņš pasmaidīja. — Tas izklausās tā, it kā mēs Amerikā gatavotos uzturēties pavisam neilgu laiku un drīz atgriezties. Bet, ja jau es reiz būšu tur, tad man jāuzmeklē arī raktuves, jo tās mani loti interesē. Un ziemu es gribētu pavadīt Kalifornijā.

Tagad nopūta i/lauzās Džimam.

—   Katrā ziņā, kad jūs atkal atgriezīsieties, jūs mani atradīsiet vecajā vietā, tāpat visu pārējo, kas pieder pie šīs pilsētas. Taču, ja jūs īpaši nesteigsieties, tad es pie pilsētas galvenajām ēkām likšu piestiprināt plāksnes piemiņai par jūsu uzturēšanos šeit. Mani sagaida skumjas un vientuļas dienas.

—   Varbūt atbrauks cirks un jūs kaut nedaudz izklaidēs, — Mārgo viņu paķircināja.

—   Man ir tikai divas iespējas, — Džims svinīgi pasludināja. — Vai nu es kļūšu fermeris un audzēšu aitas, vai arī pārkvalificēšos par gangsteri, izlaupīšu visas mūsu bankas filiāles un nokniebšu ikvienu, kas man stāsies ceļā. Protams, es sākšu ar savu filiāli, kamēr tur vēl atrodas skaistās Mārkema kundzes deponētie dimanti.

—  Kāpēc jūs vienmēr sakāt "skaistā Mārkema kundze"? — Mārgo, nedaudz aizkaitināta, jautāja.

—  Tāpēc, ka nekas labāks man nav ienācis prātā.

—   Es jums vienīgi gribētu ieteikt savu noziedznieka karjeru uzsākt pēc tam, kad būsim aizbraukuši, — teica Frenks un sniedza Sesilai savu tukšo tējas tasi.

Džims kā apburts raudzījās uz Kemerona kundzes roku.

—   Ak, cik jums brīnišķīgs gredzens! — viņš pārsteigts iesaucās.

Sesila nosarka.

—   Skaists, vai ne? — Frenks priecājās. — Iedod man, es parādīšu Bārtolomju kungam!

Bridi vilcinājusies, Sesila novilka no pirksta gredzenu un pasniedza viesim. Tā bija plata, smalki apstrādāta un modelēta zelta stīpa. Gredzena neparasto formu Džims bija pamanījis tūliņ. Viņš piegāja pie loga un pamatīgi to aplūkoja. Nebija nekādu šaubu — tas bija vienreizējs darbs, uz gredzena bija atveidotas trīs čūskas ar sieviešu galvām, tās bija lieliski izstrādātas, kaut gan sejas bija trīs, augstākais, četrus milimetrus lielas.

Ar apbrīnu Džims aplūkoja savijušās čūskas. Beidzot viņš atdeva gredzenu Kemerona kundzei.

—  Tās ir "Nakts meitas", — viņš teica, — brīnišķīgs zeltkaļa darbs!

—   "Nakts meitas"?

Kemerona kundze savilka pieri grumbās.

—  Jā, tās ir trīs fūrijas, romiešu dievietes, kas soda noziedzniekus.

—  Ak, es nemaz to nezināju, es nekad neesmu dzirdējusi šo nosaukumu, — Sesila Kemerona lēnām noteica un uzmauca gredzenu pirkstā. — "Nakts meitas"!

—  Manas zināšanas mitoloģijā nav īpaši spožas, — Džims Bārtolomjū pasmaidīja, — taču šo nosaukumu es atceros loti skaidri. Par spīti visam, tas patiešām ir teicams, lielisks darbs!

—  Jums ir laimējies, ka vispār to redzat, — Frenks ieminējās. — Mana sieva šo gredzenu uzliek pirkstā tikai vienā noteiktā dienā visa gada garumā — tajā datumā, kad mira viņas tēvs. Vai ne, mīlā?

Kemerona kundze piekrītoši pamāja ar galvu.

—   Manam tēvam bija divi vienādi gredzeni, vienu viņš uzdāvināja māsai, otru man. Šajās lietās viņš bija liels speciālists un zinātājs. Abus gredzenus viņš ir nokopējis pēc oriģināla, kas tagad atrodas Luvrā. Ar pašu gredzenu ir saistītas nepatīkamas atmiņas, taču mans tēvs ar to loti lepojās. Reizi gadā, viņa nāves dienā, es to uzlieku pirkstā viņam par piemiņu.

Kemerona kundze savu mirušo māsu nepieminēja, taču Džims nojauta, ka nepatīkamās atmiņas ir saistītas ar viņu.

—    Gredzenam ir liela vērtība, — viņš piebilda, — jo jums noteikti ir zināms, ka oriģināls tūkstoš deviņi simti astotajā gadā muzejā tika nozagts. Tāpēc iespējams, ka šīs ir vienīgās vēl eksistējošās kopijas.

Mārgo bija piecēlusies kājās, viņa piegāja pie flīģeļa un sāka klusu spēlēt. Džims aizvien bija uzmanīgs klausītājs, tāpēc arī tagad paņēma krēslu un apsēdās viņai blakus.

—   Nospēlējiet kaut ko tādu, kas nomierinātu manus satrauktos nervus, — viņš teica.

—   Jums, jaunam cilvēkam, nav tiesību būt šeit ar satrauktiem nerviem! — viņa atteica un brīdi klusēja. — Kur mēs visi būsim jaunnedēļ?

—   Ar kuru tvaikoni jūs īsti brauksiet?

—   Ar "Ceramia".

—  Ak, ar šo moderno, skaisto tvaikoni, tā ir dīvaina sakritība! Vecais Stornovejs uz tā ir kapteinis, bet vecais Smaits — bort inženieris.

Viņa spēji pagriezās pret Džimu.

—  Mans Dievs, jūsu draugi — un veci vīri! — viņa iesaucās. — Frenk, vai tu dzirdēji?

—   Nesāciet patiešām domāt, ka tie ir veci vīri, — Džims turpināja, — tieši otrādi. Un viņi patiešām ir mani draugi. Kara laikā es dienēju flotē visos iespējamos posteņos, esmu bijis gan kurinātājs, gan mēģinājis tēlot sakaru dienesta virsnieku. Stornovejs toreiz bija komandants uz B septiņdesmit pieci, tas ir sevišķs torpēdlaivu iznīcinātājs, bet es uz šā kuģa biju sakaru dienesta virsnieks. Mēs patrulējām gar visu piekrasti līdz pat vistālākajam punktam Skotijas ziemeļos. Smaits toreiz bija mūsu galvenais inženieris. Mēs strādājām vienā komandā, tāpēc cits citu labi iepazinām, īpaši tajās stundās, iekams mūs beidzot izvilka no ūdens.

—   Kā to saprast? — Mārgo jautāja.

—   Kādā aukstā februāra dienā mūsu kuģi trāpīja torpēda, un pēc tam mēs divpadsmit stundas pērāmies pa ūdeni. Šādos apstākļos cilvēki parasti cits citu iepazīst pilnībā, kaut gan mums šādi ārkārtēji apstākli nebija nepieciešami.

Mārgo smējās.

—  Vai jūs izglābāt savus biedrus no šā ūdens kapa? — viņa mazliet ironiski jautāja. — Vai arī viņi izglāba jūs?

—  To tik precīzi nevar pateikt. Mēs glābām cits citu.

Mārgo nojauta, ka aiz šā paskaidrojuma, kas nāca

ar vilcināšanos un izsauca Džimā apjukumu, slēpjas varoņdarbs, tāpēc apņēmās pie pirmās izdevības izjautāt Stornoveju.

Dzims labprāt būtu palicis uz vakariņām, taču viņam vēl bija jāuzraksta kāds garš ziņojums, kas nākamajā rītā bija jānodod, tāpēc viņš atvadījās. Mārgo viņu pavadīja līdz pat parka vārtiem.

—   Tātad pēc manas aizbraukšanas jūs pārkvalificēsieties par banku laupītāju un noziedznieku, — viņa ierunājās.

—  Kāpēc gan ne? — viņš nedaudz iekaisa. — Tas taču ir ārkārtīgi vienkārši, turklāt es jums teicu, ka manī ir nosliece uz noziegumiem.

—  Man ir aizdomas, ka jums piemīt zināms rakstura vājums un atturība. Ka jums būtu nosliece uz noziegumu izdarīšanu, to es neesmu pamanījusi. Taču man šķiet, ka…

—  Bet kā jūs nonācāt pie secinājuma, ka man piemīt rakstura vājums?

—   Man šķiet, ka jūs neesat pietiekami darbīgs un jums pietrūkst pašpaļāvības.

—   Es atkal domāju, ka esmu pat ļoti enerģisks un zinu pavisam skaidri, ko gribu sasniegt.

—  Zināmā mērā jums varbūt ir taisnība. Reizēm jūs esat pat loti pašpārliecināts, reizēm…

Dzims paraudzījās viņā lielām acīm un pārtrauca.

—   Bet tagad jums man beidzot jāpasaka, pret ko es esmu noziedzies! Neatstājiet mani Anglijā, šajā svētītajā apvidū — jo svēta ir tā zeme, uz kuras jūs sperat savu kāju, — nepasakot, kur es esmu kļūdījies.

—   Manuprāt, jūs esat loti anglisks un pārāk kautrīgs.

—  Vai jūs ar to vēlaties teikt, ka esmu ērmots? Jūs taču nedomājat pārmest man to, ka esmu anglis? Es, protams, piekrītu, ka mēs neesam tik slīpēti kā amerikāņi.

Mārgo sāka smieties.

—   Es domāju, ka jūs esat pārāk noslēgts un atturīgs, tas arī viss.

—   Ak tā? — viņš ironiski iesāka, taču tūdaļ atkal kļuva nopietns. — Iespējams, ka es par tādu tikai izliekos, iespējams, ka man ir savi iemesli tādam būt. Vai es jums šķietu tik nesaprātīgs, ka nespēju ieraudzīt laimi savā tuvumā? Ka tā vēl tur ir — man būtu jāpiebilst. — Viņa balss nedaudz ietrīsējās. — Taču cik ilgi vēl?

Viņa neatbildēja, tikai ielika savu roku viņējā. Klusēdami viņi aizgāja līdz vārtiem.

—  Es taču rīt jūs vēl redzēšu, — viņa beidzot teica, acis nepacēlusi. — Vai nevēlaties mani pavadīt līdz Sauthemptonai un atvadīties no manis pie tvaikoņa?

—   Lieliska ideja. Tas man būs loti sāpīgi, bet es noteikti aiziešu. Es braukšu uz Sauthemptonu ar vilcienu.

—   Kāpēc jūs nevarat braukt kopā ar mums mašīnā?

—  Tas diemžēl nav iespējams. Man sestdien no rīta jābūt Londonā. Taču es ar pusnakts vilcienu aizbraukšu uz galvaspilsētu, rīta agrumā tikšos ar mūsu ģenerāldirektoru un tad ar speciālvilcienu paspēšu uz tvaikoni. Arlabunakti!

Viņš sniedza Mārgo roku, un viņa paskatījās atpakaļ. Viņiem aiz muguras stāvēja zirgu puisis, turēdams aiz pavadas Džima zirgu.

—   Arlabunakti, — viņa teica, — bet rīt nāciet kājām!

—  Vai jūs pavadīsiet savu svaini uz pilsētu? — viņš jautāja.

—   Iespējams.

Džims ielēca seglos, un Mārgo glaudīja viņa zirga galvu.

— Džim, — viņa piepeši teica un paraudzījās uz viņu, — ja jūs nopelnītu milzīgu naudu… Tad taču jūs izstrādātu kaut ko negaidītu, neparedzētu?

Viņš pieliecās un uzlika roku viņai uz pleca.

—  Jā, turklāt kaut ko tādu, ko neviens nespēj pat iedomāties.

5

Stīvens Sendersons bija saņēmis lielu, biezu vēstuli no Amerikas. To lasot un izdarot sev piezīmes, viņš bija nosēdējis līdz pusnaktij. Viņš salīdzināja informāciju, ko bija saņēmis no Frenka Kemerona drauga, ar savām piezīmēm, tad papildināja savu jau garo tabulu ar jauniem datiem.

Tas bija grūts darbs, kas prasīja daudz laika, taču tā bija viņa iemīļotā nodarbošanās. Viiiš bija izskatījis tūkstošiem Anglijas, Francijas u" vel daudz citu valstu avīžu un savācis izgriezumus ar noziegumu aprakstiem. Galvenokārt viņš salīdzināja dažādas ielaušanās metodes, lai konstatētu līdzību ar vēl neatklātiem noziegumiem. Un šajā ziņā no Ņujorkas pienākušais materiāls sniedza viņam daudz jaunu pieturas punktu.

Viņa priekšā uz rakstāmgalda bija vismaz ducis vīriešu un sieviešu fotogrāfiju. Scndersons centās savstarpēji saistīt vissīkākās detaļas. Bija tikai daži fakti, kas neiederējās kopējā ainā. Viņš strādāja līdz rītausmai.

Pēc tam kad Sendersons bija četras stundas pagulējis, viņā bija radusies pārliecība, ka vistuvākajā nākotnē lietu tomēr izdosies noskaidrot.

Džims Bārtolomjū pulksten desmitos iegāja bankā un ieraudzīja savu asistentu neizgulējušos un bālu. Taču Sendersona acis mirdzēja un viņš bija tik mundrs, kādu Džims viņu vēl nekad nebija redzējis.

Pēc apsveicināšanās Džims jau grasījās izmest kādu piezīmi, taču pārdomāja, jo tagad viņš uz asistentu raudzījās ar lielāku cieņu.

—  Vai šorīt ir atgadījies kas īpašs? — viņš jautāja, kad bija noņēmis platmali un novilcis mēteli.

—   Nē, nekas. Naudu Kemerona kundzei un Mārkema kundzei es jau sagatavoju.

—   Labi. Viņa taču nedomā savu kontu slēgt?

—   Ne gluži. Taču visai liels viņas aktīvs nav. Aptuveni divi tūkstoši mārciņu. Mazliet viņa naudu kontā atstās, jo domā atgriezties. Es kuru katru bridi gaidu ierodamies Vintera kungu. Vai jūs arī vēlaties ar viņu runāt?

—   Ko jūs gaidāt? Ak jā, pareizi, virssulaini. Nē, nevēlos, — Bārtolomju atbildēja, neizrādot par šo cilvēku nekādu interesi. — Bet, ja viņš grib runāt ar mani, es būšu savā kabinetā.

Džims aizgāja, un Sendersons turpināja darbu.

Pēc īsa brīža pie durvīm pieklauvēja.

—   Ir ieradies Vintera kungs, — bankas kalpotājs ziņoja.

—   Lai viņš ienāk.

Kabinetā ienāca neliela auguma tumšmatains vīrietis. Viņš laipni sniedza Scndcrsonam roku un apsēdās rakstāmgalda otrā pusē. Tad izvilka no kabatas portfeļa sarkanu veidlapu un pasniedza Scndcrsonam, kas to rūpīgi izpētīja.

—   Jā, Vintera kungs, Mārkema kundze laikam ir uztraukusies pirms ceļojuma uz Ameriku.

Vinters pasmaidīja.

—    Nē, par to mēs īpaši neuztraucamies. Dzīve šeit nebija īpaši jautra. Taču citādi viss bija kārtībā, es domāju uzturu un ērtības, vienīgi — šeit taču nebija ko redzēt, šeit bija šausmīga garlaicība un sastingums.

—   Kad jūs domājat braukt?

—   Šovakar mēs ar mašīnu brauksim uz Bornmutu un jau rīt no rīta kāpsim uz kuģa.

—   Vintera kungs, jūs noteikti sagaida interesants ceļojums!

Virssulainis paberzēja zodu.

—  Tas ir iespējams, bet tikpat iespējams ir arī kaut kas cits, — viņš teica. — Es vēl ne reizes neesmu pametis Angliju, tāpēc nezinu, kā pret šiem amerikāņiem izturēties. Protams, Mārkema kundze ir loti jauka, ja tādi būtu visi, tad būtu lieliski. Tāpat es ne reizes neesmu braucis ar kuģi, tāpēc man daudz kas nav zināms, es domāju jūras viļņošanos un tā… Katrā ziņā es esmu mazliet uztraucies.

—   Pie tā ātri pieradīsiet.

Sendersons piezvanīja un pasniedza Mārkema kundzes čeku kalpotājam.

—   Lūdzu, atnesiet naudu uz šejieni un izmaksājiet manā kabinetā.

—  Es gribētu jums lūgt vēl kaut ko, — Vinters teica klusā balsī un pārliecās pāri Sendersona rakstāmgaldam. — Mārkema kundze mazliet nervozē un baidās par savām dārglietām, ko nodeva jums glabāšanā, tāpēc viņa lūdza, lai es pats pārliecinos, vai tās ir pareizi iesaiņotas. Es varu būt pret jums pilnīgi atklāts — viņa vēlas zināt, vai tās patiešām atrodas bankā.

Sendcrsonam bija jāpasmaida.

—   Par to nu jums nav jāuztraucas. Jūs laikam nobaidījuši daudzie dārglietu laupīšanas gadījumi, vai ne?

—  Jā, pilnīgi pareizi. Kundze saka, vina jau reiz esot apzagta, kad bijusi Savienotajās Valstīs, tāpēc…

—  Es saprotu. Bet šajā ziņā varu jūs nomierināt, — Sendersons vinu pārtrauca.

Viņš piecēlās un piegāja pie tērauda durvīm, kas bija ierīkotas kabineta aizmugurējā sienā. Tur viņš brīdi darbojās ar divām atslēgām. Tūliņ lielās, smagās durvis atvērās un viņš pazuda seifu telpā.

Pēc brīža viņš atgriezās ar mazu, brūnā papīrā iesaiņotu un aizzīmogotu kastīti.

—   Vai vēlaties, lai es to atveru jūsu acu priekšā? — Sendersons jautāja, norādīdams uz neskartajiem zīmogiem.

—  Nē, tā tas nebija domāts. Mārkema kundze tikai lūdza, lai jūs mazliet ieplēšat papīru un es pārliecinos, vai dārglietas patiešām atrodas stikla kastītē.

—  Stikla kastīte, starp citu, bija lieliska Mārkema kundzes ideja. — Sendersons uzmanīgi ieplēsa papīru, tā, lai būtu redzama garenā stikla kastīte. — Lūk!

Vintera kungs paliecās uz priekšu un ar lielu bijību raudzījās pa spraugu papīrā, kur aiz stikla mirdzēja dimantu kaklarota. Dārgakmeņi laistījās uz tiem krītošajā gaismā.

—   Tas tātad būtu kārtībā, — Vinters apmierināts teica. — Un šeit būs Mārkema kundzes jaunais zīmogs!

—   Viņš izvilka no kabatas apaļu gumijota papīra gabaliņu, uz kura ar tinti bija uzrakstīts datums un skaidri salasāms vārds "Stella Mārkema."

—   Kas tas ir? — Sendersons pārsteigts jautāja.

—  Viņa ir vienkārši lieliska, viņa ir padomājusi par visu! "Vinter," vina teica, "kad Sendersona kungs būs papīru ieplēsis, tad uzlīmējiet šo zīmogu uz bojātās vietas, lai ir skaidri redzams, ka pēc pārbaudes papīrs atkal ir aizlīmēts." — Virssulainis atvainodamies samitrināja apaļo papīriņu un uzspieda uz ieplēstās vietas. Tad paraudzījās augšup.

—   Pa ielu iet kāds cilvēks, ko Mārkema kundze nevar ciest.

Viņš ar galvu pamāja uz loga pusi, kas izgāja uz Augsto ielu.

Sendersons sekoja viņa skatienam un redzēja kāda neliela cilvēka muguru.

—   Kas viņš ir?

—   Fermeris Golds, loti nepatīkams cilvēks. Viņš pirms neilga laika aizdzina kundzi no sava lauka, kad viņa gleznoja ainavas skici.

—   Tas ir dīvaini. Parasti viņš ir loti laipns. Tātad es lieku kastīti atpakaļ seifā, bet jūs varat Mārkema kundzei pateikt, ka viņa var būt pilnīgi mierīga — viņas dārglietas ir drošībā.

Šinī brīdī kabinetā ienāca kalpotājs ar naudu. Vintera kungs to lēnām pārskaitīja, turklāt ne tikai vienu, bet trīs reizes, iekams ielika to kabatas portfelī. Tad piecēlās un gribēja iet. Sendersons viņu vēl brīdi aizkavēja.

—  Es gribu ar jums aprunāties par kādu sevišķu gadījumu, Vintera kungs, varbūt jums atradīsies piecas minūtes laika. Jūs ceļosiet uz Ameriku. Vai jūs nebūtu tik laipns un neievāktu man mazliet informācijas, īpaši, atrodoties uz kuģa?

—  Ja vien man neuznāks jūras slimība! No tās man jau tagad ir bail.

—   Cerēsim, ka tik ļauni nebūs. Mazliet pavērot apkārtējos jūs, vienalga, varēsiet, — Sendersons smiedamies piebilda. — Uz kuģa kopā ar jums būs arī Kemerona kungs ar kundzi…

—   Kemeroni? — Vinters izbrīnījies jautāja.

-Jā.

—   Vai viņi ir no šejienes? Vai es viņus pazīstu?

—   Vai jūs esat pazīstami, to es nezinu. Viņi dzīvo šajā pilsētā.

—   Ak jā, tie amerikāņi! — Vinters atmeta ar roku. — Tagad es zinu, ko jūs domājat.

Sendersons labu bridi draudzīgi sarunājās ar virssulaini. Saruna ilga vairāk par piecām minūtēm, jo, lai visu sīki izklāstītu, viņam vajadzēja Vinteram pilnībā uzticēties.

Bārtolomjū dzirdēja, ka Sendersons ilgi un enerģiski ar kādu sarunājas. Paraudzījies pa stikla durvīm, viņš ieraudzīja sava asistenta nopietno seju un pasmaidīja.

6

Dzims ielika aploksnē tikko uzrakstīto vēstuli, aizlīmēja to un gāja uz zāli.

— Vai Kemerona kundze šorīt ir bijusi?

—   Nē, — kalpotājs atbildēja. — Sendersona kabinetā ir vienīgi Vintera kungs, Mārkema kundzes virssulainis.

—  Tad pasakiet Sendersonam, ka es pēc minūtēm desmit bušu atpakaļ, — Džims pateica un izgāja uz ielas.

Viņš bija nemierīgs un nepacietīgs, jo ilgojās lūkoties Mārgo acīs, kamēr viņa vēl nebija aizbraukusi. Varbūt viņi nekad vairs neredzēsies. Viņš iegriezās ielā, kas veda uz Kemcronu māju, vienlaikus dusmodamies uz sevi par šo neprātu. Pusceļā viņš ieraudzīja lielu mašīnu, kas lēnām brauca viņa virzienā. Džims pacēla roku, un mašīna apstājās.

Sesila Kemerona aicināja viņu iekāpt.

—   Uz kurieni jūs tik agri ejat? — viņa jautāja. Viņai blakus sēdēja Mārgo un droši vien nojauta,

kāpēc Džims kāpj uzkalnā. Viņu loti interesēja Džima atbilde.

—   Es gribēju redzēt jūs, tāpēc mēģināju to izdarīt uz labu laimi, — viņš teica, tad atvēra mašīnas durvis un apsēdās vienā no aizmugurējiem sēdekļiem.

—   Un Mārgo jūs nevēlējāties apciemot? — Sesila jautāja.

—   Arī Mārgo, — viņš bez mazākā mulsuma teica.

—   Es zinu, cik muļķīgi skan tas, ko es tagad saku, taču man ir skumīgi, ka jūs aizceļojat.

—  Man šķiet, mēs visi labprāt paliktu šeit, — Sesila teica, — pat Mārgo. Jā, pat Mārgo, — viņa atkārtoja.

—   Vai jūs nevar atrast kādu iemeslu, kas ļautu mūs pavadīt? Brauciet mums līdzi! — viņa priecīgi iesaucās.

—   Iemeslu esmu izdomājis jau sen, — Džims nočukstēja.

Margo stīvu skatienu lūkojās ārā pa logu. Viņa izlikās, it kā viņu interesētu viss, tikai ne Džims Bārtolomjū, kas sēdēja viņai blakus un savu kāju bija piebīdījis blakus viņējai.

—   Ja jūs drīzumā neatgriezīsieties, iespējams, es pēkšņi parādīšos Amerikā, — viņš jokoja. — Kādā jaukā dienā, kad jūs sēdēsiet savās karaliskajās istabās viesnīcas "GoIdrox" divdesmit devītajā stāvā un izsauksiet oficiantu, atvērsies durvis un pa tām ienāks Džims Bārtolomjū! Te nu mēs būtu, pārāk tālu es jums pretī tomēr neesmu aizgājis…

Šinī brīdī mašīna apstājās pie bankas. Sendersons stāvēja durvīs un dzīvi sarunājās ar Vinteru.

—   Tā, tagad iesim iekšā un nokārtosim jūsu lietas, — Džims teica. — Es…

Ieraudzījis Kemerona kundzes seju, viņš spēji apklusa. Tajā viņš pamanīja bailes un apjukumu.

Sesila stingu skatienu raudzījās uz ieejas durvīm, pie kurām Sendersons tieši tobrīd atvadījās no Vintcra, un tāpēc nepievērsa uzmanību piebraukušajai mašīnai.

Džims izbrīnījies vēlreiz paskatījās uz Kemerona kundzi, viņa trīcēja tā, it kā būtu tuvu sabrukumam.

Sendersons iegāja bankā.

—  Sesila, kas noticis? Dieva dēl, kas atgadījies! — Mārgo jautāja, balstīdama savu svaini.

—   Nekas, nekas.

Džims nezināja, kādu secinājumu izdarīt, viņš pats bija apjucis.

Sendersons! Kā tas bija iespējams, ka šai puspasauli apceļojušajai dāmai vitiš spēja iedvest tādas bailes? Nebija ne mazāko šaubu, ka baiļu iemesls bija viņa asistents. Dzims izkāpa no mašīnas un palīdzēja no tās izkāpt Kemerona kundzei.

—  Ak, nekas. Muļķīgi tā ļaut sev va|u, — viņa pa ceļam uz Džima kabinetu vārgā balsī teica. — Biju tuvu ģībonim, man tā bieži gadās… Bārtolomjū kungs, lūdzu, atvainojiet!

—   Bet kas tev kaiš? — Mārgo bailīgā balsī jautāja.

—  Nekas. Patiešām nekas. — Scsila piespieda sevi pasmaidīt. — Mārgo, nevajag uztraukties, tas ir jau pāri. Man bija vājuma lēkme. Vai jūs, Bārtolomjū kungs, personīgi nenokārtotu manas naudas lietas?

Džims bija gatavs visas lietas nokārtot pats. Viņš iegāja Sendersona kabinetā. Šķita, ka viņa asistentam nav ne jausmas, kādu iespaidu viņš ir atstājis uz Kemerona kundzi.

—   Senderson, Kemerona kundzei naudu izmaksāšu es!

—   Lūdzu, Bārtolomjū kungs, — Sendersons atbildēja, acis nepacēlis. — Es nupat izmaksāju Mārkema kundzei aktīvu.

Pēc dažām minūtēm Džims ar naudu atgriezās savā kabinetā. Pa šo laiku Sesila šķita nomierinājusies.

—   Šorīt, var teikt, bankai ir vesels uzlidojums, — Džims teica. — Tikko šeit bija Mārkema kundzes virssulainis un izņēma viņas naudu.

Kamēr viņš skaitīja naudaszīmes uz galda, visi klusēja.

—   Vai Mārkema kundze ir tā, kas arī gatavojas braukt uz Ameriku? — Sesila jautāja. — Vai viņa brauks rīt no rīta?

—   Es nezinu, man šķiet, ka jau šodien, bet pagaidiet, es to tūliņ noskaidrošu.

Dzims vēlreiz izgāja no kabineta, taču ne jau tāpēc, ka ņemtu nopietni Sesilas interesi par Mārkema kundzi, bet vairāk gan aiz kautrības un tāpēc, ka gribēja viņai dot iespēju mierīgi tikt pāri nepatīkamajam atgadījumam pie ieejas bankā.

Viņš vēlreiz uzmeklēja Sendersonu un bija pārsteigts, redzot savu asistentu tik pacilātā garastāvoklī.

—   Viņi jau šovakar brauc no šejienes prom savā mašīnā, — Džims teica, atgriezies pie dāmām. — Virssulainis Sendersonam esot stāstījis, ka briesmīgi baidoties no jūras slimības.

Džims pavadīja Sesilu un Mārgo līdz mašīnai un atvadījās. Viņš lūkojās uz aizbraucošo mašīnu, kamēr tā izzuda viņa skatienam, tad lēnām atgriezās savā kabinetā. Viņš uzspieda uz zvana pogas — tas bija tiešais savienojums ar viņa asistentu —, un tūlīt durvīs jau stāvēja Sendersons.

—   Senderson, man jums jāatvainojas.

—   Par ko? — asistents pārsteigts jautāja.

—   Esmu bijis pret jums diezgan nepieklājīgs, atļaudamies šad tad dzēlības par jūsu hobiju. Es gluži vienkārši neaptvēru, cik jūsu darbs daudzējādā ziņā ir svarīgs.

Sendersons ar neuzticību paraudzījās šefā.

—   Bārtolomjū kungs, ja jūs atkal gribat sākt zoboties…

—  Nē, es nepavisam nedomāju zoboties, lūdzu, apsēdieties. Vakar man bija gara saruna ar Kemerona kungu. Nebaidieties, viņš man nav izpaudis nevienu jūsu noslēpumu, viņš tikai teica, ka jūs sistemātiski strādājat, lai nomedītu bēdīgi slaveno dārglietu zagļu bandu, kas pēdējā laikā nodarbojas arī ar banku laupīšanu.

—   Jā, tā patiešām ir, — Sendersons teica un apsēdās. — Man ir izdevies nokļūt šiem cilvēkiem uz pēdām. Es gan neesmu vienīgais, kas viņus medī. Vakar saņēmu vēstuli no Kemerona kunga drauga, viņš ir prokurors Amerikā. Viņš man darīja zināmus interesantus sīkumus. Lielākais šā četrinieka ienaidnieks ir kāda sieviete — detektīve, kas strādā Amerikas Tieslietu ministrijas interesēs. Jau kopš vairākiem gadiem viņai ir uzdots tos četrus iznīcināt. Šīs dāmas vārds man vēl nav zināms, jo informāciju es saņēmu kā privātpersona.

