Volless Edgars

Nāves loterija

Edgars Volless

Nāves loterija

1

Londona, Kensingtonas priekšpilsēta. Savrupmāja ar nosaukumu Mount Lodge. Liela istaba ar augstiem griestiem, pie logiem smagi aizkari, uz grīdas — biezi paklāji. Istabā valda tumsa, spoži apgaismots ir tikai galds. Viss tīts biezos tabakas dūmos. Pustumsā var sazīmēt neskaidras vīriešu un sieviešu figūras ap galdu, fraku atlokus, baltus pleeus. Uz zaļā tūka, kas klāj galda virsmu, redzami pelnutrauki, pusizdzertas glāzes, mazītiņš dāmu kabatlakatiņš, spēļu kārtis, nelieli dažādu krāsu žetoni, sievietes roka, kāda vīrieša nemierīgie pirksti.

Kad Montijs Kārs pacēla kārti, atklāja to un nolika Žaklīnei Tērstonei priekšā uz galda, Luiss Krīts uzmeta viņam žiglu skatienu.

Žaklīnei tikai ar pūlēm izdevās savaldīties. Kārava dūzis. Viņa pietvīka, acis aiz uztraukuma iemirdzējās. Tātad pīķa dūzis un kreiča dūzis jau bija jau citiem spēlētājiem. Atlikusi tikai viena kārts, ar ko būtu iespējams viņu pārtrumpot, — erccna dūzis. Žaklīne nespēja precīzi noteikt, cik lielas ir Montija izredzes izvilkt tieši šo kārti, taču viņa zināja, ka pēc varbūtības teorijas likumiem šāda iespēja praktiski nepastāvēja.

Kārava dūzis, Žaklīn, — Montijs teica un palūkojās uz viņu.

Pēkšņi bija iestājies pilnīgs klusums. Žaklīne juta, ka .visu skatieni ir pievērsti viņai. Viņa drudžaini domāja. Tāda iespēja varēja gadīties tikai reizi dzīvē, un ja viņa, kā parasti, ieliks bankā tikai vienu mārciņu… Smieklīgi. Pārējie, pastāvot lielākam riskam, uz saviem dūžiem bija likuši līdz trim simtiem. Un kāda jēga laimēt vienu mārciņu? Viņas problēmas tas neatrisinās, ja viņa neizmantos šo izdevību, tad nebūs pelnījusi arī nekādu palīdzību. Ja vien viņai nepietrūktu drosmes… nokārtot visu uzreiz…

— Šodien limita nav, Žaklīn, — Montijs teica. — Likmi nosakāt jūs.

Viņa paraudzījās augšup un pamāja ar galvu. — Paldies, Montij, — viņa sacīja svešādā balsī. — Es … lieku… tūkstoš mārciņas.

Montijs Kārs aukstasinīgi pamāja ar galvu. Vienīgi viņa lūpu kaktiņi nedaudz pacēlās uz augšu. Taču to Žaklīne nepamanīja. Visa viņas uzmanība bija pievērsta Montija slaidajiem pirkstiem: vispirms tie nolika degošo cigareti uz pelnutrauka malas, tad paņēma kāršu komplektu.

Žaklīne piespieda sevi vismaz ārēji izskatīties mierīgai. Viņa bija redzējusi, kā citi spēlmaņi laimē vai zaudē daudz vairāk par tūkstoš mārciņām, nepamirkšķinot ne aci. Viņa nedrīkstēja likt neko manīt. Taču Lūiss Krīts, kas viņu visu laiku uzmanīgi vēroja, redzēja, ka viņas pirkstu locītavas ir sniega baltumā.

Ar ievingrinātu kustību Montijs pacēla virsējo kārti, apgrieza otrādi un lāva tai nokrist uz galda. Šajā brīdī Žaklīnei likās, ka viņas sirds apstājas, ausīs sāka dunēt asinis, skatiens satumsa, un kārts uz galda viņai šķita izplūdusi. Montijs Kārs bija pacēlis ercena dūzi.

Žaklīne neiedrošinājās kustēties; viņa juta sev pievērstus pārējo skatienus. Beidzot viņa pacēla acis, paskatījās uz Montiju Kāru un saprata, ka ir kaut kas jāsaka, vienalga, kas.

—  Nepaveicās, Žaklīn, — Kārs konstatēja.

Viņa saņēmās un paraudzījās uz Montiju. Viņš mierīgi jauca kārtis. Žaklīne piespieda sevi pasmaidīt.

—  Iesācēja laime diemžēl nav mūžīga, —viņa pavirši noteica. — Tātad es jums esmu parādā tūkstoš mārciņas. Jūs taču pieņemsiet no manis čeku, vai ne?

Montijs Kārs gandrīz nemanāmi sarauca vienu uzaci, taču piekrītoši pamāja un atkal sāka dalīt kārtis. Žaklīne atstūma krēslu un piecēlās.

—  Man nē, Montij, — viņa teica. — Esmu nogurusi. Lūiss pavadīs mani mājās.

Lūiss Krīts piecēlās, lai pavadītu Žaklīni. Pēc dažām minūtēm viņi jau sēdēja mašīnā. Žaklīne klusējot skatījās pa logu un ar pirkstiem nervozi bungoja pa paneli. Lūiss beidzot pārtrauca klusumu. — Man jūs jāapsveic, — viņš teica. — Tas bija vienkārši lieliski. Jūs to uzņēmāt ar īsta spēlmaņa nevērību. Tas pieder pie lietas, proti, smaidīt, kaut zaudētas tūkstoš mārciņas.

Žaklīne viņā iesāņus palūkojās. —Ja es būtu zaudējusi piecas mārciņas, man smiekli nenāktu, bet tūkstoš… — viņa paraustīja plecus. — Es tik un tā to nespēju samaksāt, tad par ko man būtu jāuztraucas?

Lūiss savilka uzacis. — Nespējat samaksāt?

—     Protams, ka ne. Montijs šo naudu no manis arī negaida. Viņš taču zināja, ka tā partija nebija domāta nopietni. Viņš to uztvēra kā joku.

Krīts savilka lūpas. — Es jūsu vietā tik ļoti nepaļautos uz Montija humora izjūtu, — viņš teica.

—  Jūs taču nedomājat, ka Montijs patiešām gaida… '

—  Es baidos, dārgā, ka jūs īsti nenovērtējat situāciju, — Lūiss viņu pārtrauca. — Ar īsti sievišķīgu nekonsekvenci jūs laikam domājat, ka goda parāds ir tikai joks. Šīs savrupmājas apmeklētāji tādus jokus nesaprot. Ja viņi zaudē, tad arī maksā. Tāpat viņi sagaida, ka samaksās arī viņiem. Un Montijs Kārs noteikti rēķinās ar to, ka savu naudu dabūs…

—  Tūkstoš mārciņas? — viņa iesmējās. — Montijs zina tikpat labi kā jūs, ka es nevaru izrakstīt čeku pat par desmit mārciņām.

Lūiss nogrozīja galvu. — Savrupmājā Mount Lodge jūs esat mana viešņa, tāpēc Montijs ir pārliecināts, ka savas saistības jums ir jāpilda. Turklāt es uzskatu par bezkaunīgu pieņēmumu, ka viens no maniem viesiem laimestus iekasē, bet parādus maksāt negrib…

—  Lūis, jūs esat zemisks.

— Tikai un vienīgi godīgs, mana dārgā. Pieņemsim, ka Montijs šīs tūkstoš mārciņas būtu zaudējis jums, tādā gadījumā jūs taču noteikti gribētu tās arī saņemt, vai ne?

—  Iespējams. — Žaklīne paraustīja plecus. Tad, paraudzījusies uz savu pavadoni, viņa uzlika savu roku uz viņējās. — Lūis, — viņa teica, — es patiešām uzvedos muļķīgi.

Viņš pasmaidīja. — Cilvēkam, kas zaudējis tūkstoš mārciņas, tās ir pilnīgi normālas izjūtas, Žaklīn.

—  Tā cs to nebiju domājusi, — viņa Lūisu pārtrauca. — Pēdējā laikā man bijis daudz dažādu blakus izdevumu, un tāpēc es esmu ar sevi loti neapmierināta. Kādu pusgadu es praktiski neko neesmu darījusi no tā, ko tiešām botu vērts darīt. Esmu skrējusi pakal katrai sensācijai, esmu satikusies ar nekur nederīgiem cilvēkiem, taču man viss šķita bezjēdzīgi, kopš… — Viņa apklusa un paraustīja plecus. — Es esmu parādos līdz acīm, un man ir bail. Mesties no vienas izpriecas otrā — tas maksā naudu, esmu aizņēmusies naudu un iepirkusies uz kredīta, tālāk tā vairs nevar turpināties. Taču nedomājiet, ka gatavojos jums uz pleca izraudāties. Iedodiet, lūdzu, cigareti un parunāsim par citām lietām.

Krīts pasniedza viņai savu cigarešu etviju. — Bet, ja jums šovakar būtu paveicies, — viņš teica, — tad ar šīm tūkstoš mārciņām jūs būtu nolīdzinājusi visus savus parādus. Tieši uz to taču jūs cerējāt?

Viņa piekrītoši pamāja ar galvu. — Kaut kam bija jānotiek, mans parāds jau ir sasniedzis gandrīz trīssimt mārciņas, turklāt mēģinājums spekulēt biržā visu vēl vairāk sarežģīja. Kad Montijs Kārs nolika galdā dūzi, man šķita, ka manas cerības piepildīsies. Iespēja, ka Montijs varētu izvilkt arī ceturto dūzi, bija minimāla.

—  Bet tā kā viņš to tomēr izvilka, jūs notikušo gribat uztvert kā joku un nemaksāt? Žaklīn, tas nav iespējams, — viņš stingri noteica. — Jums vismaz ir jāmēģina parādu samaksāt. Kaut vai manis dēj. Varbūt vislabāk un visvienkāršāk būtu visu vaļsirdīgi pastāstīt doktoram Tērstonam. Jūsu tēvs būtu pirmais, kas sapratīs, ka tāds parāds…

—  Tēvs par to neko nedrīkst zināt, — Žaklīne viņu asi pārtrauca. — Es pati pie visa esmu vainīga, man pašai ari ar visu jātiek galā.

—  Es saprotu, ka tas nav visai patīkami, — Krīts viņai piekrita. —Ja jums pietrūkst drosmes, esmu gatavs jūsu tēvam visu paskaidrot. Taču, ja jūs viņam neko negribat teikt un jums nav arī nekādas alternatīvas, tad es uzskatu par savu pienākumu…

—  Tēvs to nedrīkst uzzināt. — Žaklīne pēkšņi iekaisa dusmās. — Viņam nav ne jausmas, ko es pēdējā laikā esmu sastrādājusi, un viņam tas arī nav jāzina. Tā nav gļēvulība. Tas viņu loti sāpinātu, un to viņš nav pelnījis. Vai jūs patiešām domājat, ka viņš ir spējīgs Montijam izmaksāt tūkstoš mārciņas?

—  Šādā situācijā ikviens vīrietis pieliktu visas pūles, lai savai meitai palīdzētu. Es, protams, neesmu lietas kursā par jūsu tēva finansiālo stāvokli, taču nedomāju, ka tūkstoš mārciņu zaudējums varētu viņu novest līdz ubaga spieķim.

Žaklīne papurināja galvu. — Manu tēvu jūs mierīgi varat šajā lietā neiejaukt, — viņa atcirta. — Viņam šo tūkstoš mārciņu gluži vienkārši nav. Un neko labi viņam arī neklājas. Vēl vakar viņš man atzinās, ka vairāk nopelnītu kā praktizējošs ārsts, nevis privātpraksē, neskatoties uz titulu "speciālists". Man pilnīgi vienalga, ko par mani domā Montijs, taču savus vecākus es netaisos apgrūtināt.

—  Žaklīn, tas viss ir ļoti skaisti, — Lūiss teica, — taču nelaimīgā kārtā tas jums šoreiz nelīdzēs. Ja jums nav iespējams naudu sadabūt kaut kur citur, tad man, lai cik žēl arī būtu…

—  To es jums nekad nespētu piedot. — Viņa lūdzoši paraudzījās uz Lūisu. — Lūis, apsoliet man, lūdzu! Ja Montijs tiešām uzstās, ka man parāds jāatdod, tad es naudu kaut kur sadabūšu. Pie tā arī paliksim, Lūis, lūdzu.

—  Nu labi, mana dārgā, — viņš piekrita. — Ja tas jums šķiet svarīgi, tad paliksim pie tā.

—  Liels paldies, Lūis. Ar Montiju es kaut kā vienošos. — Viņa vārgi pasmaidīja. — Ja nu es patiešām viņam nespēšu samaksāt, tad arī jums par to nav jāuztraucas. Es tikai apstiprināšu, ka Lūiss Krīts ir cienījams vīrs.

Kad mašīna apstājās pie kādas lielas dzīvojamās mājas, viņa paskatījās pa logu, tad uzmeta izbrīna pilnu skatienu Lūisam. — Man šķita, ka jūs grasījāties aizvest mani mājās.

Viņš smaidot atvēra durvis un izkāpa no mašīnas. — Stimsons jums sajauks vienu no saviem slavenajiem kokteiļiem, — viņš smaidīdams paskaidroja, — un pie reizes jūs varēsiet apskatīt arī manu vecpuiša dzīvokli, kā jūs to man vairākkārt esat solījusi. I^ēc tam es jūs aizvedīšu mājā.

Pamanījis Žaklīnes vilcināšanos, viņš ironiski piebilda: — Pārdomas attiecībā uz pieklājības likumiem?

—  Starp citu, ir jau vēls…

—   Lūiss Krīts ir cienījams vīrs, — viņš smiedamies teica. Žaklīne izkāpa no mašīnas un sekoja viņam uz liftu.

To divu gadu laikā, kamēr Lūiss Krīts no Žaklīnes tēva bagātā pacienta bija pārtapis par labu ģimenes draugu, viņš kopā ar jauno meiteni bija bijis visur, tikai ne savā dzīvoklī. Kad Stimsons bija viņai palīdzējis novilkt mēteli, viņa sāka ziņkārīgi apskatīt Lūisa istabu.

— Žaklīn, atvainojiet mani uz mirkli, — viņš teica,

—  bet man ir jāpiezvana. Stimsons jums sajauks dzērienu.

Žaklīne piekrītoši pamāja, apsēdās pie kamīna uz

dīvāna un, kad Stimsons bija viņai atnesis kokteili, turpināja aplūkot istabu. Viņai bija vesela teorija, ko pēc dzīvojamās istabas iekārtojuma var spriest par tās īpašnieka patieso raksturu. Taču izprast Lūisa raksturu pēc viņa dzīvokļa iekārtas Žaklīnei nebija pa spēkam.

Istaba bija liela, ar augstiem griestiem un diviem logiem. Istabas stūri bija noapaļoti, sienas elegantā liekumā savienojās ar griestiem. Žalūzijas bija nolaistas, aizkaru nebija. Spīdīgi pulēto parketa grīdu nesedza paklājs, uz magoņkoka mēbelēm nebija neviena ornamenta. Šldta, ka šo istabu apdzīvo kāds askēts, taču tas neatbilda Lūisa Krīta raksturam.

Lūiss atvēra istabas durvis un palika tajās stāvot.

—  Mīkla ir atminēta, — viņš smiedamies teica. — Man aizvien ir šķitis, ka šai telpai kaut kā pietrūkst. Tagad es zinu, kā. Skaistas sievietes.

Žaklīne iebilda: — Manuprāt, drīzāk te būtu vajadzīgi aizkari, pāris spilvenu un paklājs. Šeit izskatās, nu… kā slimnīcas palātā.

Viņš panācās tuvāk un apsēdās viņai blakus. — Slimnīcas palātai ir tā priekšrocība, ka tā ir higiēniski tīra, — Lūiss teica. — Stūros, paklājos un aizkaros krājas putekli, bet putekļos ir baktērijas. Un no tām ir jāuzmanās.

Žaklīne pasmaidīja. Visiem bija zināms, ka, pēc Lūisa Krīta domām, neskaitāmu bīstamu baktēriju miljoni to vien gaida, lai izdevīgā momentā mestos viņam virsū. Kāda no viņa lielā rakstāmgalda atvilktnēm bija pilna ar visdažādākajām zālēm. Žaklīne zināja, ka viņš regulāri dzer tabletes, ko nēsā sev līdzi mazā sudraba kārbiņā. Reizi nedēļā Lūiss pieteicās pie viņas tēva uz izmeklēšanu, tikpat regulāri viņš zvanīja, lai pateiktu, ka jūtas labi un uzskata, ka izmeklēšanu varētu atlikt. Žaklīnes tēvs bija Lūisu nodēvējis par hipohondriķi, taču viņa nekādā gadījumā nebija gaidījusi, ka ieraudzīs istabu ar noapaļotiem stūriem un logus bez aizkariem.

—  Es nupat kā pa telefonu runāju ar Montiju Kāru, — Lūiss teica. — Diemžēl jums nekas cits neatliks kā maksāt. Montijs visu ir uztvēris ļoti nopietni un rīt agri no rīta gaida no jums čeku. Baidos, ka gadījumā, ja jūs šo lietu nenokārtosiet, jums var rasties nepatikšanas. Iespējams, ka viņš griezīsies pie jūsu tēva…

—  Lūis, to jūs nedrīkstat pieļaut…

—  Mana dārgā, es nedomāju, ka spēšu viņu atturēt. Cerēsim, ka lieta tik tālu nenonāks. Varbūt, ka mums abiem kopā izdosies rast izeju. Katrā ziņā es jums varu palīdzēt.

Viņa uzmeta Lūisam īsu skatienu. — Jūs?

Viņš pasmaidīja. — Žaklīn, es pieņemu, ka esat dzirdējusi, ko par mani runā. Arī man tas nav nekāds noslēpums. Cilvēki mēļo, ka vienkāršāk esot atņemt haizivij laupījumu nekā no Lūisa Krīta izspiest piecas mārciņas. Taču man šķiet, ka no jums esmu pelnījis pavisam citu vērtējumu.

—  Protams, — Žaklīne nevilcinoties piekrita. — Pēdējā pusotra gada laikā jūs esat bijis loti devīgs — izbraukumi, teātris, dāvanas —, un es jums esmu no sirds pateicīga. Taču tūkstoš mārciņas… atklāti runājot, es nespēju iedomāties, ka jūs varētu ziedot tādu summu, nepieprasot pretpakalpojumus…

Viņa pēkšņi apklusa un sāka raudzīties kamīna liesmās. Tagad viņa saprata, kāpēc līdz šim instinktīvi bija noraidījusi ielūgumu apmeklēt Lūisu Kritu viņa dzīvoklī.

—  Žaklīn, jūs esat ļoti skaista, — viņš čukstēja.

Viņa pacēla galvu un paraudzījās Lūisā. Žaklīne viņu aizvien bija uzskatījusi par amizantu pavadoni, par ģimenes draugu, gandrīz vai par tēvoci. Kāds viņš varētu būt pēc rakstura, par to viņa ne reizi pat nebija iedomājusies. Tagad viņa pirmoreiz paraudzījās Lūisā kritiski — viņš bija loti elegants, ne visai jauns —, viņam varētu būt tuvu piecdesmit, viņa izbijusies secināja; ar šaudīgām acīm, smagiem plakstiņiem un biezām lūpām.

— Jūs esat skaista sieviete, — Lūiss atkārtoja un noglāstīja viņas kailo roku.

Viņa salēcās. — Lūis, lūdzu! ICo tas nozīmē?

Viņš pasmaidīja, aplika roku viņai ap pleciem un pievilka sev klāt. — Mazā, nevainīgā Džekija! — viņš čukstēja. — Es šai sievietei cenšos ieskaidrot, ka viņa ir skaista, bet viņa negrib mani saprast!

Viņa atraisījās no vīrieša rokām un pielēca kājās. — jūs laikam esat jucis. Ko tas nozīmē?

Krīts piecēlās kājās. — Kāpēc vīrietis saka sievietei, ka viņa ir skaista? Jūs esat pietiekami pieaugusi un pietiekami inteliģenta, lai to saprastu, mana dārgā.

Viņa pārsteigta raudzījās Lūisā, tad jautāja: — Lūis, varbūt jūs esčit manī iemīlējies?

Viņš novērsās, paņēma no galda porcelāna figūriņu un sāka to pētīt.

—   Vai tas jūs pārsteidz? — viņš jautāja. — Iespējams, ka jūs pati to nezināt, cik viegli ir jūsos iemīlēties. Žaklīn, mēs abi varētu būt loti laimīgi.

—  Vai tas nozīmē, ka jūs gribat mani precēt?

—  Pieņemsim. Un ko jūs par to domājat?

Žaklīne papurināja galvu. — Man loti žēl, Lūis, bet

es nevaru.

—  Tāpēc, ka…

Viņa paraustīja plecus.

—  Larijs Dīns?

—  Iespējams… jā, tas noteikti ir saistīts ar Lariju. — Viņas acis pēkšņi iemirdzējās, viņa piegāja pie Lūisa un uzlika roku viņam uz pleca. — Lūis, pasakiet man atklāti, ko jūs domājat. Vai mēs vēl kādreiz kaut ko par Lariju dzirdēsim? Kad jūs pēdējoreiz esat saņēmis no viņa kādu ziņu?

—  Aptuveni pirms pusgada.

—  Un kopš tā laika neviens jums nav rakstījis?

—  No kā gan vēl es varētu saņemt kādu ziņu, ja ne no Larija paša vai Stormana un Eliota, viņa pavadoņiem? Neviens no viņiem nav rakstījis.

Viņa pamāja ar galvu. — Un jums šķiet, ka mēs par viņiem vairs neko nedzirdēsim?

—  Dārgo Žaklln, — Lūiss teica, — jums jāsaprot, ka zelta raktuvju meklējumi Āfrikā ir saistīti ar risku. Larijs un viņa draugi nav vienīgie, kas likuši uz spēles savu dzīvību, lai vienā rāvienā kļūtu bagāti. Es baidos, ka mums būs jāsamierinās ar to, ka Larijs nekad vairs neatgriezīsies.

—   Saprotu, — Žaklīne pēc garāka klusuma brīža noteica. — Paldies, Lūis. Es to zināju, bet baidījos atzīties. — Viņa brīdi raudzījās kamīnā, tad pacēla galvu. — Kad jūs aizsūtījāt Lariju uz Āfriku, jūs taču zinājāt, ka tas ir bīstami, vai ne?

—  Par "aizsūtīšanu" šeit nevar būt ne runas, — Krīts atbildēja. — Jūs loti labi zināt, ka Larijs bija parādos līdz acīm un ka viņam nebija vēlēšanās godīgi pelnīt naudu… — Viņš apklusa, tiklīdz pamanīja, kā iemirdzas Žaklīnes acis. — Atvainojiet, Džekij, — viņš turpināja, — Larijs man bija loti simpātisks, taču viņa tieksme šķērdēt naudu bija visiem zināma…

— Es Lariju pazīstu ilgus gadus, — Žaklīne viņu pārtrauca, — viņš ir vispieklājīgākais, vistīrākais cilvēks…

—   Nu, labi, — I.ūiss iecietīgi teica. — Taču tagad nav runas par Larija raksturu. Viņš atnāca pie manis ar lūgumu finansēt šo ekspedīciju. Man kļuva viņa žēl, un es biju tik dumjš, ka iedevu viņam naudu. Tagad es skaidri zinu, ka esmu zaudējis vismaz divus tūkstošus mārciņu.

Žaklīne nepacietīgi atmeta ar roku. — Bet Larijs, Tubijs Stormans un Marks Eliots varbūt ir zaudējuši dzīvības! Aizvediet mani mājās.

Viņa pagriezās pret durvīm, bet Krīts viņu aizturēja.

—   Žaklīn, es jums uzdevu jautājumu, bet atbildi nesaņēmu.

Viņa paraudzījās Lūisā. — Vai gribu ar jums precēties?

Viņš paraustīja plecus. — Par precēšanos runājāt jūs, nevis es. — Viņš aizsmēķēja.

—   Nelaimīgā kārtā, — viņš turpināja, — es nevaru jūs lūgt kļūt par manu sievu. Es jau esmu precējies.

—  Lūis! — Viņa plaši iepleta acis. — Man nebija ne jausmas…

—  To gandrīz neviens nezina, — Krīts teica. — Ar savām laulībām es neko īpaši nelepojos. Tāpēc, lūdzu, paturiet to pie sevis. To es jums pateicu tikai tāpēc, ka gribu pret jums izturēties korekti.

—  Tad… tad jau jūs nemaz negribat, lai es kļūtu jūsu sieva?

Viņš atkal paraustīja plecus. — Katrā gadījumā pastāv iespēja izšķirties, — viņš teica, — un tas varbūt nemaz nebūs tik sarežģīti… nedaudz vēlāk. Man gan bija radies priekšstats, ka modernā jaunatne nemaz nepievērš tik lielu vērību laulībām.

Žaklīne savilka rokas dūrēs, viņa vairs nespēja savaldīties. — Tā bija liela kļūda, — viņa mierīgi teica. — Kā jūs varat par mani tā domāt?

—  Jūs esat neparasti skaista, taču tikai sieviete. Lielākā dala mūsdienās…

—  Lūis, jūs esat nelietis!

Viņš pasmaidīja. — Mana dārgā, sašutušas nevainīgas mcitenes^nav vairs modē, — viņš turpināja. — Ja to, ko es jums tagad lūdzu, no jums būtu prasījis Larijs, vai jūs arī viņu sauktu par nelieti?

Viņa atraisījās no Laisa rokām, iesita viņam pa seju un steidzās uz durvīm. Taču Krīts viņai aizšķērsoja ce|u.

—  Tagad, kad nevienam no mums vairs nav jāizliekas, varbūt mēs varam parunāt nopietni.

—   Nenāk ne prātā, — viņa nošņāca un gribēja satvert durvju rokturi, taču Lūiss sagrāba viņas plaukstas locītavu.

—  Tikai nesteidzieties, Žaklīn! —viņš teica.—Ja jūs labi apdomātu manu augstsirdīgo priekšlikumu, tad saprastu, ka nevarat atļauties būt tik augstprātīga. Tūkstoš mārciņas ir liela nauda arī skaistai sievietei.

Viņa neticīgi raudzījās Lūisā. — Vai jūs ar to gribējāt teikt, ja…

—    Montijs Kārs jūs vairs neapgrūtinās, — Lūiss sacīja, — to es jums varu apsolīt. Atmetiet savus vecmodīgos uzskatus. Es zinu, ka neesmu Larijs Dlns, bet ne jau par viņu tagad ir runa, vienkārši jūs viņu varat aizstāt ar ne visai simpātisko Lūisu Krītu.

Viņš atlaida Žaklīnes roku un gaidīja.

—   Jūs taču zināt, ko es jums atbildēšu, vai ne? — viņa teica.

—  Nē.

—  Mums vairs nav par ko runāt, Lūis.

Viņš sagrāba Žakllni aiz pleciem. — Ak tā? Jūs domājat, ka tik viegli tiksiet no manis vaļā? Visas sievietes taču ir vienādas. Kamēr vien ir iespējams, jūs tikai ņemat un ņemat, bet pretī dot gan neko negribat. Jūs piedalāties spēlē, cik ilgi vien var, bet tad, kad paliekat zaudētājos, sākat bēgt. Šoreiz jums tas tik viegli neizdosies, ar mani tas neies cauri.

Viņa mēģināja atbrīvoties, taču Lūisa rokas bija spēcīgākas, viņš pievilka meiteni sev klāt.

— Ja negribat maksāt labprātīgi, nāksies jūs piespiest. — Viņš uzspieda skūpstu uz viņas lūpām. Viņa atrāva vaļā durvis un pār plecu uzsauca: —Ja šeit būtu Larijs, viņš jūs nosistu!

—  Kāpēc jūs pati to nedarāt? — Krīts ironiski jautāja.

— Tas man sagādātu patiesu baudu, — viņa atbildēja un aizcirta durvis.

Plašu atskaņotājs telts vidū cīnījās pēdējiem spēkiem. Pusotrs gads Āfrikas purvos un mūžamežos to bija iespaidojis ne mazāk kā šos trīs vīrus.

Skaņuplatē — pēdējā no sākotnēji vairāk nekā divdesmit, kas bija nopirktas pirms astoņpadsmit mēnešiem Keiptaunā — bija dziļas rievas un divi plīsumi, taču dziesmu varēja vēl pazīt:

"Kā lai es (klikt) dzīvoju bez tevis (klikt)?

Kāpēc (klikt) tu aizgāji (klikt) no manis (klikt),

No manis(klikt), no manis (klikt), no manis (klikt)".

Sarūsējusī adata pēkšņi aizslīdēja uz skaņuplates vidu, radot vienmērīgu krakstoņu, bet neviens no teltī esošajiem vīriešiem nelikās par to ne zinis.

Attiecībā uz Tubiju Stormanu šī vienaldzība bija kaut kas jauns. Apaļīgais Tubijs Stornians bija sentimentāls,

un šī skaņuplate bija viņu pavadījusi pa pus Rietumāfriku un šķita viņa vērtīgākā manta, ja neskaita fotogrāfiju padilušajā kabatas portfelī.

Taču tagad Tubija skatiens bija pievērsts kastei. Tā bija bez vāka un tajā bija liekšķere zemes.

Larijs Dīns, kas sēdēja pie ieejas teltī un tīrīja šauteni, pagriezās un sāka uzjautrināties parTubiju un plašu atskaņotāju. — Vai nav skaisti, Tubij? — viņš vaicāja. — Tu varētu to nolādēto rīku vismaz apturēt.

Šķita, Tubijs viņa vārdus nav dzirdējis, viņš vēl aizvien ka apmāts raudzījās uz kasti. Larijs pasmaidīja, piecēlās, piegāja pie atskaņotāja, apstādināja to un nocēla skaņuplati. Kaut kas nošņirkstēja, un plate viņa rokās sadalījās divās dalās.

Smaidot Larijs parādīja Tubijam Stormanam abas pusītes.

—  Tās ir šķirtas uz visiem laikiem, — viņš smiedamies teica.

—  Paldies Dievam! — Marks Eliots, kas snauduļoja saliekamajā gultā, atsaucās. — Tikai paziņo viņam to pēc iespējas saudzīgāk, Larij. Ja būs vajadzīgs kabatlakatiņš, es viņam aizdošu savu kreklu. Tagad es Āfrikā sāku justies patiešām labi. Viņam taču, cerams, vairāk plašu nav?

Larijs iedeva Tubijam dunku sānos. — Resnais, vai tev ir vēl kāda skaņuplate?

Tubijs uzmeta skatienu saplēstajai skaņuplatei, tad atkal pievērsa jūsmīgu skatienu kastei.

—   Ak Dievs, Larij, — viņš izdvesa. — Tas taču ir kaut kas neaptverams, vai ne?

Larijs iznesa salauzto skaņuplati no telts un atkal apsēdās uz savas segas. — Resnais, vispirms ievelc dziji elpu, — viņš teica, — un visu laiku pie sevis atkārto, ka tā ir taisnība.

Tubijs pakratīja galvu. — Es nezinu, ko jūs par to domājat, — viņš iesāka, — bet man šķiet, ka tas ir kaut kāds absurds. Tur ir kaste ar zemi, kurā varētu stādīt kreses vai tulpes.

—  Vai arī neaizmirstulītes, — Marks piebilda.

—   Zelta raktuves var izmantot arī citādi, ne tikai krešu un tulpju stādīšanai, — Larijs smiedamies teica.

—  Paskaties uz šo zemi un ik pa brīdim atkārto, ka tu esi bagāts!

Tubijs piekrītoši pamāja ar galvu. — To es arī daru, — viņš sacīja. — Taču tā īsti aptvert es to vēl nespēju. Bet nopietni runājot, kā tu domā, Larij, cik vērtas ir mūsu zelta raktuves, rupji rēķinot?

— Tubij, es saku jau vismaz piecdesmito reizi, ka par to man nav ne jausmas. Iespējams, ka tā vērtība ir mērāma miljonos. Varbūt pat desmitos miljonu.

Tubijs brīdi padomāja, un viņa sejā parādījās smaids.

—   Es jums kaut ko pateikšu, — viņš iesāka, — ja tas tiešām ir tā, kā Larijs saka, tad tas ir vienkārši romantiski.

—  Žēlīgā debess! — Marks ievaidējās.

—  Tur nav nekādu šaubu, Tubij. Vēlākais pēc trim mēnešiem tev būs vajadzīgs vesels birojs, kas atbildēs uz naudas lūdzēju vēstulēm.

Tubijs pasmaidīja. — Ko teiks Buntija un bērni? — viņš nopūtās.

—  Viņi teiks: "Tētis ir miljonārs, vai viņš gadījumā nav pie telefona?" — Larijs jokoja. —Tubij, ko tu domā darīt ar savu naudu?

—  Larij, ja viņš taisās pirkt jaunu plašu atskaņotāju, tad nošauj viņu uzreiz, — Marks iesaucās.

—  Es nopirkšu lielu muižu, —Tubijs paziņoja. — Varbūt vēl apartamentus pilsētā.

—  Ko tu nopirksi?

—  Mark, ar to viņš domāja dzīvokli Londonā, — Larijs paskaidroja. — Bet, Tubij, ko tu darīsi uz laukiem, audzēsi lielākās un labākās vistas?

—  Man būs pāris mašīnu, medību suņi un tā tālāk. Un neaizmirstiet, ja gadījumā mani satiekat, noņemt cepliri muižnieka priekšā.

—  Drausmīgi, — Marks novaidējās. — Es gan labāk nodarbošos ar sacīkšu zirgiem.

—  Tā ir vistīrākā naudas izšķērdēšana, manu zēn, — Tubijs viņu pamācīja.

Marks paraustīja plecus. — Pāris mārciņu uz priekšu vai atpakaļ, tam taču nav nekādas nozīmes, vai ne, Larij?

—  Pietiks jau ar to vien, ka Tubijs spēlēs muižnieku,' — Larijs pasmaidīja. — Iedomājies, kā tas izskatīsies, kad viņš Ziemassvētkos apstaigās ciemu un vecām, nabadzīgām sieviņām dāvinās segas, kaut gan viņas vairāk priecātos par pudeli šņabja.

—    Nu jā, ceturtdaļa no zelta raktuvēm maksā krietnu summiņu, — Tubijs apmierināts turpināja, — tāpēc es katrai no viņām iedošu arī pudeli šņabja. Bet, ja man jāsaka pavisam atklāti, tad vislielākā laime ir uzsmaidījusi Lūisam Krītam. Lai tiktu pie savas daļas, mums tomēr bija krietni jāpastrādā, astoņpadsmit mēneši purvos un mūžamežos pie moskītiem… un…

—  Blusām, — Larijs piebilda. — Neaizmirsti arī tās, Tubij.

—  Par skaņuplatēm nemaz nerunājot, — Marks nopūtās.

—   Bet Lūisam nebija jādara nekas, vienīgi jāpaliek mājās un jādzer tabletes, lai saglabātu savu nenovērtējamo veselību, —Tubijs piebilda.

—  Tā bija norunāts, ka ikvienam no mums pienākas ceturtā daļa, Tubij, — Larijs teica. — Par ko tu tagad īsti sūdzies?

—  Ne par ko. Es tikai saku, ka faktiski Lūiss mums ir pateicību parādā.

—  Viņam jākrīt mūsu priekšā ceļos, — Marks viņu papildināja. — Bet tas nāktu par sliktu viņa veselībai. Larij, kas viņam īsti kait?

Larijs sarauca pieri. — Tu domā — fiziski? — Viņš paraustīja plecus. — Es nespēju iedomāties, ka Lūiss aiz pateicības spētu krist kāda priekšā ceļos. Viņš pat varētu būt tādās domās, ka par šīs ekspedīcijas finansēšanu mēs esam pateicību parādā viņam. Man tevis žēl, Tubij. Un vai tev, Mark, ir skaidrs, ka mēs būtu atgriezušies Anglijā tā arī neko neatraduši, ja Tubijs nebūtu bijis tik gudrs un iekritis tajā purvā?

—   Par kaut kādu krišanu te nevar būt ne runas, — Tubijs cienīgi iebilda. — Proti, es meklēju vietu, kur varētu droši atsperties…

—  ja Tubijs nebūtu iekritis purvā, — Larijs turpināja, — un mums nebūtu vajadzējis viņu vilkt ārā, tad mēs tā arī nebūtu atraduši cc|u uz Šumbaziri. Katrā zinā mēs ar Marku esam tev ļoti pateicīgi.

—  Mēs pēc iespējas drīzāk taisīsimies prom no šejienes un nekavējoties sadabūsim savu raktuvju koncesiju. Cik ilgu laiku tas prasīs, es nezinu. Tad mums jārunā ar Lūisu, jo bez viņa mēs tālāk neko uzsākt nevaram. Es jau aizsūtīju uz krastu ziņnesi, kas Lūisam nosūtīs telegrammu, ka mēs esam uzgājuši raktuves un ka viņam steidzami jābrauc šurp. Pēc sešām nedējām mēs tiksimies pie Lobitu līča. Katrā gadījumā, Tubij, viesnīcā Da Silva ir tikai viena vannasistaba, un uz pirmajām divām stundām pēc mūsu ierašanās es to esmu licis rezervēt sev.

—  Karsts ūdens un ziepes, — Marks nopūtās. — Un pēc Larija būs mana kārta, neaizmirsti, Tubij.

Tubijs pasmaidīja. — Jūs esat aizmirsuši pašu galveno, — viņš teica. — Es, protams, esmu par tīrību, taču pirmajā vietā būs vēstules.

Larijs piecēlās, nolika šauteni un paraudzījās ārā no telts.

—  Nu ko, Larij, par vēstulēm tu biji aizmirsis, vai ne?

—  Nē, — viņš klusu atbildēja.

—  Un vai tu vispār zini, ka jau mēnešiem ilgi mēs neko nezinām par mājām?

Larijs neko neatbildēja.

—  Es jau gandrīz pusgadu neesmu saņēmis ne rindiņas no Buntijas un bērniem, un tu — no Žaklīnes…

Larijs novērsās un iekrita vienā no saliekamajām gultām. — Turi muti, Tubij! — viņš dusmīgi uzsauca. — Ej labāk gulēt.

Pēc īsa brīža Āfrikas nakts klusumu iztraucēja vīrieša balss:

"Kā lai es dzīvoju bez tevis?

Kāpēc tu aizgāji no manis?

Es tevi tā mīlēju…"

—  Larij! — Marks iesaucās.

-Jā?

—  Ko tu izdarīji ar to plati?

—  Aizmetu.

Marks ievaidējās. — Dieva dēļ, paskaties, vai to nav iespējams atrast un salīmēt.

4

Žaklīne no Krīta dzīvokļa uz mājām gāja kājām. Tam bija vajadzīga apmēram stunda, taču vioa tagad nespētu mierīgi sēdēt taksometrā. Žaklīne negribēja ne par ko domāt, vienlaikus viņa cerēja, ka mājās ieradīsies tik vēlu, kad tēvs un māte jau būs aizgājuši gulēt. Žaklīne gribēja būt viena, viņa gribēja ieslēgties savā istabā un izraudāties.

Kad viņa klusu atslēdza durvis, priekšnamā iznāca doktors Tērstons. Viņam bija balti mati, laipnas, zilas acis, plati pleci un šauras delnas.

—  Džekij, kur tu biji? — viņš jautāja. — Pulkstenis ir jau gandrīz pusviens.

—  Atvaino, tēt. Es biju izgājusi ar Lūisu.

Doktors Tērstons pasmaidīja. —Vai bija jautri?

Viņa sarauca degunu. — Nedaudz garlaicīgi gan.

Lūiss jau arī nav nekāds jauneklis.

Tērstons pasmaidīja. — Viņš ir loti jauks. Arlabunakti, Žaklīn.

Viņš noskūpstīja meitu un, kad viņa pagriezās uz savas istabas pusi, saņēma aiz rokas un nopietni viņā paraudzījās.

—  Džekij, vai kaut kas ir atgadījies?

—  Kāpēc tu tā domā?

—  Tu izskaties tik nogurusi.

—  To tu pasaki Lūisam. Arlabunakti, tēt.

Kad viņa jau bija uzkāpusi pa kāpnēm, tēvs viņai uzsauca: — Starp citu, Džekij, kad tu viņu satiksi, tad pasaki, ka es viņam piesūtīšu rēķinu par to, ka viņš pierakstās pie manis un nenāk. Šodien viņam bija jābūt trijos pēcpusdienā.

—  Labi, pateikšu, — Žaklīne atbildēja. Tad apstājās. — Tēt, kas Lūisam īsti kait?

—   Es viņu vēl neesmu izmeklējis, Džekij, tā ka es neko nezinu. Viņš sevi aizvien uzskata par slimu, taču, manuprāt, viņam nekas nekait. Vienīgā vaina ir tā, ka viņam ir pārāk daudz naudas un pārāk maz darba.

—  Skaidrs, — Žaklīne teica. — Tātad nepastāv nekāda iespēja, ka ar viņu kaut kas pēkšņi varētu notikt?

Viņš pakratīja galvu. — Nē. Bet kāpēc tu tā jautā?

—  Aiz ziņkārības, — viņa nopūtās. — Arlabunakti.

Pēc vannas viņa jutās mazliet labāk. Apsēdusies

klubkrēslā, viņa aizdedza cigareti.

Pie durvīm kāds pieklauvēja, un Žaklīne gāja tās atvērt. Istabā ienāca Tērstona kundze rītasvārkos: — Tu vēl neguli?

Viņa apsēdās uz gultas malas un vērīgi paraudzījās meitā: — Žaklīn, vai kaut kas ir noticis?

—  Kāpēc tu tā domā?

— Tēvam šķita, ka tu esi satraukta, tāpēc es nācu tevi apraudzīt.

Žaklīne noskūpstīja māti un atkal apsēdās klubkrēslā.— Jūs, kā vienmēr, par mani pārāk uztraucaties, — vina iesmējās. — Kas gan varētu būt noticis?

—  Varbūt Lūiss… tev kaut ko jautāja?

—  Lūiss? ICo lai viņš man jautātu?

—  Es cerēju… Lūiss-tevi tā aplido… un labāku partneri par viņu nemaz nevar vēlēties…

Žaklīne pasmaidīja. — Un tu pusvienos naktī celies augšā, lai apjautātos, vai Lūiss nav mani bildinājis? Nē, to viņš nav darījis un nekad nedarīs.

Tērstona kundze vēlreiz nopūtās. — Žaklīn, es tomēr domāju, — viņa teica, — ka Lūiss tev būtu labs vīrs. Ja viņš tevi bildina, tad tomēr krietni padomā, iekams viņu noraidi.

—  Labi, māt, — Žaklīne viņu pārtrauca. — Es padomāšu. Taču iespēja apprecēties mani īpaši nesaista.

—   Džekij, vai tu vēl aizvien domā par Lariju? — Tērstona kundze jautāja.

—  Lūdzu nerunāsim tagad par Lariju.

Pēc garāka klusuma brīža Tērstona kundze turpināja: — Ja Lūiss tevi tomēr bildina, tad, lūdzu, neaizmirsti, ka mēs ar tēvu viņu vērtējam loti augstu. Viņš pret tavu tēvu izturējās loti labi.

Žaklīne sarauca uzacis. — Lūiss labi izturējās pret tēvu? Kā tas jāsaprot?