—   Dīvaini, sieviete — detektīvs, — Dzims teica. — Vai jūs domājat, ka izdosies bandu notvert?

Sendersons paraustīja plecus.

—  Tas ir sarežģīts jautājums. Droši zināms ir tikai tas, ka šī dāma, kas seko gangsteriem, ir tuvāk mērķim nekā es. Viņas rīcībā ir neierobežoti palīgmateriāli, un viņai aiz muguras ir visa Savienoto Valstu valdība. Viņa var izpildīt jebkuru lomu un visu savu laiku ziedot šā darba veikšanai.

Džimam šķita, ka šinī brīdī Sendersonam pret detektīvi ar neierobežotajiem palīgmateriāliem ir daudz lielākas antipātijas nekā pret noziedzniekiem.

—  Starp citu, es tikai gribēju teikt, ka Vintera kungs pirms aizbraukšanas vēl ātri uzmeta skatienu Mārkema kundzes dārglietām, droši vien, lai pārliecinātos, ka tās vēl aizvien ir šeit!

Asistents īsumā atstāstīja notikušo. Taču par sarunu ar virssulaini vinu tikšanās beigās viņš neteica ne vārda.

—  Nolādētās dārglietas! — Dzims iesaucās. — Kaut tās būtu nodotas glabāšanā Londonā! Tiklīdz Mārkema kundze būs prom, es viņas kaklarotu nekavējoties aizsūtīšu uz pilsētu. Lūdzu, rakstiet uz mūsu banku, lai nākamajā otrdienā viņi gatavojas saņemt šīs dārglietas. Varat to kastīti aizvest viņiem personīgi. Galu galā brauciens uz Londonu jums nebūs nepatīkams, varēsiet pie reizes apskatīt galvaspilsētu.

Sendersons pateicās.

—   Man jau bija nodoms aizbraukt uz Skotlendjardu un parunāt ar inspektoru M'Gintiju. Esmu viņam vairākkārt rakstījis, un man šķiet, ka viņš ir loti inteliģents cilvēks.

—  Tā tas vārētu būt, — Džims Bārtolomjū noteica. — Ja detektīvs grib gūt panākumus, viņam jāstrādā ar prātu.

7

Džims varēja izvēlēties, vai nu iet uz mājām un tur vienatnē paēst, vai arī palikt savā kabinetā bankā un kaut kā nosist laiku. Taču viņam nebija nekādas patikas mājās vienam pusdienot. Tā prātojot, viņš pa logu ieraudzīja uz ielas apstājamies lielo, eleganto Kemeronu mašīnu un no tās izkāpjam Frenku.

Džims izgāja ārā apsveicināties.

—   Es gribētu ar jums parunāt, Džini…

Tā bija pirmā reize, kad Kemerons viņu uzrunāja vārdā, tāpēc Džims to uzņēma kā labu zīmi.

—   Kas īsti noticis? Es patiešām nezinu, kas Sesilai lēcies, — Frenks teica, kad viņi lēnām gāja pa ielu, kas ap pusdienlaiku, kā vienmēr, bija pilnīgi tukša. — Šorīt viņa bija lieliskā garastāvoklī, viņa pat pajokoja par savu dīvaino gredzenu, ko parasti tur lielā godā. Kā jūs to nosaucāt?

—   "Nakts meitas", tas gan izklausās diezgan romantiski, taču šajā vārdā tiek sauktas trīs fūrijas.

—   No mājas viņa izbrauca jautra un priecīga, bet, kad atgriezās no bankas, bija pilnīgi pārvērtusies. Kas īsti šeit notika?

—   To zina tikai Visu augstais. Es kopā ar viņu sēdēju mašīnā un pēkšņi pamanīju, ka viņa nobāl. Man pat šķita, ka viņa kritīs ģībonī.

—  Varbūt jūs varētu man pateikt iemeslu, kāpēc tā notika, vai vismaz kādu minējumu?

—   Nevaru.

Džims uzskatīja par prātīgāku noklusēt, ka Sesilu

Kemeronu līdz ģībonim acīmredzot novedusi Sendersona parādīšanās.

—   Katrā zinā viņa nolēmusi rīt uz Ņujorku nebraukt.

To dzirdot, Džimu pārņēma prieks.

—   Šādos apstākļos nevaru braukt arī es, — Frenks teica. — Bet Mārgo tomēr nāksies braukt, Amerika viņai steidzami jānokārto mantojuma lietas un jāparaksta dokumenti. Mēs ar sievu brauksim mazliet vēlāk.

—  Vai Mārgo tiešām nāksies braukt vienai?

—   Es baidos, ka nekas cits neatliek. Vietas viņai katrā ziņā pietiks, jo es pasūtīju trīs kajītes.

—   Un ko viņa pati par to saka?

—   Viņa ir loti nobēdājusies. Būtu loti jauki, ja jūs viņu šodien apciemotu. Viņa patiešām ir jauka meitene ar labu raksturu. Rit viņa brauks uz Sauthemptonu. Vai nevēlaties Mārgo pavadīt līdz tvaikonim, lai viņa nejustos tik bēdīga un vientuļa? Es negribētu laist Sesilu viņas tagadējā stāvoklī kaut kur vienu.

—   Jā, protams. Eoti labprāt, — Dzims Bārtolomjū nevilcinoties iesaucās. — Vai jūs nojaušat, kāpēc jūsu sieva tik pēkšņi atsakās no brauciena? Man šķita, ka viņa loti ilgojas atgriezties Savienotajās Valstīs.

—   Nē, šis ceļojums viņu nemaz nesajūsmināja, taču viņa pret to arī neiebilda. Viņas draudzene Djūpreida kundze brauks ar to pašu tvaikoni, un Sesila cerēja, ka viņas sabiedrībā šis ceļojums būs puslīdz paciešams. Bet tagad es jūtos vīlies. Kā viņa ir nākusi uz domām sagraut mūsu plānus, nudien nezinu. Taču es esmu sev izvirzījis principu nekad viņai neuzmākties ar lūgumiem, lai arī cik dīvaini man reizēm šķistu viņas lēmumi. Tāpat es jau sen vairs ne par ko nebrīnos un neuztraucos — un, ticiet man, jūtos labi!

Dzims iesmējās.

—   Vai jums ir laiks atbraukt man līdzi? Varam braukt manā mašīnā.

Dzims vilcinājās.

—   Lūdzu, pagaidiet brītiņu!

Viņš iegāja bankā un meklēja Sendersonu.

—   Es uz kādu stundu iziešu. ja esmu kādam steidzami vajadzīgs, zvaniet Kemerona kungam.

Asistents pamāja ar galvu. Viņš vēl aizvien bija lieliskā noskaņojumā.

—   Bārtolomjū kungs, man nešķiet, ka jūsu klātbūtne šopēcpusdien būtu nepieciešama. Strīdu sakarā ar "Jackson and Wales" rēķinu es esmu atrisinājis, tā ka galīgo norēķinu jūs varēsiet parakstīt šovakar.

Braucot uz mājām, Frenks Kemerons uzticējās Džimam daudz vairāk nekā jebkad agrāk viņu divpadsmit mēnešu ilgās pazīšanās laikā.

—   Kopš māsas nāves Sesila vairs nav tāda kā agrāk. Viņas māsa mira Ņujorkā ar tīfu. Es jums jau reiz teicu, ka Sesila tur ieradās tieši īstajā brīdī, lai vēl pēdējoreiz redzētu savu māsu. Viņas ģimeni vienoja īpaša kopība, un es patiešām sāku baidīties, ka šis notikums varētu nodarīt lielu ļaunumu viņas garam. Bet, runājot atklāti, Džini, šī donia mani neatstāj, un vēl tagad es esmu par viņu loti norūpējies. Toreiz es stingri pastāvēju uz to, lai viņa aiziet pie kāda speciālista. Kad mēs pēdējoreiz bijām Ņujorkā, es šim cilvēkam uzticēju visas savas bažas, taču viņš Sesilai nespēja konstatēt nekādus nopietnus veselības traucējumus. Viņš tikai teica, ka viņas tagadējais dvēseles stāvoklis ir smaga šoka sekas. Viņa esot loti nervoza, bet tā esot diezgan vienkārši ārstējama lieta. Šajā grūtajā laikā Mārgo mums bija liels atbalsts, taču tāda viņa ir aizvien. Ko jūs īsti par viņu domājat? — Frenks bez aplinkiem jautāja.

Dzims nosarka.

—  Es… es viņu mīlu, — viņš, mazliet samulsis, atbildēja.

—  Tā jau es domāju, — Frenks teica. Viņš apspieda smaidu, uzdodot nākamo jautājumu. — Un ko jūs šajā sakarā domājat darīt?

—  Es gatavojos viņai jautāt, vai viņa vēlas ar mani precēties, bet pagaidām tas vēl nav iespējams, jo man kā provinces bankas direktoram ir relatīvi nelieli ienākumi…

—  Jūs noteikti zināt, ka Mārgo pieder lieli īpašumi, — Frenks viņu pārtrauca.

—  Tieši par to ir runa. Taču es esmu paļāvības pilns un ticu savai laimei, ja tā drīkst teikt, tāpēc esmu pilnīgi drošs, ka reiz man izdosies no šejienes izrauties. Tiklīdz Mārgo būs aizbraukusi, es darbu bankā pametīšu un sākšu darīt kaut ko citu, kur man pavērsies lielākas iespējas. Es jau nojaušu, ko jūs gribat teikt… — Džims pacēla roku. — Jūs gribat man piedāvāt darbu, jo esat bagāts cilvēks, un es nemaz nešaubos, ka jūs man varat sagādāt iespēju nopelnīt daudz naudas. Bet ar to man nepietiek. Ja es šo jūsu priekšlikumu pieņemšu, man zudīs cerības iegūt jūsu cieņu.

—   Tur jums laikam taisnība, — Frenks pēc brīža teica, — un tieši tāpēc es jūs loti cienu, Džim! Es nešaubos, ka jums izdosies gūt panākumus. Un vēl — esmu pārliecināts, ka Margo domā tieši tāpat kā es.

Kad viņi iegāja Kemeronu mājā, pusdienu galds jau bija klāts. Sesila Kemerona bija atguvusies: viņa šķita mierīga un atbrīvojusies no sasprindzinājuma. Kad istabā ienāca Džims, viņa tam tuvojās ar īpašu smaidu uz lūpām.

—  Bārtolomjū kungs, ko jūs teiksiet par manu lēmumu?

—   Katrā ziņā bankai ir saglabāts viens klients, un tas, kā jūs jau noprotat, mani savā ziņā iepriecina, — Džims smiedamies teica. — Taču, nopietni runājot, katrs cilvēks dara to, ko uzskata par pareizu. Kāpēc piespiest sevi darīt to, kam sirds pretojas? Pamest kaut ko mī|u — tas nebūtu pareizi.

Viņš paraudzījās uz Mārgo, un viņa šim skatienam atbildēja nenosarkstot.

—   Jums ir pilnīga taisnība, — Mārgo piekrita.

Džims īsi un mazliet stīvi paklanījās.

—  Es gluži vienkārši vēl nespēju šķirties no šīs mierīgās dzīves, — Kemerona kundze paskaidroja. — Un tāpēc nevienam nav tiesību man kaut ko pārmest.

—  Dārgā, bet to taču arī neviens nedara, — Frenks iebilda. — Vai tu kādu laiku negribētu pavadīt Francijā?

—   Nē, šeit man patīk vislabāk, — viņa attrauca. — Šeit, šajā mazajā pilsētiņā pasaules malā, kur tevi neviens nepazīst un ne ar vienu nav jāsatiekas.

—  Tā, Džim, tagad jūs atkal varat paklausīties! — Mārgo jautrā balsi sacīja.

—   Ak tu viņu jau sauc vārdā? — Frenks jautāja.

—  Jā, reizēm, kad man ir labs garastāvoklis, — viņa vēsi atteica.

Dzims bija noskaities. Taču, par spīti visam, noskaņa pie pusdienu galda pretēji gaidītajam bija jautra.

Ejot atpakaļ uz banku, Dzims savā nākotnē raudzījās ar cerībām. Pirmkārt, viņš varēja cerēt, ka Mārgo noteikti atgriezīsies, ja jau Kemeroni paliks šeit. Otrkārt, bija skaidrs, ka tad, kad viņa atgriezīsies, viņš meiteni vairs prom nelaidīs.

Pēcpusdienā Mārgo viņu apciemoja bankā, lai atvadītos. Viņa šo vidi bija izvēlējusies tāpēc, ka nejutās visai droša par sevi. Ja viņi būtu tikai divi vien, diezin vai Mārgo spētu noturēties, neizrādot savas jūtas.

—   Sesila ir iedomājusies braukt uz Skotiju. Viņai ar Frenku šopēcpusdien bija gara saruna. Iznākot no sava kabineta, mans brālis izskatījās loti nopietns. Katrā ziņā, Sesila ir jau prom. Es viņu pavadīju uz vilcienu.

—   Kā — viņa ir jau aizbraukusi? — Džims, loti izbrīnījies, jautāja. — Vai tad Frenks…

Mārgo papurināja galvu.

—  Nē, viņa aizbrauca viena. Viņai Skotijā ir daudz labu draugu.

—   Man viņas patiešām žēl. Es tikai gribētu zināt, kas ar vinu īsti ir noticis.

Margo paskatījās vinā lielām acīm.

—   Arī es par to esmu daudz lauzījusi galvu. Vai jūs pamanījāt, kā vina uz Sendcrsonu blenza, kad viņai kļuva slikti?

Dzims pamāja ar galvu.

—  To es pamanīju. Taču, cik man zināms, viņa ar manu asistentu nav tikusies.

—   Zinu. Pirms dienām trim mēs sākām runāt par banku, un es viņai stāstīju par Sendersona kunga hobiju. Viņa par to tikai smējās. Un jau toreiz teica, ka šo vīru ne reizes nav redzējusi. — Mārgo sniedza Dzimām roku. — Palieciet sveiks, Džim! Man šķiet, ka es drīz atkal atgriezīšos.

Viņš saņēma Mārgo roku savējā un paspieda. Runāt bija grūti.

—   Jūs zināt, ko es jums gribētu teikt un kam šobrīd vēl jāpaliek nepateiktam?

—   Jā, es to visu saprotu. Vai jūs mani nenoskūpstītu?

Viņa pacēla galvu, un viņš uzspieda savas lūpas viņējām.

8

Smagu sirdi Džims Bārtolomjū atgriezās no stacijas. Frenks bija piedāvājies aizvest viņu uz banku, taču viņš bija atteicies. Tomēr Frenks uzstāja, lai Džims kopā ar viņu pavakariņo.

Tas, ka Sendersons bija sevišķi labā noskaņojumā, vēl vairāk pastiprināja Džima vientulības izjūtu. Viņu kaitināja, ka Sendersons strādājot svilpo šlāgeru melodijas, līdz beidzot viņš neizturēja.

—   Nu, kas tas, pie visiem velniem, ir par koncertu? — Dzims dusmīgi jautāja, atgrūdis līdz galam vaļā sava asistenta kabineta durvis.

—  Es gluži vienkārši esmu priecīgs, tas arī viss. Vai jūs zināt, ko "Lielais četrinieks"…

—   Lieciet taču mani mierā ar savu "Lielo četrinieku"! — Džims iekaisa dusmās. Viņu loti izbrīnīja fakts, ka viņa nesavaldība Scndersonā izraisīja smieklus, un viņš iegāja kabinetā. — Nu, kas ar jums notiek?

Vispār viņam bija pieņemama ikviena izdevība vai sarunu temats, kas lāva kliedēt skumjas.

—  Es beidzot saņēmos un saskaitīju visas atlīdzības, kas ir viņai izmaksātas. Vai zināt, cik lielu summu tās sastāda?

—   Nav ne jausmas.

—   Simt divdesmit tūkstoši mārciņu! Itālijas valdība vien šai detektīvei ir izmaksājusi piecdesmit tūkstošus mārciņu par Negreti dimantu atgūšanu. Tie, vienalga, būtu nonākuši valsts īpašumā, jo hercogs…

—   Dieva dēj, nu beidziet taču reiz runāt par naudu! — Džims vienaldzīgi atmeta ar roku. — Vai tad jums nepietiek ar to, ka jūs jau tāpat cauras dienas skaitāt mārciņas, dolārus, markas un frankus? Vai tas jums nekad neapnīk?

—  Nē, man tā nekad nav par daudz, — Sendersons lepni atbildēja.

Džims atgriezās savā kabinetā, un asistents viņam sekoja.

—  BārtolomjO kungs, es jums gribētu pajautāt vēl kaut ko.

—   Un ko tieši?

—   Ludzu, aizrakstiet uz ģenerāldirekciju Londonā un pieprasiet no viņiem otru dienesta revolveri. Mums ir tikai viens, un tas atrodas jūsu rakstāmgalda atvilktnē. Jūs taču zināt, es dzīvoju šajā mājā tieši virs dienesta telpām un man vispār nav ieroča.

—   Ņemiet manējo. Jūs gan esat asinis alkstošs cilvēks! Laikam pārāk bieži ejat uz kino.

—    Es? Uz kino? — Sendersons jutās aizskarts. — Jūs taču nedomājat, ka es savu godīgi nopelnīto naudu izsviežu par tādām muļķībām? Es vienīgi aizgāju uz populārzinātnisku filmu par bišu dzīvi.

Džims atslēdza sava rakstāmgalda atvilktni un izņēma no tās diezgan lielu šaujamieroci.

—  Šeit būs revolveris, tikai uzmanieties, tas ir pielādēts!

—   Lieciet to mierīgi atpakaļ atvilktnē, vienīgi neaizslēdziet, lai es to vakarā varu paņemt sev līdzi augšā.

—  Kāpēc jums vispār vajadzīgs revolveris? — Džims ziņkārīgi jautāja.

—  Ziniet, man ir tāda sajūta, ka agri vai vēlu mums ar "Lielo četrinieku" tomēr būs darīšana, — Sendersons nopietni, pat svinīgi paziņoja.

—  Ak, nu nerunājiet taču muļķības! — Džims sāka uztraukties. — Ko viņi šajā nomalē meklēs? Un ko viņi pie mums atradīs? Manis pēc vini var nozagt visu mūsu sīko klientu pārtērētos rēķinus!

—   Tikai neaizmirstiet, ka mūsu seifā glabājas dimanti simttūkstoš mārciņu vērtībā, — Scndcrsons pievērsa viņa uzmanību svarīgam faktam.

Dzims kļuva nopietns.

—  Jā, jums taisnība. Bet tie otrdien noteikti jānogādā Londonā!

Šinī brīdī bankā ienāca Stērdžens, tas bija bagāts fermeris, kam šajā apkārtnē piederēja ap tūkstoš piecsimt morgenu zemes. Viņš pameta ašu skatienu uz lielo pulksteni zālē.

—   Nu tad vienreiz esmu atnācis laikā!

Fermeris pasmaidīja un nolika uz kases lodziņa marmora malas savu čeku grāmatiņu ar čeku par lielu summu, ko gribēja iemaksāt.

Bārtolomjū, kas stāvēja uz sava kabineta sliekšņa, pamāja viņam sveicienu.

—   Ja runa ir par iemaksām, mēs, protams, esam gatavi strādāt virsstundas, turpretī pie izmaksām mēs precīzi raugāmies uz darbalaika beigām! — viņš jautri teica.

—   Sveicināti, Bārtolomjū! — Stērdžens iesaucās. — Nupat man ienāca kaut kas prātā — pirms kādas pusstundas es redzēju, kā viena jūsu paziņa izkāpa no vilciena pieturā pie pilsētas meža.

Runa bija par nelielu pieturu ārpus pilsētas, kur reizēm pieturēja vilcieni, ļaujot iekāpt un izkāpt pasažieriem, kas dzīvoja ciemā aiz meža.

—   Man ir tik daudz pazinu, ka es nudien nezinu, kuru jūs domājat.

—   Kemerona kundzi.

—   Nu, tas jums būs rādījies sapņos! Tas nekādi nav iespējams, jo Kemerona kundze šopēcpusdien aizbrauca uz Londonu.

—   Bet varbūt neaizbrauca. Katrā zinā es pats ar savām acīm redzēju, kā vina izkāpj no vilciena. Un tālāk aizbrauca savā mašīnā, kas viiiu pie pieturas gaidīja.

—   Laikam taču jums būs taisnība, — Bārtolomjū noteica.

—  Jā, es nemēdzu kļūdīties. Ar acīm man ir viss kārtībā. — Stērdžens paņēma savu čeku grāmatiņu un smaidot gāja uz durvīm. — Nu tad uz redzēšanos!

Dzims atgriezās savā kabinetā un aizslēdza durvis.

Kemerona kundze bija aizbraukusi ar vilcienu, kas atiet pulksten trijos un ko Bristolē sagaida ātrvilciens uz Skotiju. Vina bija izbraukusi stundu agrāk nekā Mārgo, kas brauca Ekscteras vilcienā un vēlāk pārsēdās Jovilas vilcienā, lai nokļūtu Sauthemptonā.

Brīdi Džims cerēja, ka tā būs bijusi Mārgo.

Viņam noteikti jārunā ar Frenku, lai tiktu par visu skaidrībā. Džims piegāja pie telefona, bet tad pārdomāja. Diezin vai Kemerona kundze būs mainījusi savus plānus, iepriekš neapspriedusies ar vīru. Džims loti labi atcerējās, cik vienaldzīgā balsī Frenks bija viņam paziņojis, ka vina sieva vēlas apciemot draugus Skotijā. Vairāk par Kemerona kundzes jauno plānu viņš nebija teicis ne vārda. Tas bija dīvaini.

Kad Džims vēlāk ieradās Kemeronu mājā uz vakariņām, viņam jau sāka likties, ka sastaps Sesilu dzīvojamā istabā, taču viņas nebija, un Frenks viņu arī nepieminēja. Tas bija kaut kas ārkārtējs, jo parasti viņš par sievu bija loti norūpējies un nenoguris par viņu runāja.

Sarunas nevedās, un Džims jutās atstāts, jo viņam pietrūka Mārgo. Viņš loti atklāti par meiteni runāja, un Frenks skubināja turpināt. Džimam pat sāka likties, ka Frenks nevēlas, lai tiktu pieminēta Kemerona kundze. Kad Džims deva mājienu — varbūt Sesilai ir radušās grūtības ar pārsēšanos Skotijas ātrvilcienā, Frenks sāka runāt par kaut ko citu.

9

Mājās Džims atgriezās diezgan nospiestā garastāvoklī. Viņš sev šķita vēl nelaimīgāks un pamestāks nekā pēcpusdienā. Smidzināja lietus. Mēteli viņš bija atstājis kabinetā bankā, taču ce|š mājup, vienalga, veda tai garām. Viņš sāka meklēt pa kabatām atslēgas.

Džims paātrināja solus un pēc brīža panāca dežurējošo policijas inspektoru.

— Riebīga nakts, Bārtolomjū kungs, — policists teica, pazinis bankas direktoru. — Vai pirms brīža pie bankas bija piebraukusi Kemerona kunga mašīna? Es to ievēroju, kad nācu pa Augsto ielu… Redziet, tur tā vēl ir!

Policists norādīja uz kādas lielas automašīnas aizmugurējām ugunīm, kas stāvēja ielas pretējā pusē.

—   Nč, tā nevar būt Kemerona kunga mašīna. Vai tā stāv tur jau ilgi?

—   Aptuveni pusstundu. Tad tā varbūt pieder kādam no apkārtnes muižu īpašniekiem. Šovakar baznīcas zālē ir skolēnu koncerts.

Mūrfordas pilsētas valde bija loti taupīga, tā bija nospriedusi, ka pilnmēness naktīs ielu apgaismojums nav nepieciešams. Tā kā pēc kalendāra šovakar vajadzēja spīdēt mēnesim, laternas nebija iedegtas, kaut gan debesis klāja smagi mākoņi un lietus aizvien vairāk pieņēmās spēkā. Džims pat nespēja saskatīt pretējā ielas pusē stāvošās mašīnas kontūras.

Kad abi vīrieši bija nonākuši pie bankas, Džims sagatavoja atslēgas un palika stāvam pie sāndurvīm.

—   Vai jūs vēl domājat strādāt?

—  Nē, es tikai ātri paņemšu lietusmēteli. Es jūs tūlīt panākšu.

Džims atslēdza durvis un iegāja bankā. Inspektors turpināja apgaitu un palūkojās uz lielo ēku. Sendersona dzīvokļa logi virs bankas bija apgaismoti. Arī bankā viņa kabinetā dega gaisma.

Viņš bija pagājis labi ja so|us desmit, kad izdzirdēja šāvienu un steigšus pagriezās atpakaļ. Inspektors klausījās, taču nedzirdēja ne kliedzienu, ne arī kādu citu troksni. Tas nepārprotami bija šāviena troksnis. Inspektors bija vecs kareivis un šajā ziņā nemēdza kļūdīties. Ātriem soliem viņš atgriezās pie bankas un pa lielo logu ieskatījās zālē. Pa Sendersona kabineta stikla durvīm viņš ieraudzīja kādu stāvu un pieklauvēja.

Tad piesteidzās pie sāndurvīm. Tās bija vaļā, kaut gan viņš labi atcerējās, ka Bārtolomjū durvis bija aizslēdzis.

Inspektors ar kabatas lukturīti apgaismoja ieeju un iegāja bankā. Gaiteņa kreisajā pusē bija kādas durvis, viņš nospieda rokturi un atradās Džima Bārtolomjū privātajā kabinetā. Kaut gan tas bija tukšs, atslēga bija durvīs.

—   Kas tur ir? — kāda balss iesaucās.

—   Policijas inspektors Brauns. Vai kas noticis?

—   Inspektor, nāciet šurp, ātrāk!

Viņš pārgāja šķērsām pāri telpai, atvēra Sendersona kabineta stikla durvis un sastinga.

Dzims Bārtolomjū bija notupies pie cilvēka, kas nekustīgi gulēja blakus rakstāmgaldam.

—   Dieva dēļ, kas noticis ar Sendersona kungu?

—   Viņš ir miris, — Dzims drūmā balsī teica un lūkojās uz revolveri Sendersona rokā. — Viņu ir nogalinājis šāviens no mana ieroča! Kad slēdzu vaļā durvis, es izdzirdu šāvienu un steidzos šurp. Taču abos kabinetos neviena nebija. — Dzims piecēlās un devās uz durvīm, kas veda uz gaiteni. Tās nebija aizslēgtas. — Noziedznieks ir aizbēdzis pa šīm durvīm. Braun, ejiet taču uz ielas! Es pārmeklēšu telpas. Noziedzniekam ir jābūt kaut kur tuvumā.

Taču slepkava laikam bija izmantojis to pašu ceļu, ko Džims un inspektors Brauns. Iespējams, ka brīdī, kad inspektors pa neaizslēgtajām durvīm ienāca bankā, viņš vēl bija pavisam tuvu.

Kad Brauns tagad izgāja uz Augstās ielas, uz tās nebija nevienas dzīvas dvēseles. Kaut kur tālumā, pašā ielas galā, mirdzēja kādas mašīnas aizmugurējās ugunis. Tā noteikti bija tā pati mašīna, kas bija atradusies ielas pretējā pusē, bet tagad lielā ātrumā attālinājās.

Džims izmeklēja visus kaktus, taču neko neatrada. Vienīgi konstatēja, ka Sendcrsona dzīvoklī bija uzturējušās divas personas. Tātad pie Sendcrsona kāds bija ciemojies. Uz dzīvojamās istabas galda bija divas tukšas kafijas tasītes, bet pelnutraukā cigaretes gals. Džims redzēja, ka tā bija viņa asistenta iecienītā marka.

Nekādus citus pieturas punktus viņš neatrada. Viņš vēlreiz nogāja lejā kabinetā un noliecās pār mirušo. Uz Sendersonu bija šauts no neliela attāluma. Tā bija nesāpīga nāve, jo viņa sejas vaibsti pauda prieku. Tajos vēl bija jaušams tas jautrais noskaņojums, kādā Sendersons bija pavadījis visu pēcpusdienu.

Viena mirušā roka gulēja uz grīdas, otra bija sažņaugta dūrē. Džims to pacēla augšup un ieraudzīja Sendersonam pirkstos mazu papīra gabaliņu. Viņš atlauza sažņaugtos pirkstus, izņēma no tiem papīra strēmelīti un aplūkoja to galda lampas gaismā. Tā bija atlikums no kādas fotogrāfijas. Seja nebija redzama, vienīgi roka, sievietes roka. Džims to aplūkoja pamatīgāk, un pēkšņi viņam šķita, ka telpa sāk virpuļot. Viņš ieķērās galdautā, lai nenoslīgtu uz grīdas, — šīs rokas pirkstā bija gredzens, Džimam Bārtolomjū pazīstams gredzens. Tās bija trīs nakts meitas.

Kādā sakarā šeit bija Kemerona kundzes fotogrāfija?

Slepkava laikam tāpēc bija nogalinājis Sendersonu, lai iegūtu šo fotogrāfiju. Bet kā to savā īpašumā bija dabūjis Sendersons? Un tad Džims atcerējās, ka Nujorkas prokurors viņam bija atsūtījis veselu kaudzi fotogrāfiju.

Tagad Džims atcerējās, cik ļoti Kemerona kundze izbijās, ieraugot viņa asistentu. Un tūliņ mainīja savus plānus! Kā bija jāsaprot tas, ka viņa bija izkāpusi no vilciena mazajā stacijā netālu no pilsētas? Visi taču bija pārliecināti, ka viņa ir ce|ā uz Skotiju.

Džims smagi ieslīga vienā no krēsliem un atbalstīja galvu rokās. Viņš nesaprata, ko iesākt, viņš aiz uztraukuma drebēja un jutās fiziski slims.

Šinī brīdī gaitenī atskanēja skali so|i. Mehāniski viņš iebāza fotogrāfijas noplēsto strēmelīti vestes kabatā, piecēlās kājās un devās sagaidīt inspektoru, kurš atgriezās viens.

— Bārtolomjū kungs, man jāizsauc ārsts, policijas ārsts diemžēl nav pilsētā. Es tūliņ aizbraukšu pakal doktoram Grejam uz Oldshotu. Vai jūs pagaidīsiet?

Džims pamāja ar galvu. Tas viņam bija īsti pa prātam, jo atlika vairāk laika padomāt.

10

Pagāja pusstunda, līdz atgriezās inspektors kopā ar ārstu un kādu policistu, ko bija sastapis pilsētā. Inspektors bija pārsteigts. Kabineta durvis nebija aizslēgtas, bet Džims Bārtolomjū bija pazudis.

Un rakstāmgalda atradās zīmīte un atslēgas. Zīmītē bija rakstīts:

"Nosūtiet telegrammu uz Tivcrtonas banku, lai viņi atsūta jaunu direktoru, kas turpmāk vadīs šo filiāli, un nododiet viņam šis atslēgas."

Brauns apjucis paskatījās uz ārstu, tad uz policistu.

—  Es nesaprotu, ko tas viss nozīmē, — viņš samulsis teica. — Kāpēc Bārtolomjū kungs mūs nesagaidīja, un uz kurieni viņš ir aizgājis?

Uz šiem jautājumiem atbildes atradās diezgan ātri. Pulksten divos naktī inspektors uzzināja, ka Bārtolomjū ar pēdējo vilcienu ir aizbraucis uz Ekseteru, sastāvs jau sācis kustēties, kad viņš pēdējā brīdī uzlēcis uz vagona pakāpiena.

Nākamajā rītā pulksten desmitos ieradās bankas ierēdnis un lielā steigā pārbaudīja seifu saturu.

Ar veselu kaudzi papīru un glabāšanā nodotiem priekšmetiem viņš iznāca no seifu telpas, nolika to visu uz galda un sāka šķirstīt depozītu grāmatu.

—   Numurs sešdesmit četri, — viņš lēnām lasīja, — dimantu kaklarota, Stellas Mārkemas īpašums. Deponēta deviņpadsmitajā septembrī. Tās vērtība sastāda simt divpadsmit tūkstošus mārciņu un ir apdrošināta bankā. Nauda izmaksāta.

Viņš pacēla galvu un paskatījās uz vaļējo kastīti. Zīmogi bija noplēsti, auklas norautas. Brūnais papīrs bija vienās driskās, bet stikla kastīte — tukša.

Tās pašas dienas vakarpusē tika izsūtīts Dzima Bārtolomjū personas apraksts. Bankas direktors tika apvainots slepkavībā un zādzībā. Viņa personas apraksts tika izplatīts pa visu valsti ar telegrāfa palīdzību, mazliet vēlāk arī pa radio. Visiem tvaikoņiem, kas tajā dienā atstāja Angliju, tika dots steidzams pieprasījums, taču atbilde bija viena: "Nav uz kuģa."

11

Mārgo Kemerona stāvēja pie lielā tvaikoņa "Ceramia" reliņa. Bailīgi viņa raudzījās uz krastmalu, cerot kaut kur ieraudzīt Dzimu. Viņš taču bija apsolījis atvadīties uz tvaikoņa klāja, tāpēc viņa saprata, ka noticis kaut kas ārkārtējs, ja jau viņa šeit nav. Mārgo būtu viņam tik daudz ko pateikusi — visu to, kas viņai nebija ienācis prātā, pēdējoreiz ar Džimu tiekoties.

Viņai gribējās raudāt, asaras jau grasījās ritēt pār vaigiem, kad nosita gongs, dodot zīmi pavadītājiem atstāt tvaikoni.

Mārgo vēl aizvien stāvēja uz klāja pie reliņa, no kurienes pavērās lielisks skats uz krastu, kad tvaikonis sāka lēnām no tā attālināties. Viņa vēl aizvien cerēja ieraudzīt Džimu. Tikai kad "Ceramia" bija pagājusi garām Netlijai, viņa smagi nopūtās un nogāja lejā uz savām luksusa kajītēm, ko viņas brālis bija rezervējis.

Plašās kajītes vēl vairāk lika Mārgo izjust vientulību, un pirmoreiz mūžā viņā pamodās kaut kas līdzīgs ilgām pēc mājām. Taču tad viņa atkal saņēmās, pārģērbās, paņēma grāmatu un aizgāja uz pastaigu klāju sameklēt savu atpūtas krēslu.

Frenks visu bija sagatavojis ar vislielāko rūpību, trijotnei bija rezervēti trīs krēsli. Stjuarts viņai atnesa no kajītes segas un spilvenu, un viņa centās pēc iespējas labāk pakavēt sev laiku.

Pie blakuskrēsla piestiprinātā zīmīte plīvoja vējā. Mārgo interesēja, kas būs viņas kaimiņiene, un viņa to izlasīja. "Djūpreida kundze", un tikai tagad viņa atcerējās, ka uz tvaikoņa jābūt arī Sesilas draudzenei.

Margo nolika grāmatu uz krēsla un aizgāja uz kasiera kantori lūgt informāciju.

—   Djūpreida kundze? — kasiera palīgs atkārtoja. — Jā, šī dāma ir uz tvaikoņa. Viņai ir valsts kajīte numurs divi simti deviņi uz C klāja.

Mārgo viņam pateicās, liftā uzbrauca uz C stāvu un sāka meklēt kajīti.

Nr. 209 atradās pašā gaiteņa vidū. Mārgo pieklauvēja, durvis nelielā spraudziņā pavēra kalpone.

—   Vai Djūpreida kundze ir kajītē?

—   Jā, kundze. Bet viņa nevēlas nevienu redzēt.

—   Lūdzu, pasakiet viņai, ka šeit ir Mārgo Kemerona.

—   Kundze, viņa zina, ka jūs esat uz tvaikoņa, — jaunā meitene paskaidroja, — un lūdza man viņas vārdā atvainoties. Viņa nejūtas labi un nevar nevienu pieņemt.

Margo bija mazliet noskaitusies par šo ne visai laipno uzņemšanu, izteica nožēlu un, atgriezusies uz pastaigu klāja, turpināja lasīt.

Pa to laiku pasažieri bija atgriezušies no ēdamzāles. Tikai tagad viņa iedomājās, ka ir aizmirsusi piedalīties brokastīs, jo visu laiku bija gaidījusi Džimu.

Pastaigu klājs pamazām atdzīvojās. Pasažieri sākā meklēt savus krēslus. Stjuarts uz atpūtas krēsla viņai blakus sakrāva spilvenus un segas. Netālu stāvēja kāda liela, slaida auguma dāma un vienaldzīgi vēroja viņa rosīšanos.

Margo pārņēma ziņkāre. Sievietes aizvien interesējas cita par citu, un viņa nojauta, kas šī kaimiņiene varētu būt. Tā bija loti skaista, aptuveni divdesmit astoņus gadus veca dāma apgarotiem vaibstiem. Visvairāk viņas sejā izcēlās lielās, tumšās acis. Kādu sekundi dāma pievērsa uzmanību Mārgo, un meitenei radās sajūta, ka svešinieces raidītais skatiens ir caururbjošs.

Stjuarts beidza darboties. Dāma viņam īsi pateicās un atlaidās krēslā.

Mārgo ievēroja, ka dāmai mugurā ir eleganta kleita un rokās grāmata, taču viņa to nelasīja. Meitenei par pārsteigumu, kaimiņiene pēkšņi ierunājās.

—   Vai jūs esat Kemeronas jaunkundze?

Jā. — Mārgo pasmaidīja un aizvēra grāmatu.

—  Es dzirdēju, ka dosieties ceļā kopā ar savu brāli un svaini. Esmu jūsu kaimiņiene, mans vārds ir Stella Mārkenia.

—  Ak jā, es redzēju jūsu māju. To man pirms pāris dienām parādīja kāds cilvēks.

Tūliņ arī Margo atcerējās, ka tas bija Dzims, un sadusmojās. Viņa bija pilnīgi pārliecināta, ka Dzims no viņas atvadīsies uz tvaikoņa, taču bija gaidījusi velti. Viņš pat nebija atsūtījis telegrammu.

—   Vai jūsu brālis un svaine ir kaut kur tuvumā?

—   Viņu vispār nav uz kuģa, — Mārgo atbildēja. — Pēdējā brīdī viņi mainīja savus plānus.

—   Nu, tad šis brauciens jums būs diezgan vientulīgs, — Stella Mārkema teica un mazliet pasmaidīja.

—   Ak, vientulība man patīk tīri labi.

Te saruna aprāvās, un abas dāmas atvēra katra savu grāmatu.

Taču pēc brītiria Stella Mārkema vēlreiz pārtrauca klusumu.

—   Man būtu liels prieks atrasties uz šā tvaikoņa kopā ar jūsu svaini. Patiesībā ir tikai divas personas, kuras es šeit labprāt gribētu redzēt, es gribēju teikt — trīs, ieskaitot jūs, protams, — viņa, pa pusei atvainodamās, piebilda.

Mārgo iesmējās.

—  Un kas tad ir trešā persona? — viņa jautāja un, izdzirdusi atbildi, izbijās.

— Trešā persona? Šinī brīdī tas ir iluzori, bet ar bankas direktoru Bārtolomjū es labprāt iepazītos.

—   Kāpēc? — Mārgo izspruka.

Viņa nosarka, tomēr cerēja, ka tas paliks apslēpts Stellas Mārkemas caururbjošajam skatienam. Pamazām viņa sāka dusmoties uz šo personu un viņas uzbāzīgajām piezīmēm.

—   Viņš noteikti ir interesants sarunu biedrs! Pie galda mani sveicināja Stornovejs, šā kuģa kapteinis, un, izdzirdis, ka esmu no Mūrfordas, viņš tūliņ sāka stāstīt par Bārtolomjū kungu, proti, viņš to darīja pēc tam, kad es kaut kāda iemesla dēļ biju šo cilvēku pieminējusi. Kapteinis atdzīvojās, kaut gan sākumā viņš man šķita mazliet kautrīgs. Viņš pastāstīja, ka kopā ar Bārtolomjū kungu ir karojis, ka viņi bijuši uz torpēdlaivu iznīcinātāja, ko beigās ienaidnieks ir nogremdējis. Divpadsmit stundas viņi ir pavadījuši ūdenī, un, ja nebūtu Bārtolomjū kunga, viņi abi būtu noslīkuši, vispār tur esot bijis vēl kāds trešais, un ari viņš atrodas uz šā kuģa.

Mārgo atcerējās, ka Dzims viņai Mūrfordas mājas dzīvojamā istabā bija pieminējis kapteiņa Stornoveja vārdu.

—  Jā, esmu par viņu dzirdējusi, — viņa īsi atteica.

—  Vai jūs viņu pazīstat?

—   Jūs domājat Bārtolomjū kungu? Nu, protams, pazīstu.

—   Vai viņš tiešām ir tik interesants?

—  Ko jūs domājat ar vārdu — interesants? — Mārgo vēsi jautāja.

—   Es domāju tieši to, ko saku, — vai viņš ir interesants?

—   Neapšaubāmi, ir.

Abas atkal ķērās pie grāmatām, taču Mārkema kundzes lasāmviela laikam nebija visai interesanta, jo pēc īsa brīža viņa vēlreiz vērsās pie Mārgo.

—  Es esmu garlaicīgākā sieviete uz pasaules, — viņa teica. — Mana dzīve šķiet šausmīgi tukša. Es nevaru ciest Angliju un Ameriku tieši tāpat. Parīze, kur izklaidējas vai visa pasaule, man šķiet šausmīga.

—   Vai esat kādreiz bijusi Konija salā? — Mārgo jautāja, aizvien mazāk spēdama paciest Mārkema kundzi. — Esmu dzirdējusi runājam, ka tur laiku varot pavadīt tīri labi.

Stella izslējās krēslā un ne visai laipni paraudzījās uz Mārgo.

—    Es nepazīstu nevienu cilvēku, kas būtu bijis

Konija salā, — viņa atbildēja un atkal sāka skatīties grāmatā.

Mārgo piecēlās un nemierīgi staigāja šurp un turp pa pastaigu klāju. Beidzot viņa liftā uzbrauca un F klāju, kur atradās kasiera kabinets. Saruna ar Mārkcma kundzi bija viņā nostiprinājusi pārliecību, ka Dzims tomēr būs atsūtījis telegrammu. Un, ja ne Dzims, tad taču noteikti brālis vai svaine.

Kasieris viņai patiešām pasniedza telegrammu, tikai tā bija no Frenka. No Dzima un Scsilas nebija nekādu ziņu. Tad Mārgo atcerējās, ka Sesila bija ceļā uz Skotiju, tāpēc viņai, protams, bija sarežģīti nosūtīt telegrammu.

Mārgo bez mērķa klīda pa kuģi, līdz pienāca tējas laiks. Uz klāja nebija neviena pazīstama cilvēka, tāpēc, garlaicības mākta, viņa atgriezās kajītē un apgūlās. Viņu pamodināja kalpone, kas kārtoja vakarkleitu.

—   Cik pulkstenis?

—   Pusseptiņi, kundze, — Dženija atbildēja.

Meitene izskatījās bāla un slima.

—   Vai nejūtaties labi?

—   Mani moka jūras slimība.

—   Bet tagad taču viss ir mierīgi, — Mārgo teica. — Jūra ir kā spogulis. Kur mēs īsti atrodamies?

—  Netālu no Šerbūras. Pēc stundas mēs ieiesim ostā un uzturēsimies tur vairākas stundas.

Apģērbusies Mārgo iegāja ēdamzālē un lika sagatavot sev galdiņu vienai personai. Frenks, protams, bija pasūtījis galdiņu ar trīs vietām. Ēdamzāles attālākajā stūrī viņa pamanīja Stellu Mārkcmu, ģērbušos skaistā, zili melnā vakarkleitā. Arī viņai bija vienvietīgs galdiņš.

Vēlāk Mārgo lika sev pasniegt kafiju lielajā hallē. Šī telpa bija grezni iekārtota. Spēlēja kapela. Kad vienpadsmitos vakarā "Ceramia" izgāja no Šerbūras ostas, Mārgo atgriezās kajītē un aizgāja gulēt.

12

Mārgo Kemerona loti labi panesa braucienu ar kuģi un itin nemaz nebaidījās no jūras slimības. Kaut arī jūra pamazām kļuva nemierīga, viņa gulēja lieliski, un Dženija viņai nākamajā rītā pienesa pie gultas tasi tējas un apelsīnu.

—   Vai ir pienākusi kāda ziņa?

—   Nē, kundze.

—   Varbūt telegramma?

—   Diemžēl nē.

—   Labi, tad sagatavojiet man vannu.

Mārgo jutās dziļi vīlusies. Ja jau Džimam nebija iespējas atvadīties no viņas uz kuģa, tad taču viņš vismaz varēja dot kādu ziņu. Viņš bija braucis pa jūru un bijis uz lieliem kuģiem. Viņam noteikti bija jāzina, ka uz kuģa var nosūtīt telegrammu.

Apģērbusies viņa atkal sameklēja kasieri, kas viņai bija pazīstams kopš iepriekšējiem ceļojumiem, un sīki izjautāja.

—  Jā, mēs esam pietiekami tālu no sauszemes, lai varētu saņemt telegrammas. Pagājušajā naktī mēs izņēmām loti daudz. — Viņš paskatījās visapkārt un tad klusā balsi teica: — Bija pat viens pieprasījums no Tieslietu ministrijas vai policijas. Viņi gribēja zināt, vai uz kuģa nav cilvēks, vārdā… Nu, viņš it kā tiekot turēts aizdomās par slepkavību.

—   Vai tad viņš ir uz šā kuģa? — Mārgo, mazliet izbijusies, iesaucās.

Kasieris smējās.

—   Protams, nav, bet man pulksten trijos naktī bija jāceļas augšā no gultas un jādod atbilde uz šo pieprasījumu. Tas nav nekāds sīkums. Man bija jāizskata vairāk nekā tūkstotis pasu, un tas ir diezgan garlaicīgs darbs.

Mārgo smējās un izteica savu nožēlu.

—   Vai uz kuģa ir daudz pasažieru?

—  jā, nav nevienas brīvas vietas. Ja nebūtu pa vienai izskatījis visas pases, es nemaz nespētu viņiem atbildēt. Laimīgā kārtā varēju teikt "nē". Ja jau šis noziedznieks ir pametis Angliju uz kuģa, kas* ir maz ticams, tad tam taču nav obligāti jābūt "Ceramia". Vakar no Anglijas ostas ir izgājis kāds ducis lielu pasažieru tvaikoņu. Taču, atgriežoties pie jūsu jautājuma, Kemeronas jaunkundz, jūs varat būt droša, ka jums telegramma tiks piegādāta, tiklīdz tā pienāks.

Mārgo nācās ar to samierināties. Bija svētdienas priekšpusdiena, tāpēc viņa devās uz dievkalpojumu, kas tika noturēts pirmās klases salonā. Pēc tā viņa nodevās lasīšanai, taču laiks, vienalga, šķita apstājies. Pret vakaru viņa atkal ieraudzīja Mārkema kundzi. Būtu diezgan sarežģīti šeit, uz kuģa, no viņas izvairīties, jo viņas krēsls atradās tieši blakus Mārgo krēslam, un ceļojumu laikā pāri Atlantijas okeānam pasažieriem krēsli uz klāja un vietas pie galda paliek nemainīgas visu brauciena laiku.

Arī nākamajā vakarā viņas sēdēja viena otrai blakus, kad pēkšņi parādījās kāds gaužām nožēlojama izskata pasažieris. Mārkema kundze iesmējās.

—  Tas ir mans nabaga virssulainis, viņš cieš no jūras slimības.

—  Vai tad viņš arī ceļo pirmajā klasē? — Mārgo bija pārsteigta, jo kalpotāji parasti ceļoja kādā zemākā klasē.

Mārkema kundze tikai paraustīja plecus.

—  Bet kāpēc ne? — viņa mierīgi teica. — Ja man būtu suns, arī tas ceļotu pirmajā klasē. Es nevaru cicst pasažierus no zemākām klasēm.

Mārgo pasmaidīja.

—  Jūs laikam esat pārliecināta demokrāte.

Mārkema kundze brīdi viņu ar izbrīnu vēroja.

—  Es ienīstu cilvēkus, kas pie katras izdevības kļūst ironiski vai sarkastiski.

—  Nu, tad jums būs pamatots iemesls mani sevišķi dzi|i ieslēgt savā sirdī, — Mārgo mierīgi teica.

Stella Mārkema savilka pieri grumbās.

—  Es jūs neienīstu. Jūs esat tik jauna un svaiga, ka ar jums ir patīkami aprunāties. Ja vien man būtu iespējams būt jūsu vietā, es nevilcinātos ne mirkli.

Kad Mārgo devās lejup uz savu kajīti, lai pārģērbtos vakariņām, viņai ienāca prātā, ka ir pavisam aizmirsusi Djūpreida kundzi. Viņa izmantoja izdevību un vēlreiz mēģināja šo dāmu satikt. Kajītes durvīs atkal parādījās kalpone ar skarbajiem sejas vaibstiem.

— Djūpreida kundze jūtas labāk, taču tagad gul. Vakarā es vi nu pavadīšu uz klāja nelielā pastaigā.

Mārgo mierināja sevi ar to, ka vismaz pienākumu viņa ir izpildījusi. Šķita, ka šī diena vispār nebeigsies. Kad Mārgo uzvilka pidžamu, viņa atviegloti nopūtās, jo svētdiena bija beigusies.

13

Arī pirmdiena neatnesa nekādas pārmaiņas, vienīgi laiks bija kļuvis siltāks un pasažieri novilkuši mēteļus. Daudzi bija atspiedušies pret reliņu vai arī, atlaidusies atpūtas krēslos, sildījās saulītē.

Stella Mārkema bija pirmā, kas izmeta piezīmi, ka uz kuģa kaut kas nav kārtībā.

—  Man vakar bija satraucošs piedzīvojums, — viņa teica, apsēdusies blakus Mārgo.

—   Tas skan loti intriģējoši, — Mārgo atbildēja. — Šinī brīdī mani loti interesē pārmaiņas un izklaides.

—  Mana kajīte atrodas uz A klāja, tas ir, uz šā. Kajītes logi atrodas tieši zem komandtiltiņa. Varētu teikt, ka tas ir diezgan bīstami, īpaši, ja es aizmirstu aizvilkt lūkām priekšā aizkarus. Vēl nepatīkamāk ir noraudzīties uz mīlas pārīšiem pie reliņa, kad ir izslēgts apgaismojums. Dzirdamība ir lieliska. Iemīlējušos sarunas patiesi ir muļķīgas, vai jums tā nešķiet?

—    Es nezinu, — Mārgo nepiespiesti teica. — Man vēl nekad nav bijusi izdevība noklausīties mīlas pārīšu sarunās.

Mārkema kundze smaidot uz viņu paraudzījās.

—  Piedzīvojums sākās brīdī, kad es tūliņ pēc vakariņām devos uz klāju. Mana kalpone pastaigājās pa priekšējo klāju, un man jāsaka, es tomēr jūtos par viņu atbildīga, sevišķi tāpēc, ka viņa labprāt draudzējas ar vīriešiem. Mana kalpone stāvēja, atspiedusies pret reliņu, un raudzījās lejup uz ļaudīm starpklājā. Nejauši viņa pagriezās atpakaļ un pamanīja, ka manās telpās ir kāds cilvēks. No vietas, kur viņa atradās, viņai pavērās skats tieši uz manu guļamistabu. Viņa sāka skatīties apkārt un, sev par izbrīnu, ieraudzīja kādu dāmu, kas bailīgi mēģināja ieskatīties manā kajītē.

—   Kā šī dāma izskatījās?

—  Diemžēl to mana kalpone nespēja precīzi pateikt. Viņa apgalvo, ka dāmas seju klājis biezs plīvurs. Tas izklausās diezgan romantiski, taču nedod nekādus pieturas punktus. Katrā ziņā es uz šā kuģa vēl neesmu pamanījusi nevienu aizplīvurotu dāmu, kaut gan dažai labai patiešām nenāktu par ļaunu savu seju paslēpt, lai citiem nepārtraukti nebūtu jāredz viņas nepatīkamās sejas vaibsti.

—   Nu, un kas notika tālāk?

—   Dāma, ieraudzījusi manu kalponi, ātri aizgāja. Viņa gan steidzās dāmai pakal, taču garajā koridorā nevienas aizplīvurotas nav bijis. Un, kad viņa atgriezās manās telpās, arī tur neviena nebija. Taču visdīvainākais vēl tikai sekoja. Ap pulksten pusdivpadsmitiem mēs ar Vintera kungu pāris reižu pastaigājām šurpu turpu pa klāju — Vintera kungs ir mans virssulainis, loti cienījams cilvēks. Mums pievienojās Praisa kungs — garīdznieks no Teksasas. Mēs runājām par šo un to. Jūs jau zināt, tādās reizēs tiek runātas visādas muļķības, lai tikai saruna nepārtrūktu. Turklāt mācītājs ir vienīgais cilvēks, ar ko var aprunāties, ja tuvumā ir virssulainis. Tātad mēs visi trīs staigājām šurpu turpu, līdz pienāca pusnakts un no komandtiltiņa atskanēja zvans, ka pienākusi sardzes maina. Es atvadījos no Praisa kunga un gāju uz savu kajīti. Vintera kunga pienākums ir pavadīt mani līdz durvīm. Kad es tās atvēru, kajītē dega gaisma. Es jau gribēju Vintera kungam izteikt piezīmi, kad ieraudzīju netīru roku zilā piedurknē, tā pa durvju spraugu taustījās no otras telpas un izslēdza gaismu. Vintera kungs ir ļoti drosmīgs, viņš tūliņ iesteidzās manā guļamistabā, ieslēdza gaismu un tajā brīdī ieraudzīja vīrieti, kas kā zutis pa lūku izslīdēja uz klāja. Viņš pazuda aiz ieliņa kaut kur lejā.

Mārgo apjukusi raudzījās Mārkema kundzē.

—   Vai jūs to cilvēku pazināt?

—  Tas noteikti bija kāds matrozis. Protams, es par notikušo sūdzējos kapteinim.

—   Kāpēc tas cilvēks bija ielauzies jūsu kajītē? Vai viņš gribēja jūs apzagt?

Mārkema kundze papurināja galvu.

—  Es pret savām rotaslietām izturos diezgan nevērīgi. Kajītē mētājās diezgan daudz vērtīgu mantu, taču mēs laikam vinu iztraucējām, jo nekas nebija pazudis.

—   Vai jūs redzējāt viija seju?

—    Tas nemaz nebija iespējams, bet Vintera kungs teica, ka tas esot bijis kurinātājs. Vina rokas un seja bija netira, turklāt viņam mugurā bija tumši zils virsvalks, kādus parasti valkā kurinātāji.

Kapteinis acīmredzot pret notikušo izturējās loti nopietni, jo pēcpusdienā viiļš visiem kurinātājiem lika nostāties uz pakaļējā klāja. Vinters Mārkema kundzes pavadībā centās atklāt vainīgo.

Taču viņam neveicās, neviens no šiem cilvēkiem viņam nešķita redzēts. Katrā zinā meklētais kurinātājs ierindā neatradās.

Vakarā visi pasažieri saņēma kuģa laikrakstu, kas tika iespiests turpat uz kuģa. Tajā bija nodrukātas svarīgākās pa radio saņemtās zinas. Mārgo interesēja, vai avīzē būs pieminēts arī Mārkema kundzes piedzīvojums.

Vina izpētīja avīzi no sākuma līdz beigām, taču atrada tikai dažādu politiķu runu fragmentus. Par tiem vina interesējās vismazāk. Vina pārlaida acis Rivjēras tenisa turnīra rezultātiem, tiem sekoja biržas ziņas — un viss.

Kad Mārgo vakarā uz pastaigu klāja ieraudzīja kasieri, viņa to uzrunāja.

—  Jūsu avīze nav diez cik interesanta, vai ne?

—  Tā ir tieši tik interesanta, cik interesantu mēs to spējam uztaisīt, — viņš smaidot teica. — Mēs varam nodrukāt tikai to, kas līdz mums nonāk.

—   Vai jūs neko neesat noklusējuši?

—   Nē, noteikti neesam, kundze. Vai jūs cerējāt mūsu avīzē izlasīt kaut ko sevišķu?

—   Nē… nē, ne gluži. — Viņa paraustīja plecus.

— Es vienīgi cerēju tur ieraudzīt kaut ko citu nekā tikai ministru un valstsvīru garlaicīgās runas.

Šo pēdējo piezīmi bija dzirdējusi arī Mārkema kundze. Taču viņa, sarunā neiesaistījusies, aizgāja.

—  Varbūt Mārkema kundze jums pastāstīja par vakardienas atgadījumu?

Mārgo pamāja ar galvu.

—  Ak, būtu daudz labak, ja nekā tāda nebūtu bijis, — kasieris nemierīgi teica. — Man jau tā ir tik daudz darba. Bet gandrīz neviens brauciens nepaiet bez līdzīgiem starpgadījumiem. Kad uz kuģa ir tik daudz laužu, tad viņu vidū noteikti atrodas kāds noziedznieks. Mūsu cilvēki ir pilnīgi uzticami, viņi šeit strādā jau gadiem ilgi un nekad nav devuši iemeslu sūdzībām. Agrāk, kad vēl tika kurināts ar oglēm, tad gan bija grūtības ar kurinātājiem. Tad mēs bijām priecīgi, ja gadījās nolīgt kaut vai sabiedrības atkritumus. Bet mūsdienās, kad tiek moderni kurināts ar naftu, mēs varam izmeklēt, kādus cilvēkus vien gribam, un tie pa lielākai daļai ir galvenā inženiera paziņas.

—   Vai tas ir misters Smaits?

—   Jā. Vai jūs viņu pazīstat?

—  Esmu par viņu dzirdējusi. Viņš ir kāda mana laba paziņas draugs.

14

Mārgo šajā vakarā jutās dīvaini mundra. Kad visi pasažieri jau bija devušies lejā, viņa vēl aizvien sēdēja uz klāja un lampas gaismā lasīja.

Viija redzēja paejam garām Mārkema kundzi, kas turējās savam virssulainim zem rokas. Pēc īsa brīža abi nozuda.

Lielākā dala gaismu uz kuģa bija izdzēstas, un klāji bija vientulīgi un pamesti. Tikai pāris nemiera garu vēl staigāja augšup un lejup.

Mārgo jau gribēja doties uz kajīti, kad pamanīja vīrieti, kas no kuģa pakaļgala viņai lēnām tuvojās. Viņam mugurā bija vakara uzvalks, un viņš visu laiku uzturējās relina tuvumā, pa lielākai daļai raudzīdamies tumšajos ūdeņos. Pienācis pie viņas krēsla, vīrietis pagriezās.

Skali iekliegdamās, viņa pielēca kājās.

Tas bija Džims Bārtolomjū!

—  Džim! — viņa kā bez elpas iesaucās un izstiepa viņam pretī abas rokas. — Kāpēc, kā…

—  Kuš! — viņš čukstēja. — Nesauc mani pa Džimu.

—   Bet es nesaprotu…

—   Sauc mani par Džonu Vilkinsonu, tas arī nav slikts vārds.

—   Bet, Džim, kas noticis? Ko tas viss nozīmē? Kāpēc tu esi uz kuģa? Es tā priecājos! Es tik loti uztraucos, kad, kuģim izejot jūrā, tevis nebija.

Džims uzmanīgi paskatījās visapkārt.

—  Aizej pie ieliņa un izliecies, it kā tu skatītos jūrā, tad es pie tevis pieiešu un mēs varēsim aprunāties. — Viņš brīdi pagaidīja, tad nostājās Margo blakus un teica — lēnām un nopietni: — Es gribu, lai mēs k|ūtu īsti draugi.

—  To tev nevajag tā uzsvērt, — vina tikpat klusu atbildēja.

—  Man liekas, ka tava pacietība tiek pakļauta nopietnai pārbaudei, bet vispirms es gribētu lūgt, lai tu mani katru vakaru šeit gaidītu.

—   Kāpēc es nevaru satikties ar tevi dienā?

—   Ir iemesli, kurus tu vēl nezini…

Mārgo sirds spēcīgi dauzījās. Viņa baidījās, ka ar Dzimu varētu kaut kas notikt, un viņas galvā radās simtiem minējumu. Taču tie viņu netuvināja noslēpumam.