Tērstona kundze piekrītoši pamāja ar galvu. —Tavs tēvs man ir aizliedzis par to ar tevi runāt, bet tev tas tomēr ir jāzina. Bez Lūisa viņš vēl joprojām būtu neievērojams lauku ārsts. Viņš aizvien ilgojās kļūt par speciālistu Hārdija ielā, un tādu iespēju viņam deva tieši Lūiss. Neskatoties uz visu, lai kļūtu pazīstams, ir vajadzīgs ilgs laiks, un pirmajos gados arī nav iespējams neko daudz nopelnīt. Ja Lūiss nebūtu bijis tik augstsirdīgs, tad es nezinu, ko mēs iesāktu.

—  Vai tu gribi teikt, ka Lūiss tēvam vēl arvien dod naudu?

—  Jā, un to viņš dara loti taktiski, — Tērstonsa kundze atbildēja. — Lūiss teica, ka esot pieradis savam medicīnas konsultantam katru gadu pārskaitīt noteiktu naudas summu, bet, tā kā viņa iepriekšējais ārsts esot aizceļojis uz ārzemēm, tad viņš būtu ļoti priecīgs, ja viņa vietā stātos tavs tēvs. Piecsimt mārciņas gadā gan nav nekāda milzu summa, taču šinī mirklī mēs arī par to esam priecīgi. Pretējā gadījumā tavam tēvam neatliktu nekas cits kā šo praksi slēgt.

—  Skaidrs, — Žaklīne domīgi novilka. — Tas tātad nozīmē, ka mēs praktiski dzīvojam no Lūisa naudas?

Tērstona kundze piekrītoši pamāja. — Tavs tēvs būtu ļoti dusmīgs, ja uzzinātu, ka es tev to esmu izstāstījusi, bet man šķiet, ka tev tas ir jāzina. Un tagad ej gulēt. Arlabunakti, Žaklīn.

5

Nākamajā rītā pēc brokastīm Žaklīne ieslēdzās tēva darba kabinetā un piezvanīja Montijam.

—  Labrīt, Žaklīn. Vai jūs piederat pie cilvēkiem, kas negul vispār? Pulkstenis taču ir tikai desmit.

Žaklīne piespieda sevi iesmieties. — Nē, Montij, tā nav, bet pagājušonakt es nespēju aizvērt ne acu.

—  Patiešām?

—  Esmu ārkārtīgi satraukta.

—  Man loti žēl.

—  Es domāju par savu vakardienas zaudējumu, — viņa turpināja. — Katrā ziņā ir muļķīgi par to uztraukties. Jūs taču saprotat, ka tas bija tikai joks?

—  Joks?

—   Lūiss domā, ka jūs tādus jokus varētu arī nesaprast, tāpēc gribēju atvainoties. Montij, man patiešām loti žēl.

Kādu brīdi valdīja klusums. Tad Montijs teica:

—  Es baidos, Žaklīn, ka tā īsti jūs nesaprotu. Nekādus jokus es neesmu manījis.

—  Bet, Montij, jūs taču nedomājat, ka šī summa bija domāta nopietni, — viņa teica. — Kā gan citādi es būtu iedomājusies nosaukt tūkstoš mārciņas…

—  Ja rokā ir tādas kārtis kā vakar jums, tad tūkstoš mārciņas vēl ir tīrais nieks, — Montijs viņu pārtrauca. — Izvilkt arī vēl ceturto dūzi man bija tikpat kā neiespējami. Ja man tā nebūtu laimējies, tad es jums būtu parādā tūkstoš mārciņas. Arī man tas nebūtu nekāds joks, taču es šo naudu samaksātu nekurnot… Žaklīn, vai jūs mani dzirdat?

-Jā.

—  Kapec jūs negribat būt godīga? Tas nebija nekāds joks.

Mirkli padomājusi, Žaklīne mierīgā balsī teica: —Jums taisnība, tas tiešām nebija nekāds joks. Man ļoti žēl,

Montij, taču es nespēju savu parādu samaksāt. Man patiešām ir ļoti neērti. Uz brīdi es pat zaudēju galvu…

Kaut kas noklikšķēja. Žaklīne sarauca pieri. — Hallo! Montij, vai jūs mani dzirdat?

Atbildes nebija. Montijs Kārs bija nolicis klausuli.

Tērstona kundze šajā vakarā bija ielūgusi Lūisu uz pusdienām, un viņai pat izdevās viņus abus ar Žaklīni atstāt dzīvojamā istabā divatā.

Lūiss piesēdās pie klavierēm un lāva pirkstiem slīdēt pār taustiņiem. — Žaklīn, ko lai jums nospēlēju?

Žaklīne stingi raudzījās kamīna liesmās un tikai paraustīja plecus. — Man vienalga, pēc jūsu mūzikas es tik un tā nedejošu.

Lūiss piegāja pie kamīna un smaidot uz viņu paraudzījās. — Neesiet tik kategoriska, — viņš teica. — Mana mūzika uz jums var iedarboties tik spēcīgi, ka jums nekas cits neatliks kā vien dejot.

Žaklīne pielēca kājās, viņas seja aiz dusmām piesarka. — Lūis, kā jūs vispār iedrošinājāties nākt šurp! ja jums būtu kāda jēga par pieklājību, tad jūs turētos no manis pa gabalu.

—   Es atnācu tāpēc, ka mani ielūdza jūsu māte, — Lūiss sacīja. — Ja jums mans vakardienas priekšlikums patiešām šķiet tik pretīgs, kā jūs patlaban izlieloties…

—  Es neizliekos, tas tā ir.

—  Nu, labi, — viņš teica. —Tad man nekas cits neatliks kā turpmāk iet šai mājai apkārt ar līkumu. — Lūiss nopūtās. — Žaklīn, jūs laikam man neticat, bet es jūs mīlu. Tā ir taisnība.

—  Mīlestība? — Žaklīne iesmējās. — Es ar tādiem vārdiem nemētātos. Jūs taču negribat man iegalvot, ka jūs sev kaut ko nodarīsiet tikai tāpēc, ka es nepārdodos par tūkstoš mārciņām? — Viņa papurināja galvu. — Nerunāsim vairs par to. — Viņa norādīja uz klavierēm. — Nospēlējiet kaut ko, Lūis.

Viņš pat nepakustējās. — Es sev neko netaisos padarīt, — viņš teica, — es braukšu uz ārzemēm. Dažu iemeslu dē] man to negribas darīt. Piemēram, man ir loti žēl šķirties no jūsu tēva, viņa personā es zaudēšu gan draugu, gan medicīnas konsultantu. Turklāt esmu pārliecināts, ka arī jūsu tēvam manis pietrūks un viņam nebūs ne drauga, nc pacienta. — Viņš apklusa un uzmeta Žaklīnei jautājošu skatienu. Viņa sarauca pieri.

—   Saprotu, — viņa teica. — Jums nemaz nevajag staigāt man apkārt kā kaķim ap karstu putru. Ja es nepieņemšu jūsu zemisko piedāvājumu, tad tēvs zaudēs piecsimt mārciņas gadā, ko jūs viņam maksājat kā savam konsultantam.

Lūiss paraustīja plecus. — Nu, protams, — viņš teica, — kaut gan tas man pat nebija ienācis prātā. Bet es gan nedomāju, ka šis nelielais honorārs jūsu tēvam kaut ko nozīmē…

—  Jūs loti labi zināt, ka tas ir tieši tā, — Žaklīne viņu pārtrauca. — Ziniet, Lūis, ja jūs nespējat būt pieklājīgs, tad centieties būt vismaz godīgs. Kad jums neizdevās sasniegt mērķi ar pirmajiem draudiem, tad jūs domājat, ka es darīšu visu, lai tēvs nepazaudētu savu praksi. Vai man ir taisnība?

Iekams Lūiss paspēja viņai atbildēt, istabā ienāca Tērstona kundze un uzmeta meitai zīmīgu skatienu.

— Tu nāc tieši īstajā brīdī, — Žaklīne teica. — Lūiss mums kaut ko nospēlēs.

Viņš piegāja pie klavierēm. — Un Žaklīne nodejos, — viņš iesmējās.

6

Vēstule, ko Žaklīne saņēma nākamajā rītā, bija īsa un asa. Viņa lasīja:

"Dārgo Žaklīn, ja es šīs dienas laikā nesaņemšu no Jums čeku, tad atstāšu sev tiesības spert nākamos solus.

Ar cieņu M. K."

Žaklīne saplēsa vēstuli sīkās strēmelītēs un iemeta ugunī, tad nocēla klausuli un uzgrieza Montija numuru. Viņa, protams, nebija.

Žaklīne izgāja no mājas, īsti nezinot, uz kurieni iet. Londonā taču noteikti bija ne viens vien cilvēks, kas spētu viņai aizdot tūkstoš mārciņas.

Viņa iegriezās pie dažiem paziņām. "Man loti žēl, Džekij, bet naudas man nav," skanēja atbilde.

Nākamās stundas Džekija vairs īsti nespēja atcerēties. Viņai atmiņā bija palikusi tikai saruna ar kādu Džeikobsa kungu, kurš uzdeva nepiedienīgus jautājumus, runāja par drošību, garantijām, parādzīmi un šķita gandrīz vai pārbijies, ka viņa šā cilvēka sludinājumu avīzē bija pārpratuši. Pēc brīža viņš kļuva loti laipns, uzrunāja viņu "mana dārgā" un lika noprast, ka viņi varētu vienoties, ja meitene būtu ar mieru kopā ar viņu pusdienot kādā nomaļā, klusā restorānā.

Žaklīne metās bēgt, aizbrauca mājās un ieslēdzās guļamistabā.

Pēc vakariņām tēvs lūdza viņu ienākt kabinetā.

—   Džekij, es gribētu ar tevi parunāt, — viņš teica, tad apsēdās atzveltnī un šķita aizmirsis, ka blakus atrodas meita.

—  Vai kaut kas atgadījies, tēt?

Tērstona kungs centās savaldīties. — Apsēdies, bērns, — viņš sacīja. — Man ir tev kaut kas sakāms. Diemžēl — tas nav nekas labs. Runa ir par tavu māti.

Žaklīne juta, ka asinis atkal ieplūst viņas sirdī, taču viņa norūpējusies paraudzījās uz tēvu. — Par māti?

Doktors Tērstons piekrītoši pamāja ar galvu. — Līdz šim es klusēju, Džekij, jo nebiju īsti pārliecināts, bet tagad…

Pie durvīm atskanēja klauvējiens, istabā ienāca kalpone.

—  Ser, ar jums vēlas runāt kāds kungs, — viņa teica.

—  Es viņu pavadīju uz dzīvojamu istabu. Viņa vārds ir Kārs.

Žaklīne sarāvās.

—   Kārs? — doktors Tērstons atkārtoja. — Es neatceros…

—  Šī vizīte laikam ir domāta man, — Žaklīne teica.

—   Ar Montiju Kāru es iepazinos caur Lūisu. Iešu paskatīties.

Žaklīne iesteidzās dzīvojamā istabā. Montijs stāvēja kamīna priekšā — liels, slaids un eleganti ģērbies. Meitenei ienākot, viņš sarauca uzacis.

—  Labvakar, Žaklīn! Es gribētu runāt ar jūsu tēvu…

—   Montij, es zinu, kāpēc jūs esat šeit, — viņa Kāru pārtrauca. — Es zināju, ka jūs šodien atnāksiet, taču es nespēju izdarīt neko vairāk, vienīgi atvainoties par savu šausmīgo uzvedību.

—  Tieši tāpēc man jārunā ar jūsu tēvu, — viņš atbildēja. — Es domāju, ka viņš darīs visu iespējamo, lai samaksātu jūsu parādu.

—  Bet, Montij, ja jūs man dotu laiku… es varētu…

—  Žaklīn, man patiešām ļoti žēl, bet, spriežot pēc tā, ko jūs man stāstījāt, jūs šīs tūkstoš mārciņas nekur nespēsiet sadabūt, ja jūs spētu dot man godavārdu, ka nedēļas laikā savu parādu samaksāsiet, tad es pagaidītu, bet, manuprāt, tas nav iespējams.

Viņa papurināja galvu.

—  Tādā gadījumā jums nav tiesību mani aizkavēt un neļaut šo situāciju darīt zināmu jūsu tēvam.

—   Tas gluži vienkārši nav iespējams, — Žaklīne iesaucās. —Tēvs šīs tūkstoš mārciņas nespēj samaksāt tieši tāpat kā es. Nav nekādas nozīmes viņam to teikt.

Montijs tikko manāmi pasmaidīja. — Džentlmenis vienmēr atradīs iespēju, kā atrast naudu, lai atdotu goda parādu.

Žaklīne papurināja galvu. — Manam tēvam nav tādu iespēju. Viņam nav tūkstoš mārciņu. Turklāt ir arī vēl citi apstākļi. Jums tie šķitīs muļķīgi un sentimentāli, bet man tie nozīmē loti daudz. Es nespēšu pārdzīvot…

Viņa izdzirda, kā noklaudz tēva darba kabineta durvis, tad gaitenī atskanēja viņa soli.

—  Montij… lūdzu… apsoliet, ka viņam neko neteiksiet, — Žaklīne lūdza. — Es jums samaksāšu. Ja vien jūs neko neteiksiet un dosiet man iespēju…

Montijs pakratīja galvu. — Man loti žēl, Žaklīn, bet to es nevaru apsolīt. Tas jūsu tēvam ir jāzina.

Izdzirdusi tēvu tuvojamies dzīvojamai istabai, viņa gandrīz bez elpas izgrūda: — Montij… ātri… ja jūs pastāvat uz to, ka tēvam tas jāzina…

—  Katrā ziņā.

—  Tad apsoliet, ka jūs viņam to neteiksiet, es pati viņam visu izstāstīšu. Es dodu jums vārdu, Montij. Es viņam to pateikšu vēl šovakar.

Montijs uzmeta viņai ašu skatienu un piekrita. — Labi, Žaklīn, — viņš teica, — lai tā notiek.

Izdzirdusi, ka tēvs paiet durvīm garām un kāpj uz otro stāvu, viņa atviegloti uzelpoja. Viņa pavadīja Montiju līdz ārdurvīm, atvadījās un atgriezās tēva kabinetā. Viņai noteikti bija tēvam viss jāizstāsta.

Bet, kad doktors Tērstons atgriezās, viņa sāka vilcināties. Iekams viņš apsēdās savā atzveltnī, pagāja tikai pāris sekunžu, bet nu jau bija par vēlu.

—    Džekij, vai tavs paziņa jau aizgāja? — viņš jautāja. — Labi! Es gribēju ar tevi parunāt par māti. Jau labu laiku viņa man sagādā raizes, taču es tevi negribēju uztraukt. Šo pēcpusdien es viņu pamatīgi izmeklēju, un šaubām vairs nav pamata.

—  Vai viņa ir slima? — Žaklīne norūpējusies jautāja.

—  Tā īsti slima viņa vēl nav, — tēvs atbildēja. — Arī Stenfords viņu izmeklēja, un viņš domā, ka mums nekavējoties kaut kas ir jādara, lai neļautu viņai nopietni saslimt. Terapija šeit ir tikai viena — pilnīgs miers un garš ceļojums pa jūru. Kaut kā mums tas jādabū gatavs. Un tad vēl, — daudz kas ir atkarīgs no tevis, Džekij.

—  Es darīšu visu, kas ir manos spēkos…

—  Zinu, mans bērns, — doktors Tērstons viņu pārtrauca. — Diemžēl realitāte ir tāda, ka mans finansiālais stāvoklis nav neko spožs. Ja man nebūtu pāris augstsirdīgu draugu, es jau sen būtu spiests savu praksi pārtraukt.

—  Tu domā, ka tu nevarēsi to atļauties…

—    Mums ir jāvar atļauties, Džekij, — doktors Tērstons teica. — Ar to es rēķinājos jau labu laiku, tāpēc esmu atlicis pāris simtus mārciņu. Ja mēs abi dzīvosim kaut cik taupīgi, tad ar šo naudu pietiks. Es baidos, ka mēs nevarēsim atļauties sev pirkt tik daudz apģērbu, cepuru un citu mantu, bet tas tev neko daudz nenozīme…

—  Ja es to būtu zinājusi…

—   Zinu, tad tu sev vispār neko nebūtu pirkusi, — doktors Tērstons iesmējās. — Bet tagad būs vajadzīga arī tava daļa. Varbūt tev vajadzētu pameklēt sev darbu, tu varētu strādāt par stenogrāfisti mašīnrakstītāju vai par kaut ko tamlīdzīgu.

—   Neuztraucies, tēt, — Žaklīne atbildēja. — Es nepametīšu tevi nelaimē.

Doktors Tērstons piecēlās. — Es zināju, ka varu uz tevi paļauties. Un mātei par to ne vārda. Mums viņa jāsargā no vismazākā uztraukuma. Es teicu, ka man bankā ir tūkstoš mārciņu.

Žaklīne ilgi sēdēja savā guļamistabā un raudzījās kamīna liesmās, tad piegāja pie rakstāmgalda un uzrakstīja vēstuli Montijam:

"Dārgo Montij, es tēvam to vienkārši nespēju pateikt, taču, ja jūs vēl pāris dienu pagaidītu, es dodu savu godavārdu, ka naudu Jūs saņemsiet.

Ž. T."

Tad vina sakoda zobus un paņēma vēl vienu papīra lapu:

"Dārgo Lūis, es pieņemu jūsu piedāvājumu. Kad?

Ž. T."

7

Lūisa Krīta tualetes galdiņš bija izcili skaists, tam bija daudz atvilktņu, klusināts apgaismojums un grozāmi spoguli, vārdu sakot, tas spēja aizkustināt ikvienas sievietes sirdi. Uz tā plašā izvēlē bija ķemmes, matu sukas, smaržas un lūpu krāsas.

Žaklīne vērīgi aplūkoja savu attēlu spogulī. Nekādas pārmaiņas nebija redzamas. Viņas acis kā vienmēr bija dzidras un spožas.

Viņa piecēlās, izgāja no istabas un aizsteidzās pa gaiteni līdz ārdurvīm. Pie tām viņa apstājās, tad pagriezās atpakaļ un devās uz ēdamistabu. Lūiss gulēja uz dīvāna pie kamīna.

—  Lūis, lūdzu, aizvediet mani mājās.

Viņš piecēlās, paņēma Žaklīni aiz rokas un ievilka istabā.

—  Kur jūs tā steidzaties, dārgā?

—  Es gribu braukt mājās, un nekavējoties.

Lūiss sarauca uzacis. — Vai tas būtu prātīgi? Pulkstenis vēl nav pat vienpadsmit, un visi domā, ka tu esi aizgājusi uz dejām. Ja tu tik agri atgriezīsies mājās, taviem vecākiem sāks rasties aizdomas, dārgumiņ…

—   Lūis, nu izbeidziet taču mani saukt par dārgumiņu! — viņa neiecietīgi iesaucās. — Farss ir beidzies.

—  Farss? Kāpēc farss? Tu man ļoti patīc.

—  Paklausieties, Lūis, — Žaklīne teica, — es negribētu, lai jums rastos nepareizs priekšstats. Tas, ko es darīju šovakar, notika vienīgi tāpēc, ka man vairs nebija citas izejas. Montijs pieprasīja naudu. Viņš vakar pat bija atnācis pie mums uz māju, lai runātu ar manu tēvu. Ko es varēju darīt? Taču es visu vakaru domāju par to, cik jūs esat melīgs.

Lūiss pasmaidīja. Tad piedāvāja Žaklīnei tasi kafijas.

Viņa uzmeta skatienu savam pulkstenim un sarauca pieri. Lūisam bija taisnība. Vēl bija par agru atgriezties mājās.

—  Paldies, Lūis, kafija man nāks tikai par labu.

Lūiss piecēlās. — Stimsonam ir brīvs vakars, — viņš

teica. — Es viņu aizsūtīju uz kino. Tāpēc kafiju vārīšu pats.

Viņa pamāja ar galvu, un Lūiss izgāja no istabas.

Žaklīne sāka nemierīgi staigāt. Pārāk agri atgriezties mājās viņa arī nevarēja. Tēvs pirms pusnakts gulēt neies, un šovakar Žaklīne negribēja ar viņu runāt. Varbūt viņš pamanīs meitas sejā kādas pārmaiņas, ko I.ūisa spogulī nebija iespējams saskatīt. Viņa sev jautāja, vai Larijs šīs pārmaiņas pamanītu? Ja pastāvētu kaut minimālas iespējas, ka viņš vēl ir dzīvs, tad taču viņa tagad nebūtu šeit. Žaklīne izņēma no Lūisa etvijas cigareti un sāka meklēt sērkociņus. Uz rakstāmgalda viņa ieraudzīja šķiltavas. Viija sniedzās pēc tām un nejauši ar elkoni aizskāra pāris vēstuļu; tās nokrita uz grīdas.

Žaklīne aizsmēķēja, tad pieliecās pacelt vēstules. Pēkšņi viņa sastinga, — tur bija telegramma. Viņa pārskrēja tai ar acīm, un viņas seja k|uva pilnīgi balta. Telegramma bija adresēta Lūisam. Tajā bija rakstīts:

"Raktuves uzietas. Vērtība pagaidām nav nosakāma. Steidzami brauciet uz Keiptaunu. Atbildi adresējiet viesnīcā Da Silva pie Lobitu līča.

Larijs."

8

Žaklīne vairākas minūtes stāvēja kā sastingusi. Viņa stingu skatienu raudzījās uz telegrammu un redzēja tikai vienu vārdu: "Larijs!" Viņa pacēla galvu un paskatījās uz durvīm. Šajā mirklī tajās parādījās Lūiss ar kafiju.

—  Atvaino, ka tik ilgi atstāju tevi vienu, — viņš teica, — bet Stimsona kafijas automāts niķojas.

—  Lūis! — viņa griezīgā balsī ierunājās.

Viņš uzmeta Žaklīnei skatienu, tad nolika paplāti uz galda. Cerams, ka viņa nekļūs histēriska, viņš klusībā cerēja.

—  Vai vēlies pienu, dārgā?

—   Lūis, ja es nebūtu tik gļēva, es jūs tagad nogalinātu!

—    Bet kas ir noticis, Džekij? — viņš norūpējies jautāja.

— Tas, — viņa teica, nometa telegrammu uz galda un cieši vioā paskatījās.

Viņš paņēma telegrammu un izlasīja. Tad pacēla acis.

—  Nu un tad?

—  Šī telegramma ir izsūtīta no Bengelas pirms desmit dienām.

Viņš piekrītoši pamāja. — Pilnīgi pareizi, Džekij. Bet es to saņēmu tikai…

—   Tātad jums viss bija zināms! — Žaklīne šņāca.

—  Man ir pilnīgi vienalga, kad jūs to saņēmāt — šodien, vakar vai pirms nedēļas. Šovakar, kad es šurp atnācu, jūs jau zinājāt, ka Larijs ir dzīvs. Jūs to zinājāt, bet neteicāt.

—  Es neko neteicu, Džekij, jo…

—   Vai jūs tiešām domājat, ka es nezinu, kāpēc jūs neko neteicāt? — Žaklīne viņu pārtrauca. —Vēl pirms divām dienām es jums jautāju, vai neesat kaut ko dzirdējis par Lariju, un jūs izlikāties neko nezinām, jūs man pat mēģinājāt iegalvot, ka par Lariju mēs vairs nekad neko nedzirdēsim. Un es jums noticēju. Turklāt jūs jau sen bijāt saņēmis šo telegrammu.

—  Tikai mieru, Džekij. Es atzīstu, ka ne visai gribēju jūsos modināt veltas cerības…

—   jums viss bija zināms, — viņa vēlreiz atkārtoja.

—   Katrā ziņā jums bija zināms, ka Larijs ir dzīvs, taču to jūs man noklusējāt! jūs sapratāt, ka es pie jums nebūtu atnākusi, ja vien to būtu zinājusi.

Lūiss pasmaidīja. — Un tāpēc jūs gribat mani nogalināt, Džekij? — Viņš nogrozīja galvu. — Jūs esat izlaidusi no redzesloka pāris faktu, dārgā, — viņš ar uzsvaru atkārtoja šo uzrunu, — es pilnīgi saprotu, ka ziņa no Larija jūs šokēja. Arī man tas ir priecīgs pārsteigums. Kā jums zināms, Larijs man joti patīk…

—   Mēģiniet iztikt bez saviem muļķīgajiem meliem. Patiesībā jūs Lariju ienīstat. Un vienmēr esat ienīdis.

—  Un lai to uzskatāmi demonstrētu, es viņam iedevu divtūkstoš mārciņu ekspedīcijai.

—  jūs viņu ienīdāt, — Žaklīne atkārtoja. — Tagad es pamazām sāku to aptvert. Jūs gribējāt no viņa atbrīvoties, vai ne? Jo loti labi zinājāt, ka neko pie manis nepanāksiet, kamēr vien Larijs būs Anglijā.

—   Katrā ziņā doties uz Āfriku es viņu nepiespiedu. Tā bija viņa ideja, es to tikai atbalstīju ar savu naudu…

—  Jums tas bija parasts darījums. Divtūkstoš mārciņu ir vērts ieguldīt, lai novāktu nevēlamu konkurentu. Bet, kad, pretēji jūsu cerībām, pienāca telegramma, kas apliecināja, ka Larijs ir dzīvs, jūs mani ar nelietīgiem paņēmieniem piespiedāt…

—  Žaklīn, jūs esat netaisna, — Krīts viņu pārtrauca. — Atzīstos, ka par telegrammu es jums noklusēju, taču ne aiz tiem iemesliem, ko jūs man tagad pārmetat. Jūsu situācija nemainītos arī tad, ja es šo telegrammu jums būtu parādījis. Jūs taču tik un tā nebūtu spējīga samaksāt Montijam tūkstoš mārciņu.

—  Man palīdzētu Larijs.

—  Larijs? — Lūiss sarauca uzacis.

—  Kāpēc gan ne? — Žaklīne jautāja. — Varbūt jums, Lūis, tas šķitīs neticami, taču pasaulē ir arī tādi vīrieši, kam sieviete var palūgt tūkstoš mārciņas un nedomāt par pretpakalpojumiem. Larijs ir viens no viņiem. Ja es būtu viņam aizsūtījusi telegrammu…

—  Tad Larijs noteikti būtu iztukšojis visas savas kabatas, — Krīts teica. — Bet jūs zināt tikpat labi kā es, ka, izņemot neapmaksātos rēķinus, tajās nekā nav, un apmaksāt čeku par tūkstoš mārciņām viņš nav spējīgs ne tagad, nedz arī bija spējīgs agrāk.

—   Bet, ja viņi ir atraduši zelta raktuves un ja viņš tagad ir bagāts…

—  Tas ir tikai "ja", — Krīts viņu pārtrauca. — Es uz to nepaļautos. Viss ir kārtīgi jāpārbauda. Par telegrammu es neko neteicu galvenokārt tāpēc, ka negribēju jūs uzvedināt uz domām, ka Larijs pēkšņi ir kļuvis miljonārs…

Ar nicinošu smaidu uz lūpām Žaklīne no viņa novērsās.

—  Skaidrs, — viņa teica un apsēdās uz dīvāna. —Tas no jums, Lūis, bija loti jauki. Tātad jums šķiet, ka Larijs ir tikpat nabadzīgs kā agrāk?

—  Mazliet pacietieties, — Lūiss paraustīja plecus, — ja jūs domājat, ka Larijs atgriezīsies kā miljonārs… un varēs jūs apprecēt…

—  Es vairs nedomāju, — Žaklīne teica. Viņa nekustīgi raudzījās ugunī. Tad pēkšņi piecēlās. — Tagad es iešu, Lūis.

Pie durvīm viņa apstājās.

Viņai vēl kaut kas bija sakāms, kaut gan tas nenācās viegli. — Lūis, — viņa iesāka, — attiecībā uz… uz… Montiju Kāru. Es viņam apsolīju…

Krīts smaidot pamāja ar galvu. — Montija dēj jums nav jāuztraucas, — viņš teica. — Es rit no rīta visu nokārtošu. — Tad viņš piecēlās, pienāca pie Žaklīnes un aplika roku viņai ap pleciem. — Jums vispār vairs ne par ko nav jāuztraucas. Mēs tagad tiksimies vēl biežāk nekā agrāk, bet tas nemaz nebūs tik sarežģīti. Es jums rīt piezvanīšu, un mēs visu norunāsim.

Žaklīne atraisījās no viņa rokām un izgāja no dzīvokļa.

9

No savas guļamistabas Žaklīne iznāca tikai nākamajā dienā ap pusdienlaiku. Viņa nokāpa lejā un atrada vecākus bibliotēkā.

—  … man taču laikam būs vajadzīga arī tropu ķivere, vai ne, Džon? — Žaklīnei ienākot, teica Tērstona kundze. Doktors Tērstons uzsmaidīja meitai. — Nu, Džekij, izgulējies?

Žaklīne tikai paraustīja plecus. — Uz kurieni māte taisās doties ar tropu ķiveri galvā?

—  Mīļais bērns, man ir lieliski jaunumi, — māte satraukta iesāka. — Es to nemaz tā īsti nespēju aptvert.

—  Kas ir noticis? — Žaklīne iecietīgi jautāja.

Tērstona kundze uzmeta skatienu savam vīram un

pasmaidīja. — Runa ir par Lariju un abiem pārējiem, — viņa teica. — Lūiss ir saņēmis telegrammu. Visiem trim vīriem klājas labi, viņi ir uzgājuši zelta raktuves…

Žaklīne pamāja ar galvu. — To man Lūiss pavēstīja jau vakar.

—     Viņi to tiešām bija pelnījuši, — Tērstona kundze turpināja. — Bet mums nevajadzētu tūliņ iedomāties, ka viņi pēkšņi ir kļuvuši miljonāri. Lūiss mūs šorīt šajā sakarā nopietni brīdināja. Nekad jau nevarot zināt, kas tādās raktuvēs īsti ir…

—  Lūiss šorīt bija šeit?

—  Viņš mums gribēja pēc iespējas ātrāk darīt zināmu šo prieka vēsti, — Tērstona kundze teica. — Viņš jutās loti apbēdināts, ka nevarēja tevi satikt un pastāstīt par ceļojumu.

—  Par kādu ceļojumu? — Žaklīne paraudzījās uz tēvu.

—  Lūiss ar nākamo kuģi brauks uz Āfriku, — doktors Tērstons viņai paskaidroja. — Par zelta raktuvēm viņš izsakās nedaudz skeptiski, tomēr grib tikties ar Lariju un pārējiem, kā arī pats visu apskatīt.

Žaklīne atviegloti nopūtās. Vismaz tuvāko mēnešu laikā viņai nebūs ar Lūisu jātiekas.

—   Un zini, mans bērns, — māte pasteidzās piebilst, — mēs brauksim viņam līdzi.

—  Mēs?

—  Krīts ir cilvēks ar plašu vērienu, — Tērstona kungs teica. — Es viņam pastāstīju, ka tavai mātei ir loti nepieciešams ceļojums ar kuģi un es īsti nezinu, kur ņemt naudu, bet viņš nevilcinoties uzaicināja mūs būt viņa viesiem un pavadīt braucienā uz Āfriku.

—  Un tu šo priekšlikumu pieņēmi.

—   Nu, protams, — Tērstona kundze pasteidzās ar atbildi. — Tā ir lieliska iespēja atpūsties arī tavam tēvam, viņš ir loti nostrādājies.

Žaklīne pasmaidīja. — Tātad jūs abi taisāties braukt?

—    Un tu brauksi mums līdzi, Džekij, — doktors Tērstons teica.

—  Tā ir lieliska izdevība ikvienai neprecētai meitenei, — Tērstona kundze paziņoja. — Uz tāda kuģa ir iespēja iepazīties ar daudziem cilvēkiem, un, tā kā kopā ar mums būs Lūiss, tad nebūs ilgi jāgaida, lai atgadītos kaut kas satraucošs.

—  Citiem vārdiem sakot, — Žaklīne turpināja mātes aizsākto domu, — tu domā, ka Lūiss mani ir ielūdzis tāpēc, lai uz kuģa bildinātu? Man ļoti negribētos tevi apbēdināt, taču es jums līdzi nebraukšu.

—  Bet Žaklīn, — Tērstona kundze sacīja, — tu taču nerunā nopietni… Lūiss noteikti rēķinās arto…

—  Māt, es negribu, lai rastos kaut kādi pārpratumi, — Žaklīne viņu pārtrauca, — bet es nebraukšu. Jūs, protams, domājat, ka Lūiss mūs ir uzaicinājis ceļojumā, lai atklātā jūrā mani lūgtu kļūt par viņa sievu. Te nu jūs kļūdāties. Es negribu ar Lūisu precēties un neļaušu, ka mani kāds piespiež.

—  Džekij, neviens netaisās tevi piespiest, — doktors Tērstons iebilda. — Krīts ir kārtīgs cilvēks, un man šķiet, ka tu viņam patīc. Bet, ja tu nevēlies kļūt par viņa sievu, tad nerunāsim vairs par to. Un tomēr es nesaprotu, kāpēc tu negribi ceļot kopā ar mums. Larijs priecāsies tevi redzēt.

Viņš saprotoši pasmaidīja, bet Žaklīne tikai papurināja galvu.

—  Es negribu.

—  Lūiss būs ļoti vīlies. — Tērstona kundze sāka uztraukties. — Es pat nezinu, ko viņam teikt…

—  Par to nerūpējies, es pati viņam pateikšu.

Tērstona kundze nopūtās. — Es tiešām nespēju saprast, kādi tev pret Lūisu varētu būt iebildumi…

Žaklīne tikai atmeta ar roku. — Ja pret kādu cilvēku nav iebildumu, tad tas vēl nenozīmē, ka viņš būtu jāprec.

—  Pilnīgi pareizi, — tēvs viņai piekrita.

Tērstona kundze piecēlās un devās uz durvīm. Uz sliekšņa viņa apstājās un laida darbā savu pēdējo ieroci.

—   Tikai neaizmirsti, Žaklīn, — viņa teica, — ka Lūiss ir loti bagāts…

—  Par to šeit vispār nav runas, — doktors Tērstons norūca.

Kad durvis aiz Tērstona kundzes bija aizvērušās, tēvs piegāja pie Žaklīnes, aplika roku ap pleciem un jautājoši ielūkojās acīs. Žaklīne piespieda sevi pasmaidīt.

—  Kas noticis, tēt? Tu gribi, lai es tev parādu mēli? — viņa jautāja. — Ar mani viss ir pilnīgā kārtībā.

Lūisam Krītam šajā vakarā bija jāierodas pie Tērstoniem uz pusdienām, un tad beidzot viņš ļaus sevi izmeklēt, šo lietu viņš jau tā bija novilcinājis. Krīts negribēja riskēt.

Taču Žaklīne negaidīja vakaru. Pēcpusdienā viņa Lūisam piezvanīja.

—  Gribu parunāt ar jums par ceļojumu.

—  Lūdzu.

—     Māte teica, ka jūs esot ielūdzis mūs visus trīs. Tas, protams, ir ļoti jauki no jūsu puses, taču es gribēju pateikt, ka nebraukšu.

—  Baidos, ka tas nav iespējams, — Krīts teica.

'— Bet ja es negribu…

—     Manuprāt, būtu labāk, ja jūs vismaz censtos izlikties, ka gribat braukt. Starp citu, no manis taču nevar prasīt, lai es braucu bez jums. Nekļūstiet smieklīga. Viss būs kārtībā. Un, ja vēl jūs izturēsieties pret mani labi…

—  Lūis, es nebraukšu. Tas ir izlemts.

Brīdi klusējis, viņš teica: — Džekij, jūs mani dzirdat?

-Jā.

—     Es šorīt runāju ar Montiju Kāru. Jums no viņa vairs nav jābaidās.

—  Vai… jūs viņam samaksājāt, Lūis?

—  Viņš man apsolīja, ka liks jūs mierā, ja būsiet prātīga.

—     Jūs taču man apsolījāt, ka Montijs saņems savas tūkstoš mārciņas…

—      Ne gluži, mana dārgā, — Krīts viņu pārtrauca. — Es apsolīju parūpēties par to, lai Montijs Kārs jūs šo tūkstoš mārciņu dēļ vairs neapgrūtinātu, un savu vārdu esmu turējis. Montijs liks jūs mierā tik ilgi, kamēr būsiet prātīga.

—  Kamēr es būšu prātīga? Ko tas nozīmē?

—      Nu labi, Džekij, — Lūiss teica, — tad es to pateikšu citiem vārdiem. Es esmu jūsos loti iemīlējies, un no manis nevar prasīt, lai es mēnešiem ilgi jūs neredzu.

—      Saprotu, — Žaklīne atbildēja. — Jūs esat mani piemuļķojis. Kad Larijs jūs nosauca par amorālu, viņam bija pilnīga taisnība, tikai es toreiz viņam neticēju.

—  Kamēr būsiet prātīga, jums ne par ko nebūs jāuztraucas. Bet labāk nestrīdēsimies, Džekij. Padomājiet un šovakar dodiet man atbildi.

—  Man nav ko domāt. Es nebraukšu.

—  Es nebūtu tik pārsteidzīgs…

—  Es nebraukšu, — viņa atkārtoja un nometa klausuli.

Taču viņa loti labi zināja, ka brauks.

10

Tikai cilvēks ar labi attīstītu fantāziju māju Da Silva pie Lobitu līča spēja nosaukt par viesnīcu. Tā kā nekas labāks tās īpašniekam nebija ienācis prātā, tad viņš bija izmantojis vārdu, kas pirmais viņam bija atausis atmiņā.

Viesnīca nebija neko liela, un nekādā gadījumā tā vairs nebija balta ēka, tajā bija trīs guļamistabas, viena vannasistaba un vēl kāda telpa, kas kalpoja gan par ēdamistabu un smēkētavu, gan dzīvojamo istabu un darba kabinetu. No turienes varēja nokļūt relatīvi vēsā un ēnainā verandā. Verandā bija vispatīkamāk, jo no turienes bija redzama osta un līcis.

Guļamistabas bija izteikti primitīvas. Vannasistabā bija vanna, kurā tikai brīnumainā kārtā varēja iekāpt, neizmežģījot kāju.

Kādā viesiem nepieejamā ēkas daļā atradās virtuve. Tā nodrošināja viesu dvēseles mieru.

Vienā visiem mērķiem paredzētās istabas stūrī bija sakrauta bagāža: gultas, salmu maisi, ieroči, mērinstrumenti un plašu atskaņotājs. Tas, kā šīs mantas bija samestas, liecināja par to, cik atviegloti jutās ļaudis, kas tās bija nesuši.

Trīs vīrieši pie brokastu galda izskatījās apmierināti un laimīgi. Viņi atkal bija baudījuši civilizācijas labumus. Šajā pēcpusdienā ūdens sildītājs bija darbojies divas stundas bez pārtraukuma, bet vannasistaba attaisnojusi vispārdrošākās cerības.

Brokastu ēdienkarte, veicot pēdējos piecdesmit kilometrus, bija karstu diskusiju temats. Auzu pārslu tume, pēc Tubija Stormana domām, gan pilda kuņģi, taču nav neko garšīga, tāpēc varbūt aizstāt to ar biezu, sulīgu steiku? Pret steiku neviens neiebilda. Tam bija jābūt no maigas gaļas, ne līdz galam izceptam un, pats galvenais — vismaz divus centimetrus biezam un garnētam ar zeltainiem ceptiem kartupeļiem.

Maltīti noslēgs grauzdētas maizītes ar ievārījumu un kafija, un tad arī beidzot būs skaidrs, ka civilizācija tomēr vēl eksistē.

Visus šos gardumus viņi patiešām arī pasūtīja, izklāstot savas vēlmes līdz pēdējam sīkumam, un tagad visi trīs sēdēja pie galda un ēda… vārītas olas, jo cita nekā nebija. Taču pat šī neveiksme nespēja mazināt viņu jūtu uzplūdus.

—   Un tagad derētu paklausīties kādu skaņuplati, — Tubijs sacīja. — Kāpēc tu, Larij, saplēsi pēdējo?

—   Man ļoti žēl, Tubij, — Larijs smiedamies atteica. — Saprāta priekšā mākslai jāatkāpjas. Turklāt mēs sāpinājām dzīvniekus. Nesēji man teica, ka tad, kad tu pēdējoreiz spēlēji šo plati, trīs lauvas kādā izcirtumā esot izraudājuši acis.

—   Man šķiet, — Tubijs nesatricināmā mierā turpināja, — ka šeit mēs varēsim nopirkt jaunas.

—   Pasarg Dievs, — sarunā iesaistījās Marks. Viņš apmierināts apskatīja istabu. — Kaut arī tas nav pirmās klases restorāns, es vienalga jātos labi. Nu, resnais, ar vēstulēm esi apmierināts?

Tubijs plati smaidīja. — Un kā vēl! — viņš staroja. Tad izvilka no kabatas biezu vēstuli. — Sešpadsmit lappuses, mans dārgais. Buntija prot rakstīt vēstules. Paklausieties:

"Suns pagājušajā nedēļā nokoda trīs vistas, taču viena no tām viņu pamatīgi saplucināja, un kopš tās reizes viņš liek vistām mieru."

—  Vai avīzēs arī par to bija rakstīts? — Larijs jautāja.

Taču Tubijs viņā neklausījās un turpināja:

"Mamma bija apslimusi, bet tagad viņai ir labāk."

—  Lai slavēta debess! — Larijs komentēja.

Viņš pasmaidīja un apmierināts nogrozīja galvu.

—  Nejaucies, kur nevajag, — Marks sacīja.

—  Mani aizvien ir interesējis jautājums, ko sievas raksta saviem vīriem, — Larijs teica.

Tubijs rūpīgi salocīja vēstuli, iebāza aploksnē un noglabāja kabatā.

—  Vai kāds zina, kad aties nākamais kuģis? — viņš apjautājās.

—  Ne tik drīz, resnais, — Larijs atbildēja. — Krīts vēl nav atbraucis. No viņa pat nav pienākusi telegramma.

Marks papurināja galvu. — Nē. Vispār es domāju, ka viņš mūs sagaidīs stacijā ar lielu orķestri.

—  Varbūt, ka viņš vēl nemaz nav atbraucis, — Larijs noteica.

—  Kuģis pirms trim dienām ienāca Keiptaunas ostā, — Marks sacīja.

Larija acis pēkšņi iegailējās. — Patiešām? — viņš iesaucās. — Varbūt tev ir arī pasažieru saraksts?

Marks pakratīja galvu. — Tu domā, Tērstoni tiešām brauc uz šo Dieva pamesto nostūri? — viņš jautāja.

—    Nezinu, — Larijs norūca. — Jūs zināt tikpat daudz, cik es. Lūiss piekrita ierasties šeit, ja mēs viņam nosaucam aptuvenu datumu. To mēs arī izdarījām, taču viņa nav.

— Vispār tas ir jocīgi, vai tev tā nešķiet? —Tubijs iejaucās viņu sarunā. — Parasti uz Lūisu Krītu var paļauties.

—  Hm!— Larijs norūca.

—   Mani vienīgi interesē, kas Keiptaunā meklējams doktoram Tērstonam, — Marks teica. — Šis ceļojums nemaz nav tik lēts. Lūisam tas, protams, neko nenozīmē, viņam ir plašs vēriens. .