—   Es to nesaprotu. — Viņa uzlika savu roku uz viņējās. — Bet es tev uzticos un esmu laimīga, ka tu vismaz esi uz šā kuģa. Ar kādu vārdu?

—   Džons Vilkinsons. Tā nav īpaši oriģināla ideja, tas gluži vienkārši bija pirmais vārds, kas man iešāvās prātā.

—   Kur ir tava kajīte?

Viņš klusu iesmējās.

—   Kajītes man nav, vismaz ne tādas, kur es būtu viens.

—   Bet, Džini…

Viņš saspieda Mārgo roku.

—   Mana mīlā, pirms pāris dienām es būtu varējis bez lielas domāšanas tevi apkampt, es būtu varējis lūgt, lai tu klusti mana sieva. Taču šo izdevību es palaidu garām. Savā ziņā tā bija iedomība — vīrieši to sauc arī par lepnumu —, kas mani no tā atturēja, jo tu esi tik loti bagāta. Un šodien es ne tikai riskēju tevi pazaudēt pavisam, man tev ir jāsagādā arī lieli pārdzlvojumi. Bet es loti ceru, ka pēc četrām dienām lielākās briesmas būs jau aiz muguras.

—   Nākamajās četrās dienās? — vina norūpējusies jautāja.

— Jā, tas skan dīvaini, bet nākamo četru dienu laikā man ir jāsasniedz mērķis, pretējā gadījumā man klāsies plāni. Mīlā Mārgo, vai tu spēj man uzticēties? Vai tik ilgi vēl varēsi pagaidīt?

Vina pamāja ar galvu un piespiedās viņam ciešāk.

—  Tā, un tagad tev jāiet lejā. Es palikšu stāvam pie relina. Tur nāk šķībacainais kuģa inspektors, ar vinu es negribu ielaisties nekādās sarunās. Arlabunakti!

Džims saņēma viņas roku un noskūpstīja pirkstu galiņus.

Mārgo domas traucās lielā ātrumā, prieks jaucās ar bailēm. Viņa baidījās par savu mīļoto, jo juta, ka viņam draud lielas briesmas.

15

Nākamajā rītā Mārgo Kemerona sarunājās ar vecāko stjuartu. Viņa atteicās no sava vienvietīgā galdiņa un lika sev ierādīt vietu pie kasiera galdiņa. Pie tā sēdēja vēl četri pasažieri. Divi no tiem visa ceļojuma laikā ne uz vienu ēdienreizi neieradās. Trešais bija kāds vācu izcelsmes amerikānis, viņš uz ēdienreizēm ieradās ļoti laikus un līdz Mārgo atnākšanai jau bija paēdis un aizgājis.

— Man vēl nekad nav bijusi tik nepatīkama publika pie galda, — kasieris teica Margo. — Tāpēc esmu jums loti pateicīgs, ka izlēmāt man pievienoties, tas padara manu dzīvi skaistāku. Sākot ar nākamo reisu, es pieprasīšu no katra pasažiera, kas vēlēsies sēdēt pie mana galdiņa, rakstisku garantiju, ka viņš uz ēdienreizēm patiešām ari ieradīsies. Vispār pie šā galdiņa ēd arī kāds itāļu virsnieks, varbūt esat viņu jau pamanījusi?

—   Vai tas ir kungs pelēkajās jātnieku biksēs?

Izsmalcināto itāļu štāba virsnieku pelēkajā formas

uzvalkā ar daudzajām zelta tresēm un spīdīgajos jājamzābakos viņa pāris reižu bija redzējusi. Viņš dūrās acīs tieši ar savām jātnieku biksēm un eleganto mundieri.

—  Jā, es domāju tieši viņu. Šā cilvēka vārds ir Pjetro Viskonti, viņš ir liels patriots un dodas uz Vašingtonu, kur Itālijas vēstniecībā būs atašejs. Viņam katrā ziņā ir diplomātiskā pase.

Pavisam drīz parādījās itālietis pats. Viņš bija pamaza auguma, asiem, inteliģentiem sejas vaibstiem, turklāt loti daudz un dzīvi sarunājās. Viņa uzvedība bija nevainojama, kustības nedaudz militāri stūrainas, īpaši kad viņš paklanījās. Viņš brīvi runāja angliski, bija ārkārtīgi interesants un apveltīts ar humoru.

Mārgo viņa komplimentu dē| nebija jāuztraucas. Itālietis tajā pašā vakarā atzinās, ka ir neprātīgi iemīlējies kādā sievietē. To izdzirdusi, Mārgo atviegloti nopūtās. Runa nevarēja būt ne par vienu citu kā tikai par Mārkema kundzi. Viņš jūsmoja par šīs dāmas skaistajām acīm, graciozo augumu, maigo, tīro sejas krāsu un aristokrātisko stāju. Pēc pirmās atzīšanās viņš pie katras izdevības atgriezās pie šā temata un bija spējīgs runāt par savu iemīļoto pusstundu bez apstājas.

Mārgo par šīm pārmaiņām tikai priecājās. Līdz šim visas dienas viņai bija šķitušas bezgala garas, bet tagad likās, ka šī diena vispār nekad nebeigsies. Pēcpusdienā viņa mēģināja mazliet atpūsties un pagulēt, lai, satiekoties ar Dzimu, justos svaiga un moža, taču nespēja aizmigt. Atgriezusies uz klāja, viņa no jauna satika majoru Viskonti un tūliņ tika iesaistīta sarunā.

Vakarā Mārkema kundze viņu iepazīstināja ar mācītāju Čārlzu Praisu. Jau pēc nelielas sarunas Mārgo jutās priecīgi pārsteigta, jo mācītājs bija loti laipns un gudrs, viņam bija lieliska takta izjuta un vērienīgi uzskati.

Praiss pastāstīja, ka ceļojumu uz Eiropu uzņēmies veselības problēmu dēļ.

—   Vai vainīgi bija jūsu nervi? — viņa jautāja.

Viņš pārsteigts palūkojās uz Mārgo.

—  Jā. Bet kā jūs to zināt?

—  Jūs esat mazliet nervozs. Visu mūsu sarunas laiku jūs skatāties apkārt un pat pie vismazākā troksnīša saraujaties.

—  Tā tas patiešām ir. Tāpat mani ir satraucis Mārkema kundzes piedzīvojums. Man no sirds žēl, ka viņai bija tādi pārdzīvojumi, taču vienlaikus jāatzīst, ka viņa ir loti drosmīga.

Klāja stjuarts atnesa tēju, tasīti viņš pasniedza uz maziem, pītiem paliktnīšiem.

—  Vai dodaties uz Ameriku apciemot paziņas? — Praiss jautāja, saņēmis savu tējas tasīti.

—  Zināmā mērā, taču galvenokārt tas tomēr ir darījumu brauciens. Kaut gan es ceru visai drīz atgriezties Anglijā.

Tajā pašā mirklī Mārgo iešāvās prātā, ka arī Dzims taču ir ceļā uz Ameriku, tāpēc viņai nebūs vajadzības tūliņ griezties atpakaļ. Kas viņam Ņujorkā bija darāms, to Mārgo nezināja. Nākamās četras dienas atnesīs viņam svarīgu lēmumu. Bet kur viņš atrodas? Kāpēc viņš nenāk uz pastaigu klāju pie pārējiem pasažieriem?

Visbeidzot Mārgo apnika domāt par šo noslēpumu. Praiss, kas visu laiku viņu bija vērojis caur saviem biezajiem brillu stikliem, nolika tukšo tējas tasīti uz galda.

—  Kemeronas jaunkundz, man šķiet, ka jūs pati esat loti nervoza! — viņš teica.

16

Kad Mārgo apsēdās vakariņot, viņa uz galda atrada ne tikai kuģa avīzi, bet arī pasažieru sarakstu. Viņa to bija loti gaidījusi, taču nebija iedrošinājusies kādam paprasīt. Viņa uzmanīgi izskatīja visas garās slejas un jutās vīlusies.

Džima sarakstā nebija, tur nebija atrodams arī Džona Vilkinsona vārds. Mārgo domīgi salocīja sarakstu un nolika blakus šķīvim.

—   Vai jūs kādu meklējāt? — kasieris jautāja.

—   Jā, — viņa atbildēja iespējami vienaldzīgā balsī. — Kāds mans paziņa arī it kā gatavojās braukt ar šo kuģi, viņu sauc Džons Vilkinsons.

Kasieris papurināja galvu.

—   Ne pirmajā, ne otrajā, ne trešajā klasē neviena Vilkinsona nav. To es zinu pilnīgi droši, jo šodien man bija jāizskata visas ārzemju pases un jāsalīdzina ar pasažieru sarakstu.

—  Nav neviena Vilkinsona? — viņa neticīgi jautāja.

—   Nē, šoreiz nav. Tas ir diezgan neparasti, jo šis uzvārds ir bieži sastopams. Bet ir notikušas vēl dīvainākas lietas, reiz trīs braucienos pēc kārtas uz kuģa nebija neviena Smita!

Kasieris piecēlās no galda agrāk nekā parasti — bija saslimis kāds viņa palīgs, kura darbs tagad bija jāuzņemas viņam.

—  Starp citu, Kemeronas jaunkundz, — viņš promejot teica, — ja jūs pārmaiņas pēc gribētu redzēt kaut ko interesantu un ilgāk nekā parasti neiet gulēt, tad es jums labprāt izrādītu mūsu radiostaciju.

Mārgo nevilcinoties piekrita.

—  ļā, to gan es labprāt apskatītu, bet vai jums jau tāpat nav pārāk daudz darba?

—   Pat kasierim pienāk darbadienas beigas! Vai jūs mani šonakt pusvienos nepagaidītu uz augšējā klāja? Tad es jums visu parādītu.

Dzims gribēja viņu satikt divpadsmitos. Taču ilgi uzkavēties viņš nevarēja, tātad šo priekšlikumu viņa varēja mierīgi pieņemt.

Mārgo iznāca uz klāja jau pusdivpadsmitos. Piecas minūtes pirms divpadsmitiem pie reliņa parādījās Džims. Šajā vakarā viņš biežāk apstājās, lai paraudzitos uz jūru. Laiks bija brīnišķīgs, un kuģis nemaz nešūpojās. Tāpēc ari uz klāja uzturējās ievērojami vairāk pasažieru, kas vēlējās ieelpot maigo nakts gaisu.

Ari Margo piegāja pie reliņa. Džims atradās tieši starp divām klaja spuldzēm un bija pārliecies pāri margām. Viņš bija ģērbies loti korekti, taču Mārgo šķita, ka draugs izskatās noguris un bāls.

—  Šodien bija loti karsts, — Džims teica, kad Mārgo apjautājās, kā viņš jūtas,— un es biju… savā kajītē.

—   Vai tu pirms aizbraukšanas vēl aprunājies ar Frcnku?

—   Nē, man vairs nebija laika. Es no Mūrfordas aizbraucu piektdienas naktī.

Viņa nejautāja kāpēc, jo zināja, ka viņš nevēlēsies atbildēt.

—  Mārgo, — viņš pēkšņi iesāka, — vai tu man nevarētu pastāstīt, ko tu zini par savu svaini?

—   Par Sesilu? — viņa bija pārsteigta.

-Jā.

—   Bet, Džim, tu taču pats zini, ko es tev varētu pastāstīt. Pirms septiņiem gadiem viņa apprecējās ar Frenku.

—   Kas viņa bija pirms laulībām?

—   Kā tu to domā? Viņa dzīvoja ārkārtīgi labos apstākļos, jo ir Henrika Bensona meita. Tu taču noteikti esi dzirdējis par šo bagāto mākslinieku? Viņš ari izgatavoja gredzena ar nakts meitām kopiju.

—   Jā, bet ko tu vēl zini par šo ģimeni?

—   Neko. Vienīgi to, ka Sesilas māsa astoņpadsmit gadu vecumā apprecējās un ka šī laulība bija nelaimīga. Taču necik daudz par to visu es nezinu, jo Sesila par to tikpat kā neko nav stāstījusi. Kad viņas māsa vēl gāja skolā, viņa aizbēga kopa ar kādu šoferi. Tāpēc ir pilnīgi saprotams, ka ģimene to nevēlējās piekārt pie lielā zvana. Katrā ziņā viņas māsa vēlāk Ņujorkā nomira.

—  To es arī zinu. Varbūt tu zini, kas ir viņas vīrs?

Mārgo ar atbildi vilcinājās.

—   Arī par to man necik daudz nav zināms. Katrā ziņā viņš ir bijis šaubīgs tips, jo vēlāk ilgāku laiku pavadījis cietumā. Bet, kas tur īsti bija, to es nevaru pateikt. Džini, kāpēc tu to visu jautā? Ak, piedod, es taču nedrīkstu tevi izjautāt!

Viņš pieliecās Mārgo tuvāk, paskatījās apkārt un noskūpstīja viņu uz auss.

Mārgo, domā par mani un turi īkšķi. Nākamajās trīs dienās viss izšķirsies. Es esmu sarežģītā situācijā.

Viņa saspieda Dzima roku.

—  Jā, es to darīšu. Un visu laiku par tevi domāšu, — viņa apņēmīgi teica.

—   Un tev man jātic, vienalga, ko tu arī dzirdētu.

Viņa pamāja ar galvu.

—  Tā, mī|ā, un tagad ej lejā. Man klusiņām jānozūd savā slēptuvē.

Viņa jau gribēja iet, kad Dzims viņu paņēma pie rokas un pievilka pie reliņa. Pa klāju, dzīvi sarunādamies, viņiem tuvojās divi jauni pasažieri. Vienu no tiem Mārgo jau reiz bija redzējusi, otrs bija viņai svešs. Ārēji tie bija parasti pirmās klases pasažieri, taču uz Džimu viņu parādīšanās atstāja neparastu iespaidu.

—   Kas tc notiek? — Mārgo klusu jautāja, kad abi bija aizgājuši. — Vai tu viņus pazīsti?

—  Vienu es pazīstu, — viņš drūmi teica, — to, kas bija mums tuvāk!

—   Kas viņš ir?

—  To es varu tikai minēt. Kad es viņu redzēju pēdējoreiz, viņš bija līdz jostasvietai kails un viņu sauca Nosijs. Tagad mums jāšķiras, man jāiet!

Mārgo ātri aizgāja uz savu kajīti, un, kad īsi pēc tam atkal uzkāpa uz klāja, Dzima tur vairs nebija. Ari noslēpumainais Nosijs nekur nebija manāms.

17

Drīz vien pēc divpadsmitiem uz klāja iznāca kasieris un parādīja Mārgo šaurās kāpnes, kas atradās starp "Ceramia" abiem lielajiem skursteņiem un veda uz radistu kajīti. Tur bija loti karsts, telpā bija gaišs kā dienā. Uz sadales dēla dega daudz mazu lampiņu. Telegrāfists viņai izskaidroja atsevišķo instrumentu funkciju, un nepagāja ilgs laiks, kad Mārgo drīkstēja uzlikt austiņas un klausīties.

—  Tā ir "Campania", — telegrāfists viņai paskaidroja. — Šis tvaikonis atrodas no mums trīs simti jūdžu attālumā.

—   Lieliski, — Mārgo teica. — Un kas tās par skaņām?

Telegrāfists iestādīja lielāku viļņu garumu, un no visiem aparātiem atskanēja nepatīkamas skaņas.

—  Tā ir Aberdlna, pēdējā raidstacija, kuru mēs vēl varam dzirdēt no Anglijas. Rit mums ar sauszemi visi sakari būs pārtrūkuši. Man šķiet, ka tagad tiek raidītas zinas. Atvainojiet, bet tagad austiņas ir vajadzīgas man pašam.

Telegrāfists apsēdās un sagatavoja savu lielo piezīmju bloknotu. Viņš sāka kaut ko pierakstīt, bet tūliņ jau lūkojās pēc kasiera.

—  Es nezinu, vai ir kāda nozīme pierakstīt šīs ziņas. Pirmais virsnieks deva rīkojumu, lai nekas par slepkavību Mūrfordā kuģa avīzē netiktu nodrukāts.

—  Kas tā par slepkavību Mūrfordā? — Mārgo bailīgi jautāja. — Kas tur ir noticis?

—   Visas ziņas par to pirmais virsnieks no kuģa avīzes izsvītroja, — kasieris viņai skaidroja. — Man šķiet, viņš to darīja tāpēc, lai noziedznieks, ja viņš gadījumā atrodas uz šā kuģa, netiktu brīdināts. Slepkavība ir notikusi kādā bankā…

Mārgo atspiedās pret kajītes sienu. Viņa bija nobālējusi, taču šausmīgi spilgtajā elektrisko lampiņu gaismā tas nebija pamanāms. Klausoties kasiera tālākajos skaidrojumos, viņai šķita, it kā vīrieša balss nāktu no liela tāluma.

—  Tur tika nošauts bankas otrais direktors, vārdā Stīvcnsons vai Sendersons, bet pirmais direktors, kāds Bārtolomjū, tika atrasts ar revolveri rokā. Šis fakts pats par sevi nebūtu nekas briesmīgs un to varētu pat izskaidrot. Bārtolomjū tikai dažas minūtes pirms slepkavības bija atvadījies no policijas inspektora. Taču tajā pašā naktī, piesavinājies dimantu kaklarotu simt divpadsmit mārciņu vērtībā, viņš pazuda. Gadījuma pēc dāma, kam šī rotaslieta pieder, atrodas uz mūsu kuģa. Tikko pienāca radiotelegramma, kas to apstiprina. Rit no paša rīta es likšu piegādāt šo ziņu.

—   Kas… kas ir noticis ar Bārtolomjū? — Mārgo klusā balsī jautāja.

—   Viņš ir aizbēdzis. — Kasieris paraustīja plecus. — Loti iespējams, ka viņš ir jau apcietināts, kopš mums pienāca pēdējās ziņas. Vai varbūt jūs esat dzirdējis kaut ko jaunu? — viņš vērsās pie telegrāfista.

—  Par to nemaz nav vērts runāt. Francijā tika apcietināts kāds cilvēks, taču vēlāk izrādījās, ka tas nav Bārtolomjū.

Mārgo paspēra soli uz priekšu un būtu nokritusi, ja kasieris nebūtu viņu pieturējis.

—   Kemeronas jaunkundz, — viņš teica, — es ārkārtīgi nožēloju, ka atvilku jūs uz šejieni. Šeit ir pārāk karsts, un arī gaiss nav diez cik svaigs. — Viņš pavadīja Mārgo uz laivu klāja un sameklēja krēslu. — Pagaidiet mani šeit. Es jums tūliņ atnesīšu glāzi ūdens.

Viņš nosteidzās lejā.

Glābšanas laivu ēnā sakustējās kāds stāvs, un Mārgo pamanīja vīrieti baltā kreklā.

—   Džim! — viņa klusu sauca. — Džim!

Viņš bez trokšņa pienāca Mārgo tuvāk, un viņa pamanīja, ka Džimam ir basas kājas.

—   Džim, es visu zinu! Ko tas nozīmē?

—  Ak tad tu to tomēr uzzināji? — viņš mierīgi jautāja.

Viņa pamāja ar galvu.

—   Mārgo, vai tu man vēl arvien tici? Vai tu man patiešām tici?

Viņa dziji ievilka elpu un palūkojās viņam acīs.

—  Jā, Džini, es tev ticu.

Viņš pieliecās un kaislīgi viņu noskūpstīja. Tūliņ arī viņi izdzirda uz kāpnēm kasiera solus. Dzinis atkal nozuda ēnā.

—  Es tagad jau jūtos labāk, — Mārgo teica, trīcošā rokā turēdama glāzi.

—  Man gan nešķiet, ka jums ir labāk. Man patiešām žēl, ka par iemeslu tam biju es. Man būtu vajadzējis zināt, ka mazajā, šaurajā kajītē jums būs pārāk karsti.

—  Ak, nekas, viss kārtībā. Tā ir manis pašas vaina, jo es… es šovakar vakariņās iedzēru pārāk daudz vīna.

—  To nu jūs man neiestāstīsiet! — kasieris pārmetoši iesāka. — Jūs laikam esat piemirsusi, ka mēs sēžam pie viena galdiņa, un, kopš esat uz kuģa, jūs vispār vēl neesat izdzērusi nevienu glāzi vīna.

Mārgo iesmējās, taču viņas smiekli bija nervozi.

Kasieris viņu pavadīja lejā un nodeva stjuartes gādībā.

Vēlāk Mārgo svaidījās gultā no vieniem sāniem uz otriem, un visu laiku viņas ausīs skanēja viens vārds: "Slepkava! Slepkava!"

Un šķita, ka viļņi, kas čalodami sitās pret bortu, vēja gaudas, kas atbalsojās kajītes atvērtajā logā, šo vārdu vēlreiz atkārto.

Viņa nespēja to iedomāties! Džinis uz to nekādā gadījumā nebija spējīgs! Tas bija joks, kad viņš teica, ka gribētu kļūt par banku laupītāju, tas gluži vienkārši bija absurds. Tomēr fakti liecināja par kaut ko citu — bija nosūtīts viņa personas apraksts, bet viņš pats aizbēdzis. Reizē ar to viņš atzina savu vainu.

Ko lai viņa dara? Šo jautājumu Mārgo uzdeva sev neskaitāmas reizes, taču nespēja rast atbildi. Viņai atlika tikai viens — ticēt un gaidīt.

Kur Dzims bija apmeties? Kurā kuģa daļā viņš slēpjas? Kā viņš spēja izbēgt inspektoru modrībai, kas divreiz dienā pārmeklēja katru kuģa kvadrātmetru, meklējot iespējamos bēgļus? Meklējot nereģistrētus pasažierus, viņi pārbaudīja katru glābšanas laivu un neapstājās pat pie visslēptākajiem stūrīšiem.

Šādi un līdzīgi jautājumi Mārgo prātu nodarbināja nepārtraukti. Pulksten sešos no rīta viņa beidzot iegrima miegā, un viņa vēl nebija parādījusies uz klāja, kad trompetists deva signālu ierasties uz pusdienām.

18

— Es labprāt vēlētos ar jums aprunāties, — teica Stella Mārkema un apsēdās blakus Mārgo Kemeronai. — Esmu saņēmusi drausmīgu ziņu.

Mārgo loti labi zināja, par ko ir runa. Šajā brīdī viņa šo melanholiskā izskata sievieti ienīda tā, kā vēl nekad nevienu savā mūžā nebija ienīduši, ja šī šausmīgā persona savus dimantus nebūtu bankā deponējusi, noziegums vispār nebūtu noticis. Kāpēc viņa savas dārglietas nebija aizvedusi uz Londonu vai Ņujorku?

—   Lūdzu, runājiet, — Mārgo atbildēja un centās izlikties pēc iespējas vienaldzīga.

—   Es esmu pazaudējusi vērtīgu dimantu kaklarotu, es gribēju teikt, tā man ir nozagta, un to ir izdarījis bankas direktors. Protams, banka man šo zaudējumu atlīdzinās, bet tie bija izmeklēti dimanti.

—    Kopš kura laika jūs īsti uzstājaties uz skatuves? — Mārgo uzdeva nepieklājīgu jautājumu.

—  Kā jums kaut kas tāds vispār varēja ienākt prātā?

—    Esmu dzirdējusi, ka dārglietas parasti zog aktrisēm, turklāt vēl simt divpadsmit tūkstošu mārciņu vērtībā! — vina satraukta iesaucās. — Kāpēc jūs vispār nesat dārglietas uz banku, kāpēc jūs tās nevalkājat pati? Protams, ir taču daudz ērtāk risku novelt uz kādu citu!

Markhma kundze savilka šaurās uzacis, tad sāka smieties.

—   Ak, es taču biju pavisam aizmirsusi, ka amizantais Bārtolomjū kungs, kas pazuda ar visu manu kaklarotu, bija jūsu draugs.

—   Viņš vēl joprojām ir mans draugs! — Mārgo iesaucās, vaigiem degot.

—    Būt pazīstamai ar cilvēkiem no noziedznieku pasaules noteikti ir loti interesanti! — Mārkema kundze ironiski atteica.

—   Es nezinu, kāpēc jūs man to sakāt! — Mārgo dusmas auga augumā. — Es zinu tikai to, ka jūs savā uzpūtībā un savtīgumā esat nodarījusi lielu ļaunumu kādam cilvēkam! — Kamēr Stella Mārkema izplūda iecietīgā smaidā, Mārgo savu apsūdzību pabeidza ar piezīmi: — Turklāt dzīvību ir zaudējis kāds loti jauks cilvēks.

Ko? — Smaids no Mārkema kundzes sejas bija nozudis, un vina ātri jautāja: — Kas ir zaudējis dzīvību?

—  Stīvens Sendersons, Bārtolomjū kunga asistents. Viņš tika atrasts savā kabinetā nošauts, tas bija iepriekšējā vakarā pirms mūsu aizbraukšanas.

Mārkema kundze pēkšņi izskatījās veca un sakritusies.

—   Dieva dējī — vina klusu noteica. — Nošauts, nē, tas taču ir šausmīgi!

Viņas izskats bija tā pārvērties, ka Mārgo izbijusies piegāja pie viņas un satvēra aiz rokas.

—   Kas jums kaiš? — viņa jautāja.

Taču Mārkema kundze neatbildēja. Viņa vienīgi tikko manāmi nogrozīja galvu un bezsamaņā ieslīga krēslā.

19

Šī diena Mārgo Kemeronai atgādināja murgu. Divpadsmitos naktī viņa, kā parasti, izgāja uz klāja, lai satiktos ar Džimu, taču viņš neatnāca. Pievakarē viņa uz pastaigu klāja bija sastapusi mācītāju Praisu un Mārkema kundzi.

Mārkema kundze bija atguvusies un atvainojās Mārgo. Viņa apgalvoja, ka jūtoties atkal labi, taču viņai zem acīm bija tumšas ēnas.

—   Es nedrīkstu neko dzirdēt nc par slepkavībām, ne nelaimes gadījumiem, citādi zaudēju savaldīšanos. Sevišķi slikti jutos šorīt, jo es to nabaga cilvēku labi pazinu.

—     Arī es esmu dzirdējis par šo skumjo atgadījumu, — Praisa kungs ieteicās, — un man jāsaka, tas ir šausmīgi… drausmīgi!

—   Ar to varētu izskaidrot… — Mārkema kundze iesāka.

—   Ko varētu izskaidrot? — Praisa kungs jautāja.

—  Es domāju — to, ko klāja stjuarts jums šovakar pastāstīja.

—  Ak tā.

Praisa kungs raudzījās pāri reliljam uz jūru.

—   Par ko ir runa? — Mārgo jautāja.

—   Klāja stjuarts mums teica, ka uz kuģa esot divi kriminālpolicisti. Es gan nezinu, vai viņi ir pirmās klases pasažieri.

Mārgo atkal pārņēma bailes.

—   Kā — kriminālpolicisti šeit, uz kuģa? — viņa nedrošā balsī atkārtoja. — Vai jūs viņus pazīstat? Vai varat man parādīt?

—   Nē, — Mārkema kundze kļuva nervoza. — Viņus varētu pazīt vienīgi Vinters. Viņš labprāt ar tādiem cilvēkiem saietas, es domāju — ar kriminālpolicistiem…

—  Tas ir šausmīgi, — Praiss vēlreiz teica. Ziņa par ielaušanos bankā, šķita, viņu loti satrauca. — Man… man tagad būtu jādodas pie miera. Ceru, ka dāmas mani atvainos…

Viņš īsi paklanījās un aizgāja.

—  Man mācītājs šķiet loti patīkams, — Mārgo iesāka. — Nezinu, kāpēc, bet es pret viņu jūtu simpātijas.

—  Jā, arī man viņš šķiet loti jauks.

—   Jūsu virssulainis šodien nav manāms uz klāja.

—  Viņam atkal ir piemetusies jūras slimība, — Mārkema kundzes balss šoreiz skanēja asi. — No rīta jūra bija mazliet nemierīga, un ar to pietika, lai viņš savārgtu.

Šajā naktī Mārgo ilgi gaidīja Dzimu. Viņa gaidīja arī vēl tad, kad ieradās naktssardze un ar lielām šļūtenēm sāka skalot klāju. Un tikai pēc brīža viņa atgriezās savā kajītē un sāka raudāt. Gulēt viņa nespēja, un, kad piecos sāka aust rīts, viņa piecēlās, apģērbās un izgāja no kajītes.

Lifts šajā rīta stundā nestrādāja, tāpēc viņai nācās kāpt augšup pa lielajām kāpnēm. Sasniegusi C klāju, Mārgo atcerējās Djūpreida kundzi un pasmaidīja, jo tagad jau vairs nebija nozīmes apjautāties par viņas pašsajūtu.

Un tomēr viņa uzmeta skatienu garajam gaitenim ar daudzajām durvīm.

Djūpreida kundzes kajītes durvis bija puspievērtas, un Mārgo pamanīja, ka iekšā deg gaisma. "Varbūt viņa, tāpat kā es, nevar aizmigt?" Mārgo ienāca prātā.

Mazliet pavilcinājusies, viņa pagāja pāris solu uz priekšu un pieklauvēja, durvis pavērās vēl vairāk, ļaujot ieskatīties kajītē.

Kajite bija tukša un gulta neskarta.

Mārgo sarauca pieri grumbās.

Varbūt Djūpreida kundze bija uz klāja. Mārgo kāpa augstāk un, izgājusi uz klāja, sajuta vēsā rīta elpu.

Klājs bija pilnīgi tukšs, vienīgi labu gabalu tālāk lēni pastaigājās stūrmanis. Ar neko neredzošu skatienu viņš palūkojās uz Mārgo. Pasažieru dīvainās ieražas viņu jau sen vairs nespēja pārsteigt. Taču tad viņš pienāca pie Mārgo un apjautājās, vai viņa nevēlas tasi kafijas.

—  Es ne visai ticu, ka tik agri no rīta kāds stjuarts jau atrodas savā postenī, bet, ja jums ir kāda vēlēšanās, es varu jums palīdzēt.

Mārgo ar pateicību pieņēma viņa priekšlikumu.

Viņš piestūma Mārgo tuvāk atpūtas krēslu un uzklāja uz tā segu. Viņa stūrmaņa rūpes uzņēma kā patīkamu pārmaiņu. Kuģis mazliet šūpojās, un viņai ienāca prātā Vinters, kam noteikti atkal bija piemetusies jūras slimība. Ūdens bija vienmuļi pelēks, šo drūmo ainu atdzīvināja vienīgi viļņu baltās putas. Arī debesis sedza pelēki mākoņi. Izskatījās, ka drīz sāks līt.

—  Līdz pusdienām laiks noskaidrosies, — stūrmanis teica, viņš zināja, ka sliktā laikā ir jācenšas pasažieriem iedvest drosmi. — Redziet, tie ir kurinātāji, viņi iet uz darbu. Tūliņ būs maiņa. — Pa klāju viņiem tuvojās vairāki vīrieši. — Kad no rītiem uz klāja neviena nav, viņi iet pa īsāko ce|u.

—   Kur šie kurinātāji strādā?

—   Lejā, sakarsušajā mašīntelpā. Viņiem jārūpējas par uguni kurtuvēs. Tur lejā ir sasodīti augsta temperatūra, ellē nevarētu būt daudz karstāks. Nesen viens nokrita. Pagāja trīs stundas, līdz viņš atkal nāca pie samaņas.

—  Šausmas pārņem, iedomājoties, ka mēs šeit, luksusu baudot, nemaz nezinām, kas cilvēkiem mūsu dēj jāizcieš.

Pa to laiku pirmais kurinātājs jau bija pienācis pavisam tuvu Mārgo. Vīrieši viņu ziņkārīgi vēroja, un arī viņa tos nopētīja citu pēc cita. Pēc mirkļa viņai gandrīz tase izkrita no rokām — bija vajadzīga milzīga savaldība, lai to nepieļautu. Septītais vīrietis — basām kājām, bez cepures un stingu skatienu — bija Dzims Bārtolomju. Viņam, tāpat kā pārējiem, mugurā bija tumši zils svīteris, un bikses, kas tikko sniedzās līdz ceļgaliem, lejas daļā bija vienās driskās.

Kurinātāji steidzīgiem soliem gāja tālāk. Mārgo klusējot noraudzījās viņiem pakaļ. Šķita, ka stūrmanis viņas satraukumu nav pamanījis.

—  Jā, tā nu tas ir, — viņš turpināja pārtrūkušo sarunu, — vieni strādā lejā, mašīntelpā, citi guļ augšā, luksusa kajītēs. Starp kurinātājiem palaikam atrodas pa kādam tikpat smalkam kungam kā pirmajā klasē.

Mārgo uzlika plaukstu uz stūrmaņa rokas.

—  Vai jūs nebūtu tik laipns un nepagādātu man vēl vienu tasi kafijas? — viņa lūdza. — Šo es nejauši izlaistīju.

Stūrmanis vēlreiz devās lejup.

Tad lūk, kāds bija izskaidrojums — Džims Bārtolomjū strādāja uz kuģa par kurinātāju. Pēkšņi Mārgo visu saprata. Kuģa galvenais inženieris un kapteinis bija Dzima draugi. Viņi bija parūpējušies, lai ziņa par slepkavību bankā nenonāktu atklātībā, un visu risku uzņēmušies uz sevi. Džims agrāk bija izglābis dzīvību viņiem. Un tāpēc tagad nokļuvis mašīntelpas ellē. Viņu pārņēma šausmas, iedomājoties, ka viens no kurinātājiem bija paģībis. Un tieši tagad, šinī brīdī, Džims atradās lejā un viņam bija jāizcieš karstuma radītās mokas. Bet rīta agrumā tur varbūt bija vēsāks nekā pēcpusdienā.

Pēkšņi Mārgo atcerējās arī noslēpumaino Nosiju. "Kad es viņu redzēju pēdējoreiz, viņš bija līdz jostasvietai kails," Džims bija teicis. Tātad arī Nosijs bija kurinātājs.

Mārgo sāka rēķināt. Ja Džimam piecos no rīta sākās maiņa, tad deviņos tā beidzās, un nākamā sāksies tikai pēcpusdienā. Bet tieši pēcpusdienā tur bija viskarstāk. Kasieris bija teicis, ka tagad kuģa iekšienē ir sevišķi karsti, jo viņi šķērso Golfa straumi. -

Kaut viņš to nebūtu teicis! Taču tūliņ viņa nožēloja, ka domās izteikusi tādu vēlēšanos. Varbūt tieši tādēļ Džims pagājušajā naktī nebija uznācis pie viņas augšā.

Šis pieņēmums izrādījās pareizs. Tajā laikā viņš strādāja pie lielā dzinēja, turklāt tādā karstumā, ko nav iespējams aprakstīt.

Bet varbūt patiesībā Džims šīs grūtības bija uzņēmies viņas dēj? Mārgo vairs nespēja šīs domas atvairīt.

Kad stūrmanis atgriezās, nesdams viņai nākamo kafijas tasi, Mārgo smaidīja, viņa smaidīja arī vēl tad, kad pēc kādas stundas savā kajītē devās pie miera.

Mārgo pamodās stīva un sasprindzināta, jo bija gulējusi ar visām drēbēm. Bija trīs pēcpusdienā, un pirmais, kas viņai ienāca prātā, atkal bija Džims Bārtolomjū, kas bēguļoja un strādāja lejā, mašīntelpā, svelmainā karstumā, — uz bridi viņā pat pamodās tāds kā lepnums, apzinoties, kādas briesmas viņam nākas izciest.

Mazliet vēlāk Mārgo atcerējās, ka agri no rīta bija klauvējusi pie Djūpreida kundzes durvīm un ielūkojusies viņas kajītē. Pārģērbusies viņa no jauna devās uz C klāju un klauvēja pie Sesilas draudzenes kajītes durvīm.

Durvis atvēra tā pati kalpone, ar ko viņa bija runājusi.

—  Djūpreida kundze gul, — viņa sazvērnieciski nočukstēja. — Viņai naktī bija loti slikti.

—   Man loti žēl, — Mārgo pieklājīgi teica. — Kad viņa aizgāja gulēt?

Viņai gar to nebija nekādas daļas, un uzdot šo jautājumu bija loti nepieklājīgi.

—   Ak, tas varēja būt īsi pirms pusnakts.

Mārgo nobrīnījusies izgāja uz pastaigu klāja.

Ari ap Djūpreida kundzi vijās kāds noslēpums.

20

Pret Stellu Mārkemu Mārgo šoreiz izturējās mazliet pieklājīgāk, tas arī bija viegli izdarāms, jo šī dāma bija atmetusi augstprātību un kļuvusi ievērojami cilvēcīgāka un laipnāka.

—   Paldies, ka apjautājāties, bet es pavadīju bezmiega nakti. Ak, kā es ienīstu šo kuģi, — dažbrīd es gandrīz neko vairāk nevēlētos kā vien to, lai šī milzu kaste nogrimtu jūras dibenā.

—   Es jums varu vienīgi ieteikt šo jautājumu apspriest ar kapteini, — Mārgo teica ar nopietnu sejas izteiksmi. — Varbūt viņš būs ar mieru nogremdēt kuģi, ja vien jūs savu lūgumu pietiekami neatlaidīgi izteiksiet. Par kapteini stāsta, ka pasažieru lūgumus viņš ijemot vērā.

Mārkema kundze uzmeta Mārgo ātru skatienu, taču viņas dusmas tūlīt pagaisa un viņa pasmaidīja.

—   Tas nebija labi, ka es izrādīju tādu nesavaldību, — viņa teica. — Bet laiks ir šausmīgi karsts.

Viņa pavicināja vēdekli.

Laiks patiešām bija karsts. Jūra bija gluda ka spogulis. Stūrmaņa solījums bija piepildījies. Virs plašās jūras pletās bezgalīgi zils debess jums, arī ūdens bija zils, varbūt nedaudz tumšāks nekā debesis.

—  Ja jau šeit, uz klāja, ir tik karsts, tad es labprāt gribētu zināt, kāda temperatūra ir katlu telpā, — Mārkema kundze turpināja sarunu. — Dzirdēju, ka vienu kurinātāju esot ķērusi trieka. Es par to apjautājos kuģa ārstam, kad viņš atnāca uz pusdienām, bet viņš, protams, visu noliedza. Uz tik liela kuģa pasažieri nekad neuzzina visu patiesību.

—   Man sāk likties, ka arī mani šis ceļojums nobeigs, — Mārgo novilka, nedroši piecēlās un piegāja pie reliņa.

Mārkema kundzei šķita, ka viņu, tāpat kā vairumu pasažieru, ir pārņēmis nemiers. Viņa atkal paņēma smalko izšuvumu, ko pirms brīža bija nolikusi pie malas.

Mārgo drīz vien atgriezās. Viņā bija radusies iekšēja pārliecība, ka mirušais kurinātājs nav Dzims.

—  Kā jūtas jūsu virssulainis? — viņa jautāja. — Vai viņu nav ķērusi trieka?

Mārkema kundze mierīgi turpināja izšūt, viņas galva bija noliekta un skatiens pievērsts darbam.

—  Nē, — viņa pēc brīža teica. — Mans virssulainis nemirs. Viņš izskatās tā, it kā gatavotos dzīvot mūžīgi.

Viņas balsī jautās dīvaina pieskaņa, tā lika Mārgo vērīgāk paskatīties uz savu kaimiņieni.

—   Kā jūs to domājat?

—   Mans virssulainis nemirs, — Mārkema kundze atcirta un papurināja galvu.

Mārgo pārskatīja klāju abos virzienos.

—   Pēdējās pāris dienas es viņu vispār neesmu redzējusi.

—   Kad viņš jūtas kaut cik labāk, tad visu laiku pavada smēķētāju salonā. Bet tur nāk jūsu draugs.

—  Viņš man nav nekāds draugs, — Mārgo ātri noteica, redzot tuvojamies majoru Pjetro Viskonti greznajā formas tērpā.

—  Dīvains, mazs cilvēciņš, — Mārkema kundze izmeta, izšūšanu nepārtraucot.

—   Jā, — Mārgo viņai piekrita. — Viņš aizvien izskatās tik kārtīgs un labi apģērbies, it kā nāktu tieši no skrodera.

Mārkema kundze iesmējās.

Itālietis atbilstoši priekšrakstiem apstājās pa gabaliņu no dāmām, militāri sveicināja un tad sniedza Mārgo roku.

—   Jūs šodien nebijāt pusdienās, un tas mani ļoti sāpināja. Es pastaigājos pa vienu pusi, pastaigājos pa otru, taču jūs nekur neredzēju. Es uzkāpu laivu klājā un apstaigāju arī to. Es jūs meklēju lielajā hallē palmu dārzā, bet nekā! Es jūs nekur neatradu, jo jūs nekur nebijāt.

Mārgo drīz vien pamanījās pazust, atstājot majoru kopā ar viņa dievināto Mārkema kundzi. Vina nosteidzās lejā pa kāpnēm pie sava drauga kasiera.

—  Jums tagad būs jāizrāda man pretimnākšana, — vina teica, ieraudzījusi kasieri kantorī vienu.

Arī kasieri loti nomocīja karstums, kaut gan uz vina rakstāmgalda atradās divi ieslēgti elektriskie ventilatori.

—  Varat būt pilnīgi droša, ka darīšu visu iespējamo, lai izpildītu ikvienu jūsu vēlēšanos, — viņš galanti atbildēja.

—  Es vēlos, lai jūs pārkāptu vienu no stingrākajiem likumiem, kādi jāievēro uz kuģa.

—   Par kādu likumu ir runa?

—   Par to, kas stingri aizliedz atklāt dažas lietas, proti, kuģa noslēpumus. Jūs. piemēram, man nekad neteiksiet, cik lielā ātrumā mēs braucam, tāpat jūs neteiksiet, kad un kāpēc kapteinis ir pavēlējis braukt ar mazāku ātrumu nekā parasti.

Kasieris pasmaidīja.

—  To mēs paši ne vienmēr zinām.

—  Nu labi, tad es jums kaut ko pajautāšu. — Taču jautājums nenāca bez piepūles, viņa ievilka elpu un tikai tad spēja izdvest: — Vai tā ir taisnība, ka šodien ir miris kāds kurinātājs?

Kasieris nopietni viņā paraudzījās.

—  Tātad šis gadījums tomēr kaut kādā veidā ir nonācis atklātībā. Jā, tā ir taisnība. Ko par to runā pasažieri? Ar ko, viņuprāt, šis cilvēks ir miris?

—   Runā, ka viņš esot miris ar trieku.

Mārgo bija loti jāsaņemas. Viņai trīcēja kājas.

—  Tā nav taisnība. Šis nabaga cilvēks zaudēja dzīvību nelielā eksplozijā. Man viņa ir šausmīgi žēl, viņš jau piecpadsmit gadus bija nostrādājis uz mūsu kuģa.

Mārgo atviegloti uzelpoja. Tas gandrīz atgādināja šņukstu.

—   Paldies, ka jūs man to pateicāt. — Viņa runāja aizsmakušā balsī. — Man tas noteikti bija jāzina.

—   Bet, Kemeronas jaunkundz, varētu gandrīz domāt, ka jums kāds kurinātājs ir draugs!

Atverot Mārgo durvis, viņš smaidīja.

: — Mašīntelpā visi ir mani draugi, un es biju satriekta, uzzinājusi par šo nelaimes gadījumu. Pirmoreiz mūžā mani satrauc šo cilvēku dzīve, man pastāvīgi par to jādomā. Cik izklaidīgi un vienaldzīgi mēs izturamies pret to, kas mūs neskar tieši.

Kasieris klusēja.

21

Diena Džimam Bārtolomjū nepagāja bez starpgadījumiem. Kad beidzās maiņa, viņš gāja pa šauro gaiteni, kas savienoja mašīntelpu ar šaurajām kurinātāju kajītēm uz priekšējā klāja. Pēkšņi kāds uzsita viņam uz pleca, atskatījies viņš ieraudzīja tā vīra netīro seju, kurš visu rītu bija strādājis viņam līdzās.

—   Vilkinson, es gribētu ar jums mazliet parunāt. Ejam mazgāties!

Džims viņam sekoja uz šauro telpu, kurā cita citai blakus rindojās dušas.

—   Ko jūs vakar darījāt uz pastaigu klāja?

Jautātājs bija Nosijs, viņa balss skanēja gandrīz pavēloši.

—  To pašu jautājumu es varu uzdot arī jums!

Nosijs viņā vērīgi paskatījās, tad teica:

—   Viss skaidrs, jūs esat Bārtolomjū!

—   Simpātisks uzvārds, — Džims teica. — Bet tāpēc vien man tas nav vajadzīgs.

—   Nestrīdēsimies. Apsēdieties, es esmu noguris kā suns, bet šī lieta mums tomēr reiz ir jānoskaidro.

Viņi apsēdās krēslos.

—   Varu jums pateikt tikai vienu, — Nosijs iesāka. — Esmu Skotlendjarda darbinieks, un, kaut gan nedzenu pēdas jums, man tomēr ir pietiekami lielas pilnvaras, lai jūs apcietinātu. Un droši vien tā arī notiks, kaut gan Skotlendjarda darbinieki netic, ka slepkava vai dimantu zaglis esat jūs. Katrā ziņā mans palīgs šeit uz kuģa ir saņēmis plašu ziņojumu. Tāpēc jums, Bārtolomjū, vislabāk būtu pateikt man visu, ko jūs zināt. Citas iespējas to darīt jums nebūs, jo rīt es mašīntclpā vairs nestrādāšu. Esmu nonācis pie pārliecības, ka neviens no noziedzniekiem, kurus mēs meklējam, kuģa komandas sastāvā nav.

Klusējot vai izvairoties no atbildes, Džims neko nevarēja ne iegūt, ne sasniegt. Tāpēc viņš izstāstīja visu līdz pēdējam sīkumam. Viņi kopā nosēdēja veselu stundu. Kriminālpolicists it kā nejauši uzdeva viņam pa jautājumam, un, kad viņi piecēlās, viņš uzsita Džimam uz pleca.

—   Iekams kuģis ieies Hudzonas upes grīvā, kāds tiks apcietināts, un iespējams, ka tas būsiet jūs.

—  Arī man būtu loti žēl, ja jūs atgrieztos Anglijā, neko nenoskaidrojis.

22

Pēdējo dienu vienmuļais dzīves ritms Mārgo sāka krist uz nerviem. Ar nepacietību viņa gaidīja brīdi, kad varēs tikties ar Džimu.

Viņa, kā parasti, aizgāja uz pastaigu klāja tumšāko galu un atspiedās pret reliņu. Tūliņ arī parādījās Džims, viņš, kā parasti, bija ģērbies Vakara uzvalkā.

—  Kā tev klājas? — viņa, elpai aizraujoties, jautāja un piespiedās viņam ciešāk klāt. — Kā iet darbā? Es domāju, ar noslēpumu atklāšanu?

—   Šķiet, ka tīri labi. — Viņš paraudzījās apkārt. — Šeit mani var ieraudzīt tas nolādētais vecākais stjuarts. Ar viņu es vismazāk gribētu tikties, jo viņš nelaimīgā kārtā mani pazīst. Uzkāpsim augšā, aiziesim uz laivu klāju.

Mārgo ielika savu roku viņējā.

Viņi kāpa pa šaurām, stāvām kāpnēm. Džims kāpa pirmais. Augšā viņiem garām pagāja daži pārīši.

Starp divām laivām atradās neliela platforma, no kurienes vajadzības gadījumā varēja vadīt to nolaišanu ūdenī. No turienes viņi piegāja pie kuģa ārējām margām.

—   Pastāsti man visu, kas tur notika, — Mārgo lūdza, un viņš visu sīki izstāstīja, arī to, kā tika atrasts Scndersona līķis.

—   Vienu es tomēr nespēju saprast. Kāpēc Sesila izkāpa mazajā stacijā un tālāk brauca ar mašīnu? Kāpēc tu to nepateici Frenkam?

—   Es biju pārliecināts, ka viņš to zina, — Džims teica. — Man pašam tas šķita dīvaini. Vai tad pirms tam, kad Sesila tik pēkšņi mainīja savus plānus, viņa neieminējās, ka gatavojas braukt uz Skotiju?

—   Nē, tas atklājās pārrunās Frenka kabinetā. Lieta noteikti bija loti nopietna, jo, kad Frenks iznāca no kabineta, viņš izskatījās nevesels un noguris, bet nabaga Sesila bāla un izbiedēta. Bet tu man vēl neesi pateicis visu.

—   Nē, — viņš neiebilda, taču, iekams sāka runāt, pagāja labs brīdis. — Runa ir par divām dažādām lietām. Vienu es tev pastāstīšu, otra lai paliek citai reizei. Par to, kas notika pēc tam, kad policijas inspektors mani atstāja vienu ar nogalināto Sendersonu, es pagaidām negribu runāt. Es tev izstāstīšu kaut ko citu, un varbūt tu spēsi man palīdzēt atklāt kādu noslēpumu. Kad es noliecos pie Sendersona, ieraudzīju viņam rokā nelielu papīra gabaliņu. Es ar varu atlauzu vaļā viņa sažņaugtos pirkstus un atklāju, ka tas ir fotogrāfijas stūrītis. Kāds fotogrāfiju bija izrāvis viņam no rokām.

—   Kas tā bija par fotogrāfiju? — Mārgo satraukta jautāja.

—  To es nevaru pateikt. Tur bija tikai viens stūrītis, bet uz tā kādas dāmas roka.

—   Vai tu to nespēj raksturot tuvāk?

—  Tā bija sievietes roka ar gredzenu.

—  Tas taču nebija "Nakts meitas"? — Mārgo satvēra Dzima roku.

—  Uz fotogrāfijas bija tieši šis gredzens.

—   Sesila! Tas taču ir viņas gredzens, un tomēr…

—   Nav iespējams, ka es būtu kļūdījies, — Dzims turpināja. — Kad biju jau uz kuģa, es aizņēmos no galvenā inženiera palielināmo stiklu un ar to izpētīju visus sīkumus.

Kamēr viņi, pārliekušies pāri reliņam, vēroja viļņu baltās putas, Mārgo klusēja.

—  Vai tu man nepastāstītu, ko vēl esi piedzīvojis?

—   Vienīgi to, ka, dienai austot, es Sauthemptonā uzkāpu uz kuģa. Galvenais inženieris Smaits man ir pazīstams, un es nekavējoties ar viņu izrunājos. Es viņam vaļsirdīgi izstāstīju šo notikumu. Turklāt darīju zināmus arī savus pieņēmumus, kurus nevaru tev vēl atklāt. Tad viņš uzaicināja uz savu kajīti Stornovcju, un pusdienojot mēs vēlreiz pārrunājām šo lietu. Viņi tiešām ir brīnišķīgi cilvēki. Viņi uzņēmās risku. Es guļu galvenā inženiera kajītē, un tā, starp citu, atrodas uz šā klāja. Stjuarts ir lietas kursā, taču arī viņu es pazīstu no agrākiem laikiem.

—   Un kas būs Ņujorkā?

—   To es nezinu. Uz kuģa ir kriminālpoiicisli, bet nedomāju, ka viņi interesējas par mani.

—  Tad kāpēc viņi atrodas uz kuģa?

—  Viņi grib apcietināt "Lielo četrinieku". Vai es tev toreiz izklāstīju Sendersona teoriju? Nabaga cilvēks, pēdējie vārdi, ko es no viņa dzirdēju, bija par lielajām summām, kas pienākas par bandas aizturēšanu.

—   Es īsti nezinu, ko par to visu domāt, — Margo pēc brīža teica, — Katrā ziņā dīvaini ir tas, ka fotogrāfijā redzams gredzens. Frenks vairākkārt ir teicis, ka eksistē tikai viens tāds gredzens, bet kā tas var būt, ka tas pats gredzens ir redzams fotogrāfijā, ja… Vai tu domā, ka šo drausmīgo noziegumu varētu būt pastrādājusi Scsila?

—  Vai viņa nošāvusi Sendcrsonu? Dieva dēl, nu nē taču!

—   Kā tu domā, vai viņa ar Sendersonu bija pazīstama? Es tagad atceros. Viņa loti satraucās, kad ieraudzīja viņu stāvam bankas durvis.

Džims tūliņ neatbildēja.

—  Tavā vietā es tomēr atmestu pieņēmumu, ka slepkava varētu būt tava svaine. Es esmu pilnīgi pārliecināts, ka ar slepkavibu viņai ir tikpat maz sakara kā tev un man.

Pēkšņi viņi tumsā sev aiz muguras izdzirda kliedzienu, baiļu saucienu, kam sekoja troksnis, it kā būtu nokritis kaut kas smags. Jau izdzirdot pirmās skaņas, Džims apsviedās apkārt un nozuda tumsā.

Mārgo, kas steidzās viņam pakal, gandrīz pakrita.

Tagad viņa ieraudzīja, ka Džims ir noliecies pār kādu zemē gulošu tumšu stāvu. Viņš ātri uzrāva sērkociņu.

—   Kas ir šis cilvēks? — viņš jautāja.

Mārgo paskatījās pāri Dzima plecam un sarāvās, ieraudzījusi gulošajam no brūces galvā sūcamies asinis.

—  Tas ir mācītājs — Praisa kungs!

Šķita, ka neviens cits kliedzienu nav dzirdējis, jo viņi uz klāja bija vienīgie.

Džims piecēla ievainoto sēdus un atbalstīja viņa muguru pret reliņu. Vīrietis vaidēja.

—   Kā jūs jūtaties? Vai varēsiet nostāvēt kājās? — Džims jautāja.

Viņam šķita, ka Praiss vēl ir bezsamaņā, jo mācītājs neatbildēja.

—   Es mēģināšu, — Praiss beidzot teica, un Džims pieliecās viņam tuvāķ.

Džima balstīts, mācītājs ar pūlēm piecēlās kājās.

—  Šausmīgi! — viņš klusu teica. — Šausmīgi!

—  Praisa kungs, vai jūtaties mazliet labāk? — Mārgo norūpējusies jautāja.

—  jā, es tiešām jūtos labāk. Kas jūs esat?

—   Mārgo Kemerona.

—   Tas ir dīvaini, es paklupu aiz ķīla un nokritu. Augšā uz klāja ir tik tumšs…

—   Kas jums uzbruka? — Džims jautāja.

—   Ko jūs ar to domājat?

—  Kas jums iesita? Jūs taču man neiestāstīsiet, ka paklupāt pret ķīli! Es skaidri dzirdēju, kā jūs ar kādu cīnījāties. — Džims atkal uzrāva sērkociņu. — Kāds mēģināja jūs nožņaugt. Tas taču ir skaidri redzams!

—  Es baidos, ka to jūs būsiet nosapņojis, — Praiss atbildēja. — Taču esmu loti pateicīgs par palīdzību.

Grīļīgiem soliem viņš aizgāja līdz kāpnēm un devās lejup. Ejot viņš turējās pie laivām.

Džims bija loti satraukts.

—   Vienreizēja sagadīšanās, — viņš noteica.

—   Nesaprotu. Kāpēc sagadīšanās?

—   Mēs patiešām varam tikai priecāties, katrā ziņā viss sakrīt, un notikums attīstās it kā pats no sevis. Bet tagad paskatīsimies, no kurienes nāca kliedziens. — Džims lēnām gāja pa šauro eju, tad pēkšņi apstājās. — Tas ir noticis kaut kur šeit. — Viņš norādīja uz radista kajīti pretējā pusē. — Ieskatīsimies tajā un pajautāsim, vai telegrāfists nav kaut ko dzirdējis.

Viņi uzkāpa pa pakāpieniem augšup pie lodziņa, kur pasažieri nosūta telegrammas. Telegrāfists, uzlocītām krekla piedurknēm, atradās savā vietā.

—   Vai Praisa kungs saņēma sīknaudu? — Džims laipni jautāja.

—  Jā, es viņam izdevu vienu dolāru un piecdesmit centus. Es skaidri redzēju, ka naudu viņš iebāž kabatā.

—  Viņš jums iedeva desmit dolāru naudaszīmi? — Džims uz labu laimi jautāja.

—   Jā, par telegrammu viņam bija jāmaksā astoņi dolāri piecdesmit centi, — telegrāfists pacietīgi skaidroja.

Džims pateicās.

—   Ko tas nozīmē? — Mārgo izbrīnījusies jautāja, kad viņi bija atgriezušies uz klāja.

—   Es tikai gribēju zināt, cik gara bija viņa telegramma. Un pirmām kārtām, protams, vai viņš to vispār ir nosūtījis. Viņš samaksāja astoņus dolārus piecdesmit centus, tātad telegrammā bija apmēram četrdesmit vārdu. Tā ir krietni gara. Bet uzbrucēji vinu sagaidīja pie kāpnēm. Es varu tikai pateikt, ka Praisa kungam laimējās, jo uzbrucēji viņu tūliņ nepārmeta pār bortu!

—  Džim, es tomēr gribētu kaut ko pajautāt. Ja viss ritēs tā, kā mēs vēlamies, un tev izdosies atgūt savu labo slavu, cik ilgs laiks paies, līdz tu…

Viņai bija grūti pabeigt teikumu.

—  Es tevi apprecēšu, cik drīz vien iespējams, pat ja man būtu jāaizņemas nauda par licenci un mācītāju.

23

Vēl bija atlikušas divas, varbūt pat divas ar pusi dienas, un šajā laikā Džimam bija jāsasniedz mērķis. Mārgo nešaubījās, ka viņam tas izdosies, taču viņa dzīvoja pastāvīgās bailēs un uztraukumā.

Nākamajā rītā viņa tūliņ pēc brokastīm steidzās uz klāju, un pirmais, ko viņa ieraudzīja, bija Praisa kungs, kas mierīgi sēdēja sava krēslā un lasīja grāmatu. Viņš sveicinot pielika roku pie apsēja.

—  Man žēl, ka vakar es jūs tā nobiedēju! Tā tiešām bija vieglprātība staigāt tur augšā pa tumšo laivu klāju.

Jūs gribat teikt, ja jūs būtu bijis piesardzīgāks, tad nebūtu pārsitis galvu?

Viņš iesmējās, taču tūliņ savieba seju, jo satricinājums radija sāpes.

—  Jūsu draugs laikam būs jūs pārliecinājis, ka man kads ir uzbrucis? Varat ticēt, dārgā Kemeronas jaunkundz, tā nav taisnība. Kliedzieni, kurus jūs dzirdējāt, droši vien nāca no jaunajiem ļaudīm klāja otrā galā, viņi tur izklaidējās un muļķojās. Es pats vakarā dzirdēju viņus kliedzam un sākumā loti nobijos.

—   Tātad kāds jums tomēr uzbruka! Mans draugs vispār neko neteica par kliedzieniem, — viņa stūrgalvīgi teica. — Jūs notrieca zemē pēc tam, kad bijāt nosūtījis uz Ņujorku garu telegrammu.

Viņa rokas ar grāmatu pēkšņi noslīga lejup, un viņš uzlūkoja Mārgo ar puspievērtām acīm.

—   Jūs taču neesat Vaiteras jaunkundze, — viņš apjucis klusu nočukstēja.

Viņa papurināja galvu.

—   Kas ir Vaiteras jaunkundze? — Mārgo jautāja.

—   Ak, tagad es zinu. Tā ir detektīve. Man teica… — Viņa iekoda sev mēlē, jo gandrīz bija nosaukusi Džimu Bārtolomjū vārdā. — To man teica Vilkinsona kungs.

—  Šīs sievietes vārds ir Agnese Vaitera, es viņu atceros loti neskaidri, — mācītājs bija pilnīgi atguvies.

—   Viņai bija galvenā loma kādā lielā tiesas prāvā. Laikam kā detektīvei viņai bija izdevies atklāt noziegumu. Nē, tagad es domāju pavisam citu Vaiteras jaunkundzi, kādu savu vecu draudzeni, kādu tanti…

Šajā brīdī viņiem garām gāja majors Viskonti un aicināja Mārgo uz nelielu pastaigu.

—    Es nevaru ciest šo mācītāju, viņš man nekad nav paticis. — Viskonti enerģiski pavirpināja ūsas. — Tie ir vilki avju drānās, sevišķi bīstami jaunatnei!