—  Kā tad, — Larijs ironiski pasmīnēja. — Es nezinu nevienu, kas vēl laipnāk mācētu piedāvāt cigārus nekā viņš, bet, ja tu būtu mēģinājis aizņemties no viņa divdesmit mārciņas bez nodrošinājuma, tad varbūt būtu par viņu citās domās.

—  Muļķības! — Tubijs iesaucās. — Lūiss ir lielisks cilvēks, bet tu — cinikis.

—  Var jau būt, — Larijs atteica. — Taču cinisms ir pieredzes labākais produkts, manu zēn, bet to tu sapratīsi vēlāk. Katrā ziņā es negribētu, lai Lūiss uzzinātu par tavu kritienu purvā, kas ļāva mums atrast ceļu.

Abi pārējie izbrīnīti saskatījās.

—  Kāpēc gan ne? — Marks jautāja.

—  Raktuvju plānu mēs Lūisam iedosim, bet es ierosinu taku uz to nepieminēt.

— Tas nekur neder, — Tubijs sāka uztraukties. — Godavīru starpā nedrīkst būt nekādu noslēpumu.

Larijs drūmi pasmaidīja. — Es Lūisu nepieskaitītu pie godavīriem.

Marks Eliots sarauca pieri. — Es tomēr piekrītu Tubijam, — viņš protestēja. — Lūisam ir tiesības zināt visu. Beigu beigās, viņš ir pilntiesīgs raktuvju līdzīpašnieks.

Larijs tikai paraustīja plecus. — Kā jums tīk, — viņš teica. — Es tikai gribu pateikt to, ko jūs varbūt nezināt. Šis bija mans trešais mēģinājums atrast raktuves. Pēc pirmā mēģinājuma bankrotēju es, pēc otrā visi mani radi. Tāpēc es negribu, lai vēlreiz kaut kas noiet greizi.

—   Faktiski tas tomēr ir dīvaini, ka šo vietu neviens vēl nebija uzgājis, — Marks domīgi noteica.

—  Es tā īsti nezinu, — Tubijs smaidot sacīja. — Katrā ziņā es šeit esmu pirmoreiz. Ja runa ir par to, kā atrast ceļu, tad… nu jūs jau zināt, ko es domāju.

—  Iebelz viņam pa ausi, tu esi tuvāk, — Larijs teica. — Tikai tāpēc, ka viņam ir resns vēders, tātad arī liels svars, viņš krīt purvos…

Pāris minūtes viņi klusēja, iegrimuši savās domās, nodarbināti ar nākotnes plāniem un cerībām, un Larija Dīna gadījumā, — arī bažām.

—  Man tomēr labāk patiktu, ja mums būtu līgums, — viņš teica vairāk sev.

—  Es tikai gribētu zināt, kas tev lēcies, Larij, — Tubijs nepacietīgi teica. — Kam tev vajadzīgs līgums? Lūiss taču netaisās lauzt doto vārdu. Turklāt praktiski mums līgums ir. Šī vēstule, ko viņš man atrakstīja…

—  Nenozīmē neko, — Larijs viņu pārtrauca. —Tajā ir runa vienīgi par viņa cerībām.

— Tu mani uzvedini uz nelabām nojautām, — Marks pēkšņi teica. — Tu taču nedomā…

—  Protams, ka ne, —Tubijs viņu pārtrauca. — Man Lūiss loti patīk, — taču ar to es negribu teikt, ka esmu gatavs viņu lūgt pieskatīt manu sievu.

— Lai cik tas šķistu dīvaini, taču sievietes viņam skrien pakal, — Marks teica. — Viņš taču nav nekāds skaistulis.

—  Svētā vientiesība! — Larijs iesmējās. — Attiecībā uz sievietēm tev vēl daudz jāmācās. Vīrieša izskats viņas neinteresē. Turklāt, ja viņas gaidītu savu Adonīdu, tad nesagaidītu neko. Un šis nekas viņas galīgi neapmierina.

—   Ko džungļi ar tevi ir izdarījuši, — Tubijs nočukstēja.

Pie durvīm klauvēja, un kāds afrikānis ienesa telegrammu. Larijs atplēsa aploksni.

—  Tieši tā! Viņi ir Bcngclā, mēs taču arī tur bijām.

"Šeit jūs diemžēl nesagaidījām. Dzīvojam skaistā mājā. Atbrauksim jums pakal ar mašīnu."

—  Kas ir nosūtītājs?

—  Tērstona kundze.

—  Tātad viņa arī ir atbraukusi! — Marks iesaucās. — Lieliski. Un Žaklīne?

—  Es taču jums telegrammu nolasīju, — Larijs atcirta.

—    Nu tad mēs visā drīzumā tiksimies ar Lūisu. Tērstona kundze noteikti būtu telegrammā kaut ko minējusi, ja viņa nebūtu.

Tubija Stormana sejā iegūla rūpju izteiksme, kad viņš pagriezās pret Lariju Dīnu. — Zini, man žēl, ka tu par

Lūisu esi tik sliktās domās. Man ir zināms, ka par tevi viņš ir loti augstās domās.

—  Beidz jokot, — pasmīnēja Larijs.

Tubijs, kam šī samierinātāja loma loti patika, turpināja: — Es nejokoju. Un arī Žaklīnei viņš patīk.

Larija seja satumsa. — Žaklīne vēl ir loti jauna, tātad arī nepieredzējusi un viegli iespaidojuma, — viņš pikti noteica. — Bet Lūiss pieder pie vīriešiem, kurus sajūsmina vai ikviena jauna, viegli ietekmējama un aušīga meitene. Tu taču pats tikko teici, ka savu sievu viņam neuzticētu.

Tubijs vilcinājās ar atbildi.

—  Lai paliek, — Larijs turpināja. — Tava sieva nav ne jauna, ne aušīga, ne viegli iespaidojama. Attiecībā uz vīriešiem viņai ir slikta gaume, taču visādi citādi viņa ir inteliģenta sieviete.

—  ja es būtu saderināts ar tādu skaistu, jaunu meiteni kā Žaklīne…

Larijs tikai nepacietīgi atmeta ar roku. — Es ar viņu neesmu saderināts, — viņš atbildēja. — Mūsu draudzība labākā gadījumā bija saderināšanās priekšspēle. Lūisam, iespējams, ir plašs vēriens, taču man labāk patiktu, ja viņš to būtu pierādījis citā veidā. Labi, nerunāsim vairs par to. Kur ir cigaretes?

Tubijs smagi nopūtās un paņēma savu etviju.

—  Cigaretes, kā parasti, ir pie manis. Dīvaini, kāpēc visi blakus izdevumi vienmēr gulstas vienīgi uz mani? "Finansu eksperts Persijs H. Stormans."

Larijs izņēma cigareti no etvijas, aizsmēķēja un stingri paskatījās uz Tubiju.

—  Dieva zīmes! — viņš novaidējās. — Persijs, tas nu tiešām ir par traku!

Viņš izvairījās no Tubija sitiena, izgāja verandā un iekrita gulamkrēslā.

Palicis divatā ar Tubiju, Marks teica: — Paklau, Žaklīni tu nedrīksti piesaukt. Tā ir viņa vārīgā vieta.

—  Tās ir muļķības, — Tubijs atbildēja. — Un es neticu tam, ko Larijs stāsta par Lūisu. Krītu es pazīstu loti ilgi, un viņš patiešām ir lielisks…

— Godīgi sakot, — Marks nočukstēja, — man arī sāk rasties šaubas…

—  Muļķības! —Tubijs neizturēja un iekliedzās. — Kāpēc tu gribi sabojāt šo tik skaisto dienu? Beidzot mēs esam mājās, vai gandrīz mājās, turklāt pēc tik daudz grūtībām mēs esam veseli un bagāti. Ko tu vēl gribi?

—  Iespējams, ka tev ir taisnība, — Marks Eliots domīgi novilka. — Tubij, vai tev ir kaut kāda jausma par Rietumāfrikas ģeoloģijas likumiem?

—  Nē. Bet kāds tam sakars ar likumiem?

—   Man šķiet, ka visciešākais. Mēs ar Lariju par to runājām vilcienā. Viņš domā, ka koncesija attiecas vienīgi uz mūsu atradumu, nevis uz raktuvju izmantošanu. Protams, nebūs nekādu grūtību saņemt citu koncesiju, kaut ari nāktos zināmus procentus maksāt valdībai, taču vispirms mums jātiek galā ar īpašuma tiesībām.

—  Izklausās diezgan sarežģīti, — Tubijs teica. — Bet to visu taču ir iespējams nokārtot, vai tad ne?

Marks labu brīdi klusēja. Bet, ja nu Larijam ir taisnība, viņš domāja. Līguma taču nav.

—  Vai tad ne? —Tubijs atkārtoja.

—  Iespējams, ka jā, — Marka balss skanēja bez pārliecības. — Bet tu taču saproti, ko es domāju? — Viņš uzmeta Tubijam ātru skatienu. — Ja Lūiss spēj pierādīt, ka mēs esam viņa strādnieki un par savu darbu saņemam algu, tad mums nebūs ne mazāko izredžu pretendēt uz daļu no zelta raktuvju ienākumiem. Mēģini taču beidzot to saprast.

Tubijs mēģināja. Viņš intensīvi rauca pieri, kasīja pakausi un koncentrēja domas. Tad viņa sejas izteiksme noskaidrojās. — Bet viņš taču neko nespētu pierādīt. Un tieši to Larijs aizvien aizmirst. Lūiss vispār neko nespētu pierādīt.

—  Tu domā? — Larijs, tikko kā ienācis no verandas, jautāja un līdzjūtīgi paraudzījās Tubijā. — Tu esi ārkārtīgi paļāvīgs, Tubij, un man tiešām žēl laupīt tev šīs ilūzijas, bet ja Lūiss tā nolems, viņam nesagādās grūtības pierādīt, ka mēs no viņa saņemam algu. Tas pat ir teikts tavā "līgumā".

—   Bet viņš taču mums visu paskaidroja, — Tubijs iebilda. — Viņš to tā izkārtoja, lai segtu mūsu…

—  Lauj man tev aizrādīt, ka to viņš darīja tikai tāpēc, ka lieliski pārzina šīs valsts likumus. Lūiss sedza sevi, nevis mūs. Es domāju, ka Lūiss var aizkuģot ar visu laupījumu, un mums neatliks nekas cits kā stāvēt krastā un griezt zobus.

—  Viņš to noteikti tā nav domājis, — Tubijs dedzīgi iebilda. — Un to es visu laiku atkārtoju, turklāt es uzskatu, ka nav pieklājīgi piedēvēt Lūisam lietas, ko viņš nemaz nav domājis darīt. Pret mani viņš vienmēr ir bijis loti pieklājīgs. Uz Ziemassvētkiem viņš, piemēram, uzdāvināja maniem bērniem rotaļlietas par aptuveni divdesmit mārciņām. Bez tam viņš uzaicināja pie sevis Buntiju.

Larijs pasmaidīja. — Mark, es reizēm sev jautāju, — viņš teica, —vai Tubijs ir stulbs vai cēls. Un Buntija viņa ielūgumu pieņēma?

—  Nē, — Tubijs atbildēja. — Toreiz bērni slimoja ar masalām, un viņa nekur nevarēja tikt.

—  Apsveicu! — Larijs teica. — Tev tādas domas pat prātā nav ienākušas, taču faktiski tev katru vakaru pirms gulētiešanas vajadzētu atkārtot: "Paldies Dievam par masalām!"

Tubijs piesarka.

—   Lai izteiktu manas jūtas, tev būtu iepriekš jāiedzer hinīns, — Marks piebilda.

—  Pilnīgi pareizi, — Tubijs piebilda, — no tā tev jātiek vaļā, manu zēn.

Larijs tikai paraustīja plecus. — Man temperatūras nav, — viņš teica, — tikai slikts garastāvoklis. Kad būšu ar Lūisu izrunājies un visu noskaidrojis, tad es atkal kļūšu laipnāks. — Viņš izņēma no kabatas telegrammu un vēlreiz pārlaida tai acis. — Tā pienāca pirms trim stundām, — viņš dusmīgi piebilda, — ja viņi brauc ar mašīnu, tad viņiem vajadzēja jau būt šeit. Šī mūžīgā kavēšanās…

—   Varbūt mašīnai ir pārsprāgusi riepa, — Marks minēja. —To mašīnu, kas varētu atbraukt līdz šejienei, nepārsprāgstot riepām, būtu jāliek muzejā.

—  Ja man kāds jautātu, tad es teiktu, ka vainīga ir aizdedze, — Tubijs smaidot paziņoja. — Kamēr šoferis vēroja savas dzimtenes skaistās āres, izdaudzinātais kabatzaglis Lūiss Krīts izlēca no mašīnas un nozaga vienu aizdedzes sveci…

Larijs nepacietīgs izgāja verandā, atspiedās pret margām un sāka vērot ielu.

—    Ja gubernators tagad būtu Bengelā, — Marks teica, — tad rīt mums nekavējoties būtu jādodas pie viņa vizītē. Visa šī lieta Larijam bojā nervus, jo ātrāk viss būs nokārtots, jo labāk, vai ne, Tubij?

Tubijs piekrītoši pamāja. — Aizdomas sabojā viscēlāko raksturu, — viņš sacīja. — Un visa šī kliegšana Žaklīnes dē] man škict vistīrākās muļķības.

—  Tu tā domā? — Marks paraustīja plecus. — Arī man ir pienākusi viena vēstule, Tubij, un es vairs neesmu par to tik loti pārliecināts. Paklausies!

Viņš izvilka no kabatas saburzītu lapu un izgludināja.

"Vakar vakarā es redzēju Žakllni Tērstoni Cafe de Paris Jūsu drauga Krīta pavadībā. Pēdējo divu nedēlu laikā esmu redzējis viņus abus kopā reizes divpadsmit. Viņi šķiet nešķirami. Cilvēki jau sāk par viņiem runāt…"

Istabā ienāca Larijs. — Brauc kāda mašīna, — viņš paziņoja un izsteidzās no istabas.

11

Doktoram Tērstonam deviņdesmit kilometru garais cclš no Bengelas līdz Lobitu līcim šķita diezgan nogurdinošs. Viņš bija nesekmīgi mēģinājis uzsākt sarunu ar sievu, ar Žaklīni un visbeidzot ar Lūisu, tāpēc tagad sev jautāja, kāpēc visi trīs ir tik nospiestā garastāvoklī.

Krīts, ģērbies nevainojamā baltā uzvalkā, saīdzis raudzījās uz priekšu. Visa ceļojuma laikā viņš bija sliktā omā, bet, kad viņi bija nokāpuši krastā, Krīta oma vēl vairāk pasliktinājās. Doktors nosprieda, ka tur vainojama Džekija. Uz kuģa viņa Lūisu tikpat kā neievēroja.

Patiesībā Krīts viņai bija par vecu. Nemaz jau nerunājot par viņa bērnišķīgajām bailēm no slimībām. Šķita, Lūiss ir pārliecināts, ka slimo ar kādu bīstamu slimību, taču no izmeklēšanas aizvien izvairījās.

—   Tagad mēs patiešām esam Āfrikā! — Tērstona kundze negaidīti teica. — Gandrīz neticami, vai ne?

—  Jā, māt, — Žaklīne, kā pienākums prasa, viņai atbildēja. Taču Tērstona kundze, kas pēdējo divu stundu laikā šo piezīmi bija izteikusi vairākkārt, atkal apklusa.

Žaklīne domāja par Lariju. Viņa bija nolēmusi pret viņu izturēties vēsi un distancēti, lai radītu viņu starpā zināmu barjeru un neļautu atklāties patiesībai. Taču, kad mašīna apstājās pie viesnīcas Da Silva, Larijs pienāca pie viņas un saņēma viņas rokas savējās. Viņa uzsmaidīja un atbildēja vīrieša skatienam bez mazākā mulsuma.

Pārējiem viņa tikpat kā nepievērsa uzmanību. Viņai eksistēja tikai Larijs, kas pēc veca paraduma rotaļājās ar viņas mazo pirkstiņu.

Viņš palīdzēja Žaklīnei izkāpt no mašīnas, tad paspēra pāris soļu atpakaļ un smaidot sāka viņu vērot.

—  Es tikai gribu pārliecināties, ciktāl patiesība sakrīt arto tēlu, ko pēdējo mēnešu laikā esmu radījis.

—  Nu, Larij, vai es esmu mainījusies?

Viņš pamāja ar galvu. — Noteikti.

Krīts paņēma Žaklīni pie rokas un teica: — Nāciet iekšā, jūs nedrīkstat stāvēt saulē.

Žaklīne jau gatavojās ieiet viesnīcā, kad pamanīja Larija ironisko skatienu. — Ir jau labi, Lūis, — viņa teica. — Es tūliņ nākšu. Gribu mazliet parunāties ar Lariju.

—  To jūs tikpat labi varat darīt arī viesnīcā, — Krīts turpināja, — un man labāk patiktu…

—  Es jūs lūdzu, Lūis, mēs ar Lariju neesam redzējušies pusotra gada.

—  Tas nav iemesls riskēt tikt pie saules dūriena. — Krīts kļuva nepacietīgs. — Es gribētu…

—  Džekija ir nobraukusi vaļējā mašīnā deviņdesmit kilometrus, tāpēc nākamajās piecās minūtēs ar viņu nekas nenotiks, — Larijs piebilda.

Lūiss sarauca pieri un vilcinājās. Tad paraustīja plecus un iegāja viesnīcā.

Larijs iesmējās. — Par saules dūrienu viņš iedomājās nedaudz par vēlu. Laikam nekas sakarīgāks neienāca prātā.

Žaklīne paraustīja plecus. — Lūiss aizvien visu sarežģī, — viņa teica, — taču tas nav nekas ļauns, un nav iemesla uz viņu dusmoties, viņš patiešām bija loti jauks attiecībā… pret maniem vecākiem. Lūiss uzdāvināja viņiem šo ceļojumu. Tas viņam noteikti maksāja pamatīgu summu.

—  Šī lieta kjūst aizvien mistiskāka, Žaklīn.

—  Kā tā?

—  Lūiss neko nedāvina, viņš investē. Es ļoti gribētu zināt, uz kādu pelņu viņš cer.

—  Mātei bija nepieciešams ceļojums pa jūru, un tēvam nepietika naudas. Mums tiešām būtu jāpriecājas, ka Lūiss mums palīdzēja.

Larijs pasmaidīja. — Cilvēks, kas labi izturas pret otra cilvēka māti, noteikti ir labs

Žaklīne sarauca pieri. — Kas tev ir pret Lūisu?

—  Pašlaik nekas.

— Tādā gadījumā šie mājieni nav īpaši korekti, vai ne? Katrā zinā pret tevi viņš bija loti augstsirdīgs. Viņš man stāstīja, ka esot tev iedevis divtūkstoš mārciņu, lai tu varētu noorganizēt šo ekspedīciju…

—  Un pretī saņēma ceturto dalu no zelta raktuvēm, kas varbūt ir miljoniem vērtas.

—  Bet viņš taču nezināja, ka tu tās raktuves atradīsi. Tu saki, ka viņš naudu tikai investē, ja tā sola lielu pelņu, bet šajā gadījumā viņš riskēja ar divtūkstoš mārciņām, nezinot…

Larijs pakratīja galvu. — Džekij, tu nerunā saskaņā ar savu pārliecību. Tu nekad neesi mācējusi melot. Es zinu, kāpēc Lūiss man aizdeva tos divus tūkstošus, un to zini arī tu.

—  Larij, vai tas atkal ir mājiens?

—  Vai Lūiss tevi bildināja? — viņš jautāja pārsteigtajai Žaklīnei.

Viņa pasmaidīja. — Vai tu viņu par tādu uzskati?

—  Jā vai nē?

Viņa papurināja galvu.

—  Nolādēts! — Larijs teica.

Viņa bija izbrīnījusies. —Vai tu baidījies, ka viņš varētu mani bildināt?

—  Es baidījos, ka viņš to varētu nedarīt, — Larijs atbildēja. — Iesim iekšā.

Visi bija sastājušies ap galdu, uz kura Tubijs bija uzlicis kasti ar zemi.

—  Es tev jau teicu, Lūis, — viņš runāja, — ka tas bija gandrīz brīnums. Jūs taču saprotat, Tērstona kundze, ko es ar to domāju.

—   Tas tiešām ir romantiski! — Tērstona kundze iesaucās.

—  Tieši tā, — Tubijs piekrita. — Tā ir kaste ar zemi, bet tā satur… nu beidzot, Džekij! Tagad es sākšu atkal visu no sākuma, labi?

—  Tu sāksi savu ziņojumu par zeltu?

—  Tik tālu šī lieta vēl nav, — Marks noteica. — Līdz tam mums būtu jādabū prove no raktuvēm. īsi izsakoties, Lūis, raktuves ir bezgala vērtīgas.

Lūiss smaidīdams pamāja ar galvu. — Es to vēl nespēju aptvert! — viņš teica. — Nekādi pārpratumi taču nav iespējami?

—  Itin nekādi, — Tubijs apgalvoja. — Mums ir kartes un plāni, un viss iespējamais.

—  Vienā vietā raktuvēs ir pat trīsdesmit procenti zelta. Trīsdesmit procenti! — Marks piebilda.

—  Neticami! — Lūiss teica.

—  Tā varētu gan teikt, — Tubijs piekrita. — Mēs paņēmām līdzi uz šejieni četrdesmit piecus kilogramus, bet bija iespējams atvilkt uz šejieni vai veselu tonnu.

—   Četrdesmit piecus kilogramus? — doktors Tērstons sarauca pieri un sāka rēķināt. — Tas ir aptuveni astoņi tūkstoši sterliņu mārciņu, Tubij…

—   Patiesi? — Tubijs apjucis novilka. — Tik precīzi mēs nemaz nebijām izrēķinājuši.

—  Jā, astoņi tūkstoši mārciņu tur varētu būt, — Lūiss piekrita.

—   Citiem vārdiem sakot, — Larijs secināja, — mēs atnesām uz šejieni četrreiz tik daudz, cik izmaksāja visa ekspedīcija.

Lūiss nedaudz pasmaidīja. — Un aptuveni desmit reizes vairāk zelta, nekā drīkst bez licences piesavināties, — viņš piebilda.

—  Vai likumā tā ir teikts? — Marks jautāja.

Lūiss pamāja ar galvu. — Bez licences ir atļauts meklēt, — viņš paskaidroja, — bet ne smelt. Es jums ieteiktu nevienam neizpaust, ka esat paņēmuši zeltu astoņtūkstoš sterliņu mārciņu vērtībā. Mēs to nogādāsim Bengelā, un es to aizvedīšu uz Keiptaunu.

Larijs uztvēra Marka skatienu un pasmaidīja. — Likuma pantos tu orientējies diezgan labi, vai ne, Lūis?

—  Protams, — Krīts apmierināts atbildēja. — Es nekad nenodarbojos ar pieņēmumiem. — Viņš uzjautrināts palūkojās Larijā. — Vienmēr ir jābūt skaidrībā, ko darīt.

Tubijs pasmaidīja. — No lifta zēna līdz miljonāram, — viņš sajūsmināts teica. — Starp mums, zelta raktuves direktoriem, runājot, Lūis, es no likumiem nesaprotu vispār neko.

—   Runājot par direktoriem, — Larijs iesāka, — jo drīzāk mēs apsēdīsimies un visu norunāsim, jo labāk. Un kāpēc mēs to nevarētu darīt tagad?

—  Nav taču kur steigties, — I.ūiss iebilda. — J^ar šīm lietām mēs varam runāt arī rīt. Ceļojums bija pārāk nogurdinošs.

—  Atvaino! Marks, Tubijs un es visu laiku gulējām rožu palagos. Tāpēc grūtības luksusa kajītē mums ir piemirsušās.

—  Mūsu māja Bengclā tiešām ir lieliska. —Tērstona kundze viņus pārtrauca. — Un kamēr mēs tur būsim, mēs varēsim tajā dzīvot, un jūs visi brauksiet mums līdzi. Tur jūs arī rīt priekšpusdienā varēsiet apspriesties.

—   Bet kā būs ar pusdienām? — doktors Tērstons jautāja. — Šeit taču noteikti pasniedz kaut ko sevišķu, vai ne?

—  Noteikti, doktor. Olas! — Tubijs teica.

Atpakaļceļā uz Bengelu Žaklīne bija tikpat klusa kā priekšpusdienā. Galvenokārt viņa vairījās palikt ar Lariju divatā, apgalvojot, ka mātei nepieciešama viņas klātbūtne. Larija jautrais smaids lāva viņai nojaust, ka viņš ļoti labi saprot, kāpēc viņa ir tik izvairīga.

Pēc vakariņām Žaklīne Lūisam bija gandrīz vai pateicīga par to, ka viņš apsēdās pie klavierēm un lūdza viņai kaut ko nodziedāt. Ik pa brīdim viņa uzmeta acis pulkstenim, jo cerēja, ka pēc pāris dziesmām varēs atvainoties un iet gulēt.

Taču Larijs pēkšņi piecēlās un pienāca pie viņas.

—  Tagad lai dzied kāds cits, — viņš sacīja. — Tev šovakar pietiks.

—  Bet Larij, es nemaz nejūtos nogurusi…

—  Bet Lūiss gan ir noguris, — Larijs teica. — Viņš ir veicis nogurdinošu ceļojumu. Apskatīsim labāk dārzu. — Viņš paņēma Žaklīni pie rokas un izveda ārā.

Dārzā viņa apstājās un vaicāja: — Larij, vai tu spēj iedomāties kaut ko lielisku?

—  Jā, — viņš atbildēja. — Pikadili cirku maksimumstundā. Bet par to tagad nerunāsim. Pasaki, kas ar tevi ir noticis.

—  Noticis ar mani?

Viņš pamāja ar galvu. — Tu esi kļuvusi pavisam citāda.

Žaklīne nopūtās. — Man mazliet sāp galva, un tas ir viss.

Larijs papurināja galvu. — Es tev īpaši neticu, — viņš teica. — Šī atruna ir diezgan vecmodīga.

—  Bet, Larij, man patiešām sāp galva…

—  Varbūt atnest tableti?

Viņa enerģiski papurināja galvu.

—  Nu, redzi, — Larijs noteica. — Ja tev patiešām sāpētu galva, tad tu to tā nevarētu purināt. Kas īsti ir noticis?

—  Nekas, Larij. Tas tev tikai tā šķiet.

—  Tad kāpēc tu esi tik dīvaina, Džekij? Tas itin nemaz neizskatās pēc tevis. Jau kopš paša rīta tu no manis vairies. Kāpēc?

Žaklīne paraustīja plecus. — Mēs abi tik ilgi neesam redzējušies, Larij, un es varbūt esmu mazliet apjukusi.

—   Nē, Džekij, tas ir kaut kas cits. Tu esi… mainījusies. — Viņš domīgs paraudzījās Žaklīnē. — To ir grūti izskaidrot, taču man ir tāda sajūta, it kā mēs viens ar otru vēl īsti nebūtu iepazīstināti.

—  Tas skan diezgan dīvaini, Larij. Pēc tik ilga laika…

—  Nu jā, varbūt, ka es no šīs tikšanās cerēju'pārāk daudz, — Larijs bilda. — Es tik loti daudz no tās cerēju, ka tagad jūtos mazliet vīlies. Tu, piemēram, mani pat nenoskūpstīji, un es tev to arī nelūdzu, jo jutu, ka tu to nemaz negribi darīt. Man ir tāda sajūta, ka kaut kas ir atgadījies…

—   Larij, nu nekļūsti taču smieklīgs, — viņa jautri teica. —Tev tiešām nepārtraukti nevajadzētu mani analizēt. Vai jūsu ekspedīcija bija loti satraucoša?

—  Saprotu. — Larija balsī bija jūtama ironija. — Mēs visiem spēkiem cenšamies palikt formāli. Jā, Tērstona jaunkundz, ekspedīcija bija tiešām interesanta.

—  Nemuļķojies, Larij! Ja mums ir nepieciešams strīdēties, tad, lūdzu, darīsim to pēc iespējas ātrāk. Kādi tev vēl ir iebildumi?

—  Nu, — Larijs turpināja, — ja jau tu jautā, tad atvainosi manu piezīmi, ka izskaties pārāk labi ģērbusies. Vai tavs tēvs pelna daudz naudas?

—  Nu zini, Larij… — Viņa atkal apklusa un pēc brīža turpināja: — Tik garam ceļojumam ir nepieciešama pieklājīga garderobe.

—  Augstais Dievs! — Larijam pēkšņi izlauzās. —Tas ir šausmīgi, kā mēs viens ar otru runājam, vai ne? Tu taču neesi atkal spekulējusi biržā un pazaudējusi naudu? Tu par to uztraucies?

—   Larij, necenties sev visu laiku iestāstīt, ka mani kaut kas nomāc.

—  Man tikai nāk prātā tavas vēstules, — Larijs teica. — Kad mēs atgriezāmies Lobitu, es saņēmu vairākas uzreiz. Tās citu pēc citas lasot, mani pārņēma dīvaina sajūta. Šīs vēstules k|uva aizvien distancētākas.

—  Un kādas tu gaidīji?

—  Nezinu. Kādas var gaidīt no meitenes, ar kuru tu neesi saderināts, bet kura tev patīk? Vai tu arī Lūisam rakstīji vēstules, Džekij?

—  Protams, turklāt bieži.

—  Tādā pašā stilā?

—  Par mūsu norunām un līdzīgas…

—  Viņš ar tevi bieži kaut kur izgāja uz viesībām, vakariņām un tā tālāk, vai ne?

—   Protams. Lūiss pret mums visiem bija ļoti laipns. Par to liecina kaut vai tas, ka viņš mūs atveda uz šejieni…

—  jo nespēja bez tevis iztikt, — Larijs teica.

—  Kāpēc tu tā domā? — Žaklīne jautāja. — Lūiss…

—  Kaut velns viņu parautu! — Larijs iesaucās. — Mums taču nepārtraukti nav jārunā tikai par viņu!

—  Tātad vainīgs ir Lūiss, ka tu pret mani tik savādi izturies?

—  Vai tu tiešām gaidi atbildi uz šo jautājumu?

Viņš nošūpoja galvu. — Protams, ne. Vai viņš tevi vismaz reizi ir noskūpstījis?

Žaklīne bija tuvu asarām.

—  Patiešām, Larij, — viņa dusmīgi atbildēja, — man nav saprotams, kāpēc man būtu jāļauj sevi pratināt. Tev vispār nav tiesību…

—  Protams, nav. Atvaino, — Larijs noteica.

—  Tu esi aušīgs un nesaprātīgs.

—   Nesaprātīgs? Paklausies, Džekij. Visus šos mēnešus es daudz par tevi domāju. Mūžamežā nebija ne viesību, ne deju. Briesmīgi tur nebija, taču arī nekā skaista, un tāpēc pietika laika pārdomām. Pāris reižu man uznāca drudzis, un tas uz mani atstāja nelabvēlīgu iespaidu, taču es necenšos radīt tevī līdzjūtību, un tev uz mani nav jāskatās kā uz drosmīgu, nožēlojamu varoni. Es tikai gribu tev likt pie sirds, ka tas viss mani ir satriecis.

—  Kas īsti, Larij?

Viņš uzlika rokas Žaklīnei uz pleciem un ieskatījās viņai acīs.

—  Man nepatīk tavas acis, — viņš teica.

Viņa piespieda sevi atbildēt viņa skatienam.

—  Ko tu ar to domā, Larij?

—  Tikai to, ko es jau teicu: man nepatīk tavas acis. — Viņš pēkšņi novērsās. — Vai tavs tēvs visu zina?

—   Kas viņam būtu jāzina? Tu kā parasti esi noslēpumains, un es vispār nesaprotu, ko tu ar to domā.

—   Ak tā? Patiešām nezini? — viņš dzēlīgi vaicāja. — Tātad viņš ir tevi padarījis arī par meli, Džekij.

—   Larij! — viņa iesaucās. — Tev nav tiesību, man nenāk ne prātā…

Viņa gribēja iet, bet Larijs viņu atturēja.

—  Klausies, — viņš asi noteica. — Ja jau tā vajag, tad es tev to pateikšu. Sievietes acīs aizvien ir redzams, vai viņa melo vai ne.

—  Un tad?

—  Tu melo.

Žaklīne atraisījās un ieskrēja mājā.

Larijs viņai nesekoja. Viņš parādījās tikai pēc pusstundas. Doktors Tērstons bija viens, sēdēja guļamistabā un smēķēja.

—  Visi jau aizgāja gulēt, — viņš teica.

—  Es sekošu viņu piemēram. Arlabunakti, doktor.

—  Larij, — doktors Tērstons pēkšņi iejautājās, — vai kaut kas noticis?

—  Kāpēc jūs tā domājat?

—  Starp jums un Džekiju?

Larijs sarauca pieri grumbās. — Kāpēc jums tā liekas?

—  Kad viņa pirmīt aizgāja gulēt, viņa man šķita diezgan satraukta, tas arī viss. Es negribu nekur iejaukties, bet kā ieinteresēts skatītājs…

—  Doktor, varbūt jums šķita, ka viņa aiz prieka, kad mani ieraudzīja, nezinās, ko darīt?

Doktors Tērstons piecēlās un uzlika roku Larijam uz pleca. — Larij, neesiet tik nepacietīgs, — viņš laipni iesāka. — Žaklīne ir sasniegusi to vecumu, kad pret viņu visādā ziņā ir jāizturas iecietīgi.

—  To es arī darīju.

—   Un neaizmirstiet, — doktors Tērstons turpināja, — ka mūsdienu jaunās meitenes ir citādas, mazāk jūtīgas, mazāk eksaltētas un daudz brīvākas.

— Protams, daudz brīvākas, — Larijs atkārtoja. — Arlabunakti, doktor.

12

Nākamajā rītā uz brokastīm Lūiss Krīts neieradās. Marks ironizēja, ka viņš esot padzēris rīta tēju, neizņemot termometru no mutes, tāpēc tagad gultā gaidot, kad nokritīšot temperatūra.

—  Un kāda būtu tava teorija, Larij? — viņš smiedamies jautāja.

—  Man tādas nav, — Larijs atbildēja. — Nav iespējams teoretizēt par to, kas nav zināms.

Pēc brokastīm viņš paaicināja Marku un Tubiju, lai viņi iznāk verandā.

—  Lūdzu, palieciet tuvumā, — viņš teica. — Šī lieta reizi par visām reizēm jānokārto, un, kad parādīsies Lūiss, es viņu tik ilgi nelikšu mierā, kamēr viss būs noskaidrots. Un, ja viņš grib mūs apvest ap stūri…

—  Dieva dēļ, nu kāpēc lai viņš to gribētu? — Tubijs bija nesaprašanā. — Tev vispār nav iemesla tā runāt!

Larijs pasmaidīja. — Nešaubies par to, ka mums ir loti jāuzmanās. Tāpēc arī es negribu, lai Lūiss uzzinātu ceļu uz raktuvēm, iekams viss nav pilnīgi noskaidrots.

—  To viņš jau zina, — Marks teica.

—  Vai tu viņam to pateici?

—  Nē, tas biju es, — Tubijs paskaidroja. — Es viņam vakar pastāstīju, kā mēs uzgājām raktuves. Un nejauši pieminēju arī ceļu, Lūiss par to loti ieinteresējās…

—  Tam es ticu.

—   Lūisam ir tiesības zināt visu, — Marks iebilda.

—   Viņš ir pilntiesīgs partneris, ja mēs gribam, lai viņš spēlē godīgi, tad arī mums ir jādara tas pats.

Larijs paraustīja plecus. — Ja ir darīšana ar tādu vīru kā Lūiss Krīts, — viņš sacīja, — tad lieka piesardzība vienmēr noder. Nu jā, tagad jau ir par vēlu.

Pēc brīža parādījās I^ūiss. Viņš ēdamistabā brokastoja. Kad viņi tur ienāca, Lūiss tikai vāji pasmaidīja.

—  Nu, zēni… —viņš laipni iesāka, tad pēkšņi pielēca kājās, paķēra grāmatu un ar blīkšķi nosvieda to uz galda.

—   Dieva dē|, nu aizveriet taču logu! — viņš iekliedzās. — Kāpēc šeit pie logiem nav tīklu pret mušām?

Larijs pacēla grāmatu un palūkojās uz sašķaidīto insektu.

—   Lūis, tev kārtējo reizi laimējies, — viņš sacīja. — Vai zini, kas tas ir?

Lūiss nervozi iekrekšķējās.

—  Šis lidonis, pēc ārstu domām, ik gadu nonāvē vairāk cilvēku nekā masalas, garais klepus un bakas kopā.

—  Pie velna, kas tas ir? — Lūiss šņāca.

—  Visparastākā muša, — Larijs paskaidroja. — Anglijā tu droši vien arī tādas būsi redzējis.

Lūiss šķita manāmi nomierinājies. — Jums ir viegli smieties, — viņš teica, — bet šeit patiešām jābūt loti uzmanīgam. — Viņš atkal apsēdās pie galda. — Es ceru, ka jūs neesat kļuvuši par infekcijas perēkļiem. Varbūt jums vajadzētu sarunāt arTērstonu, lai viņš jūs izmeklē?

— Mēs visi esam nomazgāti, atutoti un dezinficēti, — Marks apgalvoja.

—  No mums tev nav jābaidās, vismaz attiecībā uz infekcijām, — Larijs neskanīgi noteica. — Kā būtu, ja mēs tagad noturētu lietišķu apspriedi?

—   Nav taču nekādas vajadzības visu sasteigt, — Lūiss iebilda. — Turklāt es tagad ēdu.

— To tu vari darīt, bet es pa to laiku runāšu. — Larijs neatlaidās. —Jo agrāk mēs visu nokārtosim, jo labāk. — Viņš izņēma no kabatas piezīmju grāmatiņu, pašķirstīja to un, atradis salocītu papīra lapu, nometa I^ūisa priekšā uz galda. — Tas ir mūsu izdevumu saraksts. Ap trīssimt mārciņām vēl ir bankā.

Lūiss pamāja ar galvu, izņēma no krūšu kabatas zelta zīmuli un pievilka pie skaitļiem ķeksīšus.

—  Labi, — viņš teica. — Katrā ziņā ari es reizi mēnesi no bankas saņēmu atskaites.

—  Bez tam mums ir jānokārto vēl dažas fonnalitātes, — Larijs turpināja.

Lūiss piekrita. — Mums jāiesniedz dokumenti gubernatoram. To visu es zinu.

—   Lūiss zina visu, — Larijs teica. — Likumus viņš zina gandrīz no galvas, vai ne?

Krīts apmierināti pasmaidīja. — Es nedomāju, ka šajā ziņā man kaut kas var noiet greizi, Larij.

—  Viņš, piemēram, precīzi zina, cik zelta var ņemt līdzi bez pietiekamas licences.

Tubijs sarauca pieri. — Es patiešām nesaprotu, Larij, ko tu ar to domā, — viņš teica.

—   Mazliet pacieties, — Larijs atbildēja. — Parunāsim vēl mazliet par formalitātēm, Lūis.

—  Jūs pilnīgi mierīgi varat paļauties, — Krīts iesāka, — ka netiksiet apšmaukti. Jūs esat lieliski pastrādājuši, es ar jums loti lepojos. Tomēr man liekas, ka jūs pretendējat uz kaut ko vairāk nekā slava, un jums uz to ir pilnīgas tiesības. Uz skaidru naudu, Tubij, vai ne? Uz mārciņām, šiliņiem un pensiem.

—   Liec mierā šiliņus un pensus, Lūis, — Larijs iebilda. — Parunāsim par mārciņām.

—   Es tev gribu pateikt, Lūis, ko esmu ieplānojis, — Tubijs nespēja nociesties. — Es labprāt nopirktu Fcringtonas parku. Vai tev tā muiža ir zināma? Tur ir aptuveni simts hektāru zemes un skaista māja, tas ir netālu no Horshemas.

—  Feringtonas parku? — Lūiss pārjautāja. — Jā, to muižu es zinu. Taču neieteiktu tev kaut ko tādu pirkt.

Tās uzturēšanai vajag pārāk daudz naudas. Bet tas, protams, ir tavā zinā. Kas tas par papīru, Larij- ?

Larijs bija izņēmis no kabatas ar rakstāmmašīnu rakstītu dokumentu un tagad to pārlasīja.

—  Tā ir neliela formalitāte, — viņš teica un pasniedza to Lūisam: — Izlasi.

Lūiss pārlaida acis dokumentam. Viņš sarauca pieri, un, kad pacēla galvu un paraudzījās uz Lariju, laipnā izteiksme no vina sejas bija nozudusi.

—  Ko tas nozīmē? — viņš skarbi jautāja.

—  Tu taču redzi, kas tas ir, — Larijs teica. —Tas ir līgums, ko mēs nepaspējām parakstīt, pirms aizbraucām no Anglijas. Tagad ir pienācis laiks legalizēt mūsu mutiskās vienošanās. Šo dokumentu es sastādīju šeit. Tas atbilst visiem noteikumiem.

Lūiss vēlreiz uzmeta acis dokumentam un tad nolika to uz galda.

—  Vai jūs tiešām domājat, ka es kaut ko tādu parakstīšu?

—  Kas šajā līgumā ir teikts? — Marks jautāja.

—  Ka mēs esam Šumbaziri zelta raktuvju vienlīdzīgi partneri, — Larijs atbildēja. — Līgums uzliek mums par pienākumu atlīdzināt Lūisam visus ar ekspedīciju saistītos izdevumus, bet, tā kā mūsu īpašumā zelta ir vairāk nekā pietiekoši, tad to nebūs grūti izdarīt.

—  Tā bija mūsu sākotnējā vienošanās, — Tubijs piebilda. — Un kas vēl līgumā ir teikts?

—  Vairāk nekas.

Tubijs sarauca pieri. — Bet Lūiss teica, ka līgumu neparakstīšot.

Larijs pasmīnēja. — Man arī tā šķita, Tubij.

—  Bet kur tad ir tas āķis, Lūis? — Tubijs jautāja. — Ja līgumā vairāk nekā nav, tad es nesaprotu…

—  Jums jau pašā sākumā vajadzēja saprast, — Lūiss viņu pārtrauca, — ka es neparakstīšu ne šo, ne kādu citu dokumentu. Man pat šķiet, ka jums ir nepareizi priekšstati par maniem nolūkiem.

—  Viņiem abiem noteikti, — Larijs izmeta, — man ne.

—  Es taču visu pamatīgi izskaidroju, — Lūiss nokaitināts turpināja. — Ja jūs izlasītu vēstuli, ko es uzrakstīju Stormanam, tad saprastu, uz ko es biju gatavs. Kad tu ieradies pie manis un paziņoji, ka tev divreiz nav izdevies atrast raktuves, es piedāvāju finansēt vēl vienu ekspedīciju un tās dalībniekiem maksāt mēnešalgu. Bet par raktuves dalīšanu vienlīdzīgās dalās nevar būt ne runas.

—   Žēlīgais Dievs! — Tubijs pēkšņi iesaucās. Lūiss piecēlās no krēsla un nopētīja visus trīs vīrus.

—  Jūs izskatāties loti pārsteigti, — viņš tcica. — Taču es to nespēju saprast. Es riskēju ar divtūkstoš mārciņām, bet jūs? Ne ar ko!