Vēlāk Mārgo vēlreiz satika Viskonti, kad sēdēja krēslā uz pastaigu klāja. Viņš apsēdās Mārkema kundzes krēslā un sāka stāstīt par Itāliju un savu dzimto Milānu. Tad palielījās ar savu karjeru, ko bija taisījis pasaules kara laikā armijā, un zināja tik daudz sīkumu par Vašingtonu, ka viņa apjautājās, vai viņš tur jau ir bijis.

Viskonti pamāja.

—   Vairākkārt, taču ne visai augstā amatā. Bet tagad es esmu pasaules lielākās karojošās nācijas atašejs.

Mārgo pasmaidīja, taču viņš atgādināja, ka romieši savulaik apmācīja citas tautas karanīākslā.

Viņš piecēlās, jo tuvojās Stella Mārkema. Viņa vēl aizvien izskatījās nevesela, kaut gan kopš vājuma lēkmes bija jau pagājušas divas dienas. Mārkema kundze izskatījās tā, it kā nebūtu gulējusi, un to viņa pašā sarunas sākumā arī apstiprināja.

—   Es šorīt noskatījos, kā aust diena un lec saule.

—   Man to bija izdevība redzēt divreiz, — Mārgo smaidot piebilda. — Vai jūs moka bezmiegs?

—  Nē, vispār ne. Bet, kopš esmu pametusi Angliju, es vairs nevaru gulēt. — Mārkema kundze palūkojās augšup. — Kāpēc es īsti aizbraucu?

—   Bet jūs taču atgriezisieties.

—  Nekas cits jau man neatliek. Man jāatgriežas Anglijā kaut vai tādēļ, lai saņemtu apdrošināšanu par nozagtajiem dārgakmeņiem. Es jau aizsūtīju telegrammu advokātu firmai Londonā, kas aizstāvēs manas intereses. Ceru, ka man izdosies savu prasību apmierināt. Nu, kas noticis?

Pēdējie vārdi bija domāti Vinteram, kas vairs neizskatījās tik jautrs un labvēlīgs kā agrāk. Viņš neuzkrītoši nostājās Mārkema kundzes priekšā.

—   Kundze, uz jūsu vārda ir pienākusi telegramma, tā ir jūsu kajītē.

—  Labi, Vintcr, — vina sacīja un ar galvas mājienu lāva viņam iet. — Arī viņš pamazām sāk atlabt, — viņa noteica, kad Vinters bija aizgājis. — Es vienīgi gribētu zināt, kas atgadījies Praisam. — Viņa piecēlās kājās un skatījās uz garo krēslu rindu. Baltais apsējs ap mācītāja galvu bija redzams no tālienes. — Kemeronas jaunkundz, varbūt jūs kaut ko zināt?

—   Ja. Cik man zināms, tad vakarvakarā uz laivu klāja ar viņu notika nelaimes gadījums.

—  Nelaimes gadījums? Es par to neko nezinu. Kemeronas jaunkundz, lūdzu mani atvainot.

Mārkema kundze aizgāja pie Praisa un apsēdās viņam blakus brīvajā krēslā.

Mārgo bija nemierīga un nervoza, viņa nolika grāmatu un sāka staigāt pa klāju. Viņai pievienojās vācu izcelsmes amerikānis, kas ieturēja maltītes kopā ar viņu pie kasiera galdiņa.

Viņš brauca atpakaļ uz Ameriku, jo viņam bija paredzētas kāzas. Sākumā viņš bija mazliet kautrīgs, taču, kad Mārgo sāka uzdot jautājumus, viņš uz tiem labprāt atbildēja.

Viņi jau divreiz bija apgājuši apkārt lielajam klājam un tuvojās vietai, kur Mārkema kundze vēl aizvien sarunājās ar mācītāju. Tajā brīdī Mārgo pamanīja, ka uz klāja iznāk Vinters. Viņš palika stāvam un gaidīja, līdz Mārkcma kundze viņu ieraudzīja. Tad viņa piecēlās un devās pa kāpnēm lejup. Vinters viņai sekoja.

24

Bija jau vēla pēcpusdiena, kad Mārgo vēlreiz satika Mārkema kundzi. Šoreiz hallē, kur Margo dzēra tēju un klausījās kuģa kapelu. Viņa domāja par Džimu, kas strādāja lejā, karstajā mašīntelpā. Katrs kuģa dzenskrūves apgrieziens, kas lika šim kolosam nodrebēt, atgādināja viņai, ka Dzima nākotne karājas mata galā.

Hallē ienāca Mārkema kundze. Viņai mugurā bija brīnišķīga kleita, un sieviešu skaudīgie skatieni sekoja katram viņas solim.

Viņa palūdza, lai stjuarts atnes atzveltnes krēslu pie Mārgo galda.

—   Kur jūs Ņujorkā dzīvojat?

Mārgo nosauca savu adresi.

—   Cik interesanti, tā taču ir arī mana viesnīca! Es loti priecāšos ar jums tur tikties. Man gan tūlīt jāaizbrauc uz Ričmondu, taču pēc nedēļas vai, vēlākais, pēc desmit dienām es atgriezīšos Ņujorkā.

Tikai tagad Mārgo pamanīja, cik loti ir mainījusies Mārkema kundzes izturēšanās. Sākumā tā bija augstprātīga, tad mātišķa, bet tagad sāka izskatīties, ka viņa vēlas draudzēties.

Viņa runāja par Devonšīru un mēģināja Mārgo piedabūt kaut ko pastāstīt par dzīvi Mūrfordas mājā. Visbeidzot viņa izteica nožēlu, ka uzturēšanās laikā Anglijā abas ne reizi nav tikušās.

—  Vai Ņujorkā jūs kāds sagaidīs? — Mārkema kundze beidzot jautāja.

—   Jā. Mana brāļa advokāts.

—  Kas ir viņa advokāts? — Mārkema kundze likās loti ieinteresēta. — Es vienmēr konsultējos pie Pīka un Džeksona.

—   Frenkam ir draugs Džons B. Rodžerss. Viņš ir arī valsts galvenais prokurors.

—  Es viņu pazīstu, — Stella pamāja. — Vismaz vārda pēc. Viņu, protams, Ņujorkā pazīst visi.

—   Jā, viņš ir ļoti populāra persona.

—   Es tūliņ braukšu tālāk uz Ričmondu, — Mārkema kundze atkārtoja. — Lūk, ko es gribēju jums teikt — es Parīzē nopirku konfekšu kārbu un to tūliņ pēc atgriešanās biju domājusi pasniegt savai draudzenei. Es viņai aizrakstīju vēstuli, lai viņa mani viesnīcā apciemo. Bet, tā kā es tur nebūšu… Varbūt jūs būsiet tik laipna un paņemsiet paciņu? Šveicaram varat pateikt, lai dāmu, kas jautās pēc manis, viņš nosūta pie jums. Un tad jūs varēsiet viņai pasniegt manu dāvanu.

—   Labi. Es jums labprāt palīdzēšu.

Tas bija viens no tiem mazajiem darbiņiem, kas Mārgo gaužām nepatika, taču šajos apstākļos atteikties palīdzēt viņai šķita nepieklājīgi un nelaipni.

—   Konfekšu kārbu es jums aiznesīšu, pirms būšu atstājusi kuģi. Varbūt ienāksiet mani apciemot manā kajītē? Man ir dažas brīnišķīgas kleitas, es gribētu jums tās parādīt. Kā būtu šopēcpusdien? Varbūt vislabāk tūliņ?

Mārkema kundzes kajīti Mārgo loti gribēja redzēt, tāpēc nevilcinoties viņai sekoja. Telpas atradās uz A klāja pašā kuģa priekšgalā. Tās bija loti skaistas, taču to iekārtas luksuss tālu atpalika no tā, kāds bija Mārgo kajītē. Kleitas, ko Stella Mārkema viņai parādīja, bija loti gaumīgas un elegantas, tāpēc vien bija vērts viņu apmeklēt.

Mārgo jau bija atvadījusies, kad Mārkema kundze viņu pasauca atpakaļ.

—   Varbūt vislabāk būtu, ja savu mazo paciņu es jums iedotu jau tūliņ.

Viņa izvilka no gultas apakšas tērauda koferi, ielika atslēgu slēdzenē, labu brīdi pūlējās to atvērt, tad pētīja atslēgas caurumu.

—  Kāds ir mēģinājis manu koferi atvērt, — viņa teica, un Mārgo viņas sejā atkal pamanīja nogurušo, skumjo izteiksmi.

Pēc brīža Mārkema kundzei tomēr izdevās atslēgu pagriezt, un viņa no kofera izņēma nelielu kastīti. Viņa to iztina, un Mārgo ieraudzīja brīnišķīgu, ovālu, ar Ķīnas zīdu pārvilktu konfekšu kārbu. Tās vāku greznoja mākslinieka zīmēts attēls. Tas viss kopā liecināja par izcilu gaumi.

Mārgo aiznesa konfekšu kasti uz savu kajīti un ieslēdza koferī. Viņa nezināja, ko īsti domāt par Stellu Mārkemu. Sākumā viņai bija šķitis, ka pilnīgi izprot šo sievieti, taču ar katru dienu viņā kaut kas mainījās, un Mārgo juta, ka vina cilvēkus tomēr tik labi nepazīst, kā līdz šim bija domājusi.

Kad vina liftā atgriezās uz klāja, Stella Mārkema viņu tur jau gaidīja.

—   Man jums ir vēl kas sakāms. Par saldumiem ir jāmaksā muitas nodeva, taču es domāju, ja jau jūs sagaidīs prokurors Rodžcrss, tad muita jums nekādas grūtības nesagādās. Viņš ir tik slavens, ka viņa pavadībā jūsu mantas neviens nemēģinās pārbaudīt.

Mārgo iesmējās.

—   Arī man tas tikko ienāca prātā.

25

Tāpat kā visās iepriekšējās dienās, arī šajā, gaidot vakaru, Mārgo skaitīja stundas un minūtes. Viņai dzīve sākās ar satikšanās brīdi uz laivu klāja, un tā zaudēja savu spožumu, tiklīdz Džims atvadījās. Viss pārējais bija skumjš gaidīšanas laiks, kas pēc iespējas ātrāk bija jāaizvada.

Pēcpusdienā, atgriezusies savā kajītē, Mārgo juta, ka tur kāds ir smēķējis, tāpēc piezvanīja stjuartei.

—   Kas ir piedūmojis manu kajīti?

—   Nevaru pateikt, — meitene pārsteigta atbildēja.

Mārgo apgāja kajīti un konstatēja, ka cigarešu dūmi ir jaušami visās telpās.

—   Es tik loti neuztrauktos, ja nelūgtais viesis būtu vismaz smēķējis kārtīgu cigareti, taču šie dūmi ir drausmīgi.

Margo bija tāds iespaids, ka šis tabakas smaka viņai ir pazīstama. Viņa vēlreiz aplaida skatienu apkārt un drīz vien atrada meklēto. Pelnutraukā bija atstāta neliela kaudzīte cigāra pelnu.

Viņa tos aplūkoja ar lielu interesi. Tad uzbrauca liftā uz pastaigu klāju.

Tur sava krēslā sēdēja Pjetro Viskonti. Viņš bija viens, un Mārgo piegāja viņam klāt.

—   Major Viskonti, ko jūs šopēcpusdien meklējāt manā kajītē?

Viņš pielēca kājās.

—  Ko gan lai es tur būtu meklējis? — viņš pārsteigts atbildēja ar pretjautājumu. — Es tur neesmu bijis!

Mārgo viņam parādīja cigāra pelnus, ko bija iebērusi vēstuļu aploksnē.

Viņš iesmējās.

—  Jūs esat kā Serloks Holmss, atrodat cigāra pelnus un tūliņ izdarāt secinājumus? Taču mani tie nav. Es smēķēju sevišķu marku.

—   Jā, un to es loti labi pazīstu, — viņa uzsvēra katru vārdu.

—  Tie ir itāļu cigāri, un uz kuģa tos smēķē daudzi. Es tos varētu jums nosaukt. Un vispār, Kemeronas jaunkundz, kāpēc lai tieši es būtu bijis jūsu kajītē? Es nemaz nezinu, kur tā atrodas.

Kad Viskonti visu tik pārliecinoši bija noliedzis, viņai nekas cits neatlika kā vien pieņemt viņa apgalvojumus un atvainoties. Iespējams, ka Viskonti viņas kajītē bija iegājis aiz pārskatīšanās un, tā kā viņš smē-

ķčja, tad bija to izdarījis bez iepriekšēja nolūka. Citādi taču viņš īpatnējā veidā nebūtu pats sevi nodevis.

Kad Margo vēlāk palika viena, vina vēl ilgi domāja par šo gadījumu, līdz viņai ienāca prātā, ka Viskonti bez cigāra nav redzējusi nekad.

Taču, ja viņš tomēr būtu bijis viņas kajītē, tad ko viņš tur meklēja? Šo jautājumu viņa vēlāk apspriedīs kopā ar Džimu.

Pēc vakariņām Mārgo ienāca prātā, ka viņai taču būtu jāzina tās dāmas vārds, kas atnāks pēc konfekšu kārbas, tāpēc vēlreiz devas uz Mārkema kundzes kajīti.

Pēc visa spriežot, viņa tur bija, jo Mārgo redzēja mazajā, aizrestotajā lodziņā virs durvīm spīdam gaismu. Iekšā bija dzirdamas balsis. Viņa pieklauvēja un vienlaikus nospieda durvju rokturi. Tikko Mārgo bija redzējusi Stellu Mārkemu pie vakariņu galda, tā ka tik ātri viņa nevarēja būt izģērbusies. Taču, sev par pārsteigumu, Mārgo konstatēja, ka durvis ir aizvērtas.

—  Kas tur ir? — Mārkema kundze jautāja, taču viņas balss bija tik dīvaina un sveša, ka Mārgo to gandrīz nepazina.

—  Tā esmu es, Mārgo Kemerona. Es gribēju jums kaut ko pajautāt.

—   Acumirkli!

Gaisma nodzisa, un durvis pavērās mazā spraudziņā. Taču arī šajā tik sliktajā apgaismojumā Mārgo redzēja, ka Stellai ir saraudātas acis.

—   Ko jūs vēlaties?

—   Es gribēju uzzināt tās dāmas vārdu, kas atnāks pēc konfektēm.

— To es jums pateikšu vēlāk. Bet tagad lūdzu mani atvainot.

Mārkema kundze aizvēra durvis, un Mārgo no jauna dzirdēja kajītē klusas balsis. Pēc visa spriežot, arī otra persona bija sieviete. Stjuarte tā nevarēja būt nekādā gadījumā, jo vinu Mārgo pēc brīža sastapa uz kāpnēm. Bet kas tad tā bija? Vispār Mārgo nebija ziņkārīga, bet viņa uzskatīja par savu pienākumu savākt visu iespējamo informāciju, lai palīdzētu Džimam.

Viņa neatgriezās uz pastaigu klāja, bet iegāja lielajā zālē. No savas vietas netālu no durvīm viņa loti labi varēja paturēt acīs Mārkema kundzes kajītes durvis. Mārgo gaidīja kādu pusstundu, tad viņas pacietība tika atalgota — apmeklētāja iznāca no kajītes.

Šī dāma nenogriezās ne uz klāju, ne lielo zāli. Viņa iegriezās kādā sānejā, no turienes, kā Mārgo zināja, šauras kāpnes veda uz apakšējo klāju. Viņa nekavējoties pieņēma lēmumu. Cik vien ātri iespējams, viņa aizsteidzās uz C klāju. Mārgo tikai nojauta, kas šī apmeklētāja varētu būt, bet, nogājusi lejā, viņa pamanīja, ka dāma nozūd Djūpreida kundzes kajītē.

Tai bija jābūt Sesilas draudzenei. Mārgo galvā domas joņoja lielā ātrumā, līdz beidzot viņa par notikušo vairs nedomāja. Viņa nolēma visu pastāstīt Džimam, viņš labāk izpratīs šīs sakarības. Viņa paļāvās uz savu draugu un cerēja, ka viņš jau daudz ko būs paspējis noskaidrot.

Ļaudis no viņas vides radīja viņā aizvien lielāku apjukumu. Kāpēc Djūpreida kundze apciemoja Stellu Mārkemu, un kāpēc Stella raudāja? Viss bija tik dīvaini.

Visbeidzot Mārgo aizgāja uz bibliotēku un paņēma no plaukta kādu Valtera Skota grāmatu. Šie senie stāsti par agrīnajiem viduslaikiem viņu nomierināja.

Vienpadsmitos gaisma bibliotēkā daļēji tika izslēgta un pasažieri uzaicināti to atstāt. Mārgo nogaidīja vēl pusstundu. Varbūt Džinis šodien atnāks ātrāk, varbūt viņš jau tagad ir uz pastaigu klāja? Mārgo sev pārmeta, ka vēl ne reizi ar viņu par šo iespēju nav runājusi. Viņa paņēma no kajītes mēteli un devās augšup.

26

Šajā vakarā klājs bija pilnīgi tukšs, jo lejā, zālē, notika dejas. Pats par sevi saprotams, ka visi jaunie cilvēki bija tur. Lēnām Mārgo devās augšup uz laivu klāja.

Taču, tur nokļuvusi, viņa jutās pārāk vientuļa, lai vēl pusstundu gaidītu Džimu. Kad viņa jau gribēja doties atpakaļ uz pastaigu klāju, viņai šķita, ka ir pamanījusi Džimu.

Mārgo apstājās. Nakts bija ļoti tumša, taču sava drauga auguma aprises viņa pazina labi. Viņš stāvēja pie reliņa netālu no kādas laivas, un Mārgo gandrīz noģība, ieraudzījusi, ka viņš ir apskāvis sievieti.

Kā pārakmeņojusies Mārgo raudzījās uz abiem, viņa nebija kļūdījusies. Tas bija Džims Bārtolomjū. Viņa galvas un plecu veidolu viņa pazina ļoti labi.

Tas bija Džims, kas savai pavadonei čukstēja ausī maigus vārdus. Mārgo atradās viņiem pietiekami tuvu, lai dzirdētu viņa balss intonāciju. Viņš runāja maigi un pārliecinoši, sieviete klusu šņukstēja. Mārgo ar rokām saķēra galvu. Tas bija kaut kāds ārprāts, tie bija murgi. Vai tad uz šā kuģa bija vienīgi raudošas sievietes? Viņa dziļi ievilka elpu. Varbūt tā bija Mārkema kundze?

Mārgo nejauši bija radījusi troksni, jo abi pēkšņi sarāvās un sieviete pazuda tumsā.

—   Džim! — Mārgo klusu izgrūda.

—  Jā, mīlā? Es tevi vēl negaidīju.

—   Es arī tā domāju! — viņa nesatricināmā mierā teica. — Kas bija tā sieviete?

Viņš klusēja.

—   Kas bija tā sieviete?

—  To es tev nevaru teikt, mī|ā.

—   Nesauc mani par mīļo! — viņa iekaisa dusmās. — Džim, kas tā bija par sievieti? Vai tu to man vari pateikt?

—   Nevaru, — viņš skumji atbildēja.

—   Tad es pati visu noskaidrošu!

Mārgo ātri apgriezās un aizsteidzās pa klāju. Pie ieejas zālē viņa nonāca bez elpas. Viņa bija stingri apņēmusies šo lietu noskaidrot.

Pirmā dāma, ko viņa tur ieraudzīja, bija Mārkema kundze, kas sarunājās ar majoru Viskonti. Viņai rokās bija liels strausa spalvu vēdeklis, un pa atvērtajām durvīm viņa vēroja dejotāju pārus.

Mārgo aizsteidzās tālāk pa gaiteni.

Tur viņa bija!

Vēl pēdējā brīdī Mārgo pamanīja, kā Djūpreida kundze nozūd savā kajītē. Un tad jau vina klauvēja pie durvīm.

—   Kas tur ir? — atskanēja dobja balss.

—   Mārgo Kemerona.

—   Man loti žēl, bet šonakt jūs nevaru pieņemt. Es nejūtos labi.

—  Un tomēr, Djūpreida kundze, es ar jums runāšu! Es esmu Mārgo Kemerona, un Sesila ir mana svaine.

—   Es jums jau teicu, tagad jūs nevarat ienākt! — balss iekšā atkārtoja.

Mārgo atrāva durvis un, iegājusi kajītē, tās no visa spēka aizcirta.

Tad kā sastingusi palika stāvam.

—   Sesila? Kā tu šeit…

Tā bija Sesila Kemerona, kas ar saraudātu seju viņai tomēr diezgan kareivīgi tuvojās.

—  Vai tu man nevarētu pateikt, ko nozīmē šī noslēpumainība? — Mārgo iesāka un apsēdās uz dīvāna. — Es zinu, ka esmu diezgan straujas dabas, bet visam ir savas robežas. Varbūt tu man tagad izskaidrotu savu izturēšanos?

—   To es nevaru. Es tev gribu teikt tikai vienu — Frenks zina, kāpēc es devos šajā ceļojumā.

—   Tas vismaz ir kaut kas. Bet kā tu nokļuvi šajā kajītē?

—  Es nolēmu tomēr braukt ar tvaikoni. Mana draudzene Djūpreida kundze uzturējās Zicmeļdevonā, tas ir pavisam netālu no mums. Kā tu zini, mēs gribējām viņu paņemt līdzi pa ceļam uz tvaikoni.

Mārgo māja ar galvu.

—   Man bija saruna ar Frenku, un es viņam darīju zināmas dažas lietas. Viņš uzskatīja, ka tādā gadījumā man vislabāk bulu braukt ar "Ceramia". Dažu iemeslu dēļ es nevarēju braukt ar savu vārdu, turklāt gribēju būt viena un netraucēta, gribēju pilnīgu rīcības brīvību. Tāpēc apciemoju Djūpreida kundzi, savukārt viņa bija tik ļoti laipna un piekrita manam plānam. Tātad es devos ceļā ar viņas vārdu un pasi un apmetos viņas kajītē. Viņa brauks ar citu tvaikoni, kad būšu aizsūtījusi viņai pasi.

—  To visu es spēju saprast, vienīgi — kāpēc tu esi šeit? Un kāpēc tu apciemoji Mārkema kundzi viņas kajītē?

Sesila papurināja galvu.

—  Tev man jātic!

—   Es arī gribu tev ticēt! — Mārgo izmisusi iesaucās. — Es uzticējos Džimam, es gribu ticēt tev, bet šovakar es ieraudzīju tevi viņa apkampienos!

—   Es biju tik izmisusi, ka man pie kāda bija jāizraudas. Es biju loti izbrīnījusies, kad uz tvaikoņa sastapu viņu. Reizēm es izeju uz laivu klāja pastaigāties. Tikai man aizvien bija jāuzmanās no citiem pasažieriem. Arī no tevis. Vakarvakarā es viņu nejauši satiku un mēs aprunājāmies…

Sesila vilcinājās.

—   Par to es nešaubos, — Mārgo sausi un ironiski noteica. — Taču man jāsaka, ja sieviete (auj sevi apkampt kādam citam, nevis pašas vīram, tad tā ir sevišķa saruna… — Tajā brīdī dusmas viņai pārgāja.

— Nu, man jau nav nekas pretī, jo Džims apgalvo, ka pats atrodas smagā situācijā.

—   Jā, es zinu. Man ir šausmīgi žēl.

—  Tu droši vien mierināji viņu?

Sesila neatbildēja.

—  Un viņš varēja izraudāties uz tava pleca? — Mārgo no jauna sāka pārņemt dusmas. — Tā jūs viens otram pakalpojāt.

—   Mārgo, tev nav sirds, taču es priecājos, ka vismaz no tevis man vairs nav jāslēpjas. Šī vientulība bija drausmīga…

—   Nu tad parunāsim prātīgi! Kad ir paredzēts šajā skandālā ievilkt mani?

Sesila nolieca galvu.

—   Varbūt dienā, kad mēs ieradīsimies Ņujorkā, kad… kad…

—   Kad?

—   Kad viss būs atrisinājies, — Sesila piesardzīgi noteica.

—  Vai tu arī zini par fotogrāfiju? — Mārgo vilcinādamās jautāja.

—   Džims man visu pateica.

—  Vai tu ar Sendersona kungu esi tikusies jau agrāk?

Sesila novērsās un papurināja galvu.

—   Nomierinies līdz tam laikam, kad mēs būsim Ņujorkā, lūdzu, izpildi šo manu vēlēšanos!

—  Labi, es pagaidīšu, — Mārgo teica. — Taču vispirmām kārtām es gribētu zināt, vai Džims mani augšā gaida.

Viņa izsteidzās no kajītes.

27

Mārgo iekāpa liftā un uzbrauca augšā. Džims šajā brīdī jau grasījās iet prom. Vina klusu iesvilpās.

—  Ak tu tā esi! Nu, ko tu ar to dāmu izdarīji — nositi vai nodūri?

Mārgo trīcēja.

—   Nerunā tā! Sesila man vienmēr ir patikusi, taču atzīšos, ka šī noslēpumainība un šie maigie apskāvieni mani izveda no pacietības. Džim, vai tiešām bija tik nepieciešams, lai viņa tev uz pleca izraudātos?

Džims pievilka viņu sev klāt un noskūpstīja, un Mārgo samierinoši piekļāvās viņam.

—   Kad tu atkal iesi uz katlu telpu?

—   Mārgo, par to labāk nerunāsim! Es tev labprāt nedaudz uzticētos, taču, kad es tev kaut ko būšu pateicis, tu nedrīksti mani iztaujāt, apsoli?

—   Labi, apsolu.

—   Vispirms es vēlreiz gribētu atkārtot, ka Mārkema kundzes dārgakmeņus es neesmu zadzis. Šo rotaslietu nolaupīja "Lielais četrinieks". Par to, ka tāda banda pastāv, nav ne mazāko šaubu. Tā sastāv no četriem cilvēkiem, kas darbojas kopā jau ilgu laiku. Uz viņu sirdsapziņas ir lielās dārglietu zādzības, kas pēdējā laikā ir satraukušas visu Eiropu. Viens no šīs bandas locekļiem ir piesavinājies Mārkema kundzes kaklarotu.

—   Kas ir šie cilvēki? Ak, piedod, vai ari šo jautājumu es nedrīkstu uzdot?

—    Daļēji, tikai daļēji. Tu nedrīkstēji to uzdot tāpēc, ka man nav skaidras atbildes, un es negribētu par šo lietu runāt, iekams neesmu par visu skaidrībā. Skaidrs ir tas, ka pie bandas pieder abi Trentoni, kas Savienotajās Valstis jau ir sēdējuši cietumā. To man vēl paspēja pateikt Scndersons. Te ir runa par vīru un sievu. Uz kuģa ir divi Skotlendjarda darbinieki, kas viņus cītīgi meklē otrās un trešās klases pasažieru vidu. Trešais ir spānietis, vārdā Antonio Romano, bet ceturtais — slīpētākais un viltīgākais no visiem — ir kāds Tolbots, meistarīgs viltotājs un laupītājs, briljantu un rotaslietu speciālists. Taču bandas vadonis nav vis viņš, bet gan Trentons. Pilnīgi droši ir tas, ka divi bandas locekli atrodas uz šā kuģa. Skotlendjards par to ir informēts.

—Kā tu to zini?

Viens no kriminālpolicistiem strādā kopā ar mani katlu telpā.

—  Vai viņš arī ir kurinātājs? — Margo izbrīnījusies jautāja. — Vai tas ir tas, ko tu nosauci par Nosiju?

—  Jā. Man jau bija tādas aizdomas, kad mēs toreiz viiiu satikām. Un, kad viņš jautāja, vai es neesot Džims Rārtolomjū, kas tiek apvainots slepkavībā…

Mārgo nobālēja.

—   Bet to taču tu viņam neesi teicis, — viņa bija pārbijusies. — Pasaki, vai tu to viņam…

—  Viņš to zina, bet tādēļ, mīlā, tev nav jāuztraucas! Tu taču nedomā, ka es tagad gatavojos slapstīties visu atlikušo mūžu? Ja man tagad neizdosies izdibināt noslēpumu, kas saistīts ar šo noziegumu, tad es atgriezīšos Anglijā un pats pieteikšos policijā. Tad tiesai nāksies atzīt, ka es neesmu nošāvis Sendersonu un neesmu nozadzis dārglietas.

Džims viņu maigi skūpstīja, un uz brīdi visas raizes nozuda.

Taču tad viņa atkal cieši satvēra vina roku.

—   Man šķiet, mēs vēl nebūsim tikuši līdz Ņujorkai, kad man būs jau sirmi mati.

—   Bet es būšu sarkans no karstuma kurinātavā. Taču es vēl neesmu pateicis visu, vai turpināt?

—  Jā, lūdzu.

—  Ja es nebūtu Skotlendjardā paspējis runāt ar seržantu Rosonu, es laikam Ņujorkā nevarētu nokāpt krastā. Kad mēs Elijas salā izmetīsim enkuru, uz kuģa uzkāps vesels bars amerikāņu kriminālpolieistu, lai notvertu bandas locekļus, un diezgan droši var paredzēt, ka viņi šos (audis atradīs.

—   Kā tu zini, ka tas ir diezgan droši?

—  Jo viens no viņiem telegrāfiski pieteicās kā galvenais liecinieks. Viņš nosūtīja telegrammu un tajā pašā vakarā gandrīz tika nogalināts.

Mārgo izbrīnījusies raudzījās Džimā.

—  Praisa kungs? — viņa klusu jautāja.

—  Kāda tam nozīme — Praiss vai Tolbots. Es daudz ko atdotu par to, lai varētu šo telegrammu izlasīt. Tolbots ir tas, no kā šinī brīdī viss ir atkarīgs, ar viņa starpniecību Mārkema kundze atdabūs nozagto dimantu kaklarotu.

—  Tagad, to visu zinot, es atkal varu kaut nedaudz uzelpot. Un tas, ka mēs šajā ceļojumā varam būt kopā, ir brīnišķīgi.

—  Ja vien tu varētu redzēt, cik sarkans es esmu no jostasvietas uz augšu. Taču, par spīti karstumam un darbam, laiks, ko pavadīju kopā ar tevi, bija tā vērts! — Tad viņa balss tonis mainījās un viņš ierosināja: — Aiziesim uz pastaigu klāju.