—  Ne ar ko, — Larijs atkārtoja. — Šī nauda ir bijusi tirgus cena par mūsu dzīvībām.

—   Muļķības! — Lūiss norūca. — Es jau nesaku, ka esmu jums sagādājis atvaļinājumu, taču es devu jums iespēju uzkrāt interesantu pieredzi, tāpat tagad es nebūt neatsakos izturēties pret jums pieklājīgi. Es skaidri pateikšu, kas man ir padomā. Ja šīs raktuves patiesi eksistē un tās ir arī vērtīgas, tad man nav nekādu iebildumu, ka zeltu, ko jūs esat uz šejieni atnesuši, jūs savā starpā arī sadalāt. īsti pēc likuma tas nav, bet uz šādu piekāpšanos esmu gatavs. Tādā gadījumā jūs katrs saņemtu nedaudz vairāk par diviem tūkstošiem mārciņu.

Marks pielēca kājās. — Lūis, vai tu to domā nopietni? — viņš jautāja.

—  Nu protams, — Lūiss atbildēja. — Un kas ar jums vispār ir noticis? Runas par līdzīgām daļām es dzirdu pirmoreiz. Jūs šo lietu sarežģāt…

Tubijs, sasarkušu seju, sāka vīstīt dūres. — Lūis! — viņš iekliedzās. — Un es vēl tevi aizstāvēju! Astoņpadsmit mēnešus mēs smagi strādājām, bet tagad tu mūs gribi apvest ap stūri! Pamēģini tikai! Vienīgi nepārcenties, es ar tevi galā tikšu!

— Nomierinies, Tubij, — Larijs viņu pārtrauca. — I,.,auj man pateikt. Mēs ar Lūisu runājam vienā valodā.

Lūiss pielēca kājās un aizvainotā balsī izmeta: — Ja jūs iedomājaties, ka ļaušu sevi apvainot…

Larijs piegāja viņam klāt, sagrāba aiz pleciem un iegrūda atpakaļ krēslā. Lūisam asinis sakāpa sejā, taču viņš nepretojās.

—  Un tagad paklausies, — Larijs mierīgi teica. — Tagad tu sēdēsi te un noklausīsies visu, ko tev teikšu. Ja tu mēģināsi atstāt šo telpu, iekams es tev to nebūšu atļāvis, es tevi gluži vienkārši nokniebšu. Skaidrs?

Lūiss, cenzdamies atgūt savaldīšanos, klusēja. Larijs piebīdīja lapu viņam tuvāk.

—   Paraksties, Lūis, — viņš teica. — Šis līgums dod tev tiesības pretendēt uz vienu ceturtdaļu no mūsu raktuvēm, vairāk tev nekas nepienākas.

—     Jūsu raktuves? — Lūiss nicīgi novilka. — To mēs vēl redzēsim. Ja tu domā, ka es esmu tik stulbs, lai riskētu ar tūkstošiem un atteiktos no pelņas… Nekļūsti smieklīgs, Larij!

Larijs viņu brīdi klusēdams vēroja. — Varbūt tu gribētu zināt, kas ar tevi notiks, ja šo dokumentu neparakstīsi?

Lūiss sarāvās. —Ja tie ir draudi, Larij…

—  Tie ir draudi. Es tev saku pilnīgi atklāti, ka tev šis līgums ir jāparaksta, ja tu gribi vēl pāris atlikušos gadus baudīt dzīvi.

Lūisa seja kļuva pelēka. Viņa acis šaudījās no viena pie otra. Viņš piecēlās, piegāja pie bufetes, pielēja glāzi ar viskiju un ātri izdzēra. Alkohols laikam piešķīra viņam jaunu drosmi.

—  Mīļo Larij, — viņš sacīja, — tas neko nedos. Pat šajā nostūrī ir likumi. Tu varbūt jutīsies vīlies, bet par slepkavību arī šeit ir paredzēts bargs sods.

—   Es tomēr riskēšu, — Larijs teica. — Tur ir dokuments. Tas ir uzrakstīts portugāļu un angļu valodā, un tu to divreiz parakstīsi.

Lūiss papurināja galvu. —Tu neesi pirmais, kas man draud, bet es tik viegli nepadodos. Raktuves pieder man, sapratāt? — viņš aizsmakušā balsī nošņāca. — Ja jums šķiet, ka arī jums uz tām ir kaut kādas tiesības, tad iesniedziet lietu tiesā Lisabonā vai Londonā, kur jums labāk patīk! Jūs vispār varat darīt, ko gribat. Man jums vairs nekas nav sakāms, ejiet pie velna, visi!

Tubijs ilgāk nespēja valdīties.

—  Krīt, — viņš teica, — to es tā neatstāšu.

Viņš savilka roku dūrē un atvēzējās, taču Larijs satvēra viņa roku.

—  Larij, lūdzu, laid mani vaļā!

Larijs papurināja galvu. — Mēs izdomāsim kaut ko labāku. Lai viņš iet.

Lūiss Krīts, cenzdamies neskriet, pameta telpu.

13

Tubijs pirmais atguva valodu.

—  Žēlīgais Dievs, Larij, — viņš iesaucās, — to taču viņš nedarīs.

Larijs pasmaidīja. — Nedarīs?

—  To viņš noteikti nedarīs, — Tubijs turpināja. — Tu viņu nokaitināji, tāpēc viņš sarunāja to, ko nemaz nedomā.

—  Taisnība laikam tomēr būs Larijam, — sarunā iesaistījās Marks. — Bet ar to mēs nesamierināsimies, vai ne, Larij?

—   Es darīju visu, kas bija manos spēkos, — Larijs teica. — Šorīt es attiecīgā iestādē pieteicu prasību. To Lūiss vēl nezina. Taču, ja viņš domā lietu nodot tiesai vai noprotestēt mūsu prasību, tad mums nav nekādu cerību.

Larijs lēnām piegāja pie loga, aizdedza cigareti un domīgi sāka raudzīties uz dārzu.

—   Ir tikai viena iespēja, kā mēs varam saņemt savu dalu no raktuvēm, — viņš teica. — Lūisam Krītam pēkšņi ir smagi jāsaslimst un jānomirst. Tad viss nostāsies savās vietās. Tad raktuves būsim atraduši mēs, pēc tam reģistrējuši, un neviens mums tās nevarēs atņemt. Taču tādi cilvēki kā Lūiss parasti dzīvo ilgi, tāpēc nav nekādas nozīmes runāt muļķības.

Tubijs piecēlās un sāka staigāt šurpu turpu pa istabu.

—   Un es, idiots, aizsūtīju Buntijai telegrammu, taču, ja man tagad viņai nāktos atzīties, ka tas viss nav taisnība, es to nespētu izdarīt. To es varu pateikt pilnīgi atklāti.

—    Larij, vai ir pamats kaut kādam optimismam, ņemot vērā faktu, ka viņš ir tik loti norūpējies par savu veselību? — Marks jautāja.

Larijs papurināja galvu. — Lūiss nodzīvos līdz deviņdesmit gadiem, Mark, tas ir pilnīgi droši. Bet tas, ko mēs tagad runājam, ir absolūtas muļķības.

—  Ak tā? — Tubijs iesaucās. — Bet es varu teikt pilnīgi atklāti, ja viņš mūs tiešām grib apvest ap stūri, man nebūs nekādu sirdsapziņas pārmetumu. Es šajā ekspedīcijā esmu ieguldījis visu, tu varbūt neticēsi, bet Buntija dzīvoja no tām pāris mārciņām, ko es saņēmu no Lūisa. Esmu apkrāvis māju ar hipotēku parādiem un ieķīlājis visu iespējamo. Ja man tagad būs jāatgriežas mājās tukšā un jāsāk viss no gala tikai tāpēc, ka Lūiss ir rīkojies negodīgi, tad es būšu spējīgs uz visu.

Larijs piekrītoši pamāja. — Es arī, — viņš teica. — Taču mums jācenšas saglabāt mieru. Turklāt jūs noteikti domājat, ka zināmā mērā notikušajā esmu vainojams arī es, vai ne?

—  Nerunā muļķības, —Tubijs iebilda.

—  Tā tomēr ir. Jums šķiet, ka viss būtu kārtībā, ja es l^ūisu nebūtu nokaitinājis. Taču jūs kļūdāties. Tas būtu noticis jebkurā gadījumā. Man bija tāda nelaba nojauta, ka es Krīta kungu pārāk labi pazīstu. Un, kad tu esi sagatavojies uz vissliktāko, tad tas parasti arī notiek.

—  Ja viņš mums būtu piedāvājis desmit procentus, — Marks teica, — vismaz piecus vai …

—  Pagaidiet, — Tubijs viņus pēkšņi pārtrauca. — Es jums kaut ko pateikšu. Es nespēju noticēt, ka Lūiss ir tāds nelietis, kā mums tagad šķiet. Viņš taču zina, kādā situācijā mēs esam, un ja mēs mierīgi ar viņu parunātu, ar vārdu sakot, es mēģināšu kaut ko lietas labā darīt.

Viņš devās uz durvīm.

—  Starp citu, maniem bērniem viņš uz Ziemassvētkiem aizsūtīja rotaļlietas, jūs taču saprotat.

—   Lūdzu, mēģini ar viņu runāt mierīgi, — Larijs teica, un Tubijs izgāja pa durvīm.

Larijs pasmaidīja. — Es savukārt mēģināšu kārtīgi piedzerties, — viņš teica Markam. — Arī tas reizēm palīdz.

Tērstona kundzei šī diena neko labi nesākās. Žaklīne, nevienam neko nepaskaidrojot, vai visu dienu palika gultā, bet, kad viņa beidzot piecēlās, tad ne ar vienu nerunāja.

Pat Lūiss, kas parasti bija loti mierīgs, šodien nebija omā. Tubijs, Marks un Larijs staigāja pa māju drūmām sejām un smēķēja cigareti pēc cigaretes.

Ēdienreizes noritēja tik nospiedošā atmosfērā, ka Tērstona kundze nevarēja justies labi. Visbeidzot vakarā Tērstona kungs nekur nespēja atrast savu stetoskopu. Viņš pieprasīja, lai tiktu pārmeklēta visa viņu bagāža, tāpēc pa visu guļamistabu bija izmētāti apģērba gabali.

—  Dārgā, stetoskops man noteikti ir jāatrod, — viņš teica, nometies uz grīdas. — Esmu apsolījis Lūisam viņu šovakar izmeklēt.

— Atkal? —Tērstona kundze izdvesa. — Tādā gadījumā tu velti pūlies, Džon, jo viņš pēdējā brīdī pārdomās.

—   Iespējams, — Tērstons piekrita, — taču kā viņa medicīnas konsultantam, kas ik gadu saņem piecsimt mārciņu lielu honorāru, man stetoskops tomēr ir vajadzīgs, ja nu viņš gadījumā tomēr nolemj ļaut sevi izmeklēt. Kas noticis ar Džekiju?

—   Nav ne jausmas, — Tērstona kundze atbildēja. — Viņa uzvedas patiešām dīvaini, taču man neko nesaka. Turklāt dīvaini izturas ne tikai Džekija. Kas ar viņiem visiem ir noticis? Viņi ir tik nomākti un nervozi, un tas noteikti nav no karstuma, jo Larijs, Marks un Tubijs pie tā jau ir pieraduši.

Tērstons tikai paraustīja plecus. — Neesmu nevienam neko jautājis, jo man tur nav nekādas daļas, — viņš teica, — taču man šķiet, ka viņi ar Lūisu ir sastrīdējušies raktuvju dēļ. Šī lieta laikam ir pieņēmusi citu virzienu, nekā mūsu trijotne bija cerējusi.

—  Džon, bet tās raktuves taču ir loti vērtīgas, vai ne?

—  Domāju gan, man pat šķiet, ka tur pietiks visiem. Taču liekas, ka viņiem ir kaut kādas nepatikšanas.

—  Katrā ziņā man šķiet nožēlojami tas, ka vajag tikai atrast raktuves, lai varētu saplēsties. — Tērstona kundze nopūtās. — Džon, ļauj man pameklēt tavu stetoskopu, tu te visu apgriezīsi ar kājām gaisā.

—  Te jau tas ir, — Tērstons teica un izvilka stetoskopu no kādas blūzes. — Bet tagad mēģināsim mazliet uzjautrināt Marku un Tubiju. Abi sēž istabā un skatās apkārt tukšiem skatieniem.

Viņi aizgāja pie trim vīriem. Marks sēdēja guļamkrēslā un tik sparīgi pūta cigaretes dūmus griestos, it kā gatavotos artiem noslēgt personīgus rēķinus. Savukārt

Tubijs stāvēja pie klavierēm un raudzījās uz taustiņiem tā, it kā tie viņu būtu līdz nāvei apvainojuši.

Doktors Tērstons abos noraudzījās ar jautru smaidu. — Tad, lūk, kā pēkšņa bagātība iedarbojas uz vidusšķiru, — viņš teica savai sievai. — Viņi izskatās tā, it kā būtu pazaudējuši veselu bagātību. Faktiski mums būtu jāpriecājas, ka raktuves neesam atraduši mēs.

Tubijs sataisīja nevainīgu sejas izteiksmi un savilka lūpas smaidā. — Redziet, Tērstona kundze, —viņš teica, — viss nav tik skaisti, kā mēs sākumā bijām domājuši. Mēs esam…

—  Tāpēc arī mēs esam tik nomākti, — Marks viņu pārtrauca, uzmetot brīdinošu skatienu,— ka nezinām, ko ar tik lielu naudu darīt. Tubijs būs izmežģījis smadzenes domājot, ko labāk būvēt, — slimnīcu vai savrupmāju. Viņam ir loti bail, ka viņu varētu uzņemt muižnieku kārtā. Doktor, vai jūs gadījumā nezināt, ar ko nodarbojas Larijs?

—  Viņš pirms kādas pusstundas kaut kur aizgāja, — Tērstons atbildēja. — Es nezinu, kas viņam pēkšņi uznāca, taču viņš pielēca kājās un, pie sevis kaut ko neskaidru murminot, izgāja no istabas. To valodu viņš laikam apguvis mūžamežā?

Marks papurināja galvu. — Jūs maldāties, — viņš teica, — Larijs runā tikai angliski.

—  Ak tā? Nu jā, viņš man jautāja, kur ir Žaklīne, un kad es pateicu, viņš pēkšņi pielēca kājās…

—  Un kur tad viņa ir? — Tubijs jautāja. — Viņa taču apsolīja mums šovakar dziedāt.

—  Viņa kaut kur aizgāja, — Tērstona kundze atbildēja.

—  Cerams, ne jau viena, — doktors piebilda. — No cietuma esot izmukuši pāris bandītu, un pirms pusstundas pie mums bija atnācis kāds policijas ierēdnis, lai brīdinātu. Uz kurieni viņa aizgāja?

—  Uz dejām kopā ar Lūisu, tātad mums ne par ko nav jāuztraucas.

Doktors Tērstons sarauca uzacis. — Dejas, šeit?

—   Nu jā, uz iedzimto deju svētkiem. — Tērstona kundze teica. — Es īsti neieklausījos, Džon. Bet Lūiss gribēja Žaklīnei daudz ko parādīt.

Doktors Tērstons sarauca pieri grumbās. — Vai tu maz zini, kādas šeit ir dejas?

—  Nē, Džon, — viņa atbildēja. — Iespējams, ka tās ilgst cauru nakti, bet es lūdzu, lai Lūiss Žaklīni pavada mājās vēlākais vienpadsmitos. Man šķiet, ka viņš teica, šīs dejas esot par godu kaut kādam Ju-Ju, vai tā viņu sauc, Mark?

Marks pamāja ar galvu un sarauca uzacis.

— Viņu sauc, ļauj man padomāt, —Tērstona kundze turpināja, — laikam taču M'bugulu.

—  Ko? — Marks pēkšņi izslējās.

—  Mark, es esmu pārliecināta, ka tas bija viņa vārds.

—  M'bugulu? Un Lūiss tur aizveda Žaklīni?

—  Jā, bet kāpēc gan ne? — Tērstona kundze nespēja saprast.

—  Augstā debess, doktor, tālāk vairs nav kur likties! — Tubijs iesaucās. — Neviens pieklājīgs cilvēks taču tur neietu ar sievieti…

—  Bet man nebija ne jausmas… — Tērstona kundze bezpalīdzīgi teica.

—  Mēs varam vienīgi pieņemt, ka Lūiss nezināja, kas tas patiesībā ir, — doktors viiju pārtrauca. — Bet, ja tas ir kaut kas tik slikts, kā jūs, Tubij, sakāt…

—  Kaut ko vēl sliktāku ir grūti iedomāties, — Marks teica, — varat man ticēt.

—   Tad ir tikai viena izeja. — Doktors Tērstons satraucās. — Man vina jāatved atpakaļ.

Viņš steidzās uz durvīm. Marks un Tubijs viņam sekoja. Taču pēkšņi tās atsprāga vaļā, un Larijs aiz rokas ievilka istabā Žaklīni, tad aizvēra durvis un palaida meiteni vaļā. — Larij, ko tu īsti iedomājies! — viņa šņāca.

Larijs tikai paraustīja plecus. — Atzīstos, ka rīkojos ne visai pieklājīgi, — viņš atzina. — Taču citas iespējas man nebija.

—  Tev vispār nav tiesību…

—   Ir, Džekij, un, ja tu nebūtu nākusi, es tevi gluži vienkārši būtu atnesis.

—  Doktor, es saprotu, ka Žaklīne ir apvainojusies, — Larijs teica, — bet man nebija citas iespējas. Kad es lūdzu, viņa man neklausīja.

—    Un tāpēc tev, visiem redzot, bija mani jāvelk prom, — Žaklīne viņu pārtrauca, — it kā es būtu tavs īpašums.

—   Es esmu pārliecināts, ka Larijam bija pamatots iemesls to darīt, — Tērstona kundze iesāka.

—   Māt, lūdzu nejaucies, — Žaklīne teica, — tu tur nebiji. Larijs visu portugāļu virsnieku klātbūtnē apvainoja Lūisu, un tas — pēc visa Lūisa dāsnuma pret mums…

—  Dāsns! — Tubijs iesaucās. — Svētā vientiesība!

—  Turi muti! — Marks norūca.

—   Nomierinies, Džekij! — doktors Tērstons turpināja. — Esi vismaz tu pieklājīga. Larijs gribēja tikai to labāko.

—   Larijam nav nekādu tiesību jaukties manās darīšanās, — Žaklīne dusmīgi teica. — Iedzimto dejas, kas vispār vēl nebija sākušās.

—  Paldies Dievam, — Larijs piebilda. Tad palūkojās uz Marku un Tubiju. — M'bugulu, — viņš teica.

Marks pamāja ar galvu. — Tā nav izklaide, kas būtu domāta tev, — viņš piebilda. — Protams, tu nevarēji zināt…

—    Es zinu tikai to, ka Larijs mani padarīja par apsmieklu, Mark. Viņš, visiem redzot, aizvilka mani prom.

—  Es lūdzu, lai tu nāc man līdzi, — Larijs viņu pārtrauca.

—  Kāpēc? Tur taču bija Lūiss.

—  Vēl jo vairāk tāpēc.

—   Zināt, Larij, — sarunā iesaistījās Tērstona kundze, — to jums nevajadzēja teikt. Lūisam noteikti nebija ne jausmas, ka dejas…

—  Tās ir auglības dejas, — Larijs sacīja, pagriezies pret doktoru Tērstonu.

Viņš pamāja ar galvu. — Džekij, tādā gadījumā tu nedrīksti uz Lariju dusmoties, ka viņš tevi no turienes aizveda, — viņš teica.

— Tam nav nekādas nozīmes, kas tās bija par dejām, — Tērstona kundze turpināja, — esmu pārliecināta, ka

Lūiss Žaklīni uz tām nebūtu aicinājis, ja būtu zinājis, kas viņu tur sagaida. Džentlmenis tā nerīkojas.

Tubijs nespēja savaldīties. — Džentlmenis! Svētā vientiesība! — viņš iesaucās.

—   Turi muti un uzvedies pieklājīgi, — Larijs viņu apsauca.

Taču Tubija pacietības mērs bija pilns. — Džentlmenis! — Viņš iekarsa arvien vairāk. — Jūs uzskatāt, ka Lūiss Krīts ir džentlmenis?

—  Tubij, — Larijs mierīgi teica, — ja tu neturēsi muti, būs nepatikšanas!

Taču Tubijs viņam nepievērsa uzmanību. — Tātad jūs, Tērstona kundze, uzskatāt viņu par džentlmeni? Un tu, Džekij, arī? Turklāt jūs nekādi nespējat noticēt, ka viņš ir pietiekami liels nelietis, lai uzaicinātu tevi uz tik šausmīgu sarīkojumu, par kuru viņš bija lietas kursā? Tad es jums varu pateikt, ka cilvēks, kas ir spējīgs lauzt doto vārdu un apkrāpt savus partnerus, kas viņa vietā ir izdarījuši darbu…

Žaklīne pagriezās un paraudzījās uz Lariju. — Larij, vai tā ir taisnība?

Viņš tikai paraustīja plecus. — Viduslaikos Tubijam par to nogrieztu mēli. Viņš ir īsta tirgus sieva.

—  Tu man neatbildēji. Vai tā ir taisnība?

—  ļā, ir, — Tubijs atbildēja. — Larijs ir pārāk solīds, lai tev to pateiktu, bet es nē. Man paliek nelabi noraugoties, kā Lūiss spēlē labdari. Jūs visi viņu uzskatāt par jauku, mīlu, plaša vēriena cilvēku, bet patiesībā viņš nav nekas cits kā nelietīgs krāpnieks. Mēs šeit ieradāmies kā viņa partneri, bet tagad neesam nekas vairāk kā sīki izpildītāji. Astoņpadsmit mēneši darba, astoņpadsmit mēneši grūtību, un tagad mēs pat nevaram saņemt kārtīgu sviestmaizi, kā teikts parunā. Tāds ir jūsu Lūiss!

Doktors Tērstons uzmeta Larijam ātru skatienu. — Tātad tomēr taisnība?

Larijs pamāja ar galvu. — Kad jau Tubijs ir tā izpļāpājies, man vairs nav jēgas censties visu apstrīdēt, — viņš sacīja. — Lūiss katram no mums apsolīja ceturto dalu no raktuvēm. Tagad viņš par to vairs negrib ne dzirdēt, mēs nesaņemsim vispār neko.

—  Tas izklausās neticami. —Tērstona kundze sašļuka.

—  Larij, bet jums taču noteikti ir jābūt līgumam, — Žaklīne teica.

Viņš papurināja galvu. — Mums ir tikai mutiska vienošanās.

—   Bet ja raktuves ir tik bagātīgas, kā jūs sakāt, Larij, — sarunā iejaucās doktors Tērstons, — tad taču tur pietiek visiem?

—  Tur pietiek divdesmit, pat simt cilvēkiem, — Tubijs teica, — bet Lūiss ir citās domās. Viņš grib visu paturēt sev, un mēs varam iet pie velna.

—  Tas ir loti skumji. — Doktors Tērstons samulsa.

—   Doktor, jums nav iemesla uztraukties, — Larijs viņu mierināja. — Turklāt man ir ļoti žēl, ka jūs to vispār uzzinājāt, bet Tubijs ir loti nesavaldīgs.

—  Tā jums ir milzīga nelaime.

—   Mēs vēl neesam cerības zaudējuši, — Larijs turpināja. — Starp citu, ne jums, ne jūsu sievai, ne Džekijai ar to nav nekāda sakara, jums vienīgi varētu būt nepatīkami atrasties zem viena jumta ar mums. Mēs varam sameklēt viesnīcu…

—   Nerunājiet muļķības, Larij, — doktors Tērstons norūca. — Ja jūs domājat pārcelties uz viesnīcu, mēs jums sekosim.

—  Doktor, bet, lūdzu, Lūisam par to ne vārda.

Doktors Tērstons tikai paraustīja plecus. — Kā vēlaties, — viņš teica, — bet es gan labprāt Lūisam pateiktu, ko es par viņu domāju. — Viņš pievērsās sievai. — Bet tagad gulēt, mana dārgā. Nāc, Džekij, tu esi šeit ienesusi pietiekami lielu nemieru, un Larijs tikai priecāsies, ja tevis šeit nebūs. Arlabunakti!

Viņš kopā ar Tērstona kundzi izgāja no istabas. Džekija vilcinājās viņiem sekot. Viņa aizgāja līdz durvīm, bet tad tomēr pagriezās atpakaļ. — Arlabunakti, Tubij. Arlabunakti, Mark!

—  Ar labu nakti, Džekij.

Marks atkal atlaidās guļamkrēslā un sāka blenzt griestos. Tubijs piesēdās pie klavierēm. Žaklīne uzlika roku Larijam uz pleca.

—  Larij, man patiešām ļoti žēl, — viņa sacīja.

Viņš pasmaidīja. — Mēs vēl neesam padevušies, Džekij. Es Lūisam tomēr neļaušu mums visu atņemt.

—   Faktiski es ne… man tiešām žēl, Larij, — viņa noteica un izsteidzās ārā.

Kad durvis aiz viņas bija aizvērušās, Marks jautāja:

—  Larij, kā tev šķiet, kur ir mūsu kopējais draugs?

—   Viņš noskaities aizdrāzās uz ciemu, — Larijs atteica un paraustīja plecus. — Viņš solīja mani apcietināt, iespējams, ka ir aizskrējis uz policijas iecirkni.

—  Tu taču viņam vismaz iegāzi pa ausi?

Larijs papurināja galvu.

—  Hm! Žēl gan.

—  Tad es būtu viņu nositis.

—  Jā, — Marks noteica.

—  Es esmu noguris, — Tubijs pēkšņi paziņoja.

Marks piecēlās. — Es arī, — viņš teica. — Arlabunakti, Larij!

Larijs par atbildi pamāja ar galvu un apsēdās pie klavierēm. — Guli gultiņā un klausies, Tubij, — viņš sacīja. — Es nospēlēšu tavu mīļāko dziesmu.

14

Iekams vēl Marks un Tubijs bija nokļuvuši līdz durvīm, tās atvērās un istabā iedrāzās Loiss. Ieraudzījis abus vīriešus, Lūiss apstājās un saniknotu skatienu raudzījās te uz vienu, te otru. Viņš savilka rokas dūrēs, saknieba lūpas, viņa asinsvadi uz pieres izspiedās. Kad Larijs sāka skali spēlēt klavieres, viņš ātri piesteidzās pie tām. Larijs pat nepacēla acis.

—  Pagaidām divi pret vienu, Tubij, — viņš teica.

—  Ko?

— Tā ir pareizo skaņu attiecība pret nepareizajām, — Larijs paskaidroja. — Varbūt sākumā tu varētu svilpot pareizo melodiju?

—  Larij! — Lūiss iebrēcās.

Larijs pacēla galvu. — Nu, Lūis, vai visu labi apskatījies? Nav slikti, vai ne?

Lūiss ar lielām pūlēm savaldījās. — Varu pateikt tikai to, ka tu uzvedies kā proletārietis.

Larijs pasmaidīja.

—  Žaklīne ir ar mani vienisprātis.

—  Bija, — Larijs viņu izlaboja. — Tagad vina savas domas ir mainījusi. Iespējams, ka tagad vina tevi uzskata par proletārieti. Starp citu, viņa interesējās, vai tu zināji, kas ir M'bugulu, un vai tas ir kaut kas tieši tavā gaumē. Nu, kā ir, Lūis?

— Tas attiecas vienīgi uz mani, — Lūiss šņāca. — Man nav nekādas vajadzības tev atskaitīties, tāpat es neļaušu tev jaukties savās darīšanās. Es darīšu to, kas man patīk.

Larijs tikai paraustīja plecus. — Katrā ziņā man šķita, ka M'bugulu pat tev ir par stipru un Žaklīni uz tādu izrādi nav jāaicina līdzi.

—  Protams, — Tubijs piekrita. — Bet tu jau nevarēji zināt, kas tas ir, vai ne, Lūis? Es tās dejas redzēju, tās tiešām ir drausmīgas.

Lūiss pagriezās pret Tubiju. — Ja es gribēšu dzirdēt tavas domas, tad darīšu tev to zināmu, — viņš nošņāca. — Es nerunāju vis ar tevi, bet ar Lariju. Bet tev, Larij, es saku pēdējoreiz, tava bezkaunība man ir apnikusi. Tu vari plātīties mūžamežā, pie manis tu ar to neko nepanāksi. Man vienreiz pietiek.

Viņš apsviedās apkārt un uzlūkoja Marku un Tubiju.

—   Man vienreiz pietiek, — viņš aizsmakušā balsī atkārtoja. — Es gribēju pret jums, arī pret Lariju, būt pieklājīgs, kaut gan viņš mani nosauca par blēdi un krāpnieku. Taču tagad negaidiet no manis ne mazāko piekāpšanos. Ja jums tas nepatīk, varat pateikties Dīna kungam.

Tubijs savilka labo roku dūrē un tuvojās Lūisam, taču, kad Larijs pielēca kājās, viņš apstājās.

—  Būs jau labi, Tubij, — Larijs teica. — Lūiss nekad nav domājis par piekāpšanos. Vienīgi tagad viņš izmanto gadījumu, lai izskatītos cēlāks. Man personīgi nekāda piekāpšanās nav vajadzīga. Žēlastības dāvanas es nepieņemu.

—  Naudas lietās es neesmu īpaši sīkumains, — Marks iesāka, — bet šim blēdim es neļaušu sev neko dāvināt.

—   Es pastāvu vienīgi uz savām tiesībām, — Larijs turpināja, — tāpēc man ir pilnīgi vienalga, vai to, kas man pienākas, tu man atdod brīvprātīgi vai man tas jāpaņem ar varu. Marks un Tubijs ir ar mani vienisprātis.

—   Skaidrs, — Lūiss noteica. — Tad klausieties. Jūs šurp esat atnesuši zeltu astoņu tūkstošu mārciņu vērtībā, vai ne? Labi, rīt no rīta jūs to manā vārdā nodosiet attiecīgajā iestādē. Vai sapratāt? Manā vārdā, katru gramu.

—  Tas tad… — Tubijs iesāka.

— Ja jūs šo zeltu nenodosiet vai mēģināsiet aizbēgt, — Lūiss piebilda, — es likšu jūs apcietināt. Es jums parādīšu, kurš šeit ir noteicējs. Reizē ar to šī lieta būs nokārtota.

Viņš apsēdās klubkrēslā, aizkūpināja cigāru un sāka lasīt avīzi. Tubijs pārgāja pāri istabai un apstājās blakus Lūisam.

—  Paklausies, — viņš iesāka. — Mēs negribam darīt neko neapdomīgu, bet tā tu nedrīksti pret mums izturēties.

—   Es jums samaksāšu algu par mēnesi uz priekšu, braukšanas biļeti līdz Anglijai un vairāk ne penija, — Lūiss atcirta, skatienu no avīzes nepacēlis. — Varat uzskatīt, ka jums vēl ir laimējies. Protams, jūs jau varat griezties arī tiesā. Tas gan jums izmaksās krietnu žūksni, bet tā ir jūsu darīšana. — Lūiss piecēlās, nometa avīzi krēslā un lēnām devās uz durvju pusi, bet Tubijs viņam aizšķērsoja ceļu.

—   Pagaidi, — viņš aizsmakušā balsī teica, — tā tu neaiziesi. Tu neiziesi no šīs istabas, iekams nebūsi apsolījis…

Lūiss pacēla roku. — Lūdzu, Tubij, iztiksim bez šī teātra, — viņš teica. — Man ir loti nepatīkami, taču atzīstos, ka visā šajā jezgā liela daļa vainas ir jāuzņemas man. Jau no paša sākuma es pret jums izturējos pārāk pieklājīgi un, tā vietā, lai jūs man par to būtu pateicīgi…

—  Pateicīgi! — Tubijs iekliedzās. — Pateicīgi! Svētā vientiesība!

—  Es esmu pret jums bijis pārāk labs, tas man tagad ir pilnīgi skaidrs, — Lūiss turpināja. — Jūs saņēmāt no manis naudu, es rūpējos par tavu ģimeni…

Tubijs dūre šāvās uz priekšu, taču iejaucās Larijs un satvēra viņu aiz rokām.

—  Tikai mieru, Tubij, — viņš teica. — Pazudi un atstāj Lūisu manā ziņā.

—   Kaut kas nedzirdēts! — Tubijs šņāca. — Tāds blēdis…

—  Zinu, — Larijs centās viņu nomierināt. — Ret tagad pazudi. Mark, paņem viņu līdzi. Man Lūisam ir kaut kas sakāms.

Marks atvēra durvis. — Nāc, Tubij!

Tubijs paraustīja plecus un izgāja no istabas.

—    Man nav ne mazākās vēlēšanās klausīties tavā vāvuļošanā, — Lūiss teica. — Man viss ir skaidrs. Rīt no rīta es uzaicināšu advokātu un nokārtošu visu tā, kā ir paredzēts likumā. Ja tu domā izvirzīt kaut kādas pretenzijas attiecībā uz raktuvēm, turklāt tikai tāpēc, ka es tev piešķīru divus tūkstošus ekspedīcijas finansēšanai, tad, lūdzu, dari to!

Larijs pasmaidīja. — Noskaidrosim beidzot visu, Lūis, — viņš sacīja. — Tu man piešķīri divus tūkstošus mārciņu, un to es arī neapstrīdu. Es pat nejautāju, kāpēc tu to darīji.

—  Larij, tas viss mani neinteresē.

—  Tu manā rīcībā nodevi šo naudu, — Larijs turpināja, — jo tādā veidā varēji tikt no manis vaļā.

—  Kāds tam visam sakars ar zelta raktuvēm?

—  Par tām tagad nav runa, — Larijs atbildēja. — Ar raktuvēm tam nav nekāda sakara. Runa ir par Žaklīni.

— Ja tu domā, ka es taisos ar tevi runāt par Žaklīni… — Lūiss iesāka.

—   Es gaidu, ka tu mani uzklausīsi, — Larijs viņu pārtrauca. — Tu taču zināji, ka mēs esam saderināti?

—  Man nebija ne jausmas.

—  Tu loti labi zināji, ka mēs ar viņu bijām tikpat kā saderināti, to zināja visi. Tāpēc es gribu zināt, kas ir noticis, kamēr es biju Āfrikā.

Lūiss pasmaidīja. — Kāpēc tu to jautā man?

—  Tāpēc, ka tu esi vienīgais, kas var man to pateikt. Tu taču viņu vedi izklaidēties. Faktiski man laikam to tiešām nevajadzētu jautāt tev.

—    Tur nu gan nevarētu būt nekas iebilstams, ja divi pieauguši cilvēki kaut kur iziet. Un tev vispār nav nekādu tiesību šeit iejaukties.

—   Lūis, es netaisos ar tevi diskutēt, — Larijs vinu atkal pārtrauca. — Es tev tikai gribu skaidri un gaiši pateikt, lai tu Džekiju liec mierā.

—  Tāpēc, ka tu vēl aizvien ceri vinu apprecēt? Dārgais, tu esi pārāk liels optimists.

—   Nē, es neceru viņu apprecēt, — Larijs turpināja, — bet es ceru, ka varbūt kādu dienu ieradīsies kāds kārtīgs vīrietis, kas negribēs tik rafinētu sievu kā tās meitenes, ar kurām tev ir bijusi darīšana.

Lūiss piespieda sevi pasmaidīt. — Tu esi pārlieku bērnišķīgs, Larij.

—  Man gluži vienkārši ir laba atmina, — Larijs atbildēja. — Es atceros dažus gadījumus…

Lūiss uzmeta acis pulkstenim. — Tas viss ir ļoti interesanti, — viņš teica un gāja uz durvju pusi, — bet ir jau vēls. Man jārūpējas par savu veselību, ja tev nav vairāk ko teikt, tad es tomēr gribētu iet gulēt.

—   Es atkārtoju vēlreiz, tu Žaklīni vairs necentīsies mācīt.

—  Larij, es tiešām nezinu, par ko tu runā. Tu laikam pārāk ilgi esi bijis saulē.

— Ja tu neliksies mierā, — Larijs piebilda, — es būšu spiests iejaukties.

15

Nākamajā rītā pēc brokastīm Žaklīne paņēma Lariju pie rokas un izgāja dārzā. Lūiss sēdēja drūmu seju, bet vina tikai smaidīja. Tas, ka viņa spēj sāpināt Lūisu, viņai sagādāja prieku.

Kad abi no mājas vairs nebija saredzami, Žaklīne apstājās.

—  Nu, ļaundari, — viņa smiedamās ierunājās.

—  Vai tu šodien jūties labāk, Džekij? — Larijs jautāja. — Tā šķiet. Kopš esi šeit, tu pirmoreiz smejies pa īstam. Vai pārmaiņas pēc būtu noticis kaut kas patīkams?

—   Es pagājušonakt pati sev atzinos visos grēkos, Larij, un tad cilvēks uzreiz jūtas labāk, vai ne?

—  Nezinu, Džekij. Es to nekad neesmu darījis.

Viņa pasmaidīja. — Viens grēks bija vakar tik slikti

pret tevi izturēties. Taču savā ziņā es to tomēr nenožēloju. Citādi Tubijs neko nebūtu stāstījis par zelta raktuvēm, un es neko nezinātu. Larij, tu esi pārāk stūrgalvīgs. Tu visu būtu paturējis pie sevis un atstājis mani pārliecībā, ka Lūiss ir džentlmenis.

—  Vai tu līdz šim tā patiešām domāji?

Viņa izvairījās no tiešas atbildes. — Bet, pat ja jums nav rakstiska līguma, jūs taču kaut kā tomēr varat pierādīt savas tiesības uz šīm raktuvēm, vai tad ne?

—  Es būtu loti priecīgs, ja man šāda iespēja būtu, — viņš atteica. — Arī Marks un Tubijs nav pret mani sevišķi labi noskaņoti, kaut arī cenšas to neizrādīt. Viņi ir pārliecināti, ka mēs savu daļu būtu dabūjuši, ja vien es pret Lūisu būtu izturējies laipnāk. Taču es citādi nespēju.

Viņa domīgi pamāja ar galvu. — Un tev nav nekādu iespēju Lūisu piespiest? Vakar vakarā taču tu teici, ka jūs vēl cīnīsieties.

— Tas ir blefs, — Larijs viņu pārtrauca. — Tubijs smagi pārdzīvo notikušo, un es gluži vienkārši nespēju pateikt viņam visu patiesību. Bet, runājot par Lūisu, viņš mūs patiešām ir piekrāpis. Šodien viņš gatavojas sūtīt telegrammu kādam savam advokātam, tāpēc viens ir skaidrs — ja pie lietas ķersies jurists, mēs būsim zaudētāji.

Viņš pasmaidīja. — Vai nav jocīgi, Džekij, kā liktenis ar mums izrīkojies, — kaut ko pasola un tad tomēr liek mums palikt tukšā.

—  Galvu augšā, Larij! — Žaklīne iesmējās. — Gan jau liktenis jums beigās tomēr būs labvēlīgs.

—  Nu, protams, par šo tēmu ir daudz sakāmvārdu, — Larijs piekrītoši pamāja. — Zelta maliņa pie horizonta. Gan jau viss būs labi un tā tālāk. Liels paldies, Džekij, tu man tiešām iedvesi milzīgu drosmi. Tāpēc tagad es domāju palēnām piedzerties.

Džekija viņā noraizējusies palūkojās, viņa bija par šo negaidīto dzēlību izbrīnījusies un aizskarta.

—  Larij, ja es jums kaut kā varētu palīdzēt!

—  Kāpēc tieši tu?

Viņa paraustīja plecus. — Vai tev šlriet tik nedabiski, ka gribu palīdzēt?

—  Es to biju domājis mazliet citādāk, — Larijs teica. — Ja tu mums patiešām gribi palīdzēt, tad varētu mēģināt Lūisam pateikt pāris banalitāšu. Godīgums vienmēr uzvar — vai kaut ko tamlīdzīgu. Ja tu kaut ko teiksi, viņš noteikti paklausīs. Tev uz viņu ir liela ietekme.

Larijs sabāza rokas kabatās un skatījās zemē. — Jocīgi, vai ne? — viņš turpināja. — Es būtu derējis uz visu ko, jo biju pārliecināts, ka tu pie tādām nepiederi.

—   Pie kādām?

—  Pie dezertierēm, — viņš atbildēja.

Viņa uzmeta Larijam skatienu, taču viņš to nepamanīja. Viņa nopūtās un lēnām sāka iet uz mājas pusi.

Verandā vientuļš sēdēja Lūiss, viņš vēl arvien izskatījās saīdzis. Ieraudzījis nākam Džekiju, viņš vēl vairāk sarauca uzacis. Viņa palika stāvam verandā un vēsi noraudzījās Lūisā.

—  Kas noticis, Lūis? — viņa jautāja. —Jūs izskatāties tā, it kā birža būtu slēgta.

—  Ko jūs teicāt Larijam? — viņš jautāja.

Žaklīne pasmaidīja. Tātad viņš nebija tikai greizsirdīgs, viņš bija arī nobijies.

—    Ko jūs viņam stāstījāt par… mums? — Lūiss taujāja.

—  Kas tad man būtu jāstāsta?

—   To jau nekad nevar zināt, — Lūiss teica. — Es negribētu viņa dēl iekulties nepatikšanās. Ja vien viņš kaut ko nojaustu, tad saceltu lielu traci. Vai viņš jums kaut ko jautāja?

Viņa pamāja ar galvu. — Viņš man jautāja, vai ceļojuma laikā man nav piemetusies jūras slimība.

—   Vai jums nav radies iespaids, ka viņam ir kaut kādas aizdomas, ka viņš par kaut ko ir uztraucies?

—  Neapšaubāmi, Lūis, viņš ir uztraucies, turklāt par mani.

Viņš uzmeta Žaklīnei nervozu skatienu.

—   Viņam šķiet, ka es esmu izmainījusies. Viņam šķiet, ka ir izmainījusies mana acu krāsa.

—   Hm! Nevaru iedomāties, ko viņš ar to domāja.

Katrā ziņā, kamēr viņam nav nekādu pierādījumu, man ir vienalga, ko viņš domā. Bet, neskatoties uz visu, būtu labāk, ja jūs ar viņu tiktos iespējami reti. Vai viņš kaut ko teica par mani?

—  Neko tādu, kas varētu mani pārsteigt.

—  Ak tā? Un kas tas bija?

—   Tikai tas, ka jūs gribat apkrāpt viņu un viņa draugus.

Lūiss piesarka. Viņš ieķērās ar rokām krēsla atzveltnē. Tad īsi iesmējās.

—  Ak tā? Un to viņš teica jums?

Viņa pamāja ar galvu. — Vai tā ir taisnība?

—   Skumji, ka jūs man to jautājat, Džekij, — Lūiss aizvainots atbildēja. — Jūs pat nespējat iedomāties, cik loti jūs mani sāpināt.

—  Vai tā ir taisnība, Lūis?

—  Protams, nav, — viņš dusmīgi atteica. — Tas Larijam Dīnam ir raksturīgi — viņš izvirza kaut kādus apvainojošus apgalvojumus tāpēc vien, ka es viņam neesmu uzdāvinājis miljons mārciņu. Ja viņš tā turpinās, man nāksies viņu iesūdzēt par neslavas celšanu.

—  Cik no zelta raktuvju peļņas saņems Larijs?

—  Viņš saņems to, kas viņam pienākas. Un pārējie tāpat. Žaklīn, nejaucieties šajā lietā. Tā uz jums neattiecas. Tā attiecas uz mani un viņiem, un es pats ar visu tikšu galā.

—  Larijs apgalvo, ka katram no jums pienākas viena ceturtdaļa.

—  Larijs melo. Viņiem ne uz ko nav tiesību.

—  Un to viņi laikam arī dabūs.

Lūiss tikai paraustīja plecus. — Džekij, es negribu ar jums par to diskutēt. Taču varat man ticēt, Larijam un vina draugiem es samaksāšu to, kas viņiem pienākas.

—  Tam es tiešām varu ticēt?

—   Protams. Cilvēki par mani runā daudz ko, taču neviens nevar apgalvot, ka es neturētu doto vārdu vai nemaksātu parādus.

—  Montijam Kāram jūs nesamaksājāt.

—  Mīlā Džekij, es jau reizes simt esmu teicis, ka jūs esat pārklausījusies. Es jums apsolīju, ka Montijs Kārs neprasīs naudu, kamēr jūs…

—   Necentieties aizvien izgrozīties, — Žaklīne dusmīgi atcirta. — jūs ar mani noslēdzāt darījumu, bet tagad atsakāties pildīt savu pienākumu, tāpēc es nemaz nešaubos, ka ar Lariju un viņa draugiem jūs gatavojaties rīkoties tieši tāpat. Taču vienmēr tas nevar izdoties, un šoreiz jūs tik vienkārši cauri netiksiet.

—  Žaklīn, nomierinieties.

—   Es jums kaut ko pateikšu, Lūis. jūs darīsiet tieši to, ko es jums likšu.

Viņš apjucis raudzījās Žaklīne.

—  Jūs man dosiet vārdu… Nē, ar to vien nepietiks, jūs sastādīsiet rakstisku līgumu, pēc kura Larijam, Markam, Tubijam un jums pienāksies katram viena ceturtā dala no raktuvēm, un vēl šodien jūs to parakstīsiet. Es jūs piespiedīšu.

Lūiss smaidīja. — Jūs mani piespiedīsiet?

Viņa pamāja ar galvu. — Vai nu jūs darīsiet, ko es likšu, vai arī es visu izstāstīšu Larijam.

Tagad Lūiss jau smaidīja pavisam plati.

— Jūs varbūt domājat, ka man nepietiks drosmes? — Džekija jautāja.

Viņš paraustīja plecus. — Larijs diezin vai priecāsies, kad jūs viņam visu izstāstīsiet, — viņš sausi teica. — Viņš ir pārāk pedantisks, viņš jums to tā vienkārši nepiedos.

—   Uz to es arī nemaz neceru. Šoreiz es nedomāju par sevi. Jūs to laikam nespējat saprast, vai ne? Es domāju par Lariju.

—  Nu pieņemsim, ka jums pietiktu drosmes Larijam visu pateikt. Kā jums šķiet, ko viņš darīs?

—  Lūis, es zinu, no kā jūs baidāties. Jūs baidāties, ka viņš jūs varētu nosist. Bet to viņš diemžēl nedarīs. Taču viņš jūs noteikti tā piekaus, ka jūs nespēsiet noturēties kājās. Cik labi būtu, ja es pati spētu to izdarīt!

Lūisa acis šaudījās šurpu turpu. — Džekij, par to es nešaubos, — viņš teica. — Tāpat es zinu, ka Larijs uzvestos kā bandīts, taču viņam nebūs tādas izdevības. Savukārt jūs esat vīlusies, ka Larijs nekļūs bagāts, kā jūs bijāt cerējusi, un reizē ar to izjuks jūsu plāni. Jūsu vilšanās ir tik liela, ka jūs kļūstat neapdomīga un neesat pamanījusi pāris lietu. Pieņemsim, ka jūs Larijam visu izstāstāt, un vēl pieņemsim, ka viņš izdara visu tā, kā esat iecerējusi. Un tālāk? Larijam nav naudas, un jūsu situācija paliek tikpat slikta kā agrāk.

Žaklīne savilka pieri grumbās. — Manai situācijai šoreiz nav nozīmes, Lūis, un to es jums jau tcicu.

—  Tad parunāsim par jūsu tēva situāciju. Pēc pāris dienām mēs atgriezīsimies Anglijā, un, lai ko jūs būsiet teikusi Larijam, Montijam Kāram jūs tik un tā būsiet parādā tūkstoš mārciņuTātad jums ir divas iespējas, vai nu maksāt, vai pastāstīt par notikušo tēvam. Protams, ja esat ar mieru…

—  Es netaisos ar jums diskutēt, — Žaklīne viņu pārtrauca. — Vai jūs domājat turēt doto vārdu attiecībā uz Lariju un viņa draugiem un parakstīt līgumu?

Lūiss brīdi domāja. Tad pēkšņi piecēlās kājās.

—  Ja jūs uz to ir iedvesmojis Larijs…

—  Larijs neko nezina.

—   Es neļaušu, lai mani piespiež ne Larijs, ne kāds cits. Es neparakstīšu nekādu līgumu, un jūs varat teikt Larijam, ko gribat. Ja Larijs man taisīs nepatikšanas, gan es ar viņu galā tikšu.

Viņa paraustīja plecus. — Vai tas ir jūsu pēdējais vārds?

—  Es gribētu zināt tikai vienu, — viņš atbildēja. — Es apsolīju, ka Montijs Kārs klusēs tik ilgi, kamēr jūs būsiet prātīga. Es uzsveru, kamēr būsiet prātīga, Džekij.

—Ko jūs ar to gribat teikt?

—  Tikai to, ka es jūsu uzvedību neuzskatu par prātīgu. Visa ceļojuma laikā jūs no manis izvairījāties, man pat šķiet, ka mēs divatā neesam pabijuši pat piecas minūtes. Es vēl aizvien esmu jūsos iemīlējies…

—  Dieva dēļ, Lūis, nerunājiet muļķības!

Krīts saknieba lūpas. — Nu, labi, — viņš teica. — Es savas jūtas paturēšu pie sevis. Tikai neaizmirstiet vienu — es jūs nepaņēmu uz šejieni līdzi, lai jūs mani muļķotu. Turpmāk jums nāksies būt piekāpīgākai. Jūs saprotat, ko es domāju? Ja nebūsiet prātīga…

—  Kas tad būs?

Luiss pasmaidīja un piecēlās. — Jus būsiet piekāpīgākā. Kaut vai tēva dē|, — viņš piebilda un iegāja mājā.

16

Pie pusdienu galda Žaklīne bija loti runīga. Viņas vaigi bija sasārtuši, acis — dzīvības pilnas. Taču, uzmetot skatienu Lūisam, viņas mute savilkās nepievilcīgā grimasē.

Doktors Tērstons, kas izmaiņas Žaklīnes uzvedībā pamanīja pirmais, sarauca uzacis. Tik nervozu viņš savu meitu vēl nebija redzējis.

Pēc pusdienām viņš ar Žaklīni pagāja nostāk no pārējiem. — Džekij, vai tu nejūties vesela?

—   Man mazliet sāp galva, — viņa nobēra.

Doktors Tērstons pamāja. — Tubijs ir sadabūjis

mašīnu, — viņš teica, — un piedāvā mums nelielu izbraukumu. Es tev tomēr gribētu ieteikt palikt mājās un atgulties.

—  Jā, tēt, tā droši vien būs labāk.

Žaklīne iegāja savā istabā, apsēdās krēslā un aizsmēķēja. Pēc pusstundas viņa redzēja Tubiju un Marku kopā ar viņas vecākiem aizbraucam. Kad pēc brīža no mājas izgāja arī Larijs, viņa piecēlās, uzmeta skatienu spogulī, nopūderēja degunu un devās meklēt Lūisu.

Viņi satikās dzīvojamā istabā. Lūiss lasīja grāmatu un, viņai ienākot, pacēla galvu.

—   Vai galvassāpes jau pārgājušas? — viņš jautāja, laipni smaidīdamas.

—  Paldies, Lūis, man tiešām ir daudz labāk.

Viņš atzinīgi noraudzījās Žaklīne. — Jūs lieliski izskatāties, — Lūiss teica. — Džekij, jūs taču uz mani vairs nedusmojaties? Es no rīta biju pret jums loti nepieklājīgs, bet neņemiet ļaunā. Biju loti satraukts, un ar to arī izskaidrojams mans aizkaitinājums.

—  Katrā zinā jūs nebijāt neko laipns. Es visu vainu uzvēlu karstumam.

—   Kopš esmu šeit, katra diena atnes jaunas nepatikšanas, — Lūiss turpināja. — Pirmkārt, raktuves… Bet drīz vien tas beigsies. Nākamajā trešdienā aties kuģis, un es ceru, ka līdz tam laikam būšu visu nokārtojis.

—   Larijs nožēlos, ka vispār atbraucis uz Āfriku, — Žaklīne pēkšņi sacīja. —Tik daudz mēnešu smaga darba un atgriešanās Anglijā tukšām rokām.

Lūiss sarauca pieri. — Larijs neatgriezīsies Anglijā, — viņš atcirta.

—  Bet vēl vakar viņš man teica…

—  Viņš tur nemaz nedrīkst rādīties, jo ir līdz ausīm parādos. Es viņa kreditorus nomierināju teikdams, ka viņš drīz vien būs bagāts.

—  Kaut gan zinājāt, ka tā nebūs?

Lūiss paraustīja plecus. — Gribu tikai skaidri pateikt, lai jūs nerēķinieties ar Larija klātbūtni Anglijā. — Viņš saņēma Žaklīnes roku. — Paklausieties, Džekij. Larijs nav jums piemērots. Es zinu, ka jums viņš vienmēr ir paticis, un tas ir apbrīnas vērts fakts, taču jums būtu laiks saprast, ka viņš nav jūsu vērts.

Viņš apklusa un uzmanīgi paskatījās.

—  Turpiniet, Lūis, — viņa teica.

—  Jums jātic, ka jūs man patiešām ļoti patlkat. Kad atgriezīsimies Anglijā, es jums iekārtošu skaistu, mazu dzīvoklīti, kur varēs justies pilnīgi neatkarīgi. Mēbeles mēs varēsim izvēlēties kopā.

—  Un kā būs ar jūsu sievu, Lūis? — vina jautāja.

Viņš sarauca uzacis. — Laimīgā kārtā mums par

viņu nav…

—  Es baidos, ka ir. Anglijā jūs man teicāt, ka esat iesniedzis šķiršanos. Kā tad būs?

Lūiss izvairījās no viņas skatiena. —Tas nav atkarīgs no manis, — viņš atbildēja. — Man, protams, nebūtu nekādu iebildumu atgūt brīvību, taču, beigu beigās, es nevaru savu sievu piespiest piekrist laulības šķiršanai.

—  Droši vien ne, — Žaklīne piekrita. — Taču esmu pilnīgi pārliecināta, ka esat darījis visu, lai viņu līdz tam novestu.

Viņš uzmeta Žaklīnei ātru skatienu, taču pēc viņas sejas izteiksmes nebija noprotamas patiesās domas.

—  Žaklīn, jūs pat nespējat iedomāties, cik tas ir grūli, — viņš sāka skaidrot. — Mana sieva negrib šķirties reliģisku iemeslu dēļ. Taču es ceru, ka viņa tomēr nāks pie prāta.

Žaklīne iesmējās. — Atvainojiet, — viņa sacīja. — Nespēju novaldīties. Patiesībā jūs visvairāk baidāties no tā, ka jūsu sieva varētu no jums izšķirties!

—  Tā nav taisnība, — viņš dusmīgi noliedza. — Tiklīdz viņa būs ar mieru…

—  Vai tiešām jūs meklējat jauku meiteni, ar ko apprecēties?

Lūiss pamāja ar galvu. — Tā būsiet jūs, — viņš teica.

—  Es tā nebūšu, jo neesmu jauka meitene un jūs man nepatīkat.

Lūiss nepacietīgi pacēla roku. — Par to tagad nediskutēsim, — viņš teica. — Par precēšanos būs runa tikai pēc šķiršanās, bet līdz tai…

—  Bet līdz tai, — Žaklīne viņu pārtrauca, — jūs cerat, ka es ar jums uzturēšu apšaubāmus sakarus, lai man nebūtu drosmes paraudzīties tēvam acīs un būtu jākaunas pašai no sevis.

Lūiss nopūtās. — Mūsdienās neviens vairs par šādiem sakariem neuztraucas. Ja jūs paraudzītos no pareizā viedokļa, tad saprastu, ka es par jums rūpēšos daudz vairāk nekā Larijs un darīšu visu, lai jūs būtu laimīga.

—  Jūs to domājat nopietni?

—  Nu, protams.

—  Varbūt es jums došu šādu iespēju.

Viņš pārsteigts paraudzījās Žaklīnē. — Nu tad taču viss ir kārtībā, vai ne? Es ceru, ka jūs ne par ko neraizējaties?

—   Ne gluži. Vai atceraties to vakaru uz kuģa, kad notika masku balle? Jau toreiz es biju loti satraukta, jo nekad agrāk nebiju ģībusi. Tēvs domāja, ka tas ir no karstuma, jūs viņam piekritāt, un tā tas arī palika. Arī es pati toreiz nebiju par to pilnīgi pārliecināta.

—  Uz kuģa? Toreiz, pirms piecām nedēļām? Jūs taču neko neteicāt, man nebija ne jausmas, tad kāpēc jūs nenācāt pie manis?

Viņa paraustīja plecus.

—    Kaut kas traks! — Lūiss iesaucās. — Es dotu

Dievs vien zina ko, lai tas tā nebūtu noticis. Vai jūsu māte… Kā jums šķiet…

Žaklīne papurināja galvu. — Pagaidām vēl neviens.

Lūiss atviegloti uzelpoja. — Uz mani jūs varat paļauties.

—  Es arī ceru.

—  Man jau kaut kas ienāca prātā.

—  Nezinu, kas jums šajā sakarā varētu ienākt prātā, — Žaklīne teica. — Parasti šādās reizēs cilvēki precas.

—   Mīļo Džekij, — Lūiss nepacietīgi iesāka, — es jums jau izskaidroju…

—  Ka mēs nevaram precēties, iekams jūs nebūsiet izšķīries. Tas man arī ir skaidrs. Bet šajā situācijā nāksies pasteigties, vai ne?

—  Jā, protams. Taču es jau runāju par grūtībām, un turklāt tam ir vajadzīgs arī laiks. Bet starplaikā jums būs jāuzticas man.

—  To es nevaru.

—  Bet…

—  Es jums nevaru uzticēties, — viņa atkārtoja. — Un es nemaz netaisos to darīt. Šķiršanos var paātrināt ar naudas palīdzību.

—  Džekij, tikai neuztraucieties…

—  Un kā vēl es uztraucos, — Žaklīne atcirta. — Vai nu sūtiet telegrammu savam advokātam, lai viņš iesniedz šķiršanos, vai es uztaisīšu tādu skandālu, kādu jūs vēl neesat piedzīvojis.

—   Nav vērts, — Lūiss atbildēja. — Iekams es pats Anglijā nebūšu runājis ar savu sievu, nav jēgas kaut ko uzsākt.

—  Tatad telegrammas nebūs?

—  Nē.

—  Labi, — Žaklīne teica. — Tad parakstiet paskaidrojumu, ka esat…

—   Es neko neparakstīšu, — Lūiss vinu dusmīgi pārtrauca. — Es neko neatzīšu. Kā lai es zinu, ka jūs vispār…

—  Parakstīsiet vai ne?

—   Es atsakos, — viņš iesāka, bet pēkšņi apklusa. Viņš nekustīgi blenza uz Žaklīnes labo roku. Tajā bija revolveris.

—  Dieva dēļ, Džekij, vai tas ir pielādēts?

—  Šoreiz es neblefoju, — viņa mierīgi noteica. — Revolveris ir pielādēts.

—  Džekij, paklausieties! Jūs mani esat pārpratuši. Es taču netaisos jūs pamest nelaimē.

—   Lūis, nenervozējiet, — Žaklīne pārtrauca vīrieti, uz viņas lūpām parādījās nicinošs smīns. — Tēvam es uzrakstīju vēstuli, tajā ir pateikts viss, kas noticis kopš tā vakara, kad Montijs Kārs izspēlēja triku ar kārtīm. Jums taču viss bija norunāts, vai ne? Vienalga. Ja nedarīsiet, ko es lieku, man nebūs citas izejas.

—   Paklausieties, Džekij, — Krīts lūdzošā balsī runāja. — Es jūs neatstāšu nelaimē, tikai dodiet man laiku padomāt!

Žaklīne pasmaidīja. — Labi, es pagaidīšu, tikai ne pārāk ilgi.

Viņš aizsmēķēja un sāka staigāt pa istabu. Pēkšņi viņš pagriezās pret Žaklīni. — Tagad es saprotu, ko tas viss nozīmē, — viņš teica. — Aiz tā visa slēpjas Larijs, vai ne?

Viņa tikai paraustīja plecus.

—  Jūs mani ienīstat Larija dēļ, — viņš turpināja. — Labi, piekrītu, cs ne vienmēr esmu spēlējis godīgi. Ne attiecībā pret jums, ne pret viņu. Jums viņš vēl aizvien ļoti patīk, vai ne?

Žaklīne klusēja, bet Lūiss turpināja: — Larijs man nekādā ziņā nav nesimpātisks. Iespējams, ka jūs viņam patīkat, pat ļoti. Tad kāpēc jūs nerunājat… ar viņu?

—  Par ko, Lūis?

Lūiss turpināja staigāt pa istabu. — Es nezinu, cik lieli ir Larija parādi Anglijā. Varbūt seši, varbūt septiņi tūkstoši. Tas ir daudz, bet, ja runa ir par jums, cs neesmu sīkumains. Ja vien Larijs būs prātīgs, es esmu ar mieru šos parādus atlīdzināt.

Žaklīne sarauca pieri. — Ko jūs domājat ar jēdzienu "prātīgs"?

—   Katrā ziņā jūs varat ar viņu parunāt un noskaidrot, ko viņš par to domā. Jūsos viņš ieklausīsies vairāk nekā manī. Ja raktuves izrādīsies tik vērtīgas, kā viņš saka, tad desmit tūkstoš mārciņu dēl man nav ko uztraukties.

—  Kāds jums sakars ar Larija parādiem?

Lūiss piegāja pie Žaklīnes un uzlika savu roku uz viņējās. — Džekij, man patiešām nav viegli, — viņš iesāka. — Jūs man loti patīkat, tāpēc es ceru… bet atstāsim to. Tagad es nedrīkstu domāt par sevi. Taču man nav viegli no jums atteikties, man nav viegli atdot jūs citam.

—   Saprotu, — Žaklīne viņu pārtrauca. — Jūs tātad gribat man sameklēt vīru. Vai tas nav nedaudz vecmodīgi?

—  Ja Larijam jūs vēl aizvien patīkat, tad man tā šķiet vienīgā iespēja. Man tas, protams, būs sāpīgi, taču tagad galvenokārt jādomā par jums un jūsu vecākiem.

—  Runājiet skaidru valodu, — Žaklīne teica. — Jūs domājat atmaksāt Larija parādus ar noteikumu, ka viņš mani apprec. Vai tā tas bija domāts?

Viņš piekrītoši pamāja.

—   Bet tas taču vēl nav viss, vai varbūt tomēr? Atcerieties Montiju Kāru. Kad mēs ar Lariju būsim apprecējušies, tad mums nebūtu patīkami, ja Montijs Kārs mums uzmāktos ar tūkstoš mārciņu parādu.

—  Es noteikti parūpēšos, lai…

—  Es jau teicu, ka jums neticu. Ja gribat tikt no mani vaļā…

— Tās ir muļķības! — viņš nokaitināts iesaucās. — Es tikai gribu, lai jūs būtu drošībā.

—  Tādā gadījumā jums mani jāpasargā arī no Montija Kāra. Citiem vārdiem sakot, es pieprasu čeku par tūkstoš mārciņām.

Lūiss vilcinājās. — Un kā es zināšu…

—  Nebaidieties, es netaisos nodarboties ar izspiešanu.

Viņš sarauca uzacis.

—   Nē, Lūis, tā nav izspiešana. Es vienīgi prasu, lai jūs samaksājat man parādu, ko jau sen esat apsolījis izdarīt.

Brīdi Lūiss šķita šaubāmies, tad paraustīja plecus.

—  Es nosūtīšu uz Londonu telegrammu un likšu šo summu ieskaitīt jūsu kontā.

Lūiss izgāja no istabas. Žaklīne iekrita klubkrēslā un aizklāja rokām seju.

Viņa bija brīva. Viņa to atkārtoja domās vēl un vēlreiz. Lūiss bija priecīgs, ka ticis no viņas vaļā, un viņa bija brīva. Brīva no Lūisa, no Montija Kāra un pastāvīgajām bailēm. Viņa atcerējās Lariju, viņa acis.

Žaklīne juta pieskārienu plecam. Pacēlusi acis, viņa sev blakus ieraudzīja Lariju.

17

Larija seja bija ļoti nopietna. Viņa pasmaidīja.

—  Larij! Man likās, ka tu aizgāji.

—  Tikai uz pāris minūtēm, — viņš atteica. — Pārējo laiku es sēdēju ārā, verandā. Tev laikam ir diezgan smagi, Džekij.

Viņa atkal aizsedza rokām seju. — Larij, cik daudz tu dzirdēji?

—  Visu. Attiecībā uz Krītu nedrīkst klīrēties.

—  Tad jau tu arī zini…

—  …ka Lūiss izrādīja sevišķu asprātību, lai saglabātu tavu labo slavu. Bet patiesībā tu esi gļēvule, Džekij, vai ne? Kāpēc tu viņu nenošāvi? Vai tu tiešām domā, ka viņš tev palīdzēs?

— Viņam nav iemesla to darīt. Laimīgā kārtā man viņa palīdzība nemaz nav vajadzīga.

—  Tātad tas, ko tu viņam teici, nemaz nav taisnība?

—  Nē.

—  Saprotu, — Larijs teica. — Paldies Dievam! Tad viss ir vienkāršāk. Bet tā taču varēja būt, vai nc?

—  Larij, lūdzu izbeidz šīs jautājumu krustugunis!

—  Labi. Turklāt šis jautājums arī bija lieks. Bez iemesla

Lūiss nebūtu iekritis. Tu viņu skaisti apvārdoji. Žēl, ka neesi vīrietis.

Viņa pārsteigta viņā paraudzījās.

—  Tad es tevi vismaz varētu kārtīgi piekaut, — viņš sakostiem zobiem teica. — Lūiss Krīts! Bet es visu laiku domāju…

—  Larij, es tevi lūdzu! — viņa klusu sacīja. — Tu nespēj pateikt nevienu pārmetumu, ko es jau simtiem un tūkstošiem reižu pati sev nebūtu teikusi.

—  Atvaino, — viņš teica. — Bet tas viss itin nemaz pēc tevis neizskatās.

Žaklīne nopūtās. — Nezinu, Larij, ko lai tev saku, — viņa atbildēja. — Es visu laiku cerēju, ka tu to nekad neuzzināsi. Es to gribēju noklusēt. Taču kaut kā…

—  Viss negāja pēc plāna?

Viņa papurināja galvu. — Tu esi vienīgais, kam es nespēju melot.

Larijs pasmaidīja. — Nemaz nav tik slikti, ka mēs nepaspējām apprecēties, — viņš teica. — Tev bija tik labs skolotājs. Un kā tas notika — par naudu? Tas tev man nav jāsaka.

—  Naudai tur bija ļoti liela nozīme, — Žaklīne sacīja. — Pēc tam, kad tu aizbrauci no Anglijas un nebija neviena, kas mani pieskatītu, es kļuvu diezgan vieglprātīga. Sāku šķiest aizvien vairāk naudas, rēķini krājās, bet es nespēju tēvam lūgt naudu. Beidzot man bija jāsper izmisuma solis, lai no šīs jezgas izkļūtu.

—  Un tad parādījās Lūiss Krīts?

Viņa pamāja ar galvu. — Patiesībā tā bija mana kļūda, — viņa turpināja. — Es Lūisu pierunāju aizvest mani uz spēlmaņu klubu. Mēs tur pabijām vairākkārt, un kādu vakaru es nolēmu spēlēt uz tūkstoš mārciņām.

—  Un zaudēji.

—   Samaksāt es, protams, nespēju, — Žaklīne stāstīja. — Larij, tas bija triks, bet faktiski tam nebija nozīmes! Es biju zaudējusi galvu, es vairs neredzēju izeju, tāpēc izšķīros par tik lielu summu. Bet tad…

—  Tālāko cs spēju iedomāties, — Larijs tcica. — Lūiss pieteicās tev palīdzēt, tikai ar zināmiem noteikumiem. Taču…

—  Man bija jādomā par tēvu, — viņa skaidroja. — Es vienkārši nespēju viņu sāpināt. Un tad saslima māte, viņai bija nepieciešams ceļojums pa jūru, taču tas nav attaisnojums. Visbeidzot Lūiss atteicās no mūsu norunas, viņš gribēja mani piespiest… Larij, lūdzu, nerunāsim vairs par to!

—   Paklausies, Džekij, — viņš sacīja. — Atstāj visu manā ziņā, labi? Arī man ar Lūisu ir kārtojami šādi tādi rēķini, un šoreiz viņam neizdosies izlocīties. Es priecājos, ka tu viņu nenošāvi, ļa kāds šeit šaus, tad tas būšu es.

Viņa satvēra Larija roku. — Larij, lūdzu, nē!

—   Džekij, es tevi nesaprotu. Varbūt man vēl viņam būtu jāpateicas?

Viņa papurināja galvu. — Viņš nav šāda uztraukuma vērts. Turklāt par nebijušu to arī nevar padarīt.

—   Bet tālāk tā nevar, — viņš protestēja. — Tev par visu jāpastāsta tēvam.

—  Nē, Larij. Tēvs neko nedrīkst zināt.

Larijs sarauca uzacis. — Tūkstoš mārciņas! — viņš noteica. — Ja Lūiss būtu kārtīgs cilvēks, es tev varētu iedot desmit tūkstošus, aci nepamirkšķinot.

—  Liels paldies, Larij! To es zināju. Bet par to mums vairs nav jāuztraucas. Lūiss samaksās… lai tiktu no manis vaļā. Viņš man apsolīja nekavējoties visu nokārtot.

—  Un tu viņam noticēji? Tu es nelabojama.

Viņa papurināja galvu. — Šoreiz viņš turēs vārdu. Viņš nosūtīs telegrammu uz Londonu un liks ieskaitīt naudu manā kontā. Viņš šausmīgi steidzas atbrīvoties no manis. Starp citu, vai tu zināji, ka viņš ir precējies?

—  Viņš bija precējies. Viņa sieva ir mirusi jau pirms gadiem pieciem.

Viņa paraustīja plecus. — To man būtu vajadzējis zināt. Vienalga, tagad man vairs Lūisa dēļ nav jāuztraucas.

Larijs piekrītoši pamāja.

Žaklīne ilgi klusēja, tad pēkšņi nočukstēja: — Larij, vai tam ir kāda nozīme, ja es teikšu, ka to visu nožēloju?

Larijs saņēma viņas rokas un pievilka sev klāt.

— Tu esi loti bērnišķīga, — viņš sacīja, tad pēkšņi apkampa viņu un noskūpstīja.

—   Augstā debess, un tagad tu vēl raudāsi! — viņš iesaucās. — Par ko tu raudi? Vai tev nevajag manu kabatlakatiņu?

Viņa papurināja galvu.

—  Varbūt man vajadzētu iet? — viņš jautāja.

Viņa pamāja, un viņš devās uz durvīm. — Larij!

Viņš apstājās un pagriezās atpakaļ. Džekija raudzījās Lari jā un caur asarām teica: — Paldies.

—  Tikai nepadodies, — viņš smaidot noteica.

Pēc vakariņām Žaklīne nodziedāja dažas dziesmas. Doktors Tērstons apmierināts smaidīja. Šķita, ka ar meitu atkal viss ir kārtībā. Tātad viņš bija velti uztraucies.

Lūiss Krīts, kurš spēlēja klavierpavadījumu, izskatījās ar sevi tik loti apmierināts, ka Tubijs tikai ar pūlēm savaldījās, lai nemestos viņam virsū. Marks saīdzis raudzījās griestos.

Kad visi bija aizgājuši uz savām istabām, Žaklīne vēl pāris minūtes uzkavējās dzīvojamā istabā. Viņa stāvēja pie loga un raudzījās naktī. Izdzirdusi veramies durvis, viņa pagriezās. Istabā bija ienācis Lūiss.

—   Pēc mūsu sarunas cs vēlreiz visu apdomāju, — viņš teica. — Jūs man piekritīsiet, ka mūsu vienošanās tomēr nav īsti korekta.

—  Jūs tā domājat?

—   Es, protams, vēl aizvien esmu gatavs darīt visu iespējamo jūsu labā. Tāpat es neatsakos nokārtot Larija parādus, ja jūs ar viņu spēsiet vienoties, taču attiecībā uz tūkstoš mārciņām es neesmu tik drošs. Tūkstoš mārciņas ir loti liela nauda.

—  Lūis! — viņa izmocīja, — jūs man devāt vārdu, un tagad atkal…

Viņš pacēla roku. — Džekij, to visu mēs abi apspriedīsim, — viņš teica. —Taču būtu loti nepatīkami, ja mūsu sarunu kāds noklausītos. Ja atgriežamies pie mūsu šīsdienas sarunas, tad es neuzskatu…

—  Lūis, tas jau ir pārāk nopietni.

—  Neapšaubāmi, — viņš piekrita. — Taču šī izspiešana…

—  Jūs aizmirstat, ka pats sākumā bijāt šā darījuma ierosinātājs.

—  Pilnīgi pareizi, — viņš Žaklīni pārtrauca. —Ja jūs būtu ievērojusi mūsu norunu un spēlētu godīgi, tad vēl varētu runāt.

—  Saprotu, — Žaklīne teica. — Labi, es nevaru jūs piespiest uzvesties kā džentlmenim, bet esmu jums darījusi zināmu, kas notiks, ja domāsiet izlocīties.

Lūiss pasmaidīja. — Cik jūs esat teatrāla. — Viņš papurināja galvu. — Džekij, tas jums nepiestāv! Turklāt jūs nedrīkstat domāt tikai par sevi. Jums jādomā arī par tēvu. Ja būsiet tik nesaprātīga un man draudēsiet, tad jūsu tēvam var rasties nepatikšanas.

—  Vai tagad gadījumā nedraudat jūs?

Viņš paraustīja plecus. — Džekij, jums jābūt prātīgai. J'arasti par šīm lietām nerunā, bet dotajos apstākļos jums tomēr būtu jāzina, ka jūsu tēvs ir mans parādnieks.

—  Ak jā, cs zinu cik jūs bijāt augstsirdīgs! Māte man to izstāstīja. Man šķiet, ka tā ir vistīrākā izšķērdība.

Viņš pacēla uzacis.

—   Piecsimt mārciņu gadā tikai par to, lai noturētu jūs pie dzīvības, — Žaklīne turpināja.

Lūiss savieba seju. — Ļoti vienkārši ir šādu piezīmi izteikt, bet ko jūs ar to domājat panākt? Starp citu, runa nav tikai par regulāru honorāru. Kad jūsu tēvs bija nonācis grūtībās, es viņam vairākkārt aizdevu lielākas naudas summas. Kopā tas ir pāri par trim tūkstošiem mārciņu.

—  Ko?

Viņš pamāja ar galvu. — Bez manas palīdzības jūsu tēvs nespētu ne dienu uzturēt savu praksi.

Žaklīne saguma, bet viņš tikai smaidīja.

—  Un tēvs nav jums šo parādu atmaksājis? — viņa jautāja.

—  Viņš nemaz nav spējīgs to izdarīt, — Lūiss atcirta. — Maksājumu termiņš jau sen ir novēlots, un tikai mūsu draudzības vārdā es neko neesmu uzsācis. Es vienīgi gribēju, lai jums būtu skaidrs, ka pieprasīt atpakaļ savu naudu, turklāt kuru katru brīdi, man ir tīrais sīkums.

—  Saprotu. Un viss ir atkarīgs tikai no manis.

—  Ja būsiet prātīga, es to, protams, nedarīšu…

—  Kad es pieprasīšu tūkstoš mārciņas no jums, tad jūs pieprasīsiet tēvam atdot parādu. Ja viņš to nespēs atdot…

—  Tur nav nekāda "ja". Viņš nav spējīgs maksāt.

—  Un jūs viņu izputināsiet? Lūis, tas nav iespējams… pat jūs to nespētu izdarīt!

—  Pēc tam, kad esmu jūs iepazīstinājis ar visiem apstākļiem, tas vairs nebūs vajadzīgs, — Lūiss teica. — Savukārt jums šo tūkstoš mārciņu dcļ nav ko uztraukties. Kad jūs ar Lariju būsiet vienojušies, es parūpēšos par to, lai Montijs Kārs jūs neapgrūtina.

—  Tik ilgi, kamēr jums labpatiksies?

Lūiss pasmaidīja un devās uz durvīm. — Džekij, — viņš teica, — jums būtu pēdējais laiks apzināties, ka Lūisu Krītu nav iespējams apmuļķot. Arlabunakti!

18

Žaklīne vēl labu brīdi palika stāvam pie loga. Beidzot viņa saņēmās un lēnām gāja uz savu istabu. Viņa ilgi nespēja aizmigt. Kad acis beidzot aizvērās, viņu sāka mocīt nemierīgi sapņi. Sapni viņa redzēja Lūisu Krītu un Montiju Kāru. Viņa metās abiem pakaj, dzirdēja Lūisa sēcošo elpu, skrienot viņš ik pa brīdim taustīja pulsu un uz nelielas lapiņas pierakstīja tā biežumu.

Montijs Kārs ik pa laikam ņēma no kabatas ārā papīra strēmeles un (āva tām krist zemē. Žaklīne vienu no tām pacēla. Tas bija čeks par tūkstoš mārciņām ar viņas parakstu. Tā kreisajā augšējā stūrī ar sarkanu tinti bija atzīme: "Nav apmaksāts." Žaklīne sāka skriet vēl ātrāk. Viņa visiem spēkiem centās panākt Montiju Kāru, lai pateiktu kaut ko steidzamu un svarīgu. Pēkšņi viņa nespēja atcerēties, ko tieši, bet viņas sakāmajam bija kaut kāds sakars ar sarkanu spēļu kārti.

Kādu gabalu noskrējusi, Žaklīne ieraudzīja lielu, apaļu bedri. Tikuši līdz tai, abi vīrieši tajā ielēca un pazuda. Viņa nevilcinoties abiem sekoja. Bedre bija milzīga, Žaklīne lielā ātrumā krita lejup. Pusceļā viņa aizdrāzās garām Lūisam un Montijam Kāram, kuri kā gaisa baloni karājās gaisā. Abi izskatījās ļoti noskaitušies, viņa dzirdēja Lūisu Krītu kliedzam, ka viņi netiekot tālāk, jo neesot pietiekami smagi.

Beidzot Žaklīne bija sasniegusi bedres dibenu un tagad atradās zelta raktuvēs. Visapkārt mirdzēja zelts. Viņa paņēma lāpstu un sāka drudžaini rakt. Viņa saprata, ka jāizrok iespējami vairāk zelta tēvam, Larijam, Markam, Tubijam un sev, iekams Lūiss būs kļuvis smagāks un nonāks lejā. Taču darbs veicās loti lēnām. Lāpsta kātā bija iestiprināta visai pavirši un rokot čīkstēja… Žaklīne pamodās un piecēlās gultā sēdus. Viņa dzirdēja kaut kādu skaņu… kaut kādu čīkstoņu, tā nāca no durvju puses…

Žaklīne sāka taustīties pēc elektrības slēdža un iededza gaismu. Paraudzījusies visapkārt, viņa sāka vērot durvis. Šaubu nebija, kāds tās bija atslēdzis. Sprauga k|uva aizvien platāka.

Žaklīne izlēca no gultas, uzmeta plecos rītasvārkus un steidzās tās atvērt.

—  Kas tur ir? — viņa jautāja.

— Tikai neuztraucieties, dārgā, — Lūiss čukstēja. —Tas esmu es, Lūiss.

Viņa ar plecu atspiedās pret durvīm. — Lūis, ko jūs vēlaties?

Spiediens pret viņas plecu kļuva spēcīgāks. Viņai bija jāsakopo visi spēki, bet to, vienalga, bija par maz.

—  Lūis, lūdzu ejiet! Dieva dēļ, Lūis…!

Koridora otrā galā ar cigareti mutes kaktiņā šurpu turpu pa savu guļamistabu staigāja Larijs. Viņš centās vēsu prātu izprast situāciju, taču nespēja. Patiesībā viņš vairāk uztraucās par Marku un Tubiju. Viņi abi visas cerības bija saistījuši ar zelta raktuvēm. Tāpēc nebija nekāds brīnums, ka Lūisa nekaunība viņus tā šokēja. Marku kaut kur gaidīja viņa meitene, Tubijam bija jādomā par Buntiju un bērniem.

Vispār Tubiju nevarēja izlaist no acīm. Savā pašreizējā dvēseles stāvoklī viņš bija gatavs Lūisu nošaut, ja nebūs citas izejas, taču uz kaut ko tādu Tubijs nebija spējīgs. Tam viņš bija pārāk pieklājīgs un apzinīgs. Larijs pasmaidīja. Katrā ziņā brīnums, ka Lūisu nebija nošāvis viņš pats. Faktiski viņam to darīt bija vairāk iemeslu nekā pārējiem. Nerunājot par raktuvēm, Džekijas dēļ vien viņš bija pelnījis lodi.

Nu jā, bet viņa taču visbeidzot bija no Lūisa tikusi vaļā…

—  Larij!

Tas bija griezīgs, baiļpilns kliedziens. Larijs sastinga. Brīdi vilcinājies, viņš piegāja pie durvīm, atrāva tās va|ā un paraudzījās ārā.

Gaitenis grima tumsā. Vienīgi pa nedaudz pavērtajām Žaklīnes istabas durvīm spīdēja gaisma. Larijs sataustīja slēdzi un iededza gaismu. Viņš redzēja, ka Lūiss, ģērbies pidžamā un peldmētelī, ar visu spēku cenšas atvērt Žaklīnes istabas durvis.

Larijs klusu zagās pa gaiteni uz priekšu. Iekams Lūiss paspēja pagriezties, Larijs metās viņam virsū. Viņa rokas sagrāba Lūisa kaklu, Lūiss sāka mežonīgi aizstāvēties, taču Larijs viņu vaļā nelaida. Viņš tikai vēl ciešāk aizžņaudza Lūisa kaklu. Krīta seja nobāla, acis izspiedās uz āru. Viņš kaut ko šņāca.

—  Larij, Dieva dēļ, tu viņu nožņaugsi!

Viņš pēkšņi sev blakus ieraudzīja Žaklīni, meitenes sejā bija šausmas.

—  Larij, lūdzu, laid viņu vaļā! — viņa čukstēja.

Larijs brīdi pavilcinājās, viņa tvēriens atslāba. Lūiss

saļima uz grīdas un palika nekustīgi guļam.

—   Larij, tu esi viņu nogalinājis!

Viņš pagriezās pret Žaklīni un papurināja galvu. — Tu atnāci īstajā brīdi, Džekij, — Larijs teica. — Ilgi viņš vairs nebūtu izturējis. Labāk tomēr ej savā istabā.

Pa gaiteni skrēja doktors Tērstons, cenšoties uzvilkt rītasvārkus, brīdi vēlāk savā spilgtajā pidžamā parādījās Tubijs. Aiz viņa muguras — Marks.

—  Kas noticis, Larij? — doktors Tērstons jautāja. Ieraudzījis uz grīdas gulošo Lūisu, viņš bija neizpratnē: — Ko tas nozīmē?

—   Dieva zīmes, Larij! — Tubijs iesaucās. — Viņš taču nebūs pagalam?

Cerīgo noskaņu viņa balsī nevarēja nepamanīt.

Larijs pasmaidīja.

—  Būs jau labi, — viņš teica. — Es tikai mūsu draugam Lūisam mazliet mācīju manieres, tas arī viss. Nav iemesla uztraukumam, optimismam arī ne, — viņš smaidot piebilda. — Labāk pazūdi, Tubij. Ja viņš ieraudzīs tavu pidžamu, tad patiešām būs pagalam.

Doktors Tērstons bija notupies. Lūiss elpoja krampjaini un saraustīti, taču samaņu bija atguvis. Ieraudzījis Lariju, viņš nedroši sāka celties kājās. Viņš grīļojās un raudzījās Larijā asinīm pieplūdušām acīm.

—  Par to tu man dārgi samaksāsi. — Viņš pagriezās, pie sienas turēdamies, grīļīgā gaitā iegāja savā istabā un aizslēdza durvis.

—  Kas šeit notika? — Tubijs jautāja.

—  Ej gulēt, Tubij. Mark, lūdzu ņem viņu līdzi, — Larijs teica. Kad abi bija aizgājuši, viņš pievērsās doktoram Tērstonam. — Man jums laikam jāsniedz paskaidrojumi, — viņš sacīja, — un to es arī darīšu.

Viņš paraudzījās uz Žaklīni, uztvēra viņas lūdzošo skatienu un papurināja galvu. — Doktor, ir lietas, kas jums būtu jāzina, — viņš iesāka. — Ja jūs mani pavadītu uz istabu, es jums visu paskaidrotu.

—   Larij, — Žaklīne protestēja. — Nakts vidū… tas patiešām nav nepieciešams.

—  Man loti žēl, Džekij, taču es visu izstāstīšu tavam tēvam.

—  Visu? — doktors Tērstons atkārtoja. — Tas skan diezgan noslēpumaini. Es vispār nesaprotu…

— Jums jau sen to vajadzēja zināt, — Larijs teica, paņēma doktoru Terstonu pie rokas un gribēja viņu vest uz savu istabu.

—  Larij.

Viņš paskatījās atpakaļ. —Jā, Džekij?

—  Vai tas ir nepieciešams?

Viņš pamāja ar galvu.

—  Nu, labi, — viņa nopūtās. — Varbūt tev patiešām ir taisnība. Taču, ja jau tēvam tas jāzina, tad viņš visu uzzinās no manis.

—   I<o tas viss nozīmē? — doktors Tērstons iesāka, bet Larijs jau iestūma viņu Žaklīnes istabā.

—  Aiziet, Džekij, — viņš pavēlēja. — Tu zini, ka tas ir nepieciešams.

Viņa pamāja ar galvu.

Larijs satvēra viņas roku. — Nebaidies! — viņš teica. — Un izstāsti tēvam visu. Vai tu man to vari apsolīt?

Viņa vēlreiz pamāja ar galvu, iegāja istabā un aizslēdza durvis. Tad apsēdās uz gultas malas, sakrustoja rokas un skatījās grīdā.

—  Nu, Džekij, — tēvs teica, — par ko šeit vispār ir runa? Tu taču zini, ka es vienmēr būšu tavā pusē…

Žaklīne pēkšņi iekrita gultā, aizsedza rokām seju un sāka šņukstēt.

Doktors Tērstons apsēdās meitai blakus un viegli glāstīja viņas matus.

—  Džekij, vai patiešām ir tik slikti? — viņš maigi jautāja. — Nu aiziet, parunāsim kā vīrs ar vīru, kas noticis?