Lejā cilvēku tikpat kā nebija, tāpēc abi varēja netraucēti pastaigāties. Viņi runāja par Devonšīru, par Ameriku, tikai ne par lietām, kas viņus nomāca. Tā staigājot, viņi pagāja garām Praisam, kas bija atspiedies pret ieliņu un domīgi raudzījās ūdenī. Solus divdesmit tālāk krēslā sēdēja kāds labi ģērbies vīrietis. Tas bija pasažieris, kas toreiz naktī bija pagājis viņiem garām kopā ar vīrieti, kuru Džims bija nosaucis par Nosiju.

—   Vai tu redzi tur to cilvēku? — Džims jautāja, kad viņi atradās tā tuvumā.

—   Redzu.

—   Tas ir otrs kriminālpolicists. Viņa uzdevums ir apsargāt Praisu vai Tolbotu, lai citi bandas dalībnieki viņam neko nenodarītu. Vakarvakarā viņu gandrīz nogalināja.

—   Bet šim kriminālpolicistam neapšaubāmi klājas daudz labāk nekā nabaga Rosonam, kas mokās lejā, kurinātavā, — Mārgo secināja.

Džims iesmējās.

—  Viņi meta kauliņus, kas varēs braukt pirmās klases kajītē. Mans draugs zaudēja.

Viņi apstaigāja trīs apļus, un Praiss vēl aizvien bija atspiedies pret reliņu. Viņa galva bija noslīgusi uz krūtīm, un augumu viņš balstīja uz elkoņiem.

Kad viņi bija apstaigājuši ceturto apli, Dzims palika pie kriminālpolicista stāvam.

Mūsu draugs tur stāv jau diezgan ilgi.

Kriminālpolicists aizmeta cigareti un palūkojās uz klāju.

—   Jā, es viņu vēroju jau veselu pusstundu.

—   Vai kāds ir bijis viņa tuvumā?

Pēc visa spriežot, kriminālpolicists Dzimu pazina. Vēlāk Mārgo uzzināja, ka abi policisti un Dzims pirms neilga brīža bija noturējuši galvenā inženiera kajītē apspriedi.

Nē, klāt viņam neviens nav bijis. Protams, vairāki cilvēki pagāja garām tāpat kā jūs un es.

—  Es gribētu zināt, par ko viņš tur tik ilgi domā, — Džims noteica.

Mārgo nopūtās.

—   Ja mēs nezinātu, kas viņš ir, varētu palikt šā cilvēka žēl.

—   Nu nē, Praiss var sevi uzskatīt par laimīgu, — kriminālpolicists atbildēja. — Šodien viņš saņēma telegrāfisku apstiprinājumu, ka savu noziegumu dēl izsekots netiks un viņa liecības valsts ir pieņēmusi.

Viņš lēnām piegāja pie Praisa un uzlika roku viņam uz pleca.

—   Praisa kungs, jūsu vietā es tagad ietu gulēt.

Mācītājs neatbildēja.

Kriminālpolicists paliecās uz priekšu un palūkojās viņā ciešāk. Tad pagriezās un, rokas kabatās sabāzis, nāca atpakaļ.

—   Kemeronas jaunkundz, būtu labi, ja jūs tagad dotos pie miera.

Džims ātri paskatījās uz policistu, tad Mārgo apmainījās skatieniem ar Dzimu.

—  Vai viņš ir… ievainots? — viņa norūpējusies jautāja.

—   Nē, bet reizēm viņam uznāk lēkmes, un tad viņš zaudē samaņu, — kriminālpolicists paskaidroja, — tāpēc ir labāk, ja pēc iespējas mazāk laužu redz viņu šādā stāvoklī.

Mārgo ticēja tam, ko policists teica, vēlreiz uzsmai dīja Džimam, atvadījās no abiem vīriešiem un aizgāja uz savu kajīti.

Džims kopā ar kriminālpolicistu noguldīja mirušo uz klāja, un policists izvilka dunci mācītājam no sāna.

28

Nekur tā nav iespējams glabāt noslēpumu kā uz kuģa. Visa komanda, sākot ar kapteini un beidzot ar pēdējo pāžu, ir dzimuši sazvērnieki, ja runa ir par to, lai kaut kas nenonāktu līdz pasažieru ausīm.

Neviens, izņemot tos pavisam nedaudzos cilvēkus, uz kuriem tas attiecās, nākamajā rītā brokastojot neko nezināja par pagājušās nakts traģēdiju.

Praisa galdiņš bija uzklāts, salvete salocīta un nolikta šķīvim kreisajā pusē, tāpat svaigi ceptas maizītes, kā arī karstās restētās maizes šķēles un kafija tieši pusdeviņos bija uz galda. Mācītājs šajā laikā mēdza brokastot.

Klaja stjuarts piebīdīja krēslu tuvāk galdiņam, sakārtoja spilvenus un nolika grāmatu, ko mācītājs bija lasījis, viņam pa rokai, kaut gan zināja, ka Praiss ir miris un atrodas apakšējā stāvā aizslēgtā telpā.

Mārgo par notikušo zināja tikpat maz kā visi pārējie. Viņa palūdza stjuartu aiziet uz Praisa kunga kajīti un apjautāties, kā viņš jūtas. Stjuarts pēc brīža atgriezās un pavēstīja, ka Praisa kungs nejūtoties labi un diezin vai šodien uz brokastīm ieradīsies.

Ari Vinters apjautājās par mācītāju, tikai smēķētāja salona stjuartam. Šis cilvēks tāpat pilnīgi skaidri zināja, ka Praiss ir miris, jo pats bija palīdzējis nelaiķi aiznest no klāja. Taču viņš atbildēja, ka Praisa kungs vēl pirms pāris minūtēm esot bijis smēķētāju salonā un tagad laikam devies lejā.

Rīts bija skaidrs un saulains, taču ap pusdienlaiku kuģis nonāca biezā, baltā miglas vālā, tā ka līdz pat vakaram "Ceramia" varēja virzīties uz priekšu pavisam lēnām, ar desmit mezgliem stundā. Kuģa svilpe skanēja ik pēc neliela brīža.

Uz pastaigu klāja bija mitrs un auksts. Klāja dēli bija slapji un slideni, tā ka pa tiem nebija ieteicams pat pastaigāties.

Taču Mārgo nelāva sevi iespaidot. Segās satinusies, viņa sēdēja savā krēslā un pat šajos apstākļos baudīja āra gaisu.

Vai visu priekšpusdienu viņa bija pavadījusi kopā ar svaini. Sesila bija cieši apņēmusies līdz ceļojuma beigām palikt kajītē. Viņa vienīgi lāvās Mārgo pierunāties un pārcēlās uz lielāko un ērtāko kajīti, ko viņai pašā sākumā bija pasūtījis Frenks.

—   Katrā ziņā tad tu vismaz būsi manā tuvumā, — Mārgo pastāvēja uz savu ieteikumu. — Istabām ir atsevišķa izeja uz koridoru, tā ka tu varēsi netraucēti staigāt iekšā un ārā. Man ir tikai viens noteikums: kad tu gribēsi runāt ar Dzimu, tad, lūdzu, paaicini ari mani!

Sesila pasmaidīja.

—   Mārgo, vai tu man vēl neesi piedevusi?

—  Es noteikti būtu uz tevi dusmīga, ja vien man nebūtu tik miermīlīgs raksturs. Taču es nevēlētos, lai tas jums k|ūtu par paradumu… ja nu tev noteikti jāraud, tad atnāc pie manis un uzticies man!

Migla pieturējās visu dienu, tikai pret vakaru tā nedaudz izklīda. Taču pēc vakariņām tā sāka atkal sabiezēt.

Mārgo precīzi zināja laiku, kad Džimam bija jāstrādā lejā, kurinātavā. Šodien viņam maiņa sākās agrāk, un pastāvēja iespēja, ka viņš uz klāja varētu ierasties laicīgāk. Mārgo sēdēja un krampjaini lasīja grāmatu, lai kaut kā īsinātu laiku. Mārkema kundze, viņai garām ejot, par tik nesaprātīgu rīcību tikai nogrozīja galvu.

—  Ak, ir tik šausmīgi auksts! Varētu domāt, ka kaut kur tuvumā ir aisbergs.

—  Jūs laikam spējat paredzēt vienīgi nelaimes! Vai jums kādreiz ir gadījies būt apmierinātai un laimīgai?

Mārkema kundze noskaitusies pagriezās pret Mārgo.

—  Jūs vispār nesaprotat, ko runājat! Jūs vēl esat pārāk jauna, lai saprastu, kas ir laime un nelaime. Es nekad neesmu bijusi laimīga un nekad laimīga nebūšu…

Margo aiz apjukuma nespēja parunāt. Vina redzēja, ka Mārkema kundze elpo satraukti un strauji.

—   Man loti žēl, es negribēju jūs sāpināt, — Mārgo laipni teica.

Pamazām Mārkema kundze nomierinājās. Tad uzlika roku uz meitenes pleca.

—   Es šovakar esmu šausmīgi nervoza, labāk iešu uz savu kajīti un mēģināšu kaut kā īsināt laiku.

29

Kad Stella Mārkema nogāja lejā, pie kajītes durvīm vinu gaidīja Vinters.

—   Kundze, atslēga ir pie jums…

Mārkema kundze to izņēma no savas somiņas un atslēdza durvis. Kajīte, tāpat arī guļamistaba, bija pilnīgi tumša. Vina ieslēdza gaismu un devās atvērto guļamistabas durvju virzienā.

Tajā pašā mirklī vina izdzirda troksni un, kad bija ieslēgusi gaismu arī guļamistabā, ieraudzīja svešu vīrieti, kas bija uzlicis roku uz atvērtā loga un gatavojās bēgt. Viņam mugurā bija vakara uzvalks, bet seja no acīm uz leju bija aizsieta ar kabatas lakatiņu.

—   Vinter! — Mārkema kundze skali iekliedzās.

Iesteidzās virssulainis un pielika maskētajam vīrietim pie krūtīm revolvera stobru.

—   Ko jūs šeit darāt? — Stella jautāja.

Taču jautājums bija lieks. Uz grīdas mētājās divas atvilktnes, to saturs bija izkaisīts uz dīvāna un abiem klubkrēsliem. Laupītājs nebija darījis neko, lai slēptu sava apmeklējuma pēdas.

Gulta bija lielā nekārtībā, matrači — nocelti un pārmeklēti. Drēbju skapja durvis bija va|ā, un vīrietim rokā bija kabatas lukturītis.

—   Rokas augšā! — Vinters asi noskaldīja.

Ar veiklu kustību Mārkema kundze norāva kabatlakatiņu no laupītāja sejas.

Viņas priekšā stāvēja Dzims Bārtolomjū.

Viņa tikai pamāja ar galvu.

—   Es jūs pazīstu, jūs esat Mārgo draugs.

—  Tur jums taisnība, — Dzims atbildēja.

Sākumā viņš draudošā revolvera priekšā rokas turēja paceltas, bet tagad sabāza tās kabatās.

—   Ko jūs šeit darāt?

Bārtolomjū skatiens bija pievērsts vienai atvilktnei, pēc brīža otrai, tad viņš apmierināts pasmaidīja.

—   Dīvains jautājums, ļums taču ir pilnīgi skaidrs, ka es neslaucīju putekļus un necentos ieviest šeit kārtību.

—  jūs kaut ko meklējāt!

—  Labi teikts, Vintera kungs. Bet savu revolveri varat mierīgi nolikt, šeit jūs nešausiet.

—  Es jūs tūliņ aizvedīšu pie kapteiņa! — virssulainis iesaucās.

Viņš bija pavisam bāls, vienīgi Dzims šinī mirklī nespēja konstatēt, vai no dusmām, vai bailēm.

—    Nedomāju vis, ka jūs to darīsiet. Protams, no kuģa ai/.bēgt man ir visai maz izredžu. Taču nav ari īpašas nepieciešamības šajā nakts stundā traucēt kapteini. Jūs taču mani pazīstat? Jūs mani varat jebkurā mirkli atrast uz kuģa, kad vien esmu jums vajadzīgs.

—   Bet ja nu mēs jūs tomēr nespējam atrast, Bārtolomjū kungs, liekas, tā jūs sauca?

—   Pilnīgi pareizi.

Iestājās nepatīkams klusums.

—   Varat iet, — Stella Mārkema beidzot teica.

—   Vai nevēlaties mani pārmeklēt, pirms es aizeju? — Džims jautāja.

—   Varat iet, — viņa atkārtoja un norādīja uz durvīm.

Mārkema kundze bija vēl bālāka nekā Vinters.

—  Pagaidiet! — virssulainis pēkšņi iesaucās un aizšķērsoja Džimam ce|u. — Mārkema kundze, es tomēr nedomāju, ka šis būtu pareizākais veids beigt mūsu tikšanos!

Virssulainis bija loti spēcīgs, taču Džims viņu kā bērnu pabīdīja malā, izgāja pa durvīm un devās uz A klāju.

30

Uz pastaigu klāja Mārgo nekur nebija redzama, tāpēc Džims tūliņ devās uz laivu klāju, kur viņš meiteni arī atrada. Pirms brīža viņa savā kajītē bija uzvilkusi sporta tērpu, kas šajā miglainajā naktī bija vispiemērotākais apģērbs.

—  Rītdien es jau būšu pierādījis savu nevainību, citiem vārdiem sakot, es varēšu, tāpat kā mans draugs no Skotlendjarda, braukt pirmajā klasē. Viņam šī lieta ir tāpat apnikusi kā man.

—   Kas rit notiks?

—   Rit mēs pabrauksim garām Uguns salai un pēc neliela brīža izmetīsim enkuru Sendi Hukā. Nākamajā rītā uz kuģa uzkāps Savienoto Valstu ierēdni, un tad mēs redzēsim, kas notiks tālāk.

Migla sāka izklīst, taču lielais tvaikonis vēl aizvien saglabāja iepriekšējo ātrumu — desmit mezglus stundā.

—  Vai neesi noguris? — Mārgo jautāja. — Tu tik maz runā.

—   Man nupat bija satraucošs piedzīvojums. Kādu dienu es tev to izstāstīšu. Un, protams, esmu arī noguris. Šī migla mums kurinātavā nozīmē virsstundas. Tagad tiek nodarbināti daudz vairāk cilvēku un maiņu ilgums dubultots.

—  Tad es tevi nekavēšu.

Viņš ieslēdza Mārgo savos apkampienos.

—   Cerēsim, ka tas drīz beigsies.

—  Jā. Tagad vislabāk būtu, ja es ietu lejā uz savu kajīti un liktos gulēt. Arlabunakti, Džim!

Viņš noskūpstīja Mārgo un noraudzījās, kā viņa aiziet uz kāpņu pusi. Tad pagriezās un lēnām devās pretējā virzienā.

Kad Mārgo jau tikpat kā bija nonākusi pie kāpnēm, viņai iešāvās prātā, ka viņi taču nav norunājuši nākamo tikšanos. Viņa ātri pagriezās atpakaļ un ieraudzīja, ka viņš stāv, pārliecies pāri reliņam, apmēram tajā vietā, kur pirms neilga laika bija pārsteigusi viņu kopā ar Sesilu. Tagad Džims bija skaidri saskatāms, jo migla veidoja gaišu fonu. Bridi viija stāvēja un vēroja savu draugu.

Tad Mārgo pamanīja aiz kādas laivas sakustamies tumšu vīrieša stāvu. Tas pacēla roku un no aizmugures iesita Džimam. Jauneklis saļima — viņš līdz pusei nekustīgi nokarājās pāri reliņam.

Mārgo gribēja kliegt, taču nespēja dabūt ne skaņas pār lūpām. Vīrietis, kas no aizmugures bija uzbrucis, saņēma bezsamaņā esošā Džima kājas un grasījās viņu pāri reliņam iegrūst ūdenī.

Neprātīgās bailēs Mārgo spalgi iekliedzās, bet bija jau par vēlu. Tumšais stāvs nozuda ēnā, bet Džims krita lejā. Tūliņ arī Mārgo dzirdēja, kā viņa augums iekrīt ūdenī. Viņa vēlreiz iekliedzās, tad metās lejup pa kāpnēm. Lēmums bija pieņemts. Nokļuvusi uz apakšējā klāja, viņa uzlēca uz reliņa un pieturējās pie stieņa, uz kura bija uzstiepta saules bura. Acumirklī viņa nometa drēbes un ielēca ūdenī.

Tas nebija tik auksts, kā Mārgo bija domājusi. Drīz vien viņa uzpeldēja virspusē un sāka skatīties apkārt. Tad ieraudzīja tumsā Džima plecus un peldēja pie viņa. Kad kuģa pakaļgals paslīdēja viņiem garām, Mārgo jau bija aplikusi roku viņam ap pleciem. Pēkšņi ūdenī kaut kas noplunkšķēja, un viņa atskatījās. Metrus divdesmit no viņiem uzzibsnīja gaiši zaļa uguntiņa, Mārgo pazina sarkani balto glābšanas riņķi ar gaišo kaļķa gaismiņu. Ar lielām pūlēm viņa sāka peldēt uz tā pusi.

Viņi bija pamanīti — lielais kuģis pagriezās pa labi, un dzenskrūves apklusa.

Margo dzirdēja uz klāja balsis, iečīkstējās krāns, un ūdenī tika nolaista glābšanas laiva. Dzinis sakustējās. Viņš pamazām sāka nākt pie samaņas, taču bija pārāk noguris, lai pats spētu pakustēties. Mārgo bija uzvilkusi uz rokas glābšanas riņķi un turēja virs ūdens.

Matroži iecēla Džimu laivā, tad Mārgo. Meitenei tikpat kā nekas nebija mugurā. Tūliņ kāds aplika viņai ap pleciem savu silto mēteli, un viņa aizsteidzās uz savu kajīti.

Tur viņa iegāja karstā dušā, vēlreiz apģērbās un, neklausot Sesilas brīdinājumiem, tūliņ atkal aizsteidzās uz klāju pārliecināties, kā klājas Džimam. Arī viņš bija pārģērbies, viņu bija apskatījis ārsts, bet tagad ielenkuši daži ziņkārīgi pasažieri.

Viņš fantastiski meloja.

—   Es biju uz laivu klāja un pie reliņa iemigu, tad laikam zaudēju līdzsvaru un iekritu ūdenī. Kemeronas jaunkundze būs pamanījusi manu kritienu, bet tālāk es neko neatceros līdz tam brīdim, kad nācu pie samaņas.

Stūrmanis no savas vietas bija redzējis visu notikumu, viņš nekavējoties un loti precīzi bija sviedis glābšanas riņķi. Džims to uzzināja tikai vēlāk. Kuģa ārsts bija pārsējis Džima ievainojumu.

Cilvēks, kas Džimam uzbruka, laikam bija ļoti nervozs, jo sitiens gan bija apdullinošs, taču ne tik spēcīgs, kā cerēts.

—    Esmu tev pateicību parādā par to, ka tu izglābi manu dzīvību, — Dzims sacīja, kad bija palicis ar Mārgo divatā.

— Rēķinu es tev piesūtīšu tuvākajās dienās! — Mārgo viņu strupi pārtrauca. — Bet tagad es atgriezīšos savā kajītē. Šķiet, tu jau tīri labi esi atguvies, jo runā daudz vairāk nekā parasti.

Viņa paspieda Dzima roku un nozuda.

31

Kad Džims Bārtolomjū nākamajā rītā pamodās, viņam brīdi bija jāpadomā, kur īsti atrodas, jo naktī viņam lielā steigā bija piešķirta kajīte uz F klāja.

Vispirms viņu apciemoja abi Skotlendjarda kriminālpolicisti, tad atnāca kuģa ārsts nomainīt pārsēju.

Šajā dienā Vinters lūdza atļauju ierasties pie kapteiņa uz pārrunām. Atļauja tika dota, un viņš sūdzējās par Džimu Bārtolomjū. Kapteinis Vinteru pacietīgi uzklausīja, tad paskaidroja, ka šo lietu jau izmeklē attiecīgās iestādes.

Taču tas Vinteru neapmierināja.

—  Varbūt jums ir zināms, ka Bārtolomjū kungs ir bēglis? Policija ir izsūtījusi pa visu valsti viņa personas aprakstu, jo viņš tiek turēts aizdomās par slepkavību.

—  Tas viss man ir zināms. Vai jūs esat policijas ierēdnis?

—   Nē, neesmu, — Vinters teica.

—   Tad es varu jūs nomierināt. Uz kuģa ir Skotlendjarda ierēdņi.

32

Vintcra prombūtnes laiku Mārkema kundze izmantoja pārrunām ar majoru Viskonti.

—   Vai nebūsiet tik laipns un neienāksiet manā kajītē? — vina jautāja.

—   Kundze, — viņš teica un dziļi paklanījās, — es vienmēr priecāšos izpildīt jebkuru jūsu vēlēšanos.

Viņš sekoja Mārkema kundzei līdz gaiteņa galam, kur atradās viņas kajīte.

Aizvērusi aiz viiiiem durvis, Stella ar roku norādīja viņam uz klubkrēslu.

—  Tonij, — vina pārmetošā balsī iesāka. — Kas īsti ir noticis? Kāpēc jūs nogalinājāt Tolbotu?

Majors noņēma cepuri.

—  Vai tad vinš… — Stella Mārkema saminstinājās.

—  Vinš gribēja mūs nodot.

—   Bet kā — un kad?

—    Pēdējā mēneša laikā vi nu nepārtraukti vajāja bailes. To taču mēs zinām, Madonna. Man vienmēr bija jābūt viņam blakus Parīzē, un arī Londonā es vinu nedrīkstēju izlaist no acīm. Bet, kad vinš uzzināja, ka uz kuģa ir kriminālpolicisti, vinš vispār zaudēja prātu. Vinš telegrāfiski uzdeva jautājumu Vašingtonā, vai iestādes pieņemtu vina vaļsirdīgu atzīšanos. Protams, vinš gribēja zināt, vai vinu gaida arī kāda pretimnākšana. Vinš saņēma telegrammu, kas vinu apmierināja, un nosūtīja iestādēm otru, vēl garāku. Vinters redzēja, ka vinš to raksta, un viņam radās aizdomas. Savu telegrammu norakstus Tolbots paturēja sev, un, kad

Vinters pārmeklēja viņa kajīti, viņš tos atrada.

Mārkema kundze klusēja.

—  Kuri ir kriminālpolicisti? Vai jūs viņus pazīstat?

—  Jā, viens kādu laiku strādāja kopā ar Bārtolomjū kurinātavā, otrs brauc pirmajā klasē.

—  Vai viņi grib mūs notvert?

Tonijs pasmaidīja.

—  To es nevaru pateikt. Bet domāju, ka ne. Tolbots savā telegrammā nav skaidri licis saprast, ka uz kuģa esat jūs.

—   Bet to viņi var uzzināt.

—   Madonna, — viņš nopietni teica, — jums no šīs situācijas ir viena izeja, ja vien Vinters…

Viņš neturpināja, bet iekoda lūpā.

—   Kā jūs to domājat? — viņa jautāja un uzmeta Tonijam ātru skatienu.

—   Es domāju, ka neviens nespēs pierādīt, ka jūs esat piedalījusies kādā no mūsu afērām. Gadījums ar dimantu kaklarotu Mūrfordā — tā laikam sauca to nostūri?

Viņa piekrītoši pamāja.

—  Arī to nekādā gadījumā nevar piedēvēt jums. To izdarīja Vinters. Es vienīgi gribētu zināt, kāpēc. Es biju pārliecināts, ka tā kaklarota pieder jums.

—  Jā. Tā ir vienīgā godīgi nopelnītā rota, kas man dzīvē ir piederējusi, — viņa rūgti noteica. — Kāds, kas mani loti cienīja, uzdāvināja man petrolejas akcijas. Tām kolosāli cēlās vērtība. To kaklarotu es nopirku par ieņēmumiem no tām. Paklausot Vintera padomam, es ieguldīju naudu dimantos.

—   Tas nebija prātīgi. Tagad man šīs sakarības ir pilnīgi skaidras. Vinters negribēja, lai jums būtu pašai savi īpašumi, kas varētu jūs padarīt neatkarīgu. Tāpēc viņš naudu ieguldīja tā, lai jūs jebkurā mirklī tai nevarētu tikt klāt. Es esmu painteresējies par šīs kaklarotas likteni, un man jāsaka, ka esmu apmierināts. — Viņš domīgi paraudzījās sievietē. — Madonna, vai drīkstu jums kaut ko teikt?

Viņa majoru apjukusi uzlūkoja.

—   Nē, lūdzu, nedariet to.

Viņš veltīja Mārkema kundzei maigu skatienu.

Madonna, es jūs mīlu. Es zinu, ka jūs to nedrīkstat dzirdēt, jo es esmu cilvēks, kas izdarījis daudz noziegumu. Taču es jūs dievinu, kā vien vīrietis ir spējīgs dievināt sievieti. — Viņš apklusa, bet pēc brīža lēnām turpināja: — Es darīšu visu, kas manos spēkos, lai jūs nosargātu, lai jūs netiktu iejaukta šajā lietā, ja ceļojums mums beigsies slikti.

—  To nepieļaus Vinters, — viija teica.

Tonijs |auni pasmaidīja, atklādams baltos zobus.

—   Es nenožēloju, ka novācu Tolbotu. Es vinu pazinu, viņš bija slikts cilvēks. Ja uz manām rokām ir asinis, tad uz viņējām ne mazāk. Jūs nemaz nezināt, ka mazo ķīnieti viņš…

Šinī brīdī atsprāga va|ā durvis un pa tām ienāca pārskaities Vinters.

—   Nu, kas šeit notiek? — viņš dusmīgi vērsās pie Tonija. — Ko tu gribi?

Tonijs smaidīja.

—    Vispirmām kārtām to, lai tu pret mani izturētos pieklājīgāk, — viņš bezrūpīgi teica. — Un netaisi tik skābu ģīmi.

—   Pieklājīgāk? Tu laikam nezini, ka mēs esam pavisam tuvu Uguns salai.

—   Tas mani patiešām īpaši neinteresē, — Tonijs atbildēja vislabākajā noskaņojumā. — Tik miglainā laikā būs patīkami uzzināt, ka tuvumā atrodas kāda peldošā bāka.

—  Esi tik laipns un nerunā ar mani tādā tonī! Varbūt esi aizmirsis, ko nozīmē peldošā bāka?

Vintera izturēšanās bija mainījusies. Viņa aristokrātiskais, pārdomātais izteiksmes veids bija pilnīgi zudis.

—   Kāpēc es reiz nevaru atļauties savas domas pateikt arī tev? — Tonijs jautāja.

Viņš bija pavisam mierīgs, un viņa stāja bija nevērīga. Ikviens cits klūdītos, taču Vinters loti labi zināja, ka Tonijs kabatā ir satvēris stileta rokturi. Vinteram pašam vairs nebija iespējas izvilkt no kabatas revolveri, tāpēc viņš piespieda sevi pasmaidīt.

—   Nu, ja jau tev tā patīk, tad uzjautrinies… Kāpēc gan lai tu to nedarītu?

—   Ko kapteinis teica? — Stella jautāja.

—  Un kā tu domā? Viņš ar mani rotaļājās kā kaķis ar peli. Tonij, vai viss ir pie tevis un labi paslēpts?

Romano pamāja ar galvu.

—   Arī dimantu kaklarota?

Tonijs vēlreiz pamāja.

—  Kad tu viņam to iedevi? — Vinters aizdomu pilns jautāja.

—  Tas bija vakar, — Stella atbildēja.

Vintcrs glūnīgi nopētīja te vienu, te otru.

—  Tie ir bezkaunīgi meli! — viņš iekliedzās. — Kur ir kaklarota?

Viņš panācās soli uz priekšu.

—  Vari pietaupīt pūles, — Stella vēsi teica. — Kaklarota ir drošā vietā.

Vintcrs kļuva nikns un gribēja mesties Stellai virsū, bet, iekams viņš bija paspēris soli, pie durvīm kāds bikli pieklauvēja.

—   Kas tur ir? — Vintcrs jautāja.

Mārkema kundze ātri pagāja garām abiem vīriešiem un gribēja atvērt durvis, taču Vintcrs viņu rupji pagrūda malā un atrāva va|ā durvis.

Gaitenī stāvēja Sesila Kemerona. Abu skatieni uz mirkli sastapās. Dusmas nozuda no Vintera sejas.

—   Kemerona kundze, lūdzu, ienāciet, — viņš pieklājīgi teica.

Viņa paraudzījās uz Stellu un tuvojās viņai.

—   Nu, ko jūs tagad domājat darīt, lai atbrīvotu savu māsu no šīs nelāgās situācijas?

Sesila pagriezās pret Vintcru.

—  Vai viņai draud briesmas? — viņa klusu jautāja.

—   Mums visiem draud briesmas, vai tad jūs to nesaprotat?

—   Es darīšu visu, kas ir manos spēkos, — Sesila teica.

—   Tad jums nāksies krietni papūlēties un pirmām kārtām pasteigties, — Vinters brutāli atbildēja. — Jūs nevarat izglābt savu māsu, vienlaikus nepalīdzot izkļūt no ķezas arī viņas vīram.

Sesila viņā raudzījās, nepamirkšķinot ne aci.

—  Man šķiet, ka mēs atradīsim izeju. Pret Stellu nav celta apsūdzība nevienā noziegumā, un kriminālpolicisti nemaz nezina, ka arī vii.ia ir uz kuģa.

—   Kā jūs to zināt? — Vinters strauji jautāja.

Tonijs smaidīja.

—  Vina to tikko pajautāja Bārtolomjū! Un tas, ko viņa nupat teica, tikai apstiprina manas cerības.

Vinters strauji pagriezās pret Romano.

—   Kādas cerības?

—   Es loti gribu, lai kundze netiktu iejaukta šajā lietā, kad šeit tiks iesaistīta policija.

—  Ak lūk, kas par lietu! — Vinters brīdi stingi raudzījās Tonijā, tad pievērsās savai sievai Stellai. — Tad tāpēc tu katru nakti šeit satikies ar viija māsu! Bet man stāstīji, ka viņa tikai cenšoties tevi pasargāt no šīs dzīves. Tu man meloji! Iespējams, tu visu sagrozīji tā, lai pēc tam, kad Tolbots ir miris, policija arestē mani. Un arī Tonijs ir šīs nodevības līdzdalībnieks!

—  Beidz tik stulbi izrunāties, — Tonijs viņu mierīgi pārtrauca. — Ja lieta nonāks līdz tiesai, par sekām būs jāatbild man, un man šķiet, šoreiz tas nebūs nekāds joks.

Stella bija uzlikusi galvu uz māsas pleca un aizvērusi acis. Viņa izskatījās bāla un nogurusi.

—  Ja jūs cerat, ka jums izdosies izpestīt savu māsu no skandāla, ja jūs tiešām domājat pataisīt par grēkāzi mani un likt cietumā sēdēt man, bet mana dārgā dzīvesbiedre Ņujorkā vai Londonā spēlēs lielo dāmu, tad esat smagi kļūdījušies! — Vinters smagi elpoja.

—   Stella, tu esi tikpat vainīga kā es vai Magda, vai, man vienalga, kādus stulbus vārdus tu sev esi izdomājusi! Ja lieta nonāks līdz tiesai, tad tu pilnīgi droši vari paļauties uz to, ka es uzstāšos kā liecinieks un visiem pierādīšu, cik ļoti tu esi līdzvainīga visās lietās, ko mēs pastrādājām Eiropā.

—   Un tad kā liecinieks uzstāšos es un pierādīšu, ka tā nav taisnība, — Romano iebilda.

—  Tā tikai vēl trūka!

—   Kāpēc ne? Eaudis man ticēs tieši tāpat kā tev.

—   Nu labi.

Vinters devās uz durvīm. Taču nākamajā mirklī viiju atkal sagrāba briesmīgas dusmas. Viņš apsviedās un lamādamies metās virsū savai sievai.

Rrīdī, kad Vinters gribēja sažņaugt viņas kaklu, viņš sajuta zem kreisā pleca stipras sāpes. Viņš skali iekliedzās un apsviedās apkārt.

—   Tas bija brīdinājums! — Tonijs mierīgi teica.

—  Vēl pusi centimetra, un būtu sirdī, — viņš draudīgi piemetināja.

Vinters palūkojās uz garo, spīdīgo dunci Romano rokā.

Viņš neko neteica, atrāva durvis un izskrēja ārā.

Kad Stella atkal paskatījās uz Toniju, viņam rokā nekā nebija.

33

—    Nu tā, tagad mūsu ceļojums tuvojas beigām, — Džims paziņoja.

—   Kā tā? — Mārgo jautāja un izbrīnījusies paraudzījās apkārt.

Virs ūdens bija neliela migla, un "Ceramia" traucās uz priekšu ar vislielāko ātrumu.

—  Ja tu labi ieklausīsies, tad dzirdēsi, ka ik minūti skan sirēna. Tā ir Uguns sala.

—  Šķiet, tu šajās lietās loti labi orientējies, kaut gan ne reizi neesi devies šādā ceļojumā.

—  Savienotajās Valstīs es vēl neesmu bijis, bet pie Uguns salas peldošās bākas gan, jo kara laikā es reiz līdz šai vietai sekoju kādai zemūdenei.

Tūliņ arī Mārgo izdzirda sirēnu. Viņi atradās uz priekšējā klāja zem kapteiņa kajītes un dzirdēja, kā darbojas telegrāfs. Drīz vien kuģa dzinēju troksnis kļuva klusāks.

—   Mēs braucam lēnāk, — Džims teica.

Mārgo ielika savu roku viņējā.

—   Es gribētu tev kaut ko pajautāt.

Viņš zināja, kas tas ir, tāpēc klusēja.

—   Kas notiks ar Mārkema kundzi?

Džims viņu jautājoši uzlūkoja.

—   Ko tu par viņu zini?

—   Lūdzu, pasaki, kas ar viņu notiks.

—   Vai tu zini, kas viņa ir?

—    Jā, to Sesila man šorīt pateica. Mārkema kundze ir viņas par mirušu i/sludinātā māsa. Patiesībā viņa ir precējusies ar vīrieti, ko dēvē par savu virssulaini.

Džims tūliņ neatbildēja.

—   Vai Frenks to zina?

—  jā. Viņa to pateica Frenkam, dienā, kad it kā aizbrauca uz Skotiju. Frenks pret viņu izturējās loti cēli un pieklājīgi. Bet tagad pasaki — no kā viņai jābaidās?

—  Ne no kā. Par "Lielo četrinieku" šo bandu nosauca Sendersons, taču ar šo nosaukumu viņi nav zināmi ne Anglijas, ne Amerikas policijai. Tic cilvēki, kas visu laiku tiek meklēti, ir Tolbots, Trentons un Romano.

Mārgo sarauca pieri grumbās.

—  Romano? Tu taču nedomā to eleganto virsnieku?

—   Es domāju tieši viņu. Turpretim Trentona kundzes vārds nekur netiek minēts. Skotlendjards zina par viņas eksistenci, taču šī dāma tiek uzskatīta par Trentona upuri. Es par to sīki izrunājos ar kriminālpolicistiem. Amerikas policija ir tādās pašās domās. Viens no kriminālpolicistiem vakar telegrāfiski ievāca ziņas no Vašingtonas, un atbilde bija Trentona kundzei loti labvēlīga. Vienīgās briesmas varētu būt Trentons, kas gribēs šajā lietā iejaukt arī savu sievu. Tam cilvēkam ir drausmīgs raksturs!

Mārgo nebija ienācis prātā, ka Stellai varētu draudēt briesmas no šīs puses.

—  Tas ir šausmīgi! — viņa teica. — Es atceros, ka viņa ar to cilvēku aizbēga tieši no skolas sola…

—  Es ceru, ka no šīm raizēm viņa drīz vien atbrīvosies, — Džims atbildēja.

34

Vinters bija atgriezies savas sievas kajītē un darbojās ar mantu saiņošanu, kad kuģis pēkšņi sāka samazināt ātrumu.

—   Kāpēc kuģis brauc lēnāk? — Stella jautāja.

—  Kā lai es to zinu? Aizej pie kapteiņa un pajautā.

Mārkema kundze paraustīja plecus.

—  Vinter, tu kļūsti neciešams. Visa ceļojuma laikā es mēģināju tev kaut kā palīdzēt, bet tu ar savu izturēšanos visu esi sabojājis.

—  Ja man būs vajadzīgs tavs padoms, es pajautāšu, un, ja man būs vēlēšanās klausīties tavu pļāpāšanu, es to darīšu tev zināmu. Bet bez manas ziņas netaisi muti va|ā. Turi to ciet! Ar tevi un Toniju es vēl izrēķināšos.

Tajā brīdī viņš taisīja ciet koferi. Stella, rokas sakrustojusi, sēdēja un stingru skatienu lūkojās tukšumā.

—   Vienalga, lai kur arī mēs atrastos, uz rietumiem vai austrumiem no Atlantijas okeāna, dzīve kopā ar tevi līdzinās ellei…

—   Varbūt tu apklusīsi? — viņš kliedza. — Tuvākajās dienās, tuvākajās dienās, mana mīlā…

Viņa paraustīja plecus.

—  Tuvākajās dienās ar mani droši vien notiks tas pats, kas ar Tolbotu. Arī Džimu Bārtolomjū tu grasījies nogalināt!

Vinters piegāja pie viņu guļamistabas loga un paskatījās ārā.

Kādas laivas masts līgojās blakus reliņam, tad pazuda aizmugurē.

Vinters nobālēja.

—  Tā bija policijas laiva, — viņš teica aizsmakušā balsī.

Mārkema kundze izgāja no kajītes.

—   Kur tu ej?

—   Uz klāju.

—   Nāc tūliņ atpakaļ! — Vinters iesaucās.

Viņš izgrūda dusmu kliedzienu un aizsteidzās sievai paka|.

Lieliem soliem viņš aizmetās pa gaiteni, izskrēja uz klāja un centās Stellu saskatīt. Taču viņas nekur nebija. Un tad viņš ieraudzīja tādu skatu, kas viņu pilnīgi apstulbināja.

Pāris so|u attālumā no ieejas salonā stāvēja Tonijs. Viņu bija ielenkuši trīs vīri, kas, pēc visa spriežot, bija ieradušies policijas laivā. Tās masts atkal bija redzams, jo slējās virs reliņa. Un, kaut gan Tonijs, ar viņiem sarunājoties, smaidīja, viens no šiem vīriem turēja viņu aiz rokas.

Vinters mēģināja atgriezties kajītē, bet šajā brīdī gaitenī parādījās ceturtais un aiz viņiem Džims Bārtolomjū.

—  Trcnton, jūs esat arestēts! — vīrietis teica. — Esiet prātīgs un nedariet muļķības. Izstiepiet rokas!

Spēle bija zaudēta, bēgt vairs nebija iespējams. Kad rokudzelži saslēdzās, Trentona seja izskatījās iekritusi un pelnu pelēka.

35

—   Labrīt, inspektori — Trentons teica, kad bija aizvests pie grupas, kas bija aplenkuši Toniju Romano.

Viņš bija pazinis grupas vadītāju, galveno inspektoru.

—   Labrīt, Trenton! — viņš vēsi atņēma sveicienu un tūliņ atkal pievērsās Skotlendjarda ierēdnim. — Tātad jūs sakāt, ka trešais ir miris?

—  Jā, viņš ir nogalināts, — Romano iejaucās viņu sarunā. — Šo faktu es varu apliecināt, jo pats viņu nogalināju. — Tad viņš smaidīdams paskatījās uz savu līdzdalībnieku. — Nu, dārgo Vinter, un tagad taisāmies, ka pazūdam no šā kuģa!

—   Acumirkli, — Trentons aizsmakušā balsī teica. — Jūs taču meklējat trīs personas, vai arī es maldos?

—   Jā, divas dzīvas un vienu mirušu.

—   Labi, lai tad jums tiek trīs dzīvas!

Tonijam Romano rokudzelži vēl nebija uzlikti. Viņš, kā parasti, stāvēja loti nepiespiestā stājā. Viņa lūpās vīdēja smaids.

—   Dārgais draugs, — viņš teica, — tu taču nupat dzirdēji, ka tiek meklēti trīs — divi dzīvi un viens mirušais. Vai tu gribi vēl kaut ko?

—   Jā, — Trentons dusmīgi kliedza.

—   Tu esi nelietis, — Tonijs atcirta. — Bet tu saņemsi, ko vēlies.

Viņš runāja loti mierīgi, un neviens no klātesošajiem nenojauta viņa nolūkus. Tonija muskuli savilkās, un viņš paspēra soli uz priekšu. Izskatījās, it kā viņš vēlētos Trcntonu apskaut.

—   Vai jūs nevarētu izturēties mierīgāk? — galvenais inspektors asi noteica. — Railij, uzlieciet viņam rokudzelžus! — viņš pavēlēja kādam no saviem ļaudīm.

Tikai tad viņš ieraudzīja Trentona sastingušo seju — viņa zods bija noslīdzis uz Romano pleca.

—  Ar to pietiks, — Tonijs teica. Kad viņš pakāpās atpakaļ, Trentons nokrita uz klāja. — Kungi, šeit būs mans nazis.

Viņš lāva garajam duncim nokrist uz klāja.

Romano tika uzlikti rokudzelži.

—  Ar Trcntonu jums vairs nebūs jānopūlas, — viņš teica, kad ierēdņi pieliecās un centās pārsiet Trentona brūci. — Viņš būs kluss kā kaps, no viņa vairs nenāks nevienas skaņas. Viņš nomira tāpat kā mans draugs Tolbots, un tā arī ir labāk. Es negribu tikt tiesāts kopā ar šādiem plukatām.

Romano tika steidzīgi nogādāts uz F klāja un pamatīgi pārmeklēts.

—  Es domāju, — Dzims piebilda, — ka gandrīz visas Eiropas nolaupītās dārglietas jūs atradīsiet Romano jātnieku biksēs.

Tonijs smaidīja.

—   Jums ir pilnīga taisnība. Kāpēc gan man citādi būtu bijis vajadzīgs šis apģērba gabals? — Ar sasaistītajām rokām viņš uzsita pa biksēm. — Tās ir trīs miljonus vērtas.

No F klāja traps veda tieši uz policijas laivu. Kad policisti Romano veda uz to, viņš vēlreiz pagriezās pret Dzimu.

—   Mani godbijīgākie sveicieni tiem, kas tik laipni pret mani izturējās. — Viņš ieskatījās Bārtolomjū tieši acīs, un Dzims saprata, ka tas bija pēdējais sveiciens Stellai Mārkemai. — Atvainojieties manā vietā arī Kemeronas jaunkundzei. Viņas kajītē biju es, es gribēju pārliecināties un nomierināties, es gribēju tur atrast to, kas tur bija un ir vēl aizvien.

Policisti aizveda Toniju Romano sev līdzi. Arī abi mirušie tika iecelti policijas laivā.

Tikai tagad tvaikoņa pasažieri uzzināja par traģēdiju, kas bija norisinājusies uz "Ceramia".

36

Džims Bārtolomjū iegāja Mārkema kundzes kajītē. Viņa nebija viena. Pie viņas bija Sesila un mierināja viņu.

—   Vai jūs grasāties apcietināt arī mani? — Stella vārgā balsī jautāja.

Džims papurināja galvu.

Viņš vēl vilcinājās stāstīt par Romano nodarījumu, kas reizē ar to bija zaudējis pēdējo iespēju nenoklūt uz elektriskā krēsla.

—    Mārkema kundze, nebija nekādas vajadzības skaidrot, kāpēc jūs atrodaties uz šā kuģa, — viņš teica. — Vienīgais cilvēks, kas būtu varējis jūs nodot, ir miris.

Viņa smagi nopūtās.

—  Tonijs… vai Tonijs to izdarīja manis dēļ?

Tikai kad viņi vakarā sapulcējās viesnīcā Scsilas dzīvojamā istabā, Trcntona kundze izstāstīja savu dzīvesstāstu.

—  Tas, ka es aizbēgu kopā ar vīrieti, ar kuru vēlāk apprecējos, ir visiem zināms. Viņš par mani bija krietni vecāks. Toreiz es viņā biju neprātīgi iemīlējusies, taču kaislības ātri norima. Viņš piederēja pie citas sabiedrības šķiras, taču viņa izglītības trūkums vēl būtu paciešams. Viņam inteliģences būtu pieticis daudz kam, taču Džons Vinters-Trentons vienmēr bijis noziedznieks. Pagāja ilgs laiks, līdz es uzzināju patiesību, un tad es nobijos, bet ne tik loti, kā būtu vajadzējis. Katrā ziņā viņš visu noorganizēja tik lieliski, ka es piedalījos viņa mahinācijās. Viņa vislabākajās krāpšanās man bija pasīva loma. Ilgu laiku viss bija labi, bet tad mums uz pēdām nāca kāda ļoti viltīga detektīve.

—   Dīvaini, — Dzims viņu pārtrauca, — sākumā, kad mani iepazīstināja ar lietas apstākļiem, es tieši jūs noturēju par šo detektīvi.

Stella papurināja galvu.

—   Nē, viņa nekad nav atstājusi Ameriku. Tā bija pirmā un vienīgā reize, kad viņa pierādīja mūsu vainu. Mūs ar Vinteru apcietināja, un, kamēr mēs atradāmies izmeklēšanas cietumā, es darīju zināmu savai māsai, kas ar mani ir noticis. Pēc tam Vinters gadiem ilgi darbojās loti uzmanīgi un mazā mērogā. Tikai kopā ar Tolbotu viņš uzdrošinājās atkal ķerties pie lielākām akcijām, un dažādi apstākli viņu vēl vairāk iedvesmoja. Mēs aizbraucām uz Eiropu, un tur tad nu sākās tā noziegumu sērija, par kuru jums jau viss ir zināms. Vinters bija visu izplānojis, Tonijs un Tolbots tās realizēja dzīvē. Man nebija jādara nekas cits, kā tikai jāspēlē liela dāma. Mēs īrējām loti dārgas muižas — reizēm Anglijas ziemeļos, reizēm dienvidos, bet tās visas bija mūsu operāciju bāzes. Vinters uzdevās par manu virssulaini. — Viņa vāji pasmaidīja. — Faktiski šeit ir liela ironija, jo patiesībā es biju viņa verdzene. Tagad viņš ir miris, — vina enerģiski beidza savu stāstu, — un es esmu priecīga, ka viņš ir miris. Es būtu varējusi viņu ^nogalināt ar savām rokām!

Vina bija piecēlusies kājās un aiz uztraukuma trīcēja. Tad viņai uznāca histēriskas raudas.

—   Kemerona kundze, man šķiet, ka tagad mēs zinām visu nepieciešamo, — Džims teica Sesilai. — Vai jūsu vīram tas ir zināms?

—   Es Frenkam jau visu esmu paziņojusi, — Sesila atbildēja.

37

Džims izgāja no istabas un uzaicināja Mārgo sev līdzi. Liftā viņi uzbrauca kādā no augšstāviem.

—  Džim, kāpēc īsti tu pārmeklēji viņas kuģa kajīti? Tas noslēpumainais matrozis vai kurinātājs, ko viņa redzēja aizbēgam pa logu, taču biji tu. Vai tu meklēji kaut ko noteiktu?

—   Biju domājis atrast divas dažādas lietas. Vienu es arī atradu, proti, otru gredzenu ar nakts meitām. Tu taču atceries, Sesila toreiz stāstīja, ka tēvs esot izgatavojis divus gredzenus un uzdāvinājis katrai meitai vienu. Turpretim dimantu kaklarotu, ko Mārkema kundze deponēja bankā un kas tagad ir viņas vienīgā bagātība, man atrast diemžēl neizdevās, un tā bija liela vilšanās. Banka par to ir atbildīga, tai ir jāsamaksā viņai simt divpadsmit tūkstoši mārciņu. Skaties, te ir gredzens!

Viņš to izņēma no vestes kabatas un parādīja Mārgo. Tas bija tieši tāds pats kā Sesilai Kemeronai piederošais. Margo paņēma gredzenu un apbrīnoja.

—   Kad es atradu Sendersonu, viņam rokā bija saplēsta fotogrāfija. Tā bija Mārkema kundzes fotogrāfija ar gredzenu pirkstā. Pats šis gredzens Sendersonam neko neizteica, jo par to viņam nekas nebija zināms. Taču viņš kaut kur uz brīdi bija redzējis Stellu un konstatēja, ka dāmai fotogrāfijā ir liela līdzība ar viņu. Sendersons lāva sevi pievilt Vinteram ar tā laipnību, un vakarā, kad Mārkema kundze gatavojās aizbraukt, viņš ielūdza šķietamo virssulaini pie sevis. Viņš šo cilvēku gribēja izmantot kā savu aģentu, tāpēc uzticējās viņam un lūdza kundzi Amerikā novērot. Tieši Vinteram bija jāsagādā pierādījumi par Trentona alias Mārkema kundzes identitāti! Tas, protams, izskaidrotu visus faktus. Taču īstu skaidrību šajā lietā mēs neiegūsim nekad, jo šīs traģēdijas galvenie vaininieki ir miruši.

—   Un kas notika tālāk?

—  Vinters vakarā aizgāja uz banku. Iespējams, mašīnā, kas stāvēja ielas pretējā pusē, atradās Mārkema kundze. Iespējams, Vinters pārbijās, uzzinot, ka šī fotogrāfija ir Sendersona īpašumā. Jo, ja tiktu identificēta Stella, tad arī vina atmaskošana būtu tikai laika jautājums. Kā Vinters tika pie Sendersona revolvera, kas patiesībā pieder man, arī tā ir mīkla, ko nav iespējams atminēt. Katrā zinā viņš Sendersonu nošāva un izrāva viņam no rokas fotogrāfiju. Brīdī, kad es iegāju savā kabinetā, viņš acīmredzot aizbēga pa gaiteni.

—   Bet kas ir ar dimantu kaklarotu?

—   Kamēr es biju Sendersona kabinetā un skatījos uz mirušo, man radās aizdomas, ka arī Mārkema kundze kaut kādā veidā ir saistīta ar šo lietu. Es paņēmu atslēgas, iegāju seifu telpā un atvēru vienu seifu. Patiesībā es domāju, ka tajā kastītes vairs nebūs. Sendersons man stāstīja, ka sava apmeklējuma laikā bankā Vinters esot to apskatījis. Jā, viņš pat teica, ka Vinters esot rādījis kādu garāmgājēju uz ielas, kuru viņa kundze nevarot ciest. Taču es atradu kastīti, noliku uz galda un atlauzu zīmogu. Un, kā jau biju domājis, tā bija tukša.

—   Kas īsti bija noticis?

—   Vinters bija licis lietā parasto triku, samainījis divas vienādas kastītes. Viņš bija paņēmis uz banku līdzīgu brūnā papīrā ietītu paciņu, kas tāpat bija aizzīmogota, un, kamēr Sendersona uzmanība bija novērsta, pētot garāmgājēju uz ielas, viņš samainīja paciņas vietām. Tagad man bija skaidrs, ka visā šajā lietā bija piedalījies Vinters, es pat nojautu, ka tieši viņš varētu būt tas, kas bija apkrāpis un nogalinājis Sendersonu. Es iedomājos, ka Mārkema kundze Mūrfordu jau ir atstājusi, taču viņa laikam kopā ar Vinteru bija ccļā uz Sauthcmptonu. Man bija jādomā ātri un jāpieņem lēmums. Es izņēmu no savas atvilktnes divsimt mārciņas, aizsteidzos uz mājām un paņēmu koferi, kas jau bija sakravāts braucienam uz Londonu. Pārējo tu jau zini.

—   Ko tu gribēji panākt uz kuģa?

Viņš smējās.

—   Es taču zināju, ka slepkavam jāatrodas uz kuģa, turklāt uz tā biji arī tu.

—  Džim, kaunies šīs abas sakritības piesaukt vienā elpas vilcienā. Un to tu sauc par mīlestību?

—   Protams. Turklāt es varu tev pateikt pilnīgi atklāti, ka vienīgais, kas mani mudināja uz tādu piedzīvojumu, bija apziņa, ka tu būsi manā tuvumā.

Viņa paraudzījās Džimā no malas.

—  Vai tu to saki nopietni?

—   Protams… — Viņš apvainots klusēja.

—  Bet, — Mārgo atkal iesāka, — tā tu man arī neko nepateici, kas noticis ar kaklarotu.

Viņš paraustīja plecus.

—   Tonija jātnieku bikšu lielajās kabatās bija tik daudz dārgakmeņu un briljantu, ka juvelierim pietiktu, ko pārdot, gadus desmit. Taču tur nebija nekā tāda, kas kaut nedaudz līdzinātos Mārkema kundzes kaklarotai. Tas man šķiet kaut kas fatāls. Es tikai gribētu zināt…

—  Vai tu domā, ka šī kaklarota nepieder Mārkema kundzei? Un, ja tas ir tā, vai tad šādos īpašos gadījumos bankai vispār kaut kas ir jāmaksā? Vinters, tātad viņas vīrs, pats…

Dzinis kā kaut ko atvairot pacēla rokas.

—  Tur vēl nekas nav skaidrs.

—   Starp citu, es gribētu zināt, vai viņas Ņujorkas draudzene atnāks pēc konfekšu kārbas?

—   Kādas konfekšu kārbas? — Džims ieinteresēts jautāja. — Vai tad Stellai Ņujorkā ir kāda draudzene?

—   Ak jā, kādai dāmai jājautā pēc kastes, un man tā viņai jāatdod.

Džims strauji satvēra Mārgo plecu.

—   Kur ir tā paciņa?

—  Tu taču nedomā, ka…

—   Mēs to tūliņ izpētīsim.

Viņi aizsteidzās pa gaiteni uz Mārgo istabu un atslēdza koferi.

Trīcošām rokām Mārgo noplēsa ietinamo papīru. Džims nevilcinādamies atvēra kastes vāku.

—  Te patiešām ir konfektes, — viņš teica. — Tas ir…

Viņš ar pirkstiem aptaustīja katru konfekti, tad pabīdīja tās malā un izvilka no kastes kaut ko spīdīgu un mirdzošu.

—   Mārgo, mūsu nākotne ir nodrošināta!

—  Tā bija nodrošināta jau tad, kad es nelāvu tev noslīkt.

—  Tagad ir skaidrs arī viss pārējais. Tavā kajītē taču bija Tonijs, vai ne?

—   Majors, es gribēju teikt — Romano, jā! Un es viņam to arī pilnīgi atklāti pateicu. Bet kāda tam tagad nozīme?

—    Viņš tavā kajītē gribēja pārliecināties, ka kaklarota tur patiešām atrodas. Tas ir Stellas Mārkemas personiskais īpašums, un par to viņš arī rūpējās. Varbūt viņš bija iedomājies, ka Stella to ir nodevusi glabāšanā tev, un pārmeklēja tavu kajīti, lai nomierinātos. Viņš Stellu mīlēja vairāk par visu.

—  Ko? Tonijs Romano mīlēja Mārkema kundzi? — Mārgo neticīgi jautāja, taču tad kaut ko atcerējās.

—  Jā, viņa mīlestība bija tik liela, ka viņš izglāba savu mīļoto sievieti, tāpat kā tu izglābi mani, savā skaistajā peldkostīmā ielecot ūdenī…

Mārgo mazliet dusmīgi uz viņu palūkojās, bet tad smiedamās metās viņa skavās.

IZDEVNIECĪBA TAPALS JAU IZDEVUSI SĀDUS E. VOLLESA DARBUS:

Ceiuriuis mēris 1 Pie 3 ozoliem Londonas tumšās acis 1 Noslēpumainais testaments 1 Bongindas karalis 1 Dvēseļu kapteinis 1 Pazudušais miljons 1 Miljonāra kaimiņš 1 Cilvēks, kas zina visu 1 Trīs taisnīgi viri 1 Spoku nams 1 Savādā grāfiene 1 Za|ais strēlnieks 1 Kaislību upuri 1 Dižciltīgais klaidonis 1 Hipodroma blēži 1 Nodevēju vārti 1 Šausmu eņģelis 1 Sidraba trīsstūris 1 Tetovētās rokas 1 Piektais dūzis 1 Parādnieks 1 Pirātu gūstā 1 Durvis ar 7 atslēgām 1 Dimantu straume 1 Melnais abats

•  Viesnica pie Temzas 1 Zilā roka

•  Varonīgā mantiniece 1 Baltā maska

•  Diseldorfas slepkava

Jūras meitene Kniepadatas noslēpums Cilvēks bez vārda Liktenīgā kļūda Dubultnieks Atriebējs Lords Bokseris Džons Fleks Cilvēks no Marokas Kokaina skandāls Kreica Kalps Spoku ieleja Bandītu karalis Mantojuma alkas Nenotveramais Bīstamie liecinieki Trīspadsmitā istaba Rīdera sestais prāts Biržas Krauklis Lidojošā brigāde Rokas augšā! Sliktā slava Kings Kongs Zaļā lente

Tiesneša noziegums Atkal Nenotveramais Stiprāki par Skotlendjardu Sarkanais riņķis Ketija un viņas banda Melu detektors Nakts meitas iGATAVOŠANA: Cilvēks fonā Trīs no Kordovas

Grāmatas var iegādāties visās grāmatnīcās, preses kioskos un lauku pasta nodaļās. Izdevniecības tālrunis: 7602672

Uzbrukumi Londonas juvelierveikalam, Holandes bankas seifu aplaupīšana, zelta stieņu afēra ar vilciena nolaupīšanu tādi ir bandas vadones Ketijas izplānotie noziegumi.

Viņa izdara vislielākās blēdības, vienu ģeniālāku par otru, bet pati vienmēr izkļūst sveikā. Neparastās afēristes veiksme beidzas tajā dienā, kad ceļā stājas privātdetektīvs Maikls Preterstons.

Pieprasiet Vollesa jaunāko romānu grāmatnīcās un preses kioskos!

Izdevniecība Nordik atgādina: parole Skomants! Teitoņu gūsteknis pirmā grāmata sērijā par Baltijas senatni!

Grāmata stāsta, kā žemaišu virsaiša Žibarta dēls, desmitgadīgais Uvis, nokļūst zobenbrāļu gūstā, kā viņam klājas Rīgā, sveču meistara mājā, kā viņš pēc tam tiek pārdots ceļojošam cirkam…

Visas sērijas grāmatas vieno galvenais personāžs: žemaišu virsaitis Žībarts, viņa sieva Medeina un viņu pieci bērni Daubars, Junda, Uvis, Eiņus un Gaile. Stāstu darbība risinās XIII gadsimtā.

Izdevnieciba Nordik atgādina: parole Skomants!

Sērijas otrajā grāmatā Purvāju vilcene žemaišu virsaiša dēls Uvis, atbrīvojies no teitoņu gūsta, klejo kopā ar cirka māksliniekiem, līdz atrod patvērumu Kristfelda klosterī. Taču bīskaps liek dumpīgo zēnu nogādāt Rīgas pilī, jo cer viņu izmantot savos viltīgajos plānos pret žemaišiem. Atverot grāmatas pēdējo lappusi, uzzināsiet, kas jādara, lai piedalītos konkursā!

Izdevniecība Tapais

•Agatas Kristi kriminālromāns atklāj senās Ēģiptes sadzīvi, vidi un tikumus. Kāda bagāta priestera ģimenē plosās visai mūsdienīgas kaislības un intrigas. Tā ir cīņa par varu, par mantu un ģimeni. •3 stāsti "Pazudusī atslēga", "Asinis uz ietves" un "Upenes" garantē jums satraucošu tikšanos ar iemīļotajiem varoņiem mis Mārplu un Erkilu Puaro.

MINI TAPALS piedāvā padomu gramatiņu

Nlazcis pēcdziru gudrinieks

Kā pagatavot spirdzinošos dzērienus un paģiru rīta brokastis vai kā atgūt mundrumu ar aromaterapijas palīdzību, to uzzināsiet, izlasot mazo padomu grāmatiņu "Ardievas paģirām". Mākslinieka Luda Danilāna asprātīgais skatījums mudina atcerēties dažas traģikomiskas situācijas, kas pazīstamas vai ikkatram…

Sagatavota iespiešanai SIA "Tapals". Reģ. apl. Nr. 2 0115 Adrese Daugavgrlvas ielā 36 9, Rīgā, LV 1007, talr. 7602672. Noliktavas adrese Jezusbaznīcas iela 7a. Rīgā, LV 1050, tālr. 7225669. Iespiesta un iesieta apgāda "Jāna sēta". ,

Content

Volless Edgars Nakts meitas

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37