—  Es nespēju tev to pateikt.

—  Vai tu esi tik gļēva?

Viņa pamāja ar galvu.

Viņš saņēma Žaklīnes roku un saspieda. — Tas nemaz pēc tevis neizskatās, — viņš teica. — Nu, runā. Es atkārtoju, ka vienmēr būšu tavā pusē.

Viņa aiz pateicības paspieda tēva roku. Tad ar pārtraukumiem, pavisam lēnām pastāstīja tēvam to, ko pēcpusdienā bija stāstījusi Larijam. Kad Žaklīne bija beigusi, doktors Tērstons viņā paraudzījās un pamāja ar galvu.

—  Labi, Džekij, — viņš sacīja. — Bet tagad ej gulēt.

19

Lūiss Krīts staigāja šurpu turpu pa savu istabu. Viņš negribēja un arī nevarēja gulēt. Kakls sāpēja pie katras kustības, taču visļaunākais bija pazemojums.

Viens nu bija pilnīgi skaidrs: no raktuvēm Larijs nesaņems ne penija. Izdarīt izšķirošo soli Lūiss līdz šim bija vilcinājies, jo ar tādu vīru kā Larijs Dīns bija jābūt uzmanīgam. Tagad lēmums bija pieņemts. Protams, arī Marks un Tubijs no viņa neko nedabūs.

Tikai pret rītu Lūiss Krīts iegrima miegā. Pulksten desmitos kāds viņu rupji sapurināja. Tas bija Larijs. Lūiss piecēlās sēdus.

—  Nu? Ko jūs gribat? — Lūiss šņāca.

Larijs smaidīja. — Dīvaini, — viņš teica. — Bet tā ir taisnība, ka vīrs nav jāskata no cepures. Gultā, Lūis, tu izskaties atbaidošs.

—  Pazūdiet! — Lūiss noskaities norūca. — Pazūdiet no manas istabas! Es brīnos, ka jūs vispār uzdrošinājāties šeit ienākt.

—  Faktiski cs tikai gribēju atvainoties par pagājušās nakts scēnu, — Larijs viņu pārtrauca.

—  Ak tā! — Lūiss iesaucās. — Dīn, jūs uzvedāties kā ārprātīgais, un man pat prātā nenāk…

—   Tu esi riebeklis, Lūis, bet es pieļauju, ka vakar aizgāju mazliet par tālu. Ja tu mani atvaino, tad es šīs scēnas iemeslus esmu ar mieru aizmirst.

Lūiss viņā aizdomīgi paskatījās.

—  Dīn, uz ko jūs tēmējat? — viņš jautāja. — Es jums neticu. Bet vispār man ir vienalga, — viņš piebilda. — To jūs vēl nožēlosiet!

Larijs smaidīja. — Lūis, varbūt pāriesim atkal uz tu?

I.ūisa sejā savilkās grimasē. — Mani nevar apvārdot ar tādām muļķībām, — viņš īsi noteica. — Saki, kas tev sakāms, un pazudi.

—   Runa ir par Tubiju un Marku, — Larijs iesāka. Beigu beigās, viņi neko ļaunu nav nodarījuši, tāpēc nav iemesla atriebties viņiem.

—   Ko tu gribi?

—   Es gribu, lai tu pret Marku un Tubiju izturētos pieklājīgi un atdotu viņiem pienākošos raktuvju daļu. Ja tu esi ar mieru, tad es atsakos no savas daļas un aizbraucu. Tas ir pieņemams priekšlikums, jo tad tev, vienalga, paliek divas daļas. Redzi, man tāda dzīve neko nenozīmē, bet viņi tam gluži vienkārši nav piemēroti. Nu, ko tu teiksi?

Lūiss smaidīja. — Cik cēli, Larij! — viņš nicīgi novilka. — Kurš no jums to izdomāja? Tu? Divas daļas dalīt ar trīs tomēr ir vairāk nekā nekas, vai ne?

—  Es jau teicu, ka no šīs lietas izstājos, — Larijs atbildēja. — Nu, vai piekriti?

—   Pat netaisos! — Lūiss iesaucās. — Tu no manis nedabūsi neko, absolūti neko! Es ar jums esmu norēķinājies. Es pat netaisos par kaut ko diskutēt, — viņš piebilda, redzot, ka Larijs grib kaut ko teikt. — Jūs visi esat vienādi, ja es kaut vienam no jums iedošu pāris tūkstošus mārciņu, tad jūs tās tik un tā savā starpā sadalīsiet. Un to es nepieļaušu.

Larijs piecēlās un paraustīja plecus. — Es gan vēl labi apdomātos, — viņš teica. — Par to, ka abi mani draugi ir tik muļķīgā situācijā, atbildība jāuzņemas man. Faktiski tur pietiek visiem.

—   Es pēdējoreiz saku: nē, — Lūiss atcirta. — Un tagad pazūdi, es tev esmu visu pateicis, vismaz šim brīdim.

Larijs viņā jautājoši palūkojās. — Lūis, tu gan esi dīvains, — viņš domīgi sacīja. — Tādu kā tevi es redzu pirmoreiz.

Marks vēl sēdēja pie brokastgalda. Viņš Larijam pateica, ka Tubijs esot padzēris kafiju un dusmīgs aizgājis.

—  Vai esi redzējis Džekiju? — Larijs jautāja.

Marks papurināja galvu.

Larijs pabrokastoja un izgāja verandā, kur atpūtas krēslā jau zvilnēja Marks. Viņam blakus bija viskija

pudele. Larijs sarauca pieri. — Vai nav tā kā mazliet par agru? —viņš jautāja un uzmeta skatienu pudelei. Marks tikai paraustīja plecus.

—  Tas nekad nenāk par ļaunu, — viņš domīgi atteica. Larijs pamāja ar galvu. — Varbūt tev taisnība, — viņš

piekrita. Tad paņēma glāzi, apsēdās blakus Markam un aizsmēķēja.

Brīdi abi raudzījās uz jūru. Beidzot Marks jautāja:

—  Larij, ko mēs darīsim?

—  To zina tikai Dievs tas Kungs, — Larijs atbildēja.

—  Lūiss nepadodas. Es vēl šorīt centos viņu apstrādāt, bet viņš nav ar mieru maksāt pat jums. Viņš baidās, ka jūs dalīsieties ar mani.

Marks pasmaidīja. — Tad viņš nemaz nav tik dumjš, kā es domāju. Bet, vienalga, paldies tev! Es redzu tikai vienu izeju, — viņš sacīja, bet tas jau bija karātavu humors. — Mums jāatrod citas raktuves.

—  Mark, es tomēr ar to nesamierināšos.

—  Es arī ne. Un Tubijs jau nu nepavisam. Bet ko mēs varam darīt?

Larijs paraustīja plecus, viņi atkal apklusa. Pēc desmit minūtēm Marks ierunājās: — Larij, mums kaut kas jādara.

—  Kaut kas mums noteikti jādara.

—  Jautājums ir tikai, kas.

Larijs aizdedza cigareti un paskatījās uz Marku. Savukārt Marks, kas viņu iesāņus bija vērojis, sāka raudzīties citur.

—  Mark, tu zini tikpat labi kā es, ka pastāv tikai viena iespēja, — Larijs pēkšņi noteica, — un tu arī zini, ka mēs nemaz nevaram rīkoties citādi. Kāpēc mums būtu jāspēlē paslēpes?

—  Tev taisnība, — Marks piekrita.

—   Krīts ir samaitāts caur un cauri, — Larijs piebilda, — taču visu dara likuma rāmjos. Kas cits mums atliek, kā vien rīkoties pašiem? Mūsu grūtībām ir tikai viens atrisinājums, lode.

Marks pamāja ar galvu. — Larij, atstāj to manā ziņā. — Redzot, ka Larijs gatavojas protestēt, viņš ātri turpināja: — Tev ir jādomā arī par citiem, piemēram, par Žaklīni. Man nav neviena. Es neesmu precējies un droši vien arī neapprecēšos. Tātad par to vairs nav ko runāt.

Larijs papurināja galvu. — To tu nedarīsi. Atļauj man. Vispār es esmu par to, ka mēs Tubijam neko nesakām.

Viņš pēkšņi apklusa, jo verandā iznāca Tubijs. Viņš izskatījās satriekts. Viņam rokā bija papīra lapa. — Paklausieties, — viņš neskanīgi teica. — Es saņēmu no Buntijas telegrammu. Tā tikko kā pienāca. Alanarn vismaz uz gadu jābrauc uz Šveici.

Viņš lasīja telegrammu:

"Slimība nav neko nopietna, taču obligāti nepieciešama klimata maiņa. Ārsts garantē izveseļošanos. Vienojāmies par Pontresinu. Vai man tur noīrēt māju?"

Larijs uzmeta Markam skatienu. — Labi, Tubij, — viņš mierīgi teica. — Vari telegrafēt, lai viņa īrē māju.

—  Bet kā tad tā? — Tubijs iekliedzās. — Buntija domā, ka es peldos naudā, bet man nav ne penija pie dvēseles. Un man nav drosmes viņai to pateikt. Lūiss mums ir atņēmis visu, pat māju, kurā viņa dzīvo. Klausieties, es to tā neatstāšu! Es vēl pēdējoreiz ar vinu runāšu un, ja viņš mums nedos to, kas mums pienākas, es rīkošos. Es viņu nošaušu.

Marks pabīdīja viņam tuvāk viskija pudeli. — Apsēdies un iedzer kādu glāzīti, Tubij, — viņš teica. — Visa tā kliegšana neko nedos, bet pārējie darbi ir jau sadalīti.

Tubijs apjucis skatījās te uz vienu, te otru.

—  Un tos veikšu es, — Larijs teica. — Jums būs jāatturas. Varbūt jums šķiet, ka tieši jums ir dibināts iemesls Lūisu nokniebt, un tā ir vistīrākā patiesība. Bet man ir par vienu vairāk.

—  Vai tu runā nopietni? — Tubijs jautāja.

Larijs pamāja ar galvu.

—  Es tev piekrītu, — Tubijs sacīja. — Ir atlikusi tikai šī vienīgā iespēja. Ja mēs neko nedarīsim, tad mums būs beigas. Taču šo darbu tomēr uzņemšos es.

—  Tikai mieru, Tubij, — Larijs teica. — Apsēdies un iedzer kādu glāzīti. Varbūt visiem tomēr nav jāzina, ko mēs plānojam.

Tubijs atkrita atpūtas krēslā.

—   Vispār Lūisam būtu jājūtas glaimotam, — Larijs turpināja. — Mēs šeit plēšamies ap to, kam pienāksies tas gods viņu nokniebt. Taču mēs nevaram šeit tā šaudīties. Un tomēr es palieku pie domām, ka man ir vislielākās tiesības uz šo darbu. Ja jau mēs nespējam vienoties, atliek vēl viena iespēja. Lozēsim!

Tubijs izņēma no kabatas monētu un nolika uz galda. — Piekrītu, — viņš teica. — Jo ātrāk mēs šo lietu nokārtosim, jo labāk.

Larijs papurināja galvu. — Nē, Tubij, tā ne, — viņš iesāka. —Ja es tagad vinnēju un Lūisu nolikvidēju, tad tu nekad nespēsi aizmirst, ka es esmu nogalinājis cilvēku. Tas nozīmētu beigas mūsu draudzībai. Un otrādi. Tāpēc izmantosim spēļu kārtis.

—  Man vienalga, — Tubijs nomurmināja, — lai tikai beidzot kaut kas notiek.

—  Nosauksim vienu kārti, nu, piemēram, pīķa dūzi, — Larijs iesāka, — mēs sadalīsim visu komplektu, un, kam būs pīķa dūzis, tas šo lietu nokārtos pēc saviem ieskatiem. Tas, kam šī kātls kritīs, nevienam neteiks, ka ir to saņēmis. Ja vēlāk rastos kādas grūtības, mums būs jāturas kopā. Ar mieru?

—  Jā, — Marks teica.

—  Ar mieru, — Tubijs pievienojās. — Es tikai ceru…

— Skaidrs, — Larijs noteica. — Mēs ar Marku arī ceram. Tur nāk Tērstons. Virjš mums pagādās kārtis.

—  Beidzot man būs kaut kas darāms, — teica Tērstons, kas šajā brīdī ienāca verandā. — Jūs visi esat tik veseli, ka man nav ne mazākās izdevības parādīt savu aroda prasmi. Arī Lūiss visu laiku vilcinājās, bet šorīt, šķiet, ir nedaudz nobijies, tāpēc grib, lai es viņu izmeklēju.

—  Dakter, vai jūs tiešām domājat, ka viņam kaut kas kaiš? — Marks apjautājās.

—   Nespēju iedomāties, — doktors Tērstons atbildēja. — Viņš pārāk daudz ēd un pārāk maz kustas, taču tas nav iemesls uztraukumam. — Viņš jautājoši palūkojās vīros. — Izskatās tā, it kā jūs būtu sprieduši par svarīgām lietām.

—  Pilnīgi pareizi, — Larijs smiedamies piekrita. — Tubijs, kā parasti, apgalvo, ka tagad nav viņa kārta pirkt cigaretes. Marks apgalvo to pašu, bet es skaidri zinu, ka šī nav arī mana kārta. Tāpēc mēs gribam lozēt. Vai jūs nevarētu sadalīt kārtis?

Doktors Tērstons pasmaidīja. — Varu, manā koferī ir pāris komplektu. — Pēc brīža viņš atgriezās un uzmeta galdā kāršu paciņu.

—  Lūdzu, — viņš teica. — Zaļš komplekts. Vispār tā ir nelaimes krāsa, bet attiecībā uz cigaretēm tai nav nozīmes. Ko jūs nospriedāt?

—  Tas, kam tiks pīķa dūzis, pirks cigaretes, — Larijs sacīja.

Doktors Tērstons pasmaidīja. — Vai man izdalīt?

Larijs paraudzījās uz Marku un Tubiju un piekrītoši pamāja ar galvu. — Tikai, lūdzu, ar attēlu uz leju! — viņš teica.

Doktors Tērstons sāka dalīt kārtis, visi trīs kā sastinguši viņā noraudzījās.

—  Katram septiņpadsmit kārtis, bet viena paliek pāri. — Tērstons skaitīja līdzi. — Ko lai cs…

Larijs izrāva šo kārti viņam no rokām. — Tā pieder man, — viņš izsaucās un nolika kārti pie pārējām.

Pēkšņi viņi izdzirda solus. Kad doktors Tērstons pacēla acis, viņš ieraudzīja Lūisu.

— Tērston, nāciet, es jūs jau gaidu! — Viņš bija neapmierināts. Doktors pamāja pārējiem un sekoja Lūisam.

Tikko viņš bija aizgājis, Tubijs paņēma un izskatīja savas kārtis. Marks savējās pētīja lēnām un nesteidzoties. Larijs pasmaidīja, paņēma kārtis, uzmeta tām steidzīgu skatienu un nometa atpakaļ uz galda. Pēc brīža tur jau bija arī Marka un Tubija kārtis.

—  Saprotiet, jūs…

Larijs pacēla roku. —Tubij, turi muti! — viņš uzsauca. — Vienam no mums ir pīķa dūzis, un viss turpmākais ir atkarīgs no viņa. Diskusijas ir beigušās. Viens no mums zina, kas viņam ir darāms, un darīs to. Neviens, izņemot viņu pašu, nekad neuzzinās, kas ir vainīgais. Skaidrs?

Abi pārējie piekrītoši māja ar galvu, Larijs sajauca kārtis, sabīdīja kaudzītē un iebāza kabatā. Tad pievērsās Tubijam un uzsita viņam uz pleca.

— Tu vari telegrafēt uz mājām, ka viss ir kārtībā, — viņš smaidot teica un iegāja mājā.

20

Tērstona kundze, kas vakarā viena pati sēdēja dzīvojamā istabā, nonāca pie secinājuma, ka pārējo uzvedība ir gaužām dīvaina, it kā viņiem visiem būtu piemetusies kāda lipīga slimība.

Žaklīne bija teikusi, ka viņai sāp galva, aizgājusi uz savu istabu, ieslēgusies un pat nebija rādījusies pusdienās. Pārējie dzīvojamā istabā vēl nebija uzkavējušies ilgāk par piecām minūtēm, kad Tubijs piecēlās, nomurmināja kaut ko par "svaigu gaisu" un izsteidzās dārzā. Pēc īsa brīža Marks paziņoja, ka viņam jāsameklējot cigaretes. Atpakaļ viņš neatgriezās. Larijs vispār nebija teicis ne vārda un izgāja verandā.

Doktors Tērstons pēc pusstundas bija teicis, ka viņam jārunā ar Lariju, taču izgājis dārzā. Visbeidzot Lūiss bija atteicies spēlēt klavieres. Viņš bija nolēmis iet uz ēdamistabu un rakstīt vēstules.

Tērstona kundze vairs vispār neko nespēja saprast. Ejot garām Žaklīnes istabai, vina pieklauvēja pie durvīm, taču neviens neatsaucās.

Tērstona kundze nopūtās, juzdamās nomākta, nogrozīja galvu un aizgāja uz savu istabu. Vēl gultā vina centās lasīt grāmatu, taču nespēja koncentrēties. Viņai bija jādomā par apkārtējo dīvaino izturēšanos. Viņai bija šķitis dīvaini, ka Lūiss šajā vakarā bija dzēris tik daudz viskija…

Pēkšņi viņa, trīcēdama pie visām miesām, uztrūkās no miega.

Viņa nometa segu un piecēlās gultā sēdus. Jā, viņa kaut ko bija dzirdējusi, tas bija spalgs troksnis, kas vēl tagad atbalsojās galvā. Viņa paraudzījās ārā pa logu, bet debesīs nebija neviena mākonīša. Tātad tas nebija pērkons. Viņa iededza gaismu un konstatēja, ka viņas vīra istabā vēl nav. Tātad bija noticis kaut kas drausmīgs.

Tērstons kundze izlēca no gultas, uzmeta plecos rītakleitu, atvēra durvis un aizskrēja pa gaiteni. Viņa pat īsti nezināja, kāpēc tā dara, bet šķita, ka viņu uz priekšu dzen kāds nezināms spēks. Durvis uz ēdamistabu bija atvērtas, un pa tām gaitenī iespīdēja šaura gaismas strēle. Tērstona kundze neapstājās. Kaut gan viņai trīcēja rokas, viņa tomēr atrāva va|ā durvis un iegāja iekšā.

Istabas vidū kā sastingusi, basām kājām un pidžamā, stāvēja Žaklīne.

Tērstona kundze piegāja viņai klāt. — Džekij, — viņa čukstēja.

Žaklīne trīcēja.

—  Džekij! Kas noticis?

Žaklīne paņēma rokas nost no sejas, kurā neredzēja ne mazākā sārtuma. Viņas acis bija plaši ieplestas, lūpas trīcēja. Šķita, ka viņa grib runāt, taču nespēj. Paspērusi soli uz mātes pusi, viņa atkal aizklāja rokām seju. — Ak Dievs, māt, tas ir drausmīgi!

Un pēkšņi Tērstona kundze ieraudzīja ļengano, sagumušo vīrieša stāvu krēslā, tas pa pusei balstījās uz rakstāmgalda, viņa rokas nekustīgi nokarājās, galva bija pagriezta uz sāniem, bet pierē rēgojās mazs melns caurums. Tintes trauciņš bija apgāzies, zilais šķidrums pilēja uz grīdas. Šinī brīdī Tērstona kundzei iešāvās prātā, ka tintes traipus var iztīrīt ar pienu. Viņa pamanīja uz rakstāmgalda pudeli. Lūiss bija dzēris loti daudz viskija….

—  Māt, Lūiss ir miris!

Tērstona kundze saņēma Žaklīnes rokas. Viņa nespēja paspert ne soli. Viņa gribēja aizgriezt galvu, aizvērt acis, skriet ārā no istabas. Taču kaut kāda vara viņai nelāva to darīt. Viņa skaidri redzēja, kā istabā ienāk viņas vīrs, paiet viņai garām, pieiet pie rakstāmgalda un noliecas pār krēslā sēdošo vīrieti. Tad ienāca Larijs, Marks, Tubijs. Visi izskatījās nobijušies. Protams, izņemot Lariju. Viņš bija nopietns, bet ne nobijies.

Izmeklēšana neprasīja ilgu laiku. Doktors Tērstons iztaisnojās un paskatījās uz Lariju.

—  Miris, — viņš klusu teica. — Uz vietas beigts.

Larijs pamāja ar galvu.

—  Dieva zīmes, dakter! — Tubijs iesaucās. Taču tūliņ apklusa un nedroši palūkojās uz Lariju, tad uz Marku.

Doktors Tērstons piegāja pie sievas un meitas.

—  Nāciet, — viņš teica. — Jos šeit neko nespējat darīt. Lūisam vispār neviens vairs nespēj palīdzēt. — Viņš pievērsās Žaklīnei. — Nāc, Džekij, saņemies un aizved māti uz viņas istabu. Lai viņa izdzer glāzīti konjaka un liekas gulēt. Paliec pie viņas, kamēr es atnākšu. Izsmēķē kādu cigareti un neuztraucies.

Viņš pavadīja abas līdz durvīm un nomierinoši uzsmaidīja.

Žaklīne apstājās. —Tēt… kā… viņš…

—  To zina tikai Dievs, Džekij, — doktors Tērstons meitu pārtrauca. — Šiem jautājumiem vēl laika diezgan. Drīz ieradīsies policija un visus nopratinās, bet tāpēc tev nav jāuztraucas. Ielej glāzīti konjaka mātei, un iedzer mazliet arī pati. Nu, rīkojies!

Žaklīne pamāja ar galvu un izveda māti no ēdamistabas. Doktors Tērstons aizvēra aiz viņām durvis un atgriezās pie rakstāmgalda. Viņš nekustīgi nolūkojās mirušajā. Tad pacēla galvu un teica: — Mark, esi tik labs un piezvani policijai. Kad viņi atbrauks, pasauc mani. Bet tu, Larij, aizver aizkarus. Līdz brīdim, kad šeit ieradīsies policija, es aizslēgšu durvis. Viņi drīz būs klāt. Tubij, vai tu proti uzvārīt kafiju? Ienes man to dzīvojamā istabā. Bet tagad iedod, lūdzu, cigareti.

Pēc pāris minūtēm vīrieši sēdēja dzīvojamā istabā.

—   Policija tūliņ būs klāt, — doktors Tērstons teica.

—  Pratināšana varēs notikt šeit.

—  Ko es nespēju saprast… —Tubijs iesāka.

—   Neviens neko nesaprot, — ārsts viņu pārtrauca,

—  tāpēc labāk lieki nelauzīt galvu. Mēs zinām tikai to,

ka Lūiss ir miris. Policijai savukārt jānoskaidro, kas viņu ir nošāvis.

—  Doktor, vai jums ir kāda versija? — Larijs jautāja.

—  Nē, — viņš īsi atteica. — Tā kā Bcngcla ir tik maza pilsētiņa, tad man par to ir maza bēda.

—   Šī māja jau arī lieliski noder, lai izdarītu slepkavību, — Larijs teica. — No katras istabas durvis ved uz verandu, kad tās ir atvērtas, tad nav nekā vienkāršāka kā ienākt, izdarīt darāmo un pazust.

—   Protams, — Marks viņam pievienojās. — Tādam vīram kā Krītam noteikti ir arī ienaidnieki. Viņš jau agrāk šeit ir bijis, un man šķiet, kāds ir nokārtojis vecus rēķinus.

—   Tieši tā es arī domāju, — Tubijs viņam pievienojās. — Policijai tur daudz darba nebūs, es domāju, gan jau viņi zina, kurš no vietējiem varētu būt vainīgais.

—     Vai neviens neko nav dzirdējis? — doktors Tērstons jautāja. — Es domāju, pirms šāviena. Solus verandā vai kaut ko tamlīdzīgu? Kur jūs visi īsti bijāt?

Brīdi valdīja klusums. Marks nekustīgi raudzījās griestos, Larijs vēroja cigaretes uguntiņu, Tubijs bija aizņemts ar savu nagu pētīšanu.

—   Protams, man par to nav nekādas daļas, — ārsts piebilda, — bet policija to noteikti gribēs zināt. Tas viss ir loti nepatīkami, taču mums jārēķinās ar to, ka slepkavu pirmām kārtām meklēs šeit. Cik mums zināms, tad Lūiss šeit ne ar vienu nebija pazīstams, tātad aizdomas vispirms kritīs uz mums. Tāpēc būtu labi, ja ikviens no jums varētu precīzi ieprotokolēt, kur ir uzturējies pēdējo stundu laikā.

—  Dieva dēj, doktor! — Tubijs iesaucās. — Jūs taču nedomājat…

Larijs uz viņu paskatījās, Tubijs apklusa.

—  Doktoram Tērstonam ir pilnīga taisnība, — Larijs teica. — Būs labāk, ja mēs to noskaidrosim jau iepriekš. Es biju savā guļamistabā, sēdēju klubkrēslā un smēķēju. Laikam jau taisījos iemigt, kad izdzirdēju šāvienu. Sākumā es neko ļaunu nenojautu. Man likās, ka varbūt kāds nodarbojas ar malumedniecību, kā tas šeit notiek diezgan bieži. Tikai, kad mājā atskanēja so|i, cs sapratu, ka šāviens laikam tomēr ir skanējis šeit. Caur verandu es gāju uz ēdamistabu, pa ceļam satiku Marku un Tubiju. Vairāk es neko nevaru pateikt. Un ko tu vari pastāstīt, Tubij? Tikai, ja tu savu runu izdaiļosi kā parasti, tad laika ekonomijas nolūkos viņi tevi pakārs.

Tubijs samocīti smaidīja. — Es biju dārzā, — viņš iesāka. — Pēdējā laikā es naktīs nevaru gulēt, mani māc dažādas rūpes.

—  Kādas rūpes?

—  Attiecībā uz raktuvēm un tā tālāk. Mēs taču visi bijām nomāktā garastāvoklī, varbūt ne? Tā, kā pret mums izturējās Lūiss…

— Tas ir tieši tas, ko es gaidīju! — Larijs viņu pārtrauca. — Bet tagad paklausies, Tubij. Ja tu negribi nepatikšanas ar policiju, tad uz visiem jautājumiem atbildi "jā" vai "nē". Viss pārējais ir bīstams.

—   Bīstams? — doktors Tērstons atkārtoja un sarauca pieri. —Tubijam taču ne no kā nav jābaidās.

—   Doktor, ja Tubijs būs tikpat runīgs un nepiesardzīgs kā parasti, tad viņam būs jābaidās no loti daudz kā, viņam vajadzētu paturēt prātā, ka tādā gadījumā viņš var rēķināties ar apcietinājumu un apsūdzību slepkavībā.

—  Es nesaprotu, ko tu ar to domā, — Tubijs sacīja.

—  Tad klausies, — Larijs atbildēja. — Es jautāju, kur tu atradies brīdī, kad atskanēja šāviens. Tu atbildēji, ka esot bijis dārzā. Bet ar to vien tev nepietika. Tev obligāti bija jāpažēlojas, ka tu naktīs slikti guli, ka esi norūpējies, ka mēs ar Marku esam nospiestā garastāvoklī un ka mums visiem ir bijis pamatots iemesls darīt to, kas ir noticis, jo Lūiss mūs ir apkrāpis. Citiem vārdiem sakot, ja es būtu policists, tad tu man būtu devis neapstrīdamu iemeslu turēt aizdomās tevi, Marku vai mani par slepkavību, jo Lūiss ir apkrāpis mūs visus.

—  Augstā debess, Larij, es taču negribēju…

—  Nu, protams, ka negribēji, — Larijs šņāca, — taču policiju interesē motīvi, un tu ar vienu rāvienu būtu viņiem piegādājis trīs aizdomās turamos. Vienīgais, ko es tev gribētu ieteikt, ir turēt muti un neteikt to, ko tev neviens nejautā.

—  Larijam ir liela dala taisnības, — doktors Tērstons piebilda. —Varbūt viņš nedaudz pārspīlē, bet…

—  Es neko nepārspīlēju, — Larijs attrauca. —Jāņem vērā lakts, ka mums visiem trim bija pirmklasīgs motīvs, ja policija to uzzinās, tad nebūs viegli viņus no šīm pēdām dabūt prom. Apkārtnē gandrīz ikvienam ir zināms par mūsu zelta raktuvēm. Šķiet, ka vietējie zina arī to, ka mēs trīs un Krīts esam piedalījušies to meklēšanā, tātad par to varētu būt informēta arī policija. Taču nevienam nav ne jausmas, ka mums ar Krītu bija domstarpības, tāpēc mēs to arī nevienam nedrīkstam darīt zināmu. Lai šis fakts nenokļūtu atklātībā, atbildīgs ir ikviens no mums. Vai piekrītat?

Doktors Tērstons piekrītoši pamāja. — Varat uz mani paļauties, — viņš teica. — Nav nozīmes vēl vairāk sagādāt nepatikšanas, mums to jau tāpat pietiek. Kopš šī brīža es nezinu, ka starp jums un Krītu ir bijušas domstarpības.

—   Man taču jāsaka policijai patiesība, — Tubijs iebilda.

—   Protams, Tubij, — doktors Tērstons vii.iu centās nomierināt. — Taču es piekrītu Larijam tajā ziņā, ka nav nekādas vajadzības viņiem teikt to, ko viņi nejautā.

Tubijs nopūtās un saglauda matus. — Es tevi loti lūdzu, runā tikai tad, kad tev kāds kaut ko jautā, — Larijs teica, — un necenties arvien iejaukties citu sarunās.

—  Labi jau, labi, — Tubijs atbildēja. — Un vispār, cs šajā gadījumā biju dārzā.

—  Larij, pajautā, kur biju es, — Marks teica.

—  Nu, un kur tad tu biji?

—  Gultā, — Marks pasmīnēja. — Tā ir vislabākā atbilde.

Doktors Tērstons pasmaidīja. — Es biju dzīvojamā istabā, — viņš iesāka. — Man, protams, ir bail saņemt no Larija rājienu, taču gribu tikai piebilst, ka cs tur lasīju grāmatu. Nu, tas taču nav nekas slikts, Larij, vai ne?

—  Viss ir atkarīgs no grāmatas, — Larijs atbildēja.

Pēc dažām minūtēm ieradās policija. Policijas inspektors, manīgs, neliela auguma portugālis, tekoši runāja angliski. Viņu pavadīja trīs policisti uniformā.

Doktors Tērstons stādījās viņam priekšā un īsos vārdos izstāstīja notikušo. Inspektors šķita sajūsmināts. Viņam esot brālēns Lisabonā. Viņš pats labprāt būtu studējis medicīnu, taču eksāmeni esot bijuši viņam par grūtu. ]a viņš Tērstona kungu pārāk neapgrūtinot, tad labprāt vēlētos apskatīt notikuma vietu.

Ēdamistabu un mirušo viņš aplūkoja gaužām pavirši. — Nu, protams, slepkavība, — viņš paziņoja, tad deva saviem padotajiem pavēles portugāļu valodā un atkal pievērsās doktoram Tērstonam. Esot jāievēro dažas formalitātes, viņš it kā atvainodamies piebilda, taču viņš rūpēšoties par to, lai ārsts tiktu traucēts pēc iespējas mazāk. Viņš esot devis pavēli izdarīt dažus fotouzņēmumus, bet pēc tam mirušais tikšot aizvests. Diemžēl tagad viņam esot jāuzdod klātesošajiem daži jautājumi. Varbūt citā istabā?

Viņi atgriezās dzīvojamā istabā.

—   Mājā atrodamies mēs četri, — doktors Tērstons sāka skaidrot, — un vēl mana sieva un meita. Pirmā ēdamistabā iegāja mana meita. Viņu jūs, pats par sevi saprotams, varat nopratināt kaut vai tūliņ, taču kas attiecas uz manu sievu…

—   Nu protams… vēlāk… varbūt rīt, — inspektors teica. — Vai cs drīkstu uzdot pāris jautājumu jaunajai dāmai? Centīšos viņu pārāk neaizkavēt.

Doktors Tērstons pamāja. — Es viņu pasaukšu.

Pēc mirkļa istabā ienāca Žaklīne. Viņa bija bāla un vēl aizvien trīcēja. Inspektors viņu lūdza apsēsties.

—  Un tagad, lūdzu, atbildiet uz pāris jautājumiem, — inspektors sacīja. — Jūsu tēvs teica, ka pirmā ēdamistabā esot iegājusi jūs. Vai dzirdējāt šāvienu?

Viija pamāja ar galvu.

—  Un ko jūs darījāt pirms tam?

—   Es biju savā guļamistabā un lasīju grāmatu, — Žaklīne stāstīja. — Izdzirdusi šāvienu, es pielēcu kājās un izskrēju gaitenī. Ieraudzījusi gaismu, kas nāca no ēdamistabas, es skrēju uz turieni. Tur bija Lūiss, Krīta kungs, viņš bija salimis pie galda.

Inspektors pamāja ar galvu. — Vai jūs pa ce|am uz ēdamistabu nevienu nesatikāt?

—  Jūs domājat — gaitenī? Nē, nevienu. Es laikam steidzos ātrāk par pārējiem.

—  Un istabā, vai tur bija tikai mirušais?

Viņa vilcinājās. — Nē, ne gluži, — viņa atbildēja.

Inspektors pasmaidīja. — Kā lai saprot "ne gluži"?

—  Redziet, viss notika tik ātri, bet tieši tajā brīdī, kad es ienācu istabā, es kādu redzēju. Tas bija vīrietis, kas izskrēja verandā.

—  Vīrietis? — doktors Tērstons iesaucās. — Tu man neko par to neesi teikusi, Džekij…

Inspektors pacēla roku. — Lūdzu, doktor, — viņš pieklājīgi teica. Tad atkal pievērsās Žaklīnei. — Un kā šis vīrietis izskatījās?

Viņa noplātīja rokas. — Viņš tik ātri nozuda, ka es neko nepaspēju ievērot. Varbūt man tikai tā likās…

—  Bet tagad mēģināsim palūkoties no citas puses, — inspektors turpināja. — Vai jūs atceraties, kā viņš bija ģērbies?

—  Ak, nē, to es nezinu, iespējams, ka viņam mugurā bija gaišs uzvalks, kādus šeit valkā visi vīrieši. Faktiski tas ir viss, ko es jums varu pateikt. Viss notika tik ātri…

Inspektors pamāja ar galvu un brīdi klusēja. Tad uzdeva tiešu jautājumu: — Vai jūs Krīta kungu labi pazināt?

-Jā.

—  Jus bijāt labi draugi?

—  Tā varētu teikt.

—  Tādā gadījumā varbūt jūs varētu mums dot kādu mājienu attiecībā uz iespējamo slepkavu?

Žaklīne vilcinājās. Viņai bija neatlaidīgi jādomā, ko teikt šim pieklājīgajam, maza auguma vīrietim ar gudrajām acīm. Viņa loti labi saprata, ka ikviens neapdomīgs vārds var visu sabojāt. Izņemot Tērstona kundzi, praktiski visiem bija iemesls Lūisu nonāvēt — Larijam, Tubijam, Markam, tēvam, un vairāk par visiem, tieši viņai. Viņa nekādā gadījumā nedrīkstēja nevienu apvainot…

—  Jūs loti cītīgi domājat, — inspektors bilda. — Es jums jautāju, vai jūs nevarētu man dot kādu mājienu attiecībā uz iespējamo slepkavu.

Viņa pacēla galvu un ielūkojās inspektoram acīs.

—  Es jums diemžēl nespēšu palīdzēt.

—    Tātad šeit nav neviena, kas viņu ienīstu, es domāju, neviena ienaidnieka…

—  Es vismaz tādus nezinu.

—   Un arī viņš pats nekad nav stāstījis, ka būtu ar kādu sastrīdējies?

—  Nē, nekad.

Inspektors piecēlās. —Tas šobrīd ir viss, ko es jums gribēju jautāt, — viņš sacīja. — Taču varu droši teikt, ka uzskatu jūs par loti gudru, jaunu dāmu.

Žaklīne pārsteigta viņā paraudzījās. — Kāpēc?

—  Ir arī ne sevišķi gudri ļautiņi, — inspektors iesāka. — Viņi man melo un, to darot, domā, ka es neko nemanu. Jūs bijāt pietiekami gudra, lai saprastu, ka jums man jāsaka patiesība.

—   Ak, jā, es saprotu, — Žaklīne teica un nervozi pasmaidīja.

Inspektors pievērsās doktoram Tērstonam. — Un tagad es gribētu uzdot dažus jautājumus kungiem, — viņš teica.

Ārsts pamāja ar galvu. — Džekij, tagad ej gulēt, — viņš pavēlošā balsī teica. — Es vēlāk pie tevis ieiešu.

Žaklīne aizsteidzās uz Tērstona kundzes istabu, taču māte bija aizmigusi. Žaklīne atviegloti nopūtās un aizgāja uz savu guļamistabu. Viņa nemaz nelikās gultā, jo miegs nebija prātā. Viņa aizdedza cigareti un nekustīgu skatienu raudzījās pa logu dārzā.

Gandrīz pēc stundas istabā ienāca tēvs.

—  Džekij, tu vēl neesi gultā?

—  Kāda gan nozīme tagad censties aizmigt? Vai inspektors ir prom?

—  Mēs piedāvājām viņam viskiju un tā beidzot tikām no viņa vaļā. Mēs viņam izstāstījām visu, kas mums bija zināms, un šajā brīdī vairāk nekas nav darāms. Džekij, tev jāguļ. Vai iedot tableti?

Viņa papurināja galvu. — Nerūpējies par mani, tēt. Starp citu, māte gul.

Doktors Tērstons pasmaidīja. —Tava māte ir lieliska sieviete, Džekij. Arlabunakti.

Viņš noskūpstīja meitu un izgāja no istabas. Žaklīne atkal paraudzījās dārzā. Miega zāles? Tās varbūt lautu aizmirsties. Taču bija lietas, kuras viņa šobrīd nemaz negribēja aizmirst. Nospiedošas, briesmīgas lietas, un vienlaikus arī pavisam citas.

Lūiss bija beigts. Viņa atcerējās sagumušo vīrieša stāvu, rokas, kas nekustīgi nokarājās, — tas, neskatoties uz visu, tomēr bija šausmīgi.

Taču Žaklīne gribēja domāt arī par kaut ko citu. Tagad viņa bija brīva. No Lūisa viņai vairs nebija jābaidās. Viņa Lūisu bija ienīduši tik stipri, ka brīžiem pašai kļuva baisi. Tagad viņa jutās priecīga un atvieglota.

Faktiski viņa nedrīkstēja tā domāt. Lūiss vienmēr bijis gļēvulis, un pēdējie brīži, kad revolvera stobrs bija notēmēts pret viņu, varēja būt viņam ļoti mokoši. Taču Larijam, Markam un Tubijam noteikti kā akmens bija novēlies no sirds.

Žaklīne piecēlās, nospieda cigareti pelnutraukā un sāka pie spoguļa sukāt matus. Varbūt tā pāries galvassāpes. Viņas skatiens apstājās pie haosa uz spoguļa galdiņa, un pēkšņi viņu pārņēma tāda sajūta, it kā šeit kaut kā trūktu. Kaut kā vietā bija tukšums.

Viņa domīgi sarauca pieri. Šķita, it kā nekas tomēr nebūtu pazudis. Viņa nolika vietā suku, vēlreiz uzmeta skatienu spogulim, konstatēja, ka izskatās "šausmīgi", un, beidzot nolēmusi doties pie miera, pagriezās uz gultas pusi. Un pēkšņi sastinga. Viņa paraudzījās atpakaļ un vēlreiz nopētīja lietas, kas atradās uz spoguļa galdiņa. Tad viņa spogulī ieraudzīja savu izbiedēto skatienu.

Tagad Žaklīne zināja, ko nespēj atrast — savu revolveri. To viņa šeit bija nolikusi pēc izskaidrošanās ar Lūisu. To viņa atcerējās pilnīgi skaidri, revolveris visu laiku atradās blakus pūdernīcai. Tagad tas bija pazudis.

21

Žaklīne apsēdās uz gultas malas, viņa bija satriekta. Lūiss bija nogalināts ar šāvienu galvā, un viņas revolveris bija pazudis!

Viņa nešaubījās, ka šis nāvējošais šāviens bija izdarīts no viņas revolvera. Viņa instinktīvi juta, ka citādi nemaz nevarēja būt. Kāds bija paņēmis viņas revolveri un nošāvis Lūisu Krītu. Bet kurš tas bija?

Larijs? Žaklīne iekšēji sarāvās, kā sitienu dabūjusi. Nē, tikai ne Larijs. Viņa negribēja un nespēja tam ticēt. Visi, tikai ne Larijs. Šī doma bija absurda, pat groteska. Vai viņa bija jukusi? Ja viņa aiz bailēm nebūtu kā bez prāta, tad saprastu, cik tas ir neiespējami. Viņai bija jāsaprot, ka Larijs tas nevarēja būt, pat kaut ko tādu domāt ir pretrunā ar veselo saprātu. Kāpēc gan lai Larijs to būtu darījis?

Un pēkšņi viņa zināja iemeslu — zelta raktuves. Lūiss bija mēģinājis Lariju apkrāpt, to viņš pats bija teicis. Vēl vairāk, Larijs bija atzinies, ka pret I.ūisa gribu tur nekas neesot darāms. Vai tad tas nebija iemesls? Vai Larijam tas nebija pietiekams iemesls novākt Lūisu no ce|a? Tā domātu lielākā dala cilvēku. Un policija to pateiktu ska|i. Savukārt zvērināto tiesai tas būtu jāuzskata par netiešu pierādījumu.

Neviens Lariju nepazina tik labi kā vina. Viņš bija spējīgs nogalināt, taču ne aiz šādiem motīviem, ne jau naudas dēl. Larijam būtu vajadzīgs cits stimuls.

Bet vai tad viņam tāda nebija? Nebija nozīmes izlikties nesaprotam, ka viņa pati bija šādu iemeslu devusi. Viņa atcerējās Larija sejas izteiksmi, kad bija viņam visu izstāstījusi. Ja tobrīd tuvumā būtu bijis Lūiss, Larijs nebūtu spējis savaldīties. "Ir tikai viena iespēja, kā tikt galā ar šo cilvēku." Tā viņš bija teicis, un tas bija domāts nopietni. Attiecībā uz Lariju viņa loti labi zināja, kad viņš runā nopietni. Viņa atcerējās notikumu vakarnakt gaitenī. Ja viņa nebūtu Lariju atturējusi, viņš būtu Lūisu nožņaudzis. Vai pārējie policijas inspektoram bija stāstījuši par šo starpgadījumu? Tubijs būtu uz to spējīgs.

Lūisam nebija ienaidnieku? Viņa nebija teikusi patiesību, bet Larija interesēs viņa to darītu vēlreiz. Viņa būtu pat melojusi, ja viņa būtu zinājusi, ka šāvis ir Larijs. Taču pretēji visam iespējamam, pretēji loģikai, viņa zināja, ka Larijam ar notikušo nav nekāda sakara. Ja tas nebija Larijs, kurš tad? Žaklīne bija spiesta sev atzīties: ja arto, ko viņa pastāstīja Larijam, pietika, lai viņu pamudinātu uz šādu rīcību, tad tas pats taču attiecās arī uz tēvu. Jo arī tēvs zināja visu. Viņa nebija noklusējusi neko un, kaut arī tēvs neko nebija teicis, viņa redzēja, kā viņam trīc rokas. Taču arī tēvs tas nevarēja būt. Nolādētā loģika; tā piespieda cilvēku izdarīt pilnīgi absurdus secinājumus!

Žaklīne palīda zem segas, aizvēra acis un apņēmās vairs par to nedomāt. Taču tūliņ uzradās vēl viens jautājums: ko viņai darīt? Kā būtu labāk — pastāstīt par savu atklājumu policijai vai paturēt to pie sevis? Neviens nespēja iepriekš pateikt, kur revolveri atradīs, ja viņa tagad paziņos par tā pazušanu. Žaklīne bija pilnīgi pārliecināta, ka cilvēks, kas bija paņēmis revolveri, bija vainojams arī Lūisa nāvē… Ja nu tas tomēr ir Larijs? Paldies Dievam, ka revolvera nozušanu viņa nebija pamanījusi pirms sarunas ar inspektoru, varbūt tad viņa nespētu klusēt. Taču, ja viņa policijai neko neteiks un revolveris atradīsies…

Nepārtraukti šis drūmais aplis: Larijs-tēvs-paziņot policijai-klusēt-Larijs. Ja vien viņa spētu nedomāt!

Brokastis nākamajā rītā, vismaz Žaklīnei, bija īstas mocības. Viņa vēl ilgi nebija varējusi aizmigt, domājot par šo jauno atklājumu. Vai vajadzētu ziņot policijai par pazudušo revolveri? Ja vien Žaklīne nebūtu tik ļoti nobijusies, viņa to arī izdarītu. Viņa mēģināja savas bailes ignorēt, izsmiet, noraidīt kā absurdas un neiespējamas, taču tās atgriezās atkal no jauna un nelika mieru: Larijs?

Žaklīne pacēla galvu un citu pēc cita nopētīja visus pie galda sēdošos. Larija sejas izteiksme bija neizdibināma kā parasti. Viņš gan bija sakniebis lūpas, taču nekas vairāk neliecināja par iekšēju sasprindzinājumu. Viņai šķita dīvaini, ka Larijs tik maz piedalās sarunās. Viņš vairījās uzlūkot Marku vai Tubiju, taču šorīt visi bija samulsuši un nerunīgi.

Šķita, it kā viņu starpā pastāvētu vienošanās nepieminēt pagājušās nakts notikumus. Ja sarunas tuvojās šai tēmai, tās bija jānovirza citā gultnē.

Vienīgi Žaklīnes māte izturējās tāpat kā vienmēr. Protams, arī viņu bija satraukusi Lūisa nāve, taču viņa uzskatīja, ka vainīgais jāmeklē vietējo vidū. Vispār viņa centās ar savu možumu uzlabot garastāvokli arī pārējiem.

—  Vai zināt, kas man ienāca prātā? — viņa jautāja, konkrēti ne pie viena nevēršoties. — Vai atceraties, ka divi vīrieši ir izbēguši no cietuma? Vai nav iespējams, ka to ir pastrādājuši viņi?

Žaklīne ieklausījās vi 1,1as vārdos. Šī iespēja viņai nebija ienākusi prātā. Viņai radās cerība, taču to tūliņ aizgaiņāja Larijs.

—  Nē, — viņš īsi noteica. — Viņi vakar ir noķerti aptuveni septiņdesmit kilometrus no šejienes.

—   Ak! — Tērstona kundze, juzdamās vīlusies, iesaucās. — Cik žēl! Ja viņi vēl skraidītu apkārt, tad tie patiešām varētu būt vainīgie.

—  Tad gan viņiem ir laimējies, ka ir jau noķerti, — doktors Tērstons iesmējās.

Iestājās neveikls klusums. Līdz Tērstona kundze ierunājās: — Tas tomēr ir šausmīgi! Nabaga Lūiss, — viņa nopūtās. — Un tas viss ir tik neaptverami. Kā gan kāds varēja gribēt viņu nogalināt? Es domāju…

—  Māt, lūdzu, parunāsim par kaut ko citu, — Žaklīne viņu pārtrauca.

—  Bet Lūiss taču ir miris, un neviens nezina, kas viņu ir nogalinājis, — Tērstona kundze neatlaidās. — Ja mēs prātīgi aprunātos, tad iespējams, ka varētu būt noderīgi attiecīgām iestādēm, tikai mums jānāk klajā ar ticamu teoriju. Un par ko citu mēs varam runāt? Kad es pagājušonakt pamodos, kaut kas tāds man pat prātā neienāca. Sākumā es domāju, ka tas ir pērkons. Bet tas bija šāviens. Cikos tas īsti bija? Es pat nepaskatījos pulkstenī.

—   Bez desmit minūtēm divos, — Marks un Tubijs reizē iesaucās. Viņi paslaitījās viens uz otru un nodūra acis. Larijs viņiem uzmeta brīdinošu skatienu. — Jā, pareizi, — viņš teica. — Kaut kas bija jūtams gaisā, jo laikam taču neviens no mums negulēja.

—   Un Džons vēl nemaz nebija gultā! — Tērstona kundze bilda. — Tu loti ilgi biji augšā, Džon.

Doktors Tērstons tikai uz brīdi pacēla skatienu. — Jā, — viņš teica. — Es lasīju. Gulēšanai bija pārāk karsts.

Žaklīne sarauca uzacis. Tātad laikā, kad tika nošauts Lūiss, tēvs vēl nebija aizgājis gulēt. Bet cilvēks, kas iebēga verandā… vai tas ir iespējams? Visas šaubas, kuras pagājušonakt viņa ar grūtībām bija aizgaiņājusi, atkal atgriezās, un pēkšņi viņa jutās slima aiz bailēm. Kaut viņa inspektoram par šo cilvēku neko nebūtu teikusi! Kaut viņa zinātu, ko darīt!

—  Ja tas nav bijis neviens no vietējiem, kurš tad tas varētu būt? — viņa dzirdēja māti jautājam.

—  Tas ir tieši tas, ko mēs visi vēlētos uzzināt, — ārsts sausi noteica, — taču ar runāšanu mēs neko nepanāksim. Tā ir policijas darīšana, un pie tā arī paliksim. Starp citu, iespējams, ka inspektors tev uzdos pāris jautājumu. Viņš bija tik laipns, ka naktī tevi neapgrūtināja. Es viņu vēlāk satikšu un uzzināšu, ko viņš domā darīt. Bet tev nav iemesla baidīties.

Tērstona kundze pamāja ar galvu. — Džon, man vēl nekad nav bijis bail no policista.

—   Būtu vēlams, Tērstona kundze, — Larijs teica, — stāstīt viņiem patiesību. —Viņš uz mirkli palūkojās uz Žaklīni. — Džekija bija tik gudra, ka izpelnījās uzslavu.

Žaklīne nopūtās. Gudra? Viņa par to nebija pārliecināta.

Kad visi piecēlās no galda, Žaklīne zibenīgi pieņēma lēmumu. Viņa sekoja tēvam, kas jau bija izgājis no ēdamistabas, paņēma viņu zem rokas un pasmaidīja.

—   Nu, Džekij? — viņš jautāja. — Vai tu gribi man kaut ko teikt? — Viņa pamāja ar galvu, izgāja kopā ar tēvu dārzā, tad apstājās.

— Tēt, es esmu ļoti uztraukusies, — viņa teica. — Varbūt, ka tie ir tikai nieki, bet tas var būt arī kaut kas loti svarīgs. Katrā ziņā es gribu tev to pateikt.

—  Runā, Džekij, — doktors Tērstons sacīja. — Gan mēs kaut ko izdomāsim.

—  Runa ir… par manu revolveri, tēt. Tas ir pazudis. Es to biju nolikusi uz spoguļa galdiņa, bet, kad es naktī atgriezos savā istabā, tas bija pazudis. Tas nozīmē… tu zini tikpat labi kā es, ko tas nozīmē. Kāds revolveri ir paņēmis, un šis kāds ir ienācis pa verandas durvīm, kamēr es nebiju istabā.

—  Un tāpēc tu esi nobijusies, vai ne?

—  Protams! — viņa iesaucās. — Tēt, tu taču saproti, ko tas nozīmē… un ko par to domās policija. Lūiss ir nošauts, mans revolveris ir pazudis, bet tas, kurš to ir paņēmis…

—  Tas Lūisu ir nošāvis.

Vina piekrītoši pamāja. — Tas taču ir pilnīgi skaidrs.

—  Tas būtu loģisks secinājums, — doktors Tērstons teica, — ja vien kāds tavu revolveri patiešām būtu paņēmis.

—  Bet tā taču arī ir.

Viņš pasmaidīja. — Vai tu esi pilnīgi pārliecināta? Es tevi pazīstu. Tu vienmēr esi bijusi diezgan nevērīga. Tu esi spējīga pielādētu revolveri atstāt uz galdiņa kopā ar tualetes piederumiem. Es būtu ar mieru derēt, ka tavs revolveris nav pazudis.

—  Tēt, es esmu pilnīgi pārliecināta…

—  Ka tu to atstāji uz spoguļa galdiņa, — viņš smiedamies teica. — Es zinu. Taču uztraukties sākšu tikai tad, kad tu savu istabu būsi pārmeklējusi vēlreiz.

Viņa tikai papurināja galvu. — Revolveri nav iespējams paslēpt uz spoguļa galdiņa.

—  Es to arī neapstrīdu. Ja jau tu esi tik pārliecināta, ka atstāji to tieši tur, tad tur es to pat nemeklētu. — Viņš paņēma meitu zem rokas. — Nāc, pameklēsim abi tavu revolveri, — viņš teica. — Ja mēs to tavā istabā tiešām neatradīsim, tad darīsim šo faktu zināmu policijai, bet par to labāk runāsim tikai tad, ja revolveris tomēr neatradīsies zem tava spilvena.

Viņi iegāja Žaklīnes guļamistabā.

—   Žaklīn, es tevi lūdzu meklēt pēc zināmas sistēmas, — tēvs iesāka. — Es pārmeklēšu tavu koferi un kumodi, bet tu… nu labi jau, labi, — viņš smaidot teica, pamanījis meitas pārmetumu pilno skatienu. — Tu laikam baidies, ka es saburzīšu tavas drēbes. Labi, tad ņem savā ziņā šo dalu, bet es otru, taču meklē ļoti uzmanīgi. Revolverim ir jābūt kaut kur šeit.

Doktors Tērstons pacēla spilvenu un noņēma segu no gultas. Žaklīne izskatīja kumodi, taču revolvera tur nebija. Nu, protams, tas tur nemaz nevarēja būt. Viņa taču to bija atstājusi uz spoguļa galdiņa, bet kāds to no turienes paņēma un nošāva Lūisu. Viņi tikai velti šķiež laiku.

Žaklīne nometās uz ceļiem, atvēra savu lielo koferi un sāka meklēt revolveri tur. Viņas pirksti sataustīja kaut ko cietu un aukstu, viņa satvēra šo priekšmetu un steigšus izvilka no kofera.

—  Tēt!

Doktors Tērstons, kurš pārmeklēja drēbju skapi, pameta skatienu pāri plecam, ieraudzīja Žaklīnes rokā revolveri un smaidot piegāja pie viņas.

—  Koferī?

Viņa pamāja ar galvu un domīgi raudzījās uz ieroci.

—   Nu, lūdzu, Džekij, — tēvs teica. — Tātad viss kārtībā.

—  Tu tā domā? — Žaklīne jautāja.

—  Kāpēc gan ne? Vai vēl kaut kās?

—   Es tikai sev jautāju, — Žaklīne brīnījās, — kas varēja revolveri ielikt manā koferī? Es taču pilnīgi droši zinu, ka tas bija uz galdiņa.

Doktors Tērstons paņēma revolveri un paostīja tā stobru. — Džekij, cs zinu, ko tu domā, taču tu kļūdies. Revolveris nav lietots, un to tu vari konstatēt pati.

Viņa piecēlās kājās.

—  Tev taisnība, tēt! Atvaino.

—  Kādā jaukā dienā tu noteikti pazaudēsi arī galvu, — doktors smiedamies noteica un izgāja no istabas.

Žaklīne noraudzījās tēvam pakal, līdz viņš bija izgājis gaiteni. Nebija nozīmes ar viņu strīdēties. Ja tēvs tiešām bija pārliecināts, ka viņa ir kļūdījusies un pati ielikusi revolveri koferi, viņa nespēs pārliecināt par pretējo. Bet vai viņš tiešām bija par to pārliecināts? Vai cilvēks, kurš ar šo ieroci bija nogalinājis ī.ūisu, nevarēja revolveri iztīrīt, no jauna pielādēt un tad to paslēpt koferī?

Žaklīne aizvēra koferi un, domās nogrimusi, izgāja no istabas. I-arijs viens pats sēdēja uz vērandas. Viņa apsēdās viņam blakus.

—  Kur tad ir pārējie?

—  Tērstona kundze ir dzīvojamā istabā, — viņš teica. — Viņa domā, ko varētu samelot inspektoram, ja viņš gadījumā ar saviem jautājumiem sāktu krist viņai uz nerviem. Marks un Tubijs pastaigājas, turklāt katrs savā virzienā. — Viņš vērīgi palūkojās Žaklīnē. — Vai pret to līdzekļu nav?

—  Pret ko?

—   Nu, gan jau ir kāds krēms, ar ko var izlīdzināt grumbas. Katrā ziņā tev kaut kas tāds tagad tiešām būtu vajadzīgs.

—  Es nesaprotu, ko tu ar to domā.

—   Šo grumbu starp tavām uzacīm, — Larijs teica. — Vai tev ir kādas nepatikšanas?

—  Bet kam tad nav?

—  Man. Un tavai mātei. Nu, Džekij, kas noticis?

Brīdi pavilcinājusies, viņa iesāka: — Larij, es gribētu tev uzdot vienu jautājumu. Ja tas tev šķitīs muļķīgs, tad runāsim par kaut ko citu.

Larijs piekrītoši pamāja ar galvu. — Esmu ar mieru.

—  Runa ir par pagājušo nakti.

—  Tā jau es domāju.

—  Kas īsti notika?

—  Lūiss Krīts ir nošauts, — Larijs teica. — Vai tev tiešām ir tik slikta atmiņa?

Viņa pacēla roku. — Tā es to nebiju domājusi.

—   Man tomēr šis notikums šķiet vissvarīgākais, nemaz jau nerunājot par policijas inspektoru. Viņš bija šarmants, vai ne? Es vienīgi gaidīju to mirkli, kad viņš tev noskūpstīs roku. Starp citu, Džekij, tu loti riskēji.

—  Riskēju?

—  Riskēji melojot, — Larijs turpināja. — Šis inspektors nebūt neizskatījās pēc muļķa. Bet tu tik pārliecinoši runāji par to, ka Lūisam nav bijuši ienaidnieki. Man jau sametās bail, vai tikai Tubijs tev nespiedīs roku un nesāks liet pateicības asaras. Ja tu botu atzinusies, ka mēs ar Lūi.su raktuvju del esam sanaidojušies, tad tagad mēs visi trīs jau sēdētu cietumā. Uzzinot šādu motīvu, policija nevarētu pieļaut, ka mēs brīvi skraidām apkārt. Tu biji lieliska, Džekij. Tubijs jau aiz pateicības ir sacerējis jaunu saukli: "Viņa ar saviem meliem izglāba mums dzīvību." Kāpēc tu to darīji?

Žaklīne paraustīja plecus. — Es neuzskatīju par nepieciešamu likt inspektoram domāt kaut ko absurdu.

— Tieši tā mēs arī nospriedām, — Larijs teica. — Savukārt mēs, nu, mēs nemelojām šā vārda tradicionālajā nozīmē, vienīgi noklusējām dažus faktus, kas kriminālpolicijas inspektoram varētu šķist aizdomīgi. Reizēm arī pieklājība liedz teikt visu patiesību. Ja Tubijs, Marks un es pagājušonakt būtu bijuši pavisam godīgi, tad inspektors mūs būtu pārsteidzis no prieka dejojam.

—  Larij, tu esi briesmīgs!

—  Te tev nu bija, — Larijs iesmējās. — Es tev saku patiesību, bet tu esi šausmās. Es priecājos, ka Loiss ir miris. Marks domā tieši tāpat, arī Tubijs, vienīgi viņš ir pārāk labi audzināts, lai to pateiktu skaļi. Un arī tu priecājies.

—  Es?

—  Protams. Vienīgi tu to negribi atzīt.

—  Neskatoties uz visu, tas tomēr ir šausmīgi.

—   Augstā debess, Džekij! — viņš iesaucās. — Tu acīmredzot piederi pie tiem ļaudīm, kas par aizgājējiem runā tikai labu, neskatoties uz to, kas viņi ir bijuši dzīvē. Slikts cilvēks nekļūst labāks tāpēc, ka ir miris…

Viņa klusēja. Bija grūti kaut ko iebilst.

—  Es gribu tev kaut ko teikt, — Larijs turpināja. — Ja es spētu paigriezt laiku atpakaļ, tad negribētu, lai šis noziegums nebūtu izdarīts. Es paliktu pie šīm domām pat tad, ja pats būtu viņu nogalinājis.

Žaklīne pēkšņi paliecās uz priekšu un nopietni paraudzījās viņā. — Larij, tieši to es tev arī gribēju jautāt, — viņa teica. — Vai to izdarīji tu?

Viņa lūpas savilkās dusmīgā grimasē.

—  Larij, lūdzu nedusmojies, — viņa turpināja, — bet man tas tev noteikti bija jāpajautā. Šī neziņa gluži vienkārši nav izturama. Tu taču biji spējīgs viņu nogalināt, vai ne? Pēc visa tā, ko es tev vakar pastāstīju…

Viņš piekrītoši pamāja.

—  Un tad šī scēna gaitenī. Larij, tu vinu gandrīz nožņaudzi. Es nemaz nerunāju par zelta raktuvēm.

Viņš vāji pasmaidīja. — Tava apsūdzība ir visnotaļ pamatota, vai ne, Džekij?

—   Es tevi neapsūdzu, — viņa mierīgi noteica. — Es tikai gribu zināt, vai tu esi to izdarījis.

—    Pat inspektors neuzdrošinājās man uzdot šo jautājumu.

—  Vai tu man neuzticies? Tu baidies, ka cs uzskatīšu par savu pienākumu ziņot policijai? To laikam sauc par nodevību?

—  Nav ne jausmas, — Larijs atteica.

Žaklīne nopūtās. —ja tu nespēj man pateikt, vai esi Lūisu nogalinājis, varbūt tad pasaki, ka tu tas neesi bijis? Larij, lūdzu, ja tu zinātu, ar kādiem pārmetumiem es mokos, tad tu man palīdzētu. Tikai pasaki, ka ar notikušo tev nav nekāda sakara.

Larijs pasmaidīja. — Kāpēc tu to jautā man? Pajautā inspektoram, viņš noteikti visu zina.

Žaklīne labu brīdi klusēdama iesāņus skatījās Larijā. Viņa sev jautāja, vai ar Lariju nav notikušas kādas pārmaiņas. Viņa domāja, ka neviens nevar izdarīt noziegumu un pēc tam izskatīties tāds pats.

Attiecībā uz Lariju viņa neko nespēja pateikt. Viņa sejā nebija saskatāms nekas, ja nu vienīgi tas, ka viņš bija apņēmības pilns klusēt. Varbūt arī viņa bija rīkojusies neapdomīgi? īsti neapdomājusi, viņa apvainoja Lariju noziegumā tikai tāpēc, ka viņam bija motīvs. Bet kāpēc viņš izvairījās no atbildes?

—  Kuru tu tagad esi apzīmogojusi par slepkavu? — Larijs jautāja. — īsts kriminālromāna cienīgs pārsteigums, protams, būtu atklāt, ka slepkava ir policijas inspektors.

—  Tu taču nedomā, ka to būtu varējis izdarīt Marks vai Tubijs?

—  Man nav iemesls domāt, ka to būtu varējis izdarīt viens no viņiem. Džekij, tu esi aizdomu pilna. Kāpēc tu neesi konsekventa līdz galam un neturi aizdomās arī tēvu?

Žaklīne nopūtās. — To es arī daru, — viņa teica. — Es viņam visu izstāstīju, neko nenoklusējot, un tāpēc man ienāca prātā doma, ka varbūt…

Larijs tikai nogrozīja galvu. — Tavs tēvs viņu nebūtu nošāvis, bet gan izoperējis. Bet nopietni runājot, tev nevajadzētu tik loti lauzīt galvu. Es arī to nedaru. Atstāj to policijas ziņā un neapgrūtini citiem dzīvi, uzdodot neskaitāmus jautājumus. Un vispirmām kārtām, liec mierā Tubiju. Man tagad jāiet. Jānokārto darīšanas attiecībā uz raktuvēm. — Larijs piecēlās, pagāja pāris solu, tad pagriezās atpakaļ.

—  Starp citu, Džekij, par Montiju Kāru tev nav ko uztraukties. Tiklīdz viss nokārtosies, es pirmoreiz dzīvē izrakstīšu čeku par četrciparu summu.

22

Žaklīne pasmaidīja. Tas bija Larijam raksturīgi. Viņa atcerējās, ko reiz Lūisam bija teikusi, — Larijs pieder pie tiem vīriešiem, kam sieviete var palūgt tūkstoš mārciņas un kas neprasīs pretpakalpojumu. Lūiss viņai neticēja. Pēc viņa domām, uz kaut ko tādu nebija spējīgs neviens vīrietis.

Viņa Larijam pateiksies vēlāk, tagad, lai slēptu apmulsumu, viņš bija aizsteidzies prom. Larijam, protams, bija taisnība: slikts cilvēks arī pēc nāves nekļuva labāks. Un tas, ko Lūiss savā dzīvē bija izdarījis, nebija miris reizē ar viņu. Paraugoties uz Žaklīni, Larijs aizvien atcerēsies, ko Lūiss viņai ir nodarījis.

Un tomēr viņš bija piedāvājis čeku, lai viņa varētu norēķināties ar Montiju Kāru. Žaklīne nemaz nejutās tik loti pārliecināta, ka tas tagad būtu tiešām jādara. Kaut arī pārāk vēlu, viņa tomēr bija atklājusi, ka Lūiss un Montijs Kārs par visu bija vienojušies jau iepriekš. Iespējams, ka tagad Montijs Kārs no šīm tūkstoš mārciņām atteiksies. Lūiss viņu par lielajām pūlēm noteikti bija labi atalgojis. Taču katrā gadījumā viņa izjuta lielu atvieglojumu, ka Montija Kāra dēl viņai vairs nav jāuztraucas.

Savukārt, ja Larijs spēja viņai izrakstīt čeku par tūkstoš mārciņām, tad taču viņš bija pilnīgi drošs par savu da|u raktuvēs un ar Lūisa nāvi nebija saistīts nekādā gadījumā. Pat Larijs nebūtu spējīgs būvēt nākotnes plānus, ja būtu jābaidās no cietuma. Turklāt Žaklīne bija pilnīgi pārliecināta, ka Larijs šīs tūkstoš mārciņas bija piedāvājis tāpēc, ka bija drošs. Arī tas liecināja par viņa nevainību. Protams, viņa ari ne brīdi nebija ticējusi tam, ka viņš ir nogalinājis Lūisu. Tas bija tikai pagājušās nakts uztraukums. Taču, no otras puses, ja jau Larijs bija bez vainas, tad kāpēc viņš to nebija pateicis? Būtu pieticis ar vienu pašu vārdu. Bet viņš klusēja. Tātad tas nozīmēja… Viņa atkal sāka visu no gala.

Ieraudzījusi Tubiju bezmērķīgi staigājam pa dārzu, Žaklīne pasmaidīja. Ja Larijs bija nolēmis klusēt, no viņa arī neko nebija iespējams izdabūt, ar Tubiju Stormanu bija citādāk. Tubijs tieši tāpat kā Larijs nebija spējīgs domāt vai darīt kaut ko zemisku, taču Larijs vadījās no dzelzs disciplīnas. Tubijs, protams, nebija arī tik gudrs kā Larijs. Ja viņa Tubijam būtu uzdevusi to pašu jautājumu, ko Larijam, arī viņš nebūtu atbildējis ne skaidru "jā", ne "nē", taču savos mēģinājumos izvairīties no atbildes tā sapinies, ka nekādām šaubām vairs nebūtu vietas. Un Tubijs kaut ko zināja. Tāpat Marks. Taču, ja Larijs negribēja neko teikt…

Viņa piegāja pie verandas margām un pamāja Tubijam. Viņš lēnām un negribīgi sekoja viņas aicinājumam. Brīdi pa brīdim viņš apstājās un aplūkoja kādu augu, lai pēc iespējas novilcinātu tikšanos ar Žaklīni. Viņa atcerējās sevi līdzīgā situācijā — pa cclam pie zobārsta. Nabaga Tubijs! Kā viņš nemācēja izlikties! Iespējams, ka viņš sāks izrādīt savu dabiskumu, runājot par laiku.

Pie verandas viņš apstājās un laipni pasmaidīja.

—  Labrīt, Džekij. Būs jauka diena, vai ne?

—  Ienāc verandā un apsēdies.

Tubijs apsēdās blakus viņai guļamkrēslā un ar neatslābstošu interesi raudzījās tālumā.

Žaklīne viņu brīdi uzjautrināta vēroja, tad jautāja:

—  Tubij, kas nogalināja Lūisu Krītu?

Viņš sarāvās un jau pēc mirkļa centās noslēpt savu straujo reakciju. — Džekij! — viņš iesaucās. — Kas tas par jautājumu? Kāpēc tu to uzdod tieši man?

—  Tāpēc, ka gribu to uzdod tieši tev.

—  Nu, protams.

Žaklīne skaidri redzēja, ka viņš drudžaini domā. Tāpēc nolēma uzbrukumu turpināt.

—  Tubij, vai tu to izdarīji?

—  Dieva zīmes, Džekij, es taču nebūtu… es domāju, tev nav nekādu tiesību kaut ko tādu teikt. Es domāju… vispār man Lūiss patika. Viņš pret mani vienmēr bija pieklājīgs. Vai es tev jau teicu, ko viņš izdarīja Ziemassvētkos? Viņš aizsūtīja rotaļlietas un…

—  Es neesmu tev lūgusi uzskaitīt visus iemeslus, kāpēc tu negribēji Lūisu nogalināt. Es tev jautāju, vai tu viņu nošāvi. Taču tev acīmredzot pietrūka drosmes nogalināt cilvēku, kas taviem bērniem Ziemassvētkos ir dāvinājis rotaļlietas, vai ne?

Tubijs izmocīja smaidu. —Tas ir diezgan interesanti, — viņš teica. — Vai tiešām es izskatos pēc tāda, kam uz sirdsapziņas varētu būt slepkavība?

—   jā, Tubij, tu izskaties tieši pēc tāda. — Žaklīne tikai ar pūlēm spēja palikt nopietna. —Turklāt tu neesi vienīgais, — viņa turpināja. — Marks arī izskatās pēc tāda, nemaz jau nerunājot par Lariju. Tu taču esi uztraucies, vai ne?

—  Nu jā, uztraukušies esam mēs visi, — viņš taisnojās. — Visas tās nepatikšanas ar Lūisu raktuvju dēļ… — Viņš pēkšņi apklusa. — Bet par to labāk nerunāsim.

—  Es tomēr gribētu runāt tieši par to.

—  Bet es nē, — Tubijs nepacietīgi atcirta. — Un es par to nerunāšu, tāpēc nav nozīmes mani pratināt. Jo, kad es sāku runāt, man bieži vien izsprūk kaut kas tāds, ko es nemaz neesmu gribējis teikt. Vismaz Larijs tā saka.

—  Un Larijs tev lika turēt muti, vai ne?

—  Tu atkal sāc visu no jauna! — Tubijs sāka uztraukties. — Un tikai tāpēc, ka tev šķiet, es varētu kaut ko zināt, tu mēģini mani pratināt. Taču es tev neko neteikšu.

—  Tātad kaut ko tu tomēr zini.

—  Pat netaisos tev atbildēt, — Tubijs apņēmīgi teica.

—  Džekij, draugus neviens nenodod, un tev nav tiesību kaut ko tādu no mani prasīt.

Žaklīne pasmaidīja. "Draugus nenodod." Bet par kādiem draugiem bija runa? Viņa brīdi klusēja. Beidzot jautāja: — Tubij, vai to izdarīja Larijs?

Tubijs saknieba lūpas.

—  Varbūt Marks?

Tubijs paraustīja plecus.

—  Tad jau drīzāk Larijs, — Žaklīne piebilda. — Viņš Lūisu ienīda, pirmkārt, raktuvju dcļ, un viņam bija vēl arī citi iemesli.

Tubijs apsviedās apkārt un brīdi viņā nekustīgi raudzījās. — Augstā debess, Džekij, tā tu par Lariju nedrīksti domāt, tu aizvien izdari pārsteidzīgus secinājumus. Es taču neesmu teicis, ka to izdarījis Larijs. Es negribu, lai tu tā domātu. Redzi, ja viņš kaut ko tādu būtu izdarījis, tad, nu es zinu, kā tad būtu man pašam. Es vairs nespētu paskatīties Buntijai acīs, un ar Lariju ir tieši tas pats. Tāpēc es būtu loti priecīgs, ja tu reiz beigtu par to runāt! Par visu parūpēsies policija.

—   Tev taisnība, Tubij, — Žaklīne viņam piekrita

—   Parunāsim par kaut ko citu. Ar raktuvēm taču tagad viss būs kārtībā, vai ne?

—  Domāju gan.

—  Vai Buntija jau zina, ka tu esi miljonārs?

Viņš pamāja ar galvu. — Es viņai nekavējoties nosūtīju telegrammu. Tagad viņa tikai gaida manu atgriešanos.

Žaklīne pasmaidīja. —Tam es ticu, — viņa teica. —Tubij, bet ko tu darīsi, kad atkal ieraudzīsi Buntiju? Vispār laikam es to varu iedomāties. Tu neko daudz neteiksi, vienīgi skatīsies viņai acīs, saņemsi viņas seju rokās un skūpstīsi, vai ne?

Tubijs sapņaini smaidīja. — Tā apmēram būs, kā tu teici.

Žaklīne pamāja ar galvu. — Tu skatīsies viņai acīs, turklāt bez izlikšanās, vai ne?

Tubijs uzmeta viņai dusmīgu skatienu. — Pagaidi, Džekij, kas tev atkal padomā? — viņš jautāja un piecēlās kājās. — ]a tu vēl aizvien neesi atmetusi nodomu ievilināt mani kaut kādās lamatās…

Viņa papurināja galvu. — Tagad vairs ne.

—   Hīti! — Tubijs norūca. — Es tomēr labāk neriskēšu.

Viņš izgāja no verandas un visu dienu nebija atrodams. Tikai pēc vakariņām viņš nezin no kurienes atkal uzradās. Larijs un Marks sēdēja uz verandas.

—   Tubij, nāc pie mums, — Larijs sauca, pamanījis Tubiju steidzamies uz mājas ieeju. — Apsēdies pie mums un iedzer kādu glāzīti. Es tevi izmeklējos vai visu pēcpusdienu. Kurtu biji pazudis?

Tubijs pielēja glāzi, iztukšoja to un apsēdās. — Es biju klubā, — viņš nomurmināja.

Larijs pasmaidīja. — Ko, vai tad šeit ir arī klubs?

—  Tāpat kā visur citur, — Tubijs norūca. — Vesels bars vecu tenku vāceļu, kas runā… par slepkavību.

—   Es šopēcpusdien satiku vietējās bankas filiāles vadītāju, — sarunā iesaistījās Marks, — un arī viņš runāja tikai par šo vienu tēmu.

—  Ko tad viņš teica? — Larijs jautāja.

—  Tikai to, ka visiem slepkavība šķietot ļoti dīvaina.

Larijs pamāja ar galvu. — Nu jā, banku ierēdņi ir loti

viltīgi. Bet tagad pie lietas. Stormana kungs, lūdzu nedzeriet tik daudz viskija. Mūsu firmā direktori, kas tik daudz dzer, nav vēlami.

Tubijs sataisīja vainīgu seju un nolika pudeli atpakaļ vietā. — Atvaino! — viņš teica. — Bet kaut kas taču jādara.

—  Šī ir mūsu firmas pirmā oficiālā konference, — Larijs teica, — un es negribu, lai protokolā būtu ierakstīts, ka Persijs Stormana kungs bijis piedzēries. Un tagad, Tubij, centies izskatīties kā biznesmenim pieklājas un klausies. Es runāju ar advokātu un nokārtoju visas formalitātes par uz raktuvju reģistrāciju. Tās, protams, tagad pieder mums trim. Es samaksāju nodevas un attiecīgajam ierēdnim — par pūlēm.

—   Vai tu liki iereģistrēt arī… viņa dalu? — Tubijs jautāja.

—  Tu domā Lūisu Krītu?

Tubijs piekrītoši pamāja.

—  Protams, — Larijs atbildēja. — Tāda taču bija mūsu noruna. Man nav ne jausmas, kas ir viņa mantinieki, taču savu dalu viņi saņems. Starp citu, Tubij, gan jau tev vēl par Lūisu nāksies runāt, taču, to darot, tev nav jāizskatās pēc sērojoša pakalpalicēja. Ja tevi moka sirdsapziņa, ka viņš nomira, iekams tu paspēji viņam piedot, tad vari uzcelt viņam par godu nelielu pieminekli. l^ēc tam es aizsūtīju telegrammu kādam inženierim uz Keiptaunu, lai viņš savāc brigādi un uzsāk zelta ieguvi. Vai esat ar mani vienisprātis?

Marks pamāja.

—   Pilnībā, — Tubijs piekrita. — Tu to visu esi nokārtojis lieliski, vienīgi uzaicināt inženieri… man ir tāda sajūta, ka mēs pārāk ātri… ka vajadzētu… — Viņš apklusa!

— Tubijs laikam domā, ka visi šie darbi liecina par pārāk lielu optimismu, iekams mums vēl nav īsti skaidrs, vai nenokļūsim cietumā, — Marks teica.

—   Mark, tev ir drausmīgi bail dažas lietas ietērpt vārdos, — Tubijs attrauca. — Bet tā tas patiešām ir. Iekams šis drausmīgais notikums vēl nav noskaidrots, būtu gudrāk mazliet nogaidīt. Kad cilvēki uzzinās, ka esam reģistrējuši raktuves, viņi var nodomāt… nu jūs jau zināt, ko.

—   Visiem taču ir zināms, ka mums raktuves bija jāreģistrē, — Larijs teica. — Par tām jau runā vai visa pilsēta. Tā kā arī Lūisa dala ir piereģistrēta, tad diezin vai kādam ienāks prātā apgalvot, ka mēs esam viņu nogalinājuši, lai iegūtu sev viņa da|u. Turklāt mūs visus jau neviens netaisās pakārt, tā ka es parūpējos vismaz par to, lai jums nerastos nekādas grūtības.

Marks pasmaidīja.

Larijs viņam atbildēja ar smaidu. Viņš izvilka no kabatas karti un izklāja uz galda. — Paskatieties, — viņš rādīja. — Apmēram pēc gada no Šumbaziri un Pilapo vedīs lieliska šoseja uz Timalani.

Viņi noliecās pār galdu un sekoja līdzi ceļam, kuru vilka Larija zīmulis. Pēkšņi Tubijs sarāvās un paskatījās dārzā.

—  Kas noticis? — Larijs jautāja.

—  Larij, — Tubijs aiz bailēm aizžņaugtā balsī jautāja,

—   ko viņš grib? Es domāju, inspektors. Nupat kā es viņu redzēju dārzā. Vai tu nevienu nemanīji?

—   Nē. Nepaliec smieklīgs. Tev laikam šķiet, ka inspektors slēpjas krūmos un noklausās, ko mēs runājam.

—  Starp citu, mēs neesam pateikuši nevienu nepieklājīgu vārdu, — Marks piemetināja.

—   Jā, bet ko viņš šeit grib, šajā laikā? — Tubijs nerimās.

—   Es tev tikai gribu darīt zināmu, — Larijs iesāka,

—    ka pagājušajā naktī ir izdarīta slepkavība un dīvainā kārtā par to interesējas policija. Inspektoram ir ienākuši prātā vēl pāris jautājumu, kurus viņš aiz pārskatīšanās nav uzdevis. Es viņu gaidu jau visu dienu.

—  Tērstona kundze arī, — Marks smaidot piebilda.

—  Viņa grib tikt nopratināta. Viņai nekad dzīvē nav nācies saskarties ar slepkavību, tāpēc viņa grib visu redzēt un dzirdēt.

—   Bet tam nav nekāda sakara ar biznesu, — Larijs atgādināja. — Tātad šeit būs šoseja. Mums, protams, būs vajadzīga policijas apsardze, citādi puse raktuvju zelta mums tiks nozagta. Tad vēl mums jābūt skaidrībā par to, kā organizēt ražošanas uzņēmumu. Tas aizņems zināmu laiku. Līdz tam mēs liksim zeltu skalot. — Marks un Tubijs māja ar galvu.

—    Un tagad atgriezīsimies pie mums pašiem, —

Larijs turpināja. — Cik drīz vien iespējams, es atgriezīšos džungļos un vismaz sešus mēnešus pavadīšu Šumbaziri. Taču nav nekādas vajadzības tur būt mums visiem trijiem. Tērstoni domā ar nākamo kuģi atgriezties mājās, tāpēc es jums iesaku piebiedroties viņiem.

—  Ko tu iesaki? — Tubijs jautāja.

—   Viņš grib, lai mēs vinu atstājam šeit, bet paši braucam mājās. Bet tur es tev nepiekrītu, — Marks iebilda.

—  Nekādā gadījumā! — Tubijs iesaucās.

Larijs kļuva nepacietīgs. — Kāda nozīme ir mums visiem palikt? — viņš jautāja. — Jūs man šeit vispār nevarēsiet palīdzēt. Turklāt ir pat nepieciešams, lai vismaz viens no mums atrastos Anglijā. Ir taču jāiepērk darbagaldi.

Marks atspiedās pret krēsla atzveltni un sāka raudzīties griestos.

—  Izslēgts, — viņš teica.

—  Nu protams, —Tubijs viņam piebiedrojās. — Mums tāpat viss ir skaidrs.

Larijs sarauca pieri. — Es nesaprotu, ko jūs man gribat piedēvēt, — viņš sacīja. — Ja jūs domājat, ka cs aizlaidīšu raktuves postā…

— Tu gribi tikt no mums vaļā, — Marks teica, — jo domā, ka mēs nedrīkstam zaudēt laiku. Nu pasaki taču godīgi. Un tu zini, ka slepkavības dēj visi ir satraukušies…

— Tu laikam domā, ka mēs ar Marku tā vienkārši aizlaidīsiniics, — Tubijs viņu pārtrauca, — lai tu viens varētu sisties ar policiju?! Dieva zīmes, Larij! Neuzskati taču mūs par tādiem muļķiem!

—   Skaidrs, — Larijs teica. — Jūs tātad gribat man sagādāt nepatikšanas.

Kad verandā ienāca doktors Tērstons, viņi apklusa.

—  Atvainojiet, — doktors teica, — bet es diemžēl nāku ar sliktām ziņām. Nu jā, tik sliktas tās nemaz nav, taču sagādās jums vilšanos. Pie manis tikko kā bija inspektors.

—  Nu un tad? — Larijs norūca.

—    Viņš bija ļoti pieklājīgs, — doktors Tērstons turpināja, — bet, iekams slepkavība nav atklāta, mēs nedrīkstam no Bengelas aizbraukt. Ja kāds no mums tomēr to mēģinātu darīt, tad tiktu apcietināts.

23

Tērstona kundzei nedēļa pēc Lūisa nāves sagādāja nepatīkamus brīžus. Vai katra minūte šķita neizturama. Ēdienreizēs viņa vienaldzīgi ar nazi un dakšiņu bakstīja ēdienu. Klātesošie nespēja normāli sarunāties, ik pa brīdim uzliesmoja nepatīkami dusmu uzplūdi. Vairākkārt Tērstona kundze bija spiesta it kā migrēnas dēļ ieslēgties savā istabā.

Viņa absolūti neizprata notiekošo, jo pat uz vistaktiskākajiem jautājumiem saņēma izvairīgas atbildes.

Žaklmc, šķietami atguvusies tikai pirms neilga laika, bija nospiestā garastāvoklī un klusa. Varēja redzēt, ka viņa jūtas nelaimīga, taču Tērstona kundze nespēja no viņas izdabūt ne vārda. Likās, ka tas kaut kādā veidā ir saistīts ar Lariju un Lūisu, taču Tērstona kundze visā nespēja atrast nekādas sakarības.

Arī Džons izturējās ļoti dīvaini. Viņa ierasto jautrību bija nomainījusi noslēgtība, un pat ar sievu viņš nerunāja par savām raizēm.

Larijs, Marks un Tubijs sagādāja vēl lielākas problēmas. Viņiem nebija gandrīz neviena pieklājīga vārda, ko kādam pateikt, nemaz jau nerunājot par savstarpējām sarunām. Turklāt agrāk viņi bija tik labi draugi. Larijam gan jau agrāk bija dusmu lēkmes, taču tagad viņš no visiem trim šķita tas laipnākais. Smēķēja gan viņš pārāk daudz. Markam nebija ne mazākās vēlēšanās ar kādu runāt. Viņš uzvedās kā niķīgs bērns, stundām ilgi sēdēja verandā, raudzījās uz jūru un nepārtraukti dzēra viskiju, bet vakar, kad Larijs viņam to aizrādīja, Tērstona kundzei šķita, ka viņš teju, teju pielēks kājās un Lariju piekaus.

Visbeidzot Tubijs — ne reizi dzīvē viņai nebija gadījies redzēt, ka cilvēks tā spētu pārvērsties. Kaut viņš vismaz uz brīdi apsēstos. Viņš nespēja ne minūti būt mierā, viņš staigāja šurpu turpu, it kā no kāda bēgtu. Kad beidzot apsēdās, tad nervozi raustīja pirkstus.

Kad Žaklīne iegāja istabā, Tērstona kundze uz viņu paraudzījās un priecīgi pasmaidīja.

—  Brīnišķīgs rīts, Džekij…

—  Kur tētis? — Žaklīne jautāja.

—    Viņš aizbrauca, — Tērstona kundze atbildēja. — Viņam bija kaut kādas darīšanas ar policiju un lidmašīnu, bet, tā kā viņš loti steidzās, es visu tā īsti nesapratu. Viņš laikam aizbrauca uz Scntpolu vai kaut kur citur. Katrā ziņā es ceru, ka lidmašīnā viņš nesēdīsies.

—  Māt, tas taču ir absolūti droši, — Žaklīne pasmaidīja. — Kas tēvam tur meklējams?

—  Man jau nav nozīmes jautāt, — māte nopūtās. — Ar mani taču neviens nerunā, un es vairs necenšos uzmākties ar saviem jautājumiem. Kaut mēs būtu palikuši Anglijā un četras nedēļas atpūstos pie jūras! Larijs un tie citi…

—  Kas ir ar Lariju?

—  Un kas ir ar visiem pārējiem? Viņi ir mainījušies līdz nepazīšanai, un man šķiet, ka šausmīgi uztraukušies.

Žaklīne paraustīja plecus. — Māt, bet viņi arī neko labi nejūtas. Es domāju to notikumu ar Lūisu. Protams, nav nekādu pierādījumu, ka to būtu izdarījis Larijs vai kāds no viņa draugiem. Viņi bija katrs savā istabā, kad atskanēja šāviens. Taču kāds Lūisu tomēr ir nogalinājis.

—  Bet tāpēc taču nevar turēt aizdomās Lariju, Marku vai Tubiju, — Tērstona kundze iesaucās. — Katrs, kam ir kaut nedaudz prāta, sapratīs, ka neviens no viņiem uz šādu briesmu darbu nav spējīgs.

Žaklīne pasmaidīja. — Māt, tu to zini. Un es… Taču viņi jūtas drausmīgi, jo saprot, ka citi viņus tur aizdomās. Mūs visus tur aizdomās. Iespējams, arī mani, jo, kad istabā ienāca pārējie, es tur jau biju, un ja kāds tiek turēts aizdomās…

—  Nerunā muļķības, — māte viņu pārtrauca. — Kāds iemesls tev būtu nogalināt Lūisu? Viņš vienmēr bija pret tevi tik labs, un tev arī viņš noteikti patika. Tad kāpēc gan…

—  Lūdzu, nerunāsim vairs par to, — Žaklīne sacīja. — Tā tev nebija nekāda atpūta. Uzturēšanās pie jūras būtu bijusi labāka.

—  Mīļo Džekij, — māte noteica, — nebūtu nekādas vainas, ja visi pārējie kaut nedaudz saņemtos.

Žaklīne izgāja no istabas un devās uz verandu.

Tur guļamkrēslā sēdēja Larijs un kaut ko rakstīja. Izdzirdis solus, viņš pacēla acis.

—  Nu, Džekij? Cik daudz gulšņu ir vajadzīgs vienam kilometram sliežu? Man katru reizi iznāk cits rezultāts.

Viņa apsēdās Larijam blakus. — Kā iet ar raktuvēm?

Viņš pasmaidīja. — Labi, protams. Cerams, tu apzinies, ka sēdi blakus miljonāram.

—  Larij, kas ar jums notiek?

Larijs sarauca uzacis. — Kam jānotiek?

—  Ar tevi, Marku, Tubiju, tēvu, ar visiem, — Žaklīne teica. —Jūs izturaties kā lielākie ienaidnieki.

—   Bet es domāju, ka esmu loti šarmants, — Larijs nopūtās. — Pie brokastīm taču es izstāstīju trīs anekdotes. Bet tu pat nepasmaidīji.

—  Es tās visas jau zināju, — viņa atteica. — Bet nopietni runājot, tu taču nebūsi sastrīdējies ar Marku un Tubiju.

Larijs papurināja galvu. — Mēs esam nešķirami, Džekij.

Viņa atspiedās pret gulamkrēsla atzveltni un brīdi noraudzījās, kā viņš rēķina. Pēkšņi viņa saspringa. — Larij, vai tam ir kāds sakars ar mani? Lūdzu nesāc izlikties, ka tu mani nesaproti. Es zinu, ka esmu tev apnikusi, bet kāpēc Marks un Tubijs… Vai tam ir kaut kāds sakars ar mani?

Viņš papurināja galvu.

—  Ar ko tad? Ar Lūisu Krītu?

—  Ja tu neiebilsti, tad par Lūisu labāk nerunāsim. Tu taču zini teicienu: "Par aizgājējiem runāt tikai labu."

—  Tu par šo lietu esi uztraucies, vai ne, Larij?

—  Augstais Dievs, tu nu gan spēj izvest cilvēkus no pacietības, — Larijs nopūtās. — Bet ja tev tas par katru cenu ir jāzina, tad, protams, ka es uztraucos. Marks un Tubijs ir uztraukušies vairāk par mani. Tubijs nepavisam nespēj aprast ar domu, ka pāris policistu varētu viņu uzskatīt par Lūisa slepkavu.

—  Bet kāds taču tomēr ir viņu nošāvis.

—   Neapšaubāmi. Tas mums visiem bojā nervus, jo mēs jūtam, ka tiekam turēti aizdomās. Man pat šķiet, ka Tubijs naktīs negul, bet domā, ko teiks, kad tiks apcietināts.

Žaklīne pamāja ar galvu. — Tas noteikti ir šausmīgi, — viņa piekrita. — Larij, — viņa negaidot teica, — bet tu taču zini, kas nogalināja Lūisu.

Larijs blenza uz papīra lapu'. — Varbūt tas bija kāds labais gars, kas vēlējās šeit kaut nedaudz ieviest kārtību.

—  Citiem vārdiem sakot, man nav jābāž savs deguns citu darīšanās, vai ne?

Larijs piekrītoši pamāja. — Un to degunu derētu nopūderēt, — viņš piebilda. — Citādi tas spīd.

Žaklīne piecēlās kājās. — Būs jau labi! — viņa noteica. — Es teicu, ka tu esi mainījies, vai ne? Tā arī ir. Taču nevar prasīt no cilvēka, lai viņš kļūst par miljonāru un turklāt nepārvēršas. Agrāk tu man vienmēr visu izstāstīji.

—  Un tagad esmu citāds, vai ne, Džekij? — Viņš nogrozīja galvu. — Ja neskaita pāris sirmu matu, kas mani padara jo elegantāku, tad esmu tāds pats muļķis kā agrāk.

—  Kāpēc tu man nesaki, kas tevi nomāc?

Larijs nolika papīru un zīmuli uz galda, piecēlās un uzlika rokas viņai uz pleciem.

—  Paklausies, Džekij, — viņš nopietni iesāka. — Šobrīd viss ir diezgan sarežģīti, un tu man šo situāciju arī diez ko necenties atvieglot. Es tev labprāt kaut ko pateiktu, bet tagad es to gluži vienkārši nevaru, un tieši tas mani uztrauc visvairāk. Ar to tev varbūt pietiks?

Viņa pamāja ar galvu, un, kad Larijs atkal apsēdās gulamkrēslā, verandā ienāca Marks un Tubijs. Abi apsēdās un sāka raudzīties uz jūru. Brīdi Žaklīne apjukusi skatījās te uz vienu, te otru, tad pasmaidīja. —Trīs sapīkušas grācijas, — viņa noteica un izgāja no verandas.

Tubijs pacēla savu saīgušo seju.

—  Ko, pie visiem velniem, viņa arto domāja? —viņš norūca. — Zini, Larij, šie nepārtrauktie mājieni.

Ieraudzījis nākam doktoru Tērstonu, viņš apklusa.

—  Es tikko biju policijā, — viņš teica, kad bija piebiedrojies pārējiem.

Tubijs uzmeta viņam ašu skatienu.

—  Man piezvanīja pa telefonu un lūdza ierasties pie inspektora, — doktors Tērstons piebilda. — Un tagad man steidzīgi jābrauc uz Sentpolu pie gubernatora.

—  Dieva zīmes! Kāpēc? — Tubijs jautāja.

Doktors Tērstons tikai paraustīja plecus. — Kā

ārstam man laikam nāksies atbildēt uz vairākiem jautājumiem, — viņš atbildēja. — Iespējams, ka policijai ir radušās kaut kādas šaubas, tāpēc man neatliek nekas cits, kā lidot uz Sentpolu. Iespējams, ka būšu atpakaļ vēl šovakar. Pa to laiku esiet uzmanīgi ar viskiju, citādi ' man pēkšņi būs pilna māja pacientu.

Kad doktors Tērstons bija aizgājis, Tubijs pielēca kājās.

—  Larij, ko tas varētu nozīmēt?

—   Vienīgi to, ka viens no piedzērušajiem pilotiem taisās lauzt sev kaklu, — Larijs atbildēja.

—  Bet viņu ir atsūtījusi uz šejieni policija, es domāju, kāpēc?

— Ak, Tubij, nu turi taču muti! — Larijs norūca. — Varbūt viņam jāatved mums striķi. Apsēdies, iedzer un nomierinies. Tu man sāc krist uz nerviem.

Marks iztukšoja glāzi. — Tubij, tu mani padarīsi traku, — viņš saniknots iesāka. — Jau tā ir tik smagi. Un arī tu, Larij, neko labu nedari, nepārtraukti spļaudams zilu un melnu. Vai tu zini, ko pilsētā runā?

—  Tas mani neinteresē.

—  Bet mani gan, — Tubijs atcirta. — Es tādām lietām neesmu radīts. Tagad jau cilvēki runā pilnīgi atklāti, ka Lūisu ir nošāvis viens no mums.

—  Tā jau arī ir, vai ne? — Larijs teica.

—  Uz mums blenž, — Marks teica, — rāda ar pirkstiem un izvairās no mums…

—  Un jūs esat tik jūtīgi, ka uzņemat to traģiski, reizē ar to dodot viņiem vēl vienu iemeslu tā uzvesties, — Larijs šņāca. — Lieciet viņus mierā. Vai viņi kādam traucē? Jūs esat pārāk klīrīgi.

—  Godīgi sakot, es jūtos drausmīgi, — Tubijs teica.

—  Dieva dēļ, tad nolien kaut kur kaktā un izraudies!

—  Vai zini, slepkavība tomēr ir un paliek slepkavība, lai kā mēs uz to raudzītos, —Tubijs skaidroja. — Es par šo lietu esmu loti daudz domājis…

—    Lai tā būtu, — Marks vinu dusmīgi pārtrauca, — un nevāries vienā gabalā! Tu te mels visu priekšpusdienu, bet tas mums palīdz tikpat maz kā Larija ņurdēšana.

—   Tas nav nekāds brīnums, — Larijs teica. — Mēs loti labi zinājām, kas mūs sagaida. Mēs zinājām, ka uzņemamies risku, taču bijām uz to gatavi. Tagad, kad viss ir kārtībā, jūs sākat gaudot, ka pāris cilvēku uz ielas jūsos aizdomīgi noskatās. Ja jums nebija uz to dūšas, tad vajadzēja no šīs idejas atteikties un visu uzticēt man.

—   Runa jau nav par dūšu, — Tubijs atbildēja. — Vismaz attiecībā uz mani ne. Buntija un bērni ir nodrošināti, un man ir pilnīgi vienalga, kas notiek ar mani pašu.

—  Un visu atlikušo mūžu tu sarausies un jutīsies vainīgs, tiklīdz ieraudzīsi policistu, — Larijs dusmojās.

—   Bet kad ieraudzīsi revolveri, — Marks piebilda, —iespējams pat sāksi raudāt?

Tubijs smagi nopūtās. — Es tikai nezinu, kāpēc jūs vienmēr knābājat tieši mani, — viņš zūdījās. — Es tikai gribēju teikt, ka runa nav ne par drosmi, ne gļēvulību. Tā ir apziņa, ka to ir izdarījis viens no mums, ka mēs nevaram raudzīties cits citam acīs, ka tā tas būs vienmēr. Es loti daudz par to domāju, un man ir skaidrs, ka to mēs nekad neaizmirsīsim. Es tikai gribēju teikt, ka mēs vienmēr esam bijuši labi draugi un šis notikums visu sabojās.

—  Tev vajadzētu rakstīt traģēdijas, — Larijs piebilda.

—  Turi taču reiz muti, — Marks nošņāca, — un ļauj viņam runāt! Aiziet, Tubij!

—  Jūs taču mani saprotat, vai ne? — Tubijs turpināja. — Godīgi sakot, mūsu draudzība man nozīmēja loti daudz, un man ir loti žēl, ka tai ir tā jābeidzas.

— Tubij, iedzer pēc iespējas stiprākas nervu zāles, — Larijs teica, — tad nekas nebeigsies.

—   Es par to tik drošs neesmu, — Marks iebilda.

—  Daudz tur netrūkst. Kā viss izskatīsies pēc pāris mēnešiem, pēc pāris gadiem?

Larijs paraustīja plecus. — Ja jau Tubijs nespēj savaldīties, — viņš teica, — tad vienu no mums drīz vien pakārs, bet abiem pārējiem būs tīra sirdsapziņa. Tubij, pie velna, nu kāpēc tu nevarētu apsēsties?

Tubijs savieba seju un iekrita guļamkrēslā.

—  Turklāt slepkavība ir un paliek slepkavība, — viņš turpināja, — vienalga, kā mēs uz to skatāmies.

—   Krīts, beigu beigās, neko citu nebija pelnījis, — Larijs dusmīgi teica.

Tubijs papurināja galvu. — Pirms nedēļas arī es tā domāju, — viņš turpināja, — bet tagad es domāju citādi. Lūiss taču netaisījās mūs nogalināt. Viņš tikai bija nolēmis mūs apkrāpt, tas arī viss.

—  Tas nav viss, — Larijs teica. — Bet lai nu paliek.

—  Ir atšķirība, vai kāds otru nogalina aizsargājoties, vai nošauj, lai otrs nevarētu piesavināties viņa naudu.

—  Tagad jau ir par vēlu, —: Larijs paraustīja plecus.

—   Mums ir jāsamierinās ar notikušo.

—     Larij, bet es to gluži vienkārši nespēju, — Tubijs nespēja rimties. — Ja es iedomājos, ka tā tas ari paliks, ka man Buntijai visu laiku būs jāmelo, ka man būs jādzīvo vienās bailēs… Tad pie velna visu naudu! Kaut es nebūtu braucis uz Āfriku! Es loti labprāt visu pastāstītu policijai.

Larijs piecēlās kājās. —Tubij, ja tu to izdarīsi, es tev apgriezīšu sprandu. Šī lieta neattiecas tikai uz tevi, mēs ar Marku arī esam tajā iejaukti, un tu mūsu priekšlikumam piekriti.

—  Manis dēļ tev nav ko uztraukties, — Marks teica.

—  Un Tubijam ir sava da|a taisnības. Visa tā lieta brēc pret debesim. Tāpēc Jauj viņam runāt.

Larijs nicinoši abus nopētīja. — Jums tātad dūša ir papēžos? — viņš vaicāja. — Bet tādā gadījumā man arī ir sakāms savs vārds. Mēs iepriekš vienojāmies, un tāpēc jūs tā vienkārši nevarat atkāpties. — Viņš brīdi klusēja un pārmaiņus raudzījās te uz vienu, te otru draugu.

—  Augstā debess, Mark, Tubij, kas ar jums notiek?

—  Paklausies, — Tubijs teica, — es netaisos nodot ne tevi, ne Marku. Bet visa tā lieta tomēr neliek man mieru. Un tur es nekā nevaru līdzēt. Es justos daudz labāk, ja varētu izsūdzēt grēkus un izdarīt secinājumus. Ja jums nebūtu iebildumu, es atzīšos, ka esmu nošāvis Lūisu. Tas uz jums abiem neattieksies…

—  Nē, Tubij, par to nevar būt ne runas, — Larijs viņu pārtrauca. — Ja tu Krītu neesi nošāvis, tad viens no mums abiem noteikti zina, ka tu tas neesi bijis. Tad īstajam vainīgajam neatliktu nekas cits, kā atzīties. Tu viņu uz to piespiestu. Ja tu Krītu tomēr esi nošāvis, tad tu mūs abus ievilktu šajā lietā, jo mēs taču vienojāmies vainīgo nenodot. Tātad mums nāktos atzīties, ka esam līdzvainīgi. Tāpēc, Tubij, izmet labāk šo ideju no galvas.

Brīdi visi trīs klusēja.

—  Paklausieties, — Larijs beidzot teica. —Ja tiešām ir tik ļauni, tad nav ko vilkt garumā. Es jums neko neņemu ļaunā. Varbūt jums pat savā ziņā ir taisnība. Tad, kad nolēmām novākt Lūisu no ceļa, mēs visi bijām šausmīgi satraukti, citādi šī lieta nebūtu tik tālu aizgājusi. Ja jau mēs tagad atsakāmies no iepriekšējās norunas, tad tas ir izdarāms tikai vienā veidā.

—  Ir pilnīgi izslēgts, ka noziegumā atzītos kāds, kam ar to nav nekāda sakara, — Larijs turpināja, — jo tad īstajam vainīgajam, kā es jau teicu, patiešām būtu jāpiesakās policijā. Ja jums tas ir pieņemami, tad mans priekšlikums ir šāds: tas, kurš nošāva Krītu, iet uz policiju, bet abi pārējie viņam nekādu palīdzību nesniedz. Vēl vairāk, tie divi apsola turēt muti un viņu neatbalstīt. Pilnīgi pietiek, ja Krīta dēļ nepatikšanas ir vienam no mums. Ko jūs par to domājat?

Kādu brīdi Tubijs un Marks klusēja.

—   Jā. Bet, Larij, — Tubijs iesāka, — tas nav visai solīdi…

—  Kāpēc ne, — Larijs viņu pārtrauca. — Mums paliek izvēle starp iepriekšējo norunu un šo izeju. Mark, ko tu par to domā?

Marks paraustīja plecus. — Ja jau jūs abi esat par to vienojušies, tad man atliek tikai piekrist, — viņš teica. — Beigu beigās, es esmu no tā visa noguris.

—  Tubij?

Tubijs viņā drūmi paraudzījās. — Pie velna, Larij, es tomēr domāju, ka tas nav solīdi.

—  Mēs ar Marku esam vienojušies. Jā vai nē?

—  Manis dēļ, — Tubijs nopūtās. — Kā tev tīk.

Larijs pasmaidīja. — Nu, tātad, — viņš teica, — vainīgais rīt priekšpusdienā aizies uz policiju un atzīsies. Norunāts?

Marks un Tubijs piekrītoši pamāja.

24

Doktors Tērstons līdz vakaram tomēr neatgriezās — tas gan nebija saistīts arto, ka pilots būtu lauzis kaklu. Portugāļu lidotājs Sentpolā bija kārtīgi uztankojies, vienīgi aizmirsis to pašu izdarīt ar lidmašīnu. Tāpēc atpakaļceļā bija spiests nosēsties pirms galapunkta.

Tā nu doktoram Tērstonam nekas cits neatlika, kā atlikušo ceļu veikt mašīnā, bet Tērstona kundze tūliņ pēc vakariņām devās uz guļamistabu.

Žaklīne, kas pusstundu bija spēlējusi klavieres, kaut gan trīs vīrieši viņā nemaz neklausījās, lāva rokām ieslīgt klēpī un, pieri saraukusi, raudzījās no viena uz otru.

— Tie saucas vētraini aplausi, — viņa smiedamās teica. — Tubij, es nodziedāšu tavu mīļāko dziesmu.

—  Žēlīgā debess, nē, — Tubijs iesaucās. — Liels paldies, bet šodien nevajag!

Žaklīne piecēlās kājās. — Kurš gan te gribēja būt miljonārs? — viņa nopūtās. — Tubij, vai tev kaut kas sāp?

Ko?

—   Jūs visi tiešām izstarojat možumu, — Žaklīne žēlojās. — Larij, kad mēs beidzot varēsim no šejienes aizbraukt? Šeit cilvēks kļūst grūtsirdīgs.

—  Tas tev jājautā policijai.

—  Un kas brauks uz Angliju? Vai jūs visi trīs?

—  Vienam jāpaliek šeit, — Larijs teica. — Man šķiet, ka tas būšu es.

Marks un Tubijs paraudzījās uz Lariju, taču izvairījās no drauga skatiena.

—  Patiešām, mēs vēl nemaz neesam nolēmuši, kurš paliks šeit, — Marks teica.

—  Pilnīgi pareizi, — Tubijs viņam piekrita. — Jāpadomā taču arī par raktuvēm. Bet rīt viss būs zināms.

Žaklīne pamāja ar galvu un devās uz durvīm.

—  Man vēl jāuzraksta pāris vēstuļu, — viņa teica un izgāja no istabas.

Tubijs pielēca kājās. — Nu klausies, Larij, — viņš šņāca. — Tev nebija tiesību teikt, ka tu paliec šeit. Mēs vēl šorīt vienojāmies…

—  Dieva dēļ, nesāc atkal visu no gala, — Larijs viņu pārtrauca. — Un beidzot apsēdies. — Viņš piecēlās un iespieda Tubiju gulamkrēslā.

—  Paklausieties, — viņš teica. — Es esmu visu pārdomājis un gribu izteikt kādu priekšlikumu. Vēl pirms nedējas es teicu, ka man ir vairāk iemeslu Lūisu nošaut nekā jums. Un tā arī bija, taču, ja viss būtu norisinājies tā, kā es domāju, tad viss šis teātris nemaz nebūtu vajadzīgs. Tas ir pirmkārt.

—   Izklausās diezgan skumji, — Marks teica. — Bet turpini.

—   Otrkārt, cs biju pirmais, kas ierosināja Krītu novākt. Bez manis šī doma jums pat nebūtu ienākusi prātā.

—     Man tā bija prātā jau no paša sākuma, — Tubijs attrauca. — Paklausies, Larij, man ir pilnīgi skaidrs, ko tu gribi teikt, bet šorīt mēs par visu vienojāmies.

Larijs izlikās viņu nedzirdam. — Un treškārt, padomājiet taču par to, ka man tikpat kā nav ko zaudēt. Man nav neviena piederīgā. Turklāt Tubijam ir jādomā par Buntiju, un līdz ar to viņam ir vismazāk tiesību atzīties noziegumā.

Tubijs papurināja galvu. — Muļķības, — viņš teica.

—  Praktiski tas pats attiecas arī uz Marku, — Larijs runāja tālāk. — Viņš gan ir loti noslēgts, taču kaut kur viņu gaida meitene! Viņš saņēma šausmīgi daudz vēstuļu un nevienu no tām nav saplēsis. Tātad Markam arī jāizstājas no šīs spēles.

—   Un reizē ar to mēs nonākam pie secinājuma, — Marks turpināja, — ka vienīgais no mums, kam ir tiesības atzīties Krīta nāvē, ir Larijs Dlns. Kā tu domā, Tubij, vai viņš nav pelnījis pa degunu?

—   Muļķības! — Tubijs iesaucās. — Turklāt tev nav nekādas vajadzības visu laiku izdomāt kaut ko jaunu. Mēs šorīt par visu vienojāmies, un pie tā arī paliksim.

—   Es vēl tikai gribētu norādīt uz to, — Marks piebilda, — ka minētajai meitenei nāktu tikai par labu, ja es atzītos, pretējā gadījumā viņai būtu visu mūžu jāpacieš mani šādā stāvoklī.

—  Mark, es to biju domājis nopietni.

Marks pasmaidīja. — Atvaino šo manu piezīmi, — viņš teica, — bet mēs ar Tubiju uzskatām, ka tu runā muļķības.

—  Vismaz es tev nepiekrītu, — Tubijs paziņoja. — Tu vari runāt, ko vien gribi, es no šīs spēles izstājos.

—   Tavs priekšlikums, Larij, tiek noraidīts ar divu balsu pārsvaru, — Marks teica.

—  Nu, labi, — Larijs sacīja. — Tad lozēsim.

—  Par to nevar būt ne runas! —Tubijs iesaucās. — Man pietiek lozēt!

—  Es loterijās neiesaistos, — Marks teica.

—   Nu tad vismaz darām kaut ko, — Larijs dusmīgi iesaucās. — Šī sēdēšana un blenšana griestos var padarīt traku. Tubij, vai tev nav padomā kāds priekšnesums?

—   Nē, labāk ne, tas novedīs pie vēl vienas slepkavības.

—  Šī ir pirmā reize, kad es nezinu, kā nosist laiku, — Tubijs nopūtās. — Es varu vienīgi noskatīties, kā rit minūtes.

—  Mēs varam uzspēlēt pokeru, — Marks ierosināja.

Larijs papurināja galvu. — Ar Tubiju ne, — viņš

teica. — Ar viņu spēlējot, mani nepamet sajūta, ka zogu naudu mazam bērnam. Tev tikai jāpaskatās uz viņu, un pēc viņa sejas var redzēt, kādas kārtis ir viņam rokās. Bet uzspēlēsim kaut ko citu, nu kaut vai sešdesmit sešus. Aiziet, Tubij! Tagad mēs esam bagāti un pirmoreiz dzīvē varam spēlēt uz mārciņām. Manā istabā ir kārtis, tas pats zaļais komplekts, kuram Lūiss var pateikties par savu nāvi. Es tās vakar atradu savas blūzes kabatā.

Viņš izsteidzās no istabas, un, kacl pēc pāris mirkļiem atgriezās, Marks un Tubijs jau sēdēja pie kāršu galda. Larijs apsēdās viņiem pretī un sāka jaukt kārtis.

—  Tātad spēlējam sešdesmit sešus?

Viņi piekrītoši pamāja.

Larijs nolika kārtis uz galda. — Pārcel, Tubij!

Tubijs pat nepakustējās, viņš blenza uz kārtīm un smaidīja.

—  Tubij, kas tev noticis? — Marks jautāja.

—  Es domāju, — Tubijs atbildēja. — Man nupat ienāca prātā, ka doktoram tomēr ir taisnība. Attiecībā uz krāsu. Viņš teica, ka zaļā esot nelaimes krāsa.

—  Tubij, pārcel! — Larijs atkārtoja.

Larijs izdalīja kārtis, un brīdī, kad viņi tās paņēma rokās, atvērās durvis un ienāca doktors Tērstons.

—  Paldies Dievam, ka šeit vismaz ir mašīnas! — viņš teica. — Ja man bīitu teikšana, tad es šim pilotam atņemtu tiesības lidot.

—  Vai viņš bija tā piedzēries? — Larijs smiedamies jautāja.

Doktors raudzījās uz trim draugiem, rokas viņš turēja kabatās. — Ko jūs spēlējat? — viņš jautāja.

—  Sešdesmit seši, — Larijs atbildēja. — Piebiedrosieties?

Doktors Tērstons papurināja galvu. — Man vajadzētu paēst, — viņš teica. — Esmu pa pusei badā. Mazliet vēlāk es jums piebiedrošos.

Viņš devās uz durvīm, taču tad vēlreiz pagriezās atpakaļ. — Starp citu, jums būs vajadzīga arī šī kārts.

Doktors izņēma roku no kabatas un uzmeta galdā zaļu spēļu kārti. — Tā ir nedaudz saburzīta, — viņš sacīja. — Es to jau veselu nedēlu nēsāju kabatā.

Visi trīs nekustīgi blenza doktorā. Larijs pacēla kārti un apgrieza to. Tas bija pīka dūzis!

Pāris sekundes viņi sēdēja nekustīgi, nespēdami atraut skatienu no kārts. Pēkšņi Tubijs pielēca kājās.

—   Doktor! — viņš satraukts iesaucās. — Jūs taču negribēsiet teikt, ka visu laiku… pie velna, Larij, tu taču saproti, ko tas nozīmē, vai ne? Ja jau doktors šo kārti visu laiku ir nēsājis sev līdzi…

—   Tubij, tikai mieru! — doktors Tērstons smiedamies teica. — Tas muļķīgākais šajā gadījumā ir tas, ka jūs neesat pieraduši pie verandas. Varbūt, ka jūs jau džungļos esat ieraduši sakliegtics. Katrā gadījumā tajā priekšpusdienā jūs bijāt diezgan skali. Es dzirdēju, kā jūs nolēmāt atrisināt savas problēmas un kam bija jāiet… pirkt cigaretes. Protams, tas mani neko sevišķi neizbrīnīja un es jums šo lēmumu ari neņēmu ļaunā, taču tā riskēt tomēr nelāvu. — Viņš brīdi klusēja un smaidīja. — Te atkal ir pierādījums tam, ka ikvienam ļaunumam ir arī sava labā puse. Varbūt tas nebija pieklājīgi, ka es paņēmu no kuģa divus kāršu komplektus, bet, ja es to nebūtu izdarījis, Dievs vien zina, kas būtu varējis notikt.

—  Ret paklausieties, doktor, — Tubijs iesāka.

Doktors Tērstons pacēla roku. — Vienu mirklīti, Tubij. Ļaujiet man pabeigt. Tā kā man bija divi kāršu komplekti, tad cs no viena varēju paņemt pīķa dūzi un aizvietot to ar kārava divnieku no otra. Es saliku abas vienādās kārtis kopā, lai tās nevarētu nonākt vienās rokās.

—  Tas tātad nozīmē, — Tubijs kliedza, — ka ne Larijs, ne Marks, ka neviens no mums…

Doktors Tērstons piekrītoši pamāja ar galvu. — Paldies Dievam, neviens no jums! — viņš teica. — Lūiss Krīts nomira citādāk.

Tubijs iekrita guļamkrēslā un aizklāja rokām seju. Ārsts uzsita viņam uz pleca.

—  Tubij, varbūt man tomēr nevajadzēja iejaukties? — viņš jautāja. — Bet jums man jāpiedod. Es gluži vienkārši nespēju pieļaut, ka viens no jums Lūisa dēļ kļūst nelaimīgs. Bet tagad… — viņš gatavojās iet, — es pagatavošu sev vakariņas.

—   Acumirkli, doktor! — Larijs uzsauca. — Kāds Lūisu tomēr ir nošāvis. Kurš tas bija?

Doktors Tērstons kļuva nopietns. — Lūiss nošāvās pats.

Larijs palūkojās uz ārstu. — Vai jūs tiešām domājat, ka policija tam noticēs?

—  Tā jau tic, — doktors Tērstons teica. — Es pat runāju ar tieslietu ministru. Tur bija arī kāds angļu ārsts, vienīgais, kas no šīm lietām kaut ko saprot. Šī lieta ir nokārtota. Lūisa Krīta nāve ir klasificēta kā pašnāvība. Jums vairs ne no kā nav jābaidās. Ja jūs ar nākamo kuģi gribat doties uz Angliju, neviens jūs necentīsies aizkavēt.

Larijs pamāja ar galvu. — Loti veikli, doktor, — viņš noteica. — Bet jūs laikam aizmirsāt pieminēt divus svarīgus punktus, proti, ka Žaklīne redzēja kādu izejam verandā un ka netika atrasts revolveris. Ja Lūiss ir nošāvies pats, tad kur ir palicis revolveris?

Doktors Tērstons pasmaidīja. — Larij, es pieminēju arī šos punktus, — viņš paskaidroja. — Cilvēks, kuru Džekija redzēja izsteidzamies verandā, biju es. Un revolveris nebija atrodams tāpēc, ka es to paņēmu.

Viņš redzēja, ka Larijs aiz pārsteiguma saraujas.

—   Es vel nebiju aizgājis gulēt, — doktors Tērstons iesāka. — Kad atskanēja šāviens, es jau pēc dažām sekundēm biju istabā. Pirmais, ko pamanīju, bija tas, ka revolveris, kas Lūisam bija rokā, pieder Džckijai. Es nespēju saprast, kā tas bija nonācis vina rokās, taču vēlāk atklājās, ka Džekija to bija atstājusi uz spoguļa galdiņa. Ejot garām Džekijas istabai, Lūiss to bija ieraudzījis un paņēmis.

Larijs pamāja ar galvu.

—  Un tā kā es negribēju, lai šajā lietā tiktu iejaukta Džekija, — doktors turpināja, — es paņēmu revolveri, iebāzu kabatā un ieskrēju verandā, tiklīdz dzirdēju kādu ienākam istabā. Tā, protams, bija Džekija. Vēlāk viņa atnāca pie manis un pastāstīja, ka viņas revolveris esot pazudis, bet es viņai palīdzēju to meklēt, un, kā izrādījās, tas bija koferī. Proti, es to biju iztīrījis, pielādējis un tur ielicis brīdī, kad viņa agri no rīta izgāja no istabas. Tikai es viņai neko negribēju stāstīt. Es cerēju, ka policija jau no paša sākuma Lūisa nāvi kvalificēs kā pašnāvību. Es negribēju, lai Džekijai ar to būtu kaut kāds sakars.

—  Te tev nu bija, — Marks teica. — Tātad tā patiešām bija pašnāvība? Es nesaprotu, kā Krīts kaut ko tādu spēja izdarīt.

—   Arī uz šo jautājumu es varu atbildēt, — doktors Tērstons turpināja. — Lūiss jau mēnešiem ilgi gatavojās izmeklēšanai, un tajā rītā pēc strīda ar Lariju viņš patiešām nolēma izmantot manus pakalpojumus. Viņš pastāvīgi dzīvoja nojautās, ka ir nopietni slims. Pēc izmeklēšanas man nekas cils neatlika, kā pateikt viņam patiesību. Viņam bija vēzis.

—  Nabaga cilvēks, — Tubijs nomurmināja.

—   Es atklāti pateicu, ka viņam ir atlikuši labākajā gadījumā pāris mēnešu. Operācija neko daudz nedotu, vienīgi sagādātu sāpes. Viņš to uztvēra diezgan traģiski, šādu reakciju es tiešām nebiju gaidījis, viņš aptuveni divdesmit minūtēs izdzēra pudeli viskija un sāka uzvesties kā ārprātīgs. Es tikai ar lielām pūlēm spēju viņu nomierināt. Tā ir mana atbilde, Mark. Krīts nav vienīgais nopietni slimais, kurš dod priekšroku lodei. Katrā ziņā nu tas ir garām, un mums jāmēģina visu aizmirst. Ko jūs tagad domājat darīt?

Tubijs pielēca kājās.

—  Ak Dievs, doktor, tas taču ir brīnišķīgi! — viņš iesaucās. — Es domāju, pēc tam, kad mums šķita, ka viens no mums, nu, jūs taču zināt, ko es domāju, vai ne?

—   Es netaisos turēt nekādas runas, vienīgi — liels paldies, doktor, —Marks teica.

—   Un es pateikšu, ko tagad darīšu, — Tubijs satraukts piebilda. — Rīt atiet kuģis uz Angliju, un es ar to aizbraukšu.

Viņš steidzās uz durvīm, un Marks viņam sekoja.

—  Mark, tu taču arī brauksi kopā ar viņu? — Larijs jautāja. — Un darīsi loti pareizi. Es vienkārši palikšu šeit un turpināšu darbu tik ilgi, līdz jūs atgriezīsietics.

—  Varbūt, ka es patiešām braukšu kopā arTubiju, — Marks sacīja. —Taču tagad man noteikti jādara zināms kādai personai fakts, ka esmu miljonārs. — Viņš pasmaidīja. — Tu jau zini, tā ir mana meitene, — viņš piebilda.

Kad durvis aiz abiem bija aizvērušās, Larijs piecēlās .un paskatījās uz ārstu. — Jūs neprotat melot, — viņš teica.

Doktors Tērstons sarauca uzacis. — Es jūs īsti nesaprotu.

—  Tik slikti ar Lūisu patiesībā nebija. Kāpēc jūs teicāt, ka viņam jāmirst? Džekijas dēļ?

Doktora Tērstona seja k|uva nopietna. — Man jau uzreiz bija tādas aizdomas, ka no jums es to nenoslēpšu. Bet jūs mani saprotat. Tas bija visvienkāršākais risinājums. Man šķita, ka es Lūisu pazīstu pietiekami labi. Es rēķinājos, ka viņš izdarīs tieši to. Ja ne… — viņš pavilcinājās. —Jā, tad nebūtu citas izejas. Es pats būtu viņu nošāvis.

Larijs pamāja ar galvu, pagriezās un devās uz durvīm .

—  Larij! — Doktors Tērstons neapzināti spēlējās ar kārtīm. — Jums taču ir skaidrs, ka Džekijai ar to visu nav nekāda sakara.

Larijs pasmaidīja. — Neuztraucieties, — viņš sacīja. — Es domāju iet tieši pie viņas.

Viņš atrada Džekiju dārzā un paņēma viņu zem rokas. — Tavs tēvs ir atgriezies, — viņš teica. — Policija ir pārliecināta, ka Lūiss ir nošāvies pats, tātad mums šeit ilgāk nav jāpaliek. Marks un Tubijs rīt aizbrauc, un tu varu braukt kopā ar saviem vecākiem. Es vēl kādu laiciņu palikšu šeit.

—  Viens?

—  Džekij, tas ir atkarīgs no tevis. Es nedrīkstēju tev agrāk neko teikt, iekams nebiju pilnīgā skaidrībā par

Lūisu un raktuvēm, bet tagad viss ir citādi. Es gribētu, lai tu paliktu šeit un apprecētos ar mani.

Viņa pakāpās soli atpakaļ un nopietni viņā paraudzījās.

—  Kāpēc, Larij?

—  Tāpēc, ka es tevi mīlu. Vai to tik grūti saprast?

—  Vai tā tomēr nav tikai līdzjūtība?

Viņš papurināja galvu.

—  Neskatoties uz visu notikušo?

—   Ak Dievs, nu ko tu atkal runā, — Larijs teica. — Ja vīrietis mīl sievieti, tad ne jau par spīti visam, bet visa dēļ. Bet varbūt tomēr nestrīdēsimies?

Viņa smiedamās papurināja galvu. — Noteikti nē, Larij.

Doktors Tērstons stāvēja pie savas guļamistabas loga.

—  Vai tu neguli, mīļā?

Tērstona kundze viņam apliecināja, ka ir nomodā.

—  Es tev nupat teicu, ka viss ir kārtībā. Rīt mēs varam kāpt uz kuģa. Marks un Tubijs grib doties mājās, un mēs varēsim braukt visi četri kopā.

—  Džon, kāpēc četri?

—   Tie būsim mēs abi, Marks un Tubijs. Larijs vēl kādu laiku paliks šeit.

—  Bet Džekija?

Doktors Tērstons pasmaidīja un paskatījās pa logu.

—  Es nedomāju, ka Džekija brauks kopā ar mums. Viņa ir dārzā, kopā ar Lariju.

Tērstona kundze piecēlās kājās. — Vai tu tiešām domā…?

—  Šobrīd viņš Džekiju skūpsta. — Doktors Tērstons palūkojās uz sievu. — Man šķiet, ka šeit vairs nav, par ko uztraukties. Varbūt mēs varēsim Džekijas biļeti pārrakstīt un Marka vai Tubija vārda.

—  Tā mēs varēsim ietaupīt naudu. Bet vai tu esi tik pārliecināts?

Doktors Tērstons norādīja uz dārzu. — Savus secinājumus tu vari izdarīt pati, — viņš smiedamies teica.

Tērstona kundze atviegloti nopūtās un devās uz gultu.

—  Larijs ir jauks zēns, — viņa samiegojusies nočukstēja. — Cerams, ka vismaz pret mācītāju viņš izturēsies pieklājīgi.

IZDEVNIECĪBA TAPALS JAU IZDEVUSI ŠĀDUS VOLLESA DARBUS:

Ceturtais mēris Pie 3 ozoliem Londonas tumšās aeis Noslēpumainais testaments Borigindas karalis Dvēseļu kapteinis Pazudušais miljons Miljonāra kaimiņš Cilvēks, kas zina visu Trīs. taisnīgi vīri Spoku nams Savādā grāfiene Zaļais strēlnieks Kaislību upuri Dižciltīgais klaidonis Hipodroma blēži Nodevēju vārti Šausmu eņģelis Sidraba trīsstūris Tetovētās rokas Piektais dūzis Parādnieks Pirātu gūstā Durvis ar 7 atslēgām Dimantu straume Melnais abats Viesnīca pie Temzas Zilā roka Varonīgā mantiniece Baltā maska Diseldorfas slepkava Jūras meitene Kniepadatas noslēpums Cilvēks bez vārda Liktenīgā kļūda Dubultnieks Atriebējs Lords Bokseris Džons Fleks Cilvēks no Marokas Kokaīna skandāls Kreica Kalps Spoku ieleja Bandītu karalis Mantojuma alkas Nenotveramais Bīstamie liecinieki Trīspadsmitā istaba Rīdera sestais prāts Biržas Krauklis Lidojošā brigāde Rokas augšā! Sliktā slava Kings Kongs Zaļā lente Tiesneša noziegums Atkal Nenotveramais Stiprāki par Skotlendjardu Sarkanais riņķis Kolija un viņas banda Melu detektors Nakts meitas Trīs no Kordovas Nāves loterija GATAVOŠANA: Baisais mūks Cilvēks fonā

Izdevniecība Nordik piedāvā Aizraujošs piedzīvojumu romāns -

Populārais norvēģu rakstnieks Jūns Mišelets ieguvis vairākas literārās balvas. Viņa darbi tulkoti daudzās pasaules valodās.

Romāna tēma sasaucas ar princeses Diānas traģēdiju. Vai sensāciju kāre izraisa noziegumu?

Grāmatu realizācijas daļa Je/usbaznicas iela 7a (3. stāvā), tā Ir. 7225669.

Izdevniecība Nordik iesaka

Norvēģu jaunas rakstnieces Pernilles Rigas spoža debija detektīvliteratūras žanrā

Pat tauriņa spārnu trīsas spēj izraisīt neparedzamu un traģisku notikumu virkni… Romāns apliecina, ka pasaulē viss notiek likumsakarīgi un nekas neizgaist bez pēdām. Arī noziegums.

Bojā gājušā privātdetektīva meita Igi Heitmane cenšas atklāt ne tikai noziegumu, bet arī tā cēloņus…

Lasiet un atklājiet savu patiesību!

Latviešu žurnālistes kriminālromāns!

Romāns "Aklās mājas gūstekņi" ir žurnālistes Maijas Pohodņevas debija kriminālliteratūrā. Neparasts notikums, jo šajā žanrā latviešu romānu rakstītājas nav manītas.

Kādā nomaļā, šķietami visu aizmirstā vietā pēkšņi tiek atrasti gabalos sadalīti cilvēku ķermeņi. Sākas žurnālistiskā izmeklēšana aizraujoša un bīstama spēle, kuras likme šoreiz ir pašu dzīvības. Patiesība tiek atklāta, tikai nevienam tā nav vajadzīga…

Vai bandas vadoņa Buldoga slepkavība ir izaicinājums?

To cenšas noskaidrot nešķiramie detektīvi Kronbergs un Štāls, soli pa solim veicot izmeklēšanu gan tepat Rīgā, gan tālajā Burjatijas taigā, kur dažādu valstu kontrabandistus pievilina zelta dzīsla.

Izdevniecība Nordik piedāvā

Jana Ivara Stradiņa jauno romānu

Pieprasiet romānu "Zelta orda" grāmatnīcās un atklājiet noziegumu kopā ar abiem detektīviem! Grāmatu realizācijas daļa Jēzusbaznīcas ielā 7a (3. stāvā), tālr. 7225669.

Izdevniecība Tapals jauns Edgara Vollesa romāns

Meja Senforda, pulkvedis Bloks, sers Aizaks un citi romāna varoņi ir iesaistīti mīklainajos notikumos Spānijas pilsētā Kordovā.

Šantāža, mīlestība, derības zirgu skriešanās sacīkstēs un mīklainā slepkavība ļauj saglabāt intrigu līdz pat pēdējai romāna lappusei.

Pieprasiet romānu "Trīs no Kordovas" grāmatnīcās un preses kioskos!

Grāmatu realizācijas daļa Jēzusbaznīcas ielā 7a (3. stāvā), tālr. 7225669.

Slavenību vēstulēs gramata!

Rakstniece Doroteja Kila-Mariini savam romānam "Merilina — pāvestam Jānim XXIII" devusi apakšvirsrakstu "Vēstules starp debesīm un elli". Merilina Monro un pāvests Jānis XXIII ir divi 20. gadsimta simboli, protams, katrs savā jomā. Viņiem abiem lemts sastapties fiktīvās vēstulēs. Varbūt tā ir provokācija?

^TAPALS

Content

Volless Edgars Nāves loterija

IZDEVNIECĪBA TAPALS JAU IZDEVUSI ŠĀDUS VOLLESA DARBUS: