Volless Edgars

Atkal Nenotveramais

Edgars Volless

ATKAL NENOTVERAMAIS

Romāns

1 Inženieris elektriķis

Miskam Gildam raksturīgs bija ekstravagants dzīves stils, un vina dēkas un muļķīgie izlēcieni bieži deva iemeslu sabiedrībai par viņu runāt. Daži tikai pasmējās, taču lielākā dala bija sašutusi par tādām izdarībām.

Tā, piemēram, kādudien viņš bija drāzies pa Rīdžentstrltu ar ātrumu simt desmit kilometru stundā. Sekas bija tās, ka smagi tika savainoti divi gājēji, notriekts zemē kāds laternas stabs un galīgi sadauzīts vina automobilis. Apsūdzību par braukšanu dzērumā nevarēja izvirzīt, jo no lūžņu kaudzes Miska Gilds tika izvilkts pilnīgi skaidrā prātā. Viņš pats ari nemaz nebija cietis.

Kaut gan medicīniskā izziņa apliecināja, ka alkohola reibuma nav bijis, viņu tomēr notiesāja. Miska iesniedza protestu, stājās zvērināto priekšā ar vislabākajiem advokātiem, kādus vien bija iespējams noalgot, un viņam izdevās par mata tiesu izvairīties no cietuma. Viņu pazina teātra aprindās, jo viņa rīkotās pusdienas bija ļoti populāras. Ļaudis arī mēļoja, ka intīmākās viesībās viņa mājās notiekot tik trakas lietas, par kādām nemaz neklājas runāt. Reiz Miska Gilds bija devies uz Parīzi, un Francijas policijai tad vajadzēja krietni papūlēties, lai noslēptu kādu nepatīkamu, vina vizītes laikā notikušu starpgadījumu.

Taču tā nespēja par nebijušu padarīt faktu, ka kāda jauna, skaista koriste tika atrasta mirusi uz ietves viesnīcas priekšā. Vina bija izkritusi no piektā stāva. Policija gan izpalīdzīgi paziņoja, ka jaunā dāma esot sajaukusi dzīvojamās istabas durvis ar kādām citām. Līka apskates laikā neviens nejautāja, kāpēc tad viņa kāpusi pāri margām.

Vienīgais, kurš patiesi ieinteresējās par šo lietu, bija tiesas un policijas meklētais Henrijs Arturs Miltons. Sagadīšanās pēc viņš toreiz bija apmeties tai pašā viesnīcā. Plašāka sabiedrība vinu pazina ar vārdu "Nenotveramais". Viesu reģistrā viņš, protams, nebija licis ierakstīt sevi ne ar īsto vārdu, ne ar iesauku.

Misters Gilds samaksāja lielas summas policijas ierēdņiem, kuriem bija sagādājis tik daudz nepatikšanu un pūlu. Pēc kāda laika viņš atgriezās Londonā, savā grezni iekārtotajā dzīvoklī Kārltonhausterases īres namā. Viņu pašu šie notikumi bija ietekmējuši vismazāk, un viņš izturējās tā, it kā nekas nebūtu noticis.

Miska Gilds bija gadus trīsdesmit piecus vecs vīrietis, un viņam piederēja vairāk nekā trīs miljoni sterliņu mārciņu. Lielās bagātības dē| viņam mazliet bija sajukuši priekšstati par to, kas ir labs un kas ir slikts, atļauts un neatļauts.

Ja šis nelaimes gadījums būtu noticis nevis Parīzē, bet Londonā, no bēdīgā iznākuma viņu nebūtu paglābušas ne vislielākās naudas summas, ne pasaules labakie advokāti.

Brīnišķīgā novembra rītā, kad debesis bija skaidras un saule apspīdēja kailos Grīnparka kokus, mistera Gilda kalpotājs pienesa viņam pie gultas brokastis. Uz paplātes atradās arī kāda ierakstīta vēstule no Parīzes. "Steidzami un personiski! Privātsekretāram atvērt aizliegts!" — tā bija rakstīts uz aploksnes un vēl pasvītrots ar sarkanu zīmuli.

Miska Gilds piecēlās gultā sēdus, atglauda no pieres blondo matu šķipsnu un kādu brīdi nedroši blenza uz vēstuli, iekams nopūties to atvēra. Viņš izņēma no aploksnes plānu papīra lapu, kura bija aprakstīta ciešā mašīnrakstā un uz kuras nebija ne datuma, ne uzrunas, ne paraksta.

"Astoņpadsmitajā oktobrī Jūs kopā ar nelielu kompāniju devāties uz Parīzi. Jums bija pievienojusies arī mis Etela Sedingsa, kura nenojauta, kāds patiesībā esat. Lai izbēgtu no Jūsu uzmācības, viņa izdarīja pašnāvību. Esmu iesaukts par Nenotveramo — mans īstais vārds ir Henrija Arturs Miltons. Ja Jums rodas interese par manu personu, visu pārējo varat uzzināt Skotlendjardā. Tā kā esat cilvēks ar ietekmīgiem sakariem, dodu Jums termiņa pagarinājumu, lai Jūs varētu tos izmantot. Pēc zināma laika ieradīšos Londonā un nogalināšu Jūs."

Miska pārlasīja vēstuli vairākas reizes, tad apgrieza lapu uz otru pusi, bet neko uzrakstītu tur neatrada.

— Pie velna, kas tas Nenotveramais tāds ir? — viņš jautāja, un kalpotājs, kas šais lietās bija zinīgs, viņam pastāstīja šo un to par plaši pazīstamo vīru. Miska pamatīgi izpētīja aploksni, bet arī tas viņam neko nedeva.

Viņš pasmējās un jau gribēja vēstuli saplēst, taču pēdējā brīdī pārdomāja.

Vēlāk misters Gilds izsauca savu sekretāru.

—   Nosūtiet šo smērējumu kopā ar pavadvēstuli Skotlendjardam!

Viņš jau būtu nepatīkamo lietu aizmirsis, ja vien, atgriežoties no pusdienām, nebūtu saticis savā dzīvoklī kādu kungu. Šis drūma paskata vīrs ar īsu, melnu bārdu stādījās priekšā kā galvenais inspektors Bliss no Skotlendjarda.

—    Ak jūs esat atnācis tās vēstules dēl? Tur taču ir tīrās muļķības! Varbūt jūs nemāt to lietu nopietni?

Bliss lēnām pamāja ar galvu.

—     Es ņemu to tik nopietni, ka likšu diviem no saviem labākajiem slepenpolicistiem jūs dažus mēnešus apsargāt!

Miska neticīgi noraudzījās viņā.

—     Vai jūs tiešām to darīsiet? Bet mans kalpotājs teica, ka tas kungs esot policijas meklēts noziedznieks. Viņš taču nekādā ziņā neuzdrošināsies ierasties Londonā!

Bliss nīgri pasmīnēja.

—    Tas uzdrošināsies visu ko. Sava prieka pēc viņš var pat aiziet uz Skotlendjardu. Un par tādiem gadījumiem kā jūsējais viņš interesējas jo sevišķi.

Ierēdnis mazliet pastāstīja par Nenotveramo, un pēkšņi Miska Gilds loti satraucās.

—    Bet tas taču ir briesmīgi… Kā gan drīkst pieļaut, ka slepkava klaiņo apkārt brīvībā! Vai tad jūs nevarat viņu noķert? Neko tādu man vēl nav gadījies piedzīvot! Turklāt tas, kas notika Parīzē, tiešām bija nelaimes gadījums. Nabaga apjukusī meitene sajauca durvis…

—    Es labi zinu šīs lietas apstākļus, mister Gild, — Bliss mierīgi atbildēja, — un nevēlētos ar jums par to runāt. Taču man jums jāsaka: es laikam gan vislabāk pazīstu Nenotveramo un zinu vina metodes, tāpēc droši varu apgalvot, ka vārdu viņš tur jebkuros apstākļos. Mums tātad jūs jāapsargā. Nepieņemiet darbā jaunus kalpotājus bez manas zinas un katru dienu informējiet mani, uz kurieni ejat un ko taisāties darīt. Cik zinu, Nenotveramais visā pasaulē ir vienīgais noziedznieks, kas paļaujas tikai uz savu māku maskēties. Mums Skotlendjardā nav pat viņa fotogrāfijas, un es esmu viens no tiem retajiem, kas viņu kaut reizi redzējuši bez maskas.

Misku necik neiepriecināja izredzes, ka turpmāk būs jādzīvo pēc noteiktas kārtības. Piederēdams pie impulsīviem cilvēkiem, viņš nekad īsti nezināja, kur atradīsies nākamajā stundā. Turklāt viņš gribēja braukt uz Berlīni…

—   Ja atstāsiet Angliju, tad par jūsu drošību es vairs neatbildu, — Bliss strupi pateica.

Misters Gilds nobālēja.

Sākumā viņš uzskatīja šo lietu par joku, bet pēc četrām nedēļām, nemitīgi redzot sev tuvumā detektīvu, bija kļuvis pavisam nervozs.

Un kādu vakaru Bliss atnesa viņam satriecošo ziņu, ka Nenotveramais jau atrodoties Anglijā.

Miska ar šausmām paskatījās viņā.

—    Kā jūs to zināt? — viņš, mēlei mežģoties, jautāja.

Bet galvenais inspektors sīkākus paskaidrojumus viņam nesniedza, jo negribēja neko stāstīt ne par Frediju, ne par sarkanbārdainā vīra dīvaino izturēšanos.

Fredijs dzīvoja mazā mājelē, kas piederēja kādai vecai, kurlai sievietei. Viņai bija bijuši vēl nepatīkamāki īrnieki nekā Fredijs, kaut arī viņš staigāja galīgi noplucis, kaut arī viņam bija lieli, uz priekšu izvirzīti zobi un dzērāja ģīmis.

Kādu vakaru viņš slepus devās uz policijas iecirkni, jo inspektors Stūrbridžs bija sūtījis pēc vina..

—     Rīt notiks ielaušanās juveliera Louva veikalā Ailingtonā, mister Stūrbridž. Piedalīsies daži zeļļi no Notingdeilas, un prece tiks paslēpta pie Elfusa. Vai tāpēc mani atsaucāt šurp?

Fredijs miedza sasarkušos acu plakstiņus un grozīja rokās cepuri. Viņa noskrandušais mētelis gandrīz skāra zemi.

Stūrbridžs pazina daudzus policijas okšķerus, bet tāds tips kā Fredijs viņam bija kas jauns.

Mazliet pavilcinājies, viņš lika Fredijam brītiņu uzgaidīt un iegāja blakusistabā.

Galvenais inspektors Bliss sēdēja pie galda, uz kura viņam priekšā atradās biezi aktu vāki.

—     Ir atnācis tas vīrs, par kuru jums stāstīju. Līdz šim mums neviena labāka nav bijis, un, kamēr viņš nesaduras ar neparastu risku vai vismaz nekā nezina par to, šis cilvēks ir gluži nenovērtējams.

Bliss paplūkāja savu melno bārdu.

—     Vai viņš zina, kāpēc esat viņu izsaucis?

Stūrbridžs nosmīkņāja. — Nē, biju viņam uzdevis

ievākt informāciju par kādu dārglietu zādzību, bet mēs jau paši visu iepriekš zinājām.

—     Vediet viņu iekšā!

Fredijs iešļūca kabinetā un nedroši skatījās no viena uz otru.

—     Tas ir misters Bliss no Skotlendjarda, — Stūrbridžs paskaidroja.

Fredijs pamāja.

—    Esmu par jums jau dzirdējis, — viņš teica augstā, griezīgā balsī. — Jūs taču esat tas velna puika, kurš Nenotveramo…

—   Ja gribam izteikties precīzi, tad es tas neesmu, — Bliss skarbi pārtrauca vinu, — bet varbūt tas būsit jūs.

—    Es? — Fredijam mute palika vaļā, un vina izspiedušies zobi Stūrbridžam lika atcerēties kāda iemīļota komiķa masku. — Atļaujiet nejaukties lietās, kas saistītas ar Nenotveramo. Ja jums ir kāds man piemērots darbs, labprāt to uznemšos. Tas jau nu ir mans vaļasprieks — patiesībā man vajadzēja strādāt policijā. Jūs varat par mani ievākt zinas Mančestrā. Es atradu Spaisiju Braunu, kad kruķi bija veltīgi vinu izmeklējušies.

—     Tāpēc jau jums Mančestrā zeme sāk degt zem kājām, vai ne? — inspektors ievaicājās.

Vīrs nemierīgi mīņājās no vienas kājas uz otru. — Jā, viņi vairs nelika mani mierā — tie zēni, es gribēju teikt. Tāpēc atgriezos Londonā. Bet man tīk izokšķerēt, kas notiek, tāds ir mans niķis. Tur es nekā nevaru grozīt.

—    Jūs varētu ievākt man šādas tādas ziņas, — Bliss sacīja.

Tā nu iznāca, ka svešinieku ar sarkano bārdu sāka izsekot jauns un īpaši spējīgs novērotājs.

Sarkanbārdis bija ieradies Londonā no Indijas ar kuģi, kas pa ce|am piestāja Marseļā. Viņa pasē bija ierakstīts uzvārds Tenets. Viņš ceļoja trešajā klasē un pēc profesijas bija inženieris elektriķis. Bet, par spīti savam acīm redzamajam trūcīgumam, bija noīrējis nelielu, lepni iekārtotu dzīvokli Kensingtonā.

Galvenais inspektors Bliss pirmoreiz vinu ievēroja, kādu vakaru redzēdams Kārltonhausterases namā. Par savas ierašanās iemeslu inženieris minēja vēlēšanos aprunāties ar misteru Gildu par Indijā būvējamas ūdens spēkstacijas projektu.

Nākamajā dienā viņš tika manīts vērojam šo māju no parka puses.

Tobrīd būtu bijis pavisam viegli saņemt viņu ciet un pārbaudīt, vai viņa uzdotie dati atbilst patiesībai. Bet nesen jau bija notikuši vairāki skandāli sakarā ar divu nevainīgu cilvēku apcietināšanu, un Skotlendjards negribēja atkal riskēt.

Tenetu izsekoja līdz pat viņa dzīvoklim. Viņš likās visai izšķērdīgs esam, jo pastāvīgi brauca ar taksometru — arī tādos gadījumos, kad tas šķita gluži nevajadzīgi.

Fredijs klausījās Blisā ar aizvien lielāku nepatiku.

—     Es negribu pīties ne ar kādiem "nenotveramajiem", — viņš pēc tam nosēca. — Starp citu, Nenotveramajam nemaz nav sarkanas bārdas.

—   Turiet muti! — Bliss uzkliedza. — Viņš taču tādu laikam gan var uzaudzēt, vai tad ne? Pielūkojiet, ka dabūjat zināt kaut ko vairāk. Varbūt nejauši noklustat viņa dzīvoklī un redzat tur vienu otru vēstuli mētājamies — reizēm var atrast kādu pieturas punktu. Es jums, protams, to neuzdodu, bet…

Fredijs saprotoši pamāja.

Trīs dienas vēlāk viņš detektīvam, kurš viņam bija jāinformē, ziņoja savādas lietas. Vīrs ar sarkano bārdu Kroidonas lidostā bija interesējies par lidmašīnu, kas varētu aizvest viņu uz kontinentu. Ilgāku laiku viņš bija pakavējies arī kādā elektropiederumu veikalā Londonas austrumdaļā, lai tur izdarītu noslēpumainus iepirkumus, kurus tad ar taksometru nogādāja mājās.

Bliss runāja ar savu priekšnieku.

—    Aizturiet viņu! —tas ierosināja. — Varat dabūt orderi viņa dzīvokļa kratīšanai.

—     Tas ir jau pārmeklēts, taču tur nav bijis nekā ievērības cienīga.

Vakarā Bliss ieradās pie mistera Gilda. Misku tik tikko varēja pazīt. Pēdējie trīs mēneši bija viņu galīgi sabeiguši.

—     Vai nekā jauna nav? — viņš bailīgi apjautājās, kad Bliss bija ienācis. — Vai arī tas jūsu vīrs neko nav atklājis? Viņš tiešām var sacensties ar Skotlendjarda darbiniekiem. Es pārmiju ar viņu pāris vārdu pagājušonakt, kad viņš ārā runājās ar kādu no jūsu slepenpolicistiem. Paklausies, Blis, es gribētu izstāstīt jums patiesību par to gadījumu Parīzē…

—     Labāk nedariet to! — Bliss strupi attrauca.

Katram gadījumam viņš vēlējās, lai sabiedrībā saglabātos uzskats, ka attiecībā uz misteru Gildu viss nav līdz galam noskaidrots.

Galvenais inspektors tikko bija atstājis namu Kārltonhausterasē, kad tur piebrauca kāds taksometrs. No tā izkāpa Fredijs un gandrīz uzskrēja virsū dežurējošajam detektīvam.

—     Kur ir Bliss? — viņš ātri jautāja. — Sarkanbārdainais zellis ir nozudis… Noskuvis bārdu un pametis māju, mister Konor. Kad viņš iznāca uz ielas, es viņu nemaz nepazinu.

—      Bliss nupat aizgāja, — Konors nomāktā balsī atbildēja.

Viņi uzbrauca ar liftu tai stāvā, kurā atradās mistera Gilda dzīvoklis. Kalpotājs ieveda Konoru ēdamistabā, kur bija telefons, bet Fredijam lika pagaidīt priekštelpā. Tur tas izmisis stāvēja, līdz iznāca Miska.

—     Sveiks, kas noticis? — mājastēvs aši ievaicājās.

Fredijs paskatījās pa labi un pa kreisi.

—     Konors runā ar priekšniecību, — pēc tam viņš aizsmacis nočukstēja. — Bet par vēstuli es detektīvam neko neesmu teicis.

Fredijs sekoja Miskam uz bibliotēkas istabu, un tur miljonārs uzzināja pavisam negaidītu jaunumu.

Kad Konors atgriezās, Fredijs atkal gaidīja priekštelpā. — Viss kārtībā — sarkanbārdi viņi saņēmuši ciet Liverpūlstrītas stacijā. Mēs bijām likuši viņu izsekot.

Fredijs aizvainots paraudzījās viņā.

—    Ko tad tas nozīmē, ka jūs man liekat viņu izsekot un tad to pašu uzdodat vēl kādam citam? — viņš īgni jautāja. — Tā jau ir dubultspēle.

—    Steidzieties uz Skotlendjardu! Jūs grib redzēt galvenais inspektors, — Konors atbildēja.

Fredijs vēl kaut ko noburkšķēja un tad pazuda.

Vīrs, kurš bija nēsājis sarkanu bārdu, tobrīd sēdēja mistera Blisa kabinetā.

—       Es nezinu gan, kurš likums man varētu aizliegt noskūt bārdu, — viņš pārskaities teica. — Es grasījos doties uz Holandi, lai apspriestos ar kādu kungu, kas interesējas par manu projektu.

Galvenais inspektors pārtrauca vinu ar aprautu rokas mājienu. — jūs, mister Tenet, ieradāties Anglijā bez naudas līdzekļiem un tomēr tūlīt pēc atbraukšanas noīrējāt Londonā dārgu dzīvokli un nopirkāt sev jaunu drēbju kārtu. Un tagad jums ir pietiekami daudz naudas, lai dotos uz kontinentu. Vai varat man to izskaidrot?

Misters Tenets vilcinājās.

—    Nu labi, pateikšu jums patiesību. Ierodoties Londonā, tiešām biju bez naudas, bet stacijā man iznāca saruna ar kādu viru. Es pastāstīju viņam par ūdens spēkstacijas projektu, un viņš par to ieinteresējās. Pēc izskata viņu nevarēja noturēt par naudīgu cilvēku, bet viņš man iedeva divsimt mārciņu un pasacīja, kas jāizdara. Saskaņā ar priekšlikumu es noīrēju dzīvokli, un viņš man katru dienu norādīja, kas darāms. Es nemaz negribēju šķirties no savas vecās bārdas, bet galu galā viņš tomēr mani pierunāja to noskūt. Tad saņēmu no viņa trīssimt mārciņu, lai dotos uz Holandi.

Bliss neticīgi paskatījās viņā.

—     Vai viņš jums lika ari apciemot misteru Gildu?

—     Jā. Es jums saku — reizēm man šķita, ka kaut kas visā tai lietā nav kārtībā. Tas vīrs ar saviem uz āru izvirzītajiem zobiem un apsarkušajiem plakstiņiem izskatījās galīgi nolaidies.

Bliss pielēca kājās un satraukts palūkojās uz Stūrbridžu.

—     Fredijs! — viņš tikai noteica.

Paņēmis automobili, viņš aizbrauca uz namu Kārltonhausterasē, un Konors viņam īsi izstāstīja, kas tur bija noticis.

—    Vai Frcdijs satikās ar misteru Gildu?

—    Nezinu gan, — detektīvs atbildēja un papurināja galvu. Nemaz nepagaidījis liftu, Bliss steidzās pa kāpnēm augšā. Priekštelpā viņš sastapa kalpotāju.

—     Kur ir misters Gilds? — viņš ātri nojautāja.

—     Savā istabā.

—     Vai esat viņu nesen redzējis?

—    Nē. Ja viņš nezvana, es viņu netraucēju. Un apmēram pusstundu viņš nav mani saucis.

Bliss nospieda durvju rokturi un gāja iekšā.

Miska Gilds gulēja uz paklāja, it kā būtu aizmidzis. Bet, pagriezis viņu uz muguras un ieraudzījis viņa seju, Bliss saprata, ka pasaule nekad neuzzinās patiesību par jaunās koristes "pašnāvību".

2 Notiesāts uz nāvi

Skotlendjarda ierēdņu domas dalījās. Dažiem likās, ka Nenotveramais darbojas gluži viens, bet citiem — ka viņam ir vismaz ducis līdzzinātāju.

Inspektors Bliss piederēja pie pirmajiem un pamatoja savu uzskatu galvenokārt ar Miskas Gilda noslepkavošanu.

— Viņš rīkojās viens pats, — Bliss teica. — Pat Nenotveramā palīgs šai gadījumā ir bijis pavisam nevainīgs zellis, kas nenojauta, ka viņam tikai jāvērš policijas uzmanība uz sevi.

—    Starp citu, vai par viņu nav dzirdams kas jauns? — jautāja pulkvedis Volfords. Bliss pakratīja galvu.

—     Viņš ir Londonā. Jau zināmu laiku biju par to pārliecināts, bet tagad esmu saņēmis tam apstiprinājumu. Ja pirms dažiem gadiem kāds man būtu sacījis, ka, tikai pārģērbjoties vien, var izvairīties no policijas vajāšanas, es būtu viņu izsmējis. Bet šā vīra pārģērbšanās māka un maskas ir nepārspējamas. Viņš patiešām kļūst par to personu, kuras lomu tajā brīdī spēlē. Kad atceros, kā viņš notēloja okšķeri Frcdiju ar pārlieku izvirzītajiem zobiem un iekaisušajām acīm, vēl tagad esmu gluži vai mēms. Kam gan būtu ienācis prātā, ka viņš var uzlikt mākslīgos zobus uz saviem īstajiem, nokrāsot plakstiņus sarkanus, bet bārdu atstāt? Ar šīm nedaudzajām viltībām pietika, lai apmānītu pat mani. Bet es taču esmu viens no tiem retajiem cilvēkiem, kuri ir redzējuši viņu dabiskā izskatā. Jau atkal viņam ir izdevies apvest mani ap stūri.

—     No kā jūs secināt, ka viņš ir Londonā?

Galvenais inspektors izņēma no kabatas kādu vēstuli.

—    Tā pienāca šorīt.

Pulkvedis Volfords pablenza viņā.

—     Ko?… Vēstule no Nenotveramā?

Bliss palocīja galvu. — Šā paziņojuma rakstīšanai ir lietota tā pati rakstāmmašīna, ar kuru bija rakstīts brīdinājums Miskam Gildam. Burts "e" neatrodas vienā augstumā ar pārējiem, un punktiņš uz "i" ir nodilis.

Pulkvedis Volfords uzlika brilles un lasīja.

"Uz nāvi notiesātais Maikls Beners ir pilnīgi nevainīgs. Domāju, ka šis fakts ir zināms arī ļums, jo, būdams vina prāvā liecinieks, Jūs minējāt visu, kas kaut kā varēja liecināt viņam par labu. Vecā vīra slepkava ir Lī Levinskis. Taču, iekams viņš paguva paņemt iecerēto laupījumu, tūlīt pēc nozieguma izdarīšanas vinu iztraucēja Beners. Divas dienas pēc slepkavības Levinskis devās uz Kanādu. Esiet cilvēcīgs un palīdziet man glābt Beneru!"

Paraksta, kā parasti, vēstulei nebija.

—     Ko jūs par to domājat? — pulkvedis jautāja.

—    Nenotveramajam ir taisnība, — Bliss mierīgi atbildēja. — Beners nav noslepkavojis veco Estholu. Man izdevās arī noskaidrot, ka nozieguma izdarīšanas laikā Levinskis atradies Anglijā.

Noziegums, par kuru viņi runāja, nebija modinājis interesi plašākās aprindās, jo šķita, ka apsūdzētā Benera vaina nekādi nav apšaubāma, un jau no paša sākuma bija skaidrs, ka viņš tiks notiesāts. Esthols bija bagāts septiņdesmit gadu vecs vīrs, kas dzīvoja mazā Blūmsberijas viesnīcā. Kā jau visiem cilvēkiem, kuri no spiedīgiem apstākļiem ar čaklu darbu izsitušies uz augšu, viņam piemita vieglprātīgs paradums vienmēr nēsāt līdzi lielas naudas summas. '

Kādā ziemas rītā pulksten četros viens no viesnīcas iemītniekiem, kas kopā ar vairākiem draugiem sava numura dzīvojamā istabā bija spēlējis kārtis, izgāja gaitenī. Tur viņš ieraudzīja Beneru, naktsportjē, tieši tobrīd nākam ārā no vecā vīra istabas. Beners bija bāls kā krīts, turēja rokā asiņainu āmuru un milzīgā apjukumā nespēja neko atbildēt, kad viesis viņam uzsauca.

Tad viesis iesteidzās vecā Esthola istabā un ieraudzīja to guļam gultā lielā asinu pelkē.

Kad portjē bija apcietināts, viņam vajadzēja dot liecību. Izsaukts ar zvanu, viņš esot devies pie Esthola. Uz savu klauvējienu nesaņēmis atbildi, viņš esot atvēris durvis un gājis iekšā. Ieraudzījis slepkavības ieroci uz gultas, esot automātiski paņēmis to rokā, bet tad tik loti pārbijies, ka neesot apjēdzis, ko dara.

Beners bija nesen apprecējies un nonācis finansiālās grūtībās. Viņam steidzami vajadzēja naudu, un tai pašā vakarā viņš bija mēģinājis aizņemties no viesnīcas īpašnieces septiņas mārciņas. Viņš bija runājis arī ar galveno portjē.

—      Paskatieties tik uz veco Estholu, — viņš bija teicis. — Ja man piederētu kaut puse tās naudas, ko viņš nēsā kabatā, man nebūtu tā jānomokās.

Tiesas sēdē Oldbeilijā Beners apzvērēja, ka neesot vainīgs, bet prāva ilga tikai vienu dienu un beidzās ar viņa notiesāšanu.

—    Āmurs piederēja pie viesnīcas inventāra, — Bliss paskaidroja, — un Beneram bija iespējams brīvi ieiet telpā, kur glabājās darbarīki. Taču šai telpā pavisam viegli varēja iekļūt arī no ārienes, jo tā atradās pirmajā stāvā. Un nākamajā rītā tiešām izrādījās, ka logs ir vaļā.

—     Vai Beneram ir kādas cerības uz apžēlošanu?

Bliss papurināja galvu.

—    Nē, tiesa ir noraidījusi viņa lūgumu izskatīt vēlreiz, un iekšlietu ministrs nav tāds cilvēks, kas jūt līdzi un apžēlo. Nelaimīgā kārtā vecais Esthols bija ar viņu draudzīgās attiecībās.

Pulkvedis Volfords atkal paraudzījās uz vēstuli un nervozi izbrauca roku caur matiem.

—     Kāda tam Nenotveramajam vispār dala, kas notiek ar Beneru?

Galvenais inspektors tikko manāmi pasmaidīja par šo, vina domām, naivo jautājumu.

—   Tas jau sen ir zināms, ka Nenotveramais vienmēr interesējas par citu cilvēku darīšanām. Tagad būs nopietni pievērsies šim gadījumam, jo tāpat vien viņš vēstules nesūtītu. Mums droši vien atkal ir gaidāmi satraucoši piedzīvojumi. Starp citu, iekšlietu ministrs mani ir uzaicinājis uz sarunu tieši šī notikuma sakarā.

—     Un vai jūs domājat, ka varēsiet izmantot savu ietekmi uz vinu?

—    Ja vien runāšu viņam pa prātam. Citādi gan ne.

Bliss atgriezās savā birojā un uzzināja, ka ar viņu

vēloties runāt kāda persona. Viņa palīgs vēl nebija nosaucis šīs dāmas vārdu, kad viņš jau noskārta, kas tā ir.

Viņa bija loti skaista, kaut arī viņas vaibsti pauda dziļas bēdas. Viņas drūmās, skumju pilnās acis liecināja par raudot aizvadītām naktīm. .

—   Ar ko varu jums pakalpot, misis Benere? — viņš laipni apvaicājās.

Viņai nodrebēja lūpas.

—    Es nezinu… es tikai zinu, ka Maiks nav vainīgs. Viņš nespētu izdarīt tik briesmīgu slepkavību! Es biju iekšlietu ministrijā, bet mani tur nepieņēma.

Bliss uzmeta acis viņas apģērbam, kas acīmredzot bija pirkts nesen.

—       Materiālā ziņā man neklājas slikti, — misis Benere sacīja, it kā būtu uzminējusi viņa domas. — Kāds kungs man pagājušonedēļ atsūtīja divdesmit piecmārciņu banknotes. Es varēju samaksāt visus vīra parādus, un man vēl atlika ikdienas vajadzībām.

—    Kas jums ir sūtījis šo naudu? — Bliss aši pavaicāja. Bet par to viņa neko noteiktu nemācēja pasacīt, jo nauda bija anonīmi piesūtīta pa pastu.

—     Vai tad nekādu vēstuli šai sakarā nesaņēmāt?

—    Tikai zīmīti. Te tā ir.

Vina izņēma no rokassomiņas mazu papīra strēmelīti — noplēstu avīzes malu.

"Nezaudējiet cerību!" — tā tur bija lasāms mašīnrakstā.

Bliss pazina šo rakstāmmašīnu. īso zīmīti bija rakstījis Nenotveramais, tur nebija ko šaubīties.

—   jūs esat pavisam sevišķā aizsardzībā, — viņš mazliet ironiski sacīja. — Baidos, ka neko daudz jūsu labā nevaru darīt, — inspektors pēc tam nopietni turpināja. — Šodien es gan runāšu ar vienu no augstākajiem iekšlietu ministrijas ierēdņiem, bet…

Viņš nepabeidza teikumu, redzēdams, ka viņa aizver acis un klust vēl bālāka.

Bliss pavilka tuvāk krēslu un lūdza viņu apsēsties. Izmisušās sievietes izskats viņu aizkustināja, kaut gan citādi viņš varēja būt loti bargs.

—    Vai tad nav vairs nekādu cerību? — viņa jautāja tik tikko dzirdami un pakratīja galvu, it kā jau nojauzdama atbildi.

—     Man ir tikai gluži vāja cerība.

—    Bet, mister Blis, jūs taču neticat, ka viņš ir vainīgs. Kad tikos ar Maiku Pentonvilas cietumā, viņš man teica, ka jūs uzskatot viņu par nevainīgu. Ak, tas ir šausmīgi!

Blisam bija zināms priekšstats par Nenotveramā darbošanās metodēm, un viņš apsvēra, kā gan šis vīrs, kas ne no kā nebaidījās, varētu tikt galā ar šo gadījumu.

—     Vai jums ir kādi radinieki?

Viņa papurināja galvu.

—    Misis Benere, darišu jūsu labā visu, ko vien spēšu. Bet es gribētu lūgt arī jūs izdarīt kaut ko manā labā. Ja tas cilvēks, kas atsūtīja naudu, mēģina jums kaut kā tuvoties vai arī ja jūs apmeklē kāds svešinieks, jums tūlīt pa telefonu jāziņo man.

Bliss uzrakstīja uz papīra lapas numuru, pa kuru viņš būtu sazvanāms, un pasniedza to sievietei.

—    Ja kāds pie jums ierodas un sakās esam no Skotlendjarda vai policijas iecirkņa, arī par to jums tūlīt jāziņo man. Es darīšu jūsu vīra labā visu, kas ir manos spēkos.

Bija pustrīs pēcpusdienā, kad Bliss ieradās iekšlietu ministrijā, un viņam laimējās — misteru Stretpeneru viņš tiešām tur satika. Ministrs bija savu pakļauto bieds, jo strādāja bez jebkādas metodes, bez jebkādas sistēmas. Bija tādas dienas, kad viņš vispār neparādījās ministrijā, bet parasti atnāca stundu pirms darbadienas beigām, un ierēdņiem tad vajadzēja palikt darbā līdz vēlai naktij.

Šā iemesla dēļ ministru neieredzēja ne tikai paša darbinieki, bet arī plašāka sabiedrība. Viņš bija loti iedomīgs, toties ar vāju iztēli, viņam bija sliktas manieres un nepatīkams raksturs. Varēja pabrīnīties par to, ka tāds cilvēks ir tik augstā postenī, jo viņš nekādā ziņā neizcēlās ar prāta spējām vai oratora talantu. Savu amatu viņš nebija ieguvis ari tāpēc, ka piederētu pie valdošās partijas. Taču Stretpeners strādāja ministrijā jau loti ilgi un pie mērķa bija nonācis ar neatlaidību, kurai vēl pievienojās vairākas viņam labvēlīgas nejaušības. Misters bija kalsns vīrs platiem pleciem, un, viņu redzot, vienmēr radās iespaids, ka viņš ir ticis uz pēdām kādai nepatīkamai lietai. Vaibsti viņam bija tādi, ka karikatūristiem nenācās grūti attēlot viņu smieklīgā veidā. Gandrīz kailā galva, pār kuru rūpīgi bija pārsukāti šķidrie mati, kuplās melnās uzacis un biezie brillu stikli piešķīra viņam visai raksturīgo izskatu.

Viņš runāja stingrā balsī un savu sakāmo mēdza bieži pārtraukt ar nokrekškēšanos.

Blisam vajadzēja gaidīt divdesmit minūtes, līdz viņu aicināja iekšā. Likās, ka vilcināt laiku nav bijis nekāda iemesla, jo, Blisam ieejot, misters Stretpeners lasīja avīzi.

—    Bliss? Nūja, jūs esat tas policijas ierēdnis… khm… tātad tā Benera lieta… jā, tagad atceros. Tāpēc es lūdzu jūs ierasties!

Ministrs palūkojās Blisā no apakšas uz augšu. Viņa sejas izteiksme nesolīja nekā laba.

—    Ko jūs par to zināt? Es vēl neesmu ticies ar tiesnesi, kuram bija nodota šī lieta. Bet, pēc manām domām, nav ne mazāko šaubu, ka tas zellis sodu ir pilnīgi pelnījis. Tas, kas te rakstīts avīzē, ir tīrās muļķības. — Viņš uzsita ar pirkstu pa avīzi. — Tādām aizkustinošām grēksūdzēm es neticu — arī jūs taču ne?

—    Par kādu grēksūdzi jūs runājat? — Bliss pārsteigts jautāja.

—    Kā, vai tad jūs vēl neesat lasījis? — Stretpeners pāri galdam pagrūda avīzi uz vina pusi. — Tur ir tas raksts. Taisni jums acu priekšā… trešajā slejā…

Raksts gan atradās nevis trešajā, bet piektajā slejā. Tā saturs bija šāds:

"Slepkavība viesnīcā.

Noziedznieka sensacionāla atzīšanās īsi pirms nāves.

Lī Levinski, kas aizvakardienas vakarā Monreālā uz ielas aukstasinīgi nošāva kādu policistu, nāvīgi ievainoja nogalinātā kolēģis. Policija bija pārsteigusi vinu grasāmics ielauzties Kanādas bankā. Levinskis sniedza svarīgu liecību augstāka ranga ierēdnim, kas tika izsaukts pie vina uz slimnīcu.

No smagā ievainojuma Levinskis neatveseļojās.Viņš ir atzinies, ka esot noslepkavojis arī misteru Estholu. Šai slepkavībā tika apsūdzēts un uz nāvi notiesāts Maikls Beners, kas pašlaik atrodas kādā Londonas cietumā. Levinskis zinājis, ka misters Esthols nēsā kabatas portfelī lielāku naudas summu, un paņēmis no viesnīcas darbarīku noliktavas āmuru, lai uzlauztu Esthola istabas durvis, ja tās būtu aizslēgtas.

Levinskim ieejot istabā, Esthols pamodies, un tad laupītājs iesitis viņam ar āmuru, nenojauzdams, ka nogalina vinu. Pēc notikušā uzmanīgāk paskatīdamies apkārt, Levinskis ieraudzījis, ka noslepkavotajam roka atrodas uz elektriskā zvana pogas. Viņš nobijies, ka tiks pieķerts, un aizbēdzis, nekā vērtīga līdzi nepaņemot. Šāda liecība ir dota kāda miertiesneša klātbūtnē."

Bliss pacēla galvu un sastapās ar ministra skatienu.

—   Tās taču ir galīgas blēņas, vai ne? Vai jums Skotlendjardā par to kaut kas ir ticis ziņots?

—     Nē.

—    Nu, tā jau es domāju. Vecs joks! Tā bieži notiek. Tas tomēr Beneru neglābs — varat man ticēt, khm!

—     Bet jūs taču neliksiet to cilvēku sodīt, iekams nebūsiet precīzāk pārbaudījis zinu no Kanādas?

—     Nerunājiet muļķības! Kur tad mēs nonāktu, ja iekšlietu ministru varētu maldināt ar kuru katru avīzē publicētu murgojumu? Vai izlasījāt arī pēdējo rindkopu?

Bliss vēlreiz paņēma avīzi un izlasīja: "Levinskis nomira, nepaguvis parakstīt mistera Prido klātbūtnē sniegto liecību."

—     Es jums saku, — Misters Stretpeners turpināja, — mani tādas sensacionālas baumas neietekmē. Žurnālisti tās, kaut kur tikai saklausījušies, tūlīt liek avīzē iekšā. Ko tad mums, pamatojoties uz šā slepkavas pat neparakstītu liecību, vajadzētu darīt — laist to Beneru vaļā, vai?

—    Jūs varētu atļaut, lai soda izpildi atliek.

Misters Stretpeners atgāzās pret krēsla atzveltni, un viņa tonis kļuva ledains.

—      Inspektor, es jums padomu neesmu lūdzis. Ja būšu pazaudējis savu kabatas portfeli vai zelta pulksteni un vēlēšos tos atkal dabūt rokā, tad gan, bez šaubām, pratīšu novērtēt jūsu palīdzību. Pateicos jums.

Rokas mājiens lika Blisam doties prom. Viņš atgriezās Skotlendjardā, bet pulkvedis Volfords bija jau aizgājis. Ministrijā Bliss bija varējis noskaidrot vēl tikai to, ka nāves spriedumam jātiek parakstītam nākamajā dienā.

Ministrs bija atraitnis, bet turēja savā mājā daudz kalpotāju. Viens pats viņš vakariņoja lielajā ēdamistabā, kur sienas bija apdarinātas ar sarkankoku. Ministram priekšā atradās grāmata, ko viņš lasīja pat ēšanas laikā.

Uz maltītes beigām tika pieteikts apmeklētājs, un viņš ar aizdomām apskatīja tā vizītkarti.

"Misters Džeimss Hegers, Haistrīta 14, Kraučstida."

Kraučstida atradās Anglijas rietumdaļā, un no šā apgabala viņš bija ievēlēts Apakšnamā. Tā kā tas bija noticis tikai ar niecīgu balsu pārsvaru, ministrs lika svešinieku ielaist, kaut arī apmeklējums viņam itin nemaz nebija pa prātam.

Kas gan šis misters Hegers varētu būt? Laikam kāds, kam ir ietekme Kraučstidas mazpilsētā. Droši vien pirmsvēlēšanu kampaņas laikā viņš būs spiedis tam cilvēkam roku. Ministrs ienīda šo mazpilsētu un visus tās iedzīvotājus, taču, misteram Hegeram ienākot istabā, piespieda sevi pasmaidīt.

Viņš bija labi ģērbies, un viņam bija uzkrītošas melnas ūsas.

—    Vai jūs mani vēl atceraties? — apmeklētājs jau pa gabalu sauca zemā balsī ar svinīgu pieskaņu. — Es iepazinos ar jums mūsu partijas gadasvētkos Kraučstidā. Esmu mūsu apgabala jaunekļu savienību ģenerālsekretārs.

—   Jā, redziet nu, tagad es skaidri atceros, — ministrs atbildēja, lai gan tas nebūt neatbilda patiesībai. — Protams — misters Hegers! Apsēdieties taču, lūdzu! Vai nevēlaties kopā ar mani iedzert glāzi portvīna?

—    Nē, sirsnīgi pateicos! Esmu atturībnieks, vēl nekad neesmu lietojis ne pilītes alkohola. Es nāku tā Benera sakarā… '

Misters Stretpeners bija nepatīkami pārsteigts.

—     Pēdējā mūsu partijas valdes sēdē Kaučstidā šis gadījums tika pamatīgi apspriests, un mēs atzinām, ka būtu liela kļūda šo cilvēku pakārt.

Misters Stretpeners skumji pašūpoja galvu.

—    Ak, mister Heger, jums nav ne jausmas, cik daudz esmu domājis par šo jautājumu un cik loti es nožēloju, ka man jāliek izpildīt nāvessodu. Jūs taču varat iedomāties, ka cilvēkam manā amatā…

Misters atkārtoja veselu virkni frāžu, lai attaisnotu savu viedokli. Tās viņš labi zināja, jo bija jau lietojis sarunās ar citiem šai pašā sakarībā vinu apmeklējušiem parlamentāriešiem.

—      Nerunāsim vairs par šo nepatīkamo lietu! Vai nevēlaties padzert kopā ar mani kafiju? Kā tad jūs īsti atkluvāt šurp?

—    Man laimējās — dabūju vienīgo taksometru, kas stāvēja pie stacijas.

Misters Hegers tagad visādi atvainojās.

—    Jūs sapratīsiet, mister Stretpener, ka tas bija mans pienākums — runāt ar jums par Benera lietu. Partijas valde pat samaksāja par braucienu šurp, un es priecājos, ka tā izraudzījās mani, jo labprāt vēlējos ar jums vēlreiz tikties. Arī par jūsu brīnišķīgo māju biju daudz ko dzirdējis.

Šie vārdi glaimoja Stretpenera godkārei. Mājai, ar kuru Stretpeners kā īpašnieks loti lepojās, tiešām bija vēsturiska nozīme, jo tā bija celta viduslaikos. Viņš izvadāja savu viesi pa visām telpām un, kad misters Hegers izrādīja jo lielu interesi par visām ievērības cienīgajām lietām, atmaiga aizvien vairāk un vairāk.

—    Jūs jautājat, vai te spokojas? Protams, visās šais vecajās mājās spokojās. Šeit ir tāds pazemes cietums — iepriekšējais īpašnieks to izmantojis par ogļu pagrabu. Padomājiet tikai, kāds barbars! Lūdzu, nāciet man līdzi lejā! Jums jāredz viss.

Viņš atvēra biezas ozolkoka durvis un gāja pirmais. Abi nokāpa pa akmens vītņu kāpnēm, un ministrs parādīja viesim ne tikai cietumu, ko bija licis rūpīgi restaurēt, bet arī vēl atsevišķu, dziļāk izbūvētu kameru — tikai divus metrus garu un tikpat platu. Uz to veda lūka, un misters Stretpeners atkal kāpa pa priekšu.

—     Redziet, te vēl ir vecie riņķi, ar kuriem apcietinātie bijuši piekalti pie mura. Tie ir gandrīz pārdiluši pušu. Bet telpā ir diezgan laba ventilācija.

—    Interesanti, — nokāpis lejā, atbildēja misters Hegers, — ka mans šoferis jau stāstīja par pazemes cietumu un mazo kameru. "Ja vien jums būtu tāda izdevība," viņš man teica, "palūdziet ministra kungu parādīt jums šo ievērības cienīgo vietu!"

—    Jā, mana māja šai apkārtnē nudien ir slavena.

Tiesneši Anglijā pieder pie augstiem ierēdņiem, un viņiem nedrīkst likt gaidīt. Sers Čārlzs Džīns paskatījās pulkstenī un tad sparīgi aizvēra aktu vākus, kuros saliktos dokumentus viņš bija studējis.

—     Ministrs teica, ka būšot šeit puspiecos.

—    Man loti žēl, — ierēdnis atbildēja. — Es zvanīju uz viņa dzīvokli. Viņš esot izbraucis pirms stundas, tātad kuru katru brīdi viņam jābūt šeit. Ir loti bieza migla, varbūt tāpēc viņš aizkavējies.

—     Kur tad ir viņa sekretārs?

—       Misters Klinijs devies uz Krāuboro, lai dabūtu parakstus uz dažiem dokumentiem. Kad misters Stretpeners zvanīja, viņš jau kopš desmit minūtēm bijis projām.

—    Es nevaru ilgāk gaidīt. Rīt no rīta ieradīšos vēlreiz. Bet, lūdzu, jau iepriekš pasakiet misteram Stretpeneram, ka, pēc manām domām, stipri jāšaubās par šā Benera vainīgumu.

Tikko sers bija aizgājis, ierēdnis izdzirda sava priekšnieka nelaipno, aizsmakušo balsi un steidzās uz viņa kabinetu.

—    Ak sers Čārlzs Džins bija te? Khm! Un ir jau atkal prom? Nu, es nevaru izskraidīt pakal katram tiesnesim un katram Nenotveramajam?

—    Nenotveramajam? — jautāja pārsteigtais ierēdnis.

Misters asi iesmējās.

—     Tas nelietis apciemoja ma-ni vakarvakarā! Khm, misteram Blisam būs interesanti par to dzirdēt! Starp citu, piezvaniet viņam uz Skotlendjardu un pasakiet, ka piektdien pēc atgriešanās no Parīzes gribēšu runāt ar viņu.

—    Pēc jūsu atgriešanās no Parīzes? — ierēdnis izbrīnējies pārjautāja. — Piektdienas rītā taču ir paredzēta ministru kabineta sēde!

—    Zinu, zinu, — misters Stretpeners atbildēja garlaikotā balsī.

Viņš atvēra savu dokumentu mapi, izņēma kādu papīru un vērīgi to aplūkoja. Ierēdnim likās, ka ir pienācis īstais brīdis izpildīt tiesneša doto uzdevumu.

—     Sers Čārlzs lūdza pateikt jums, ka Benera vaina nebūt nav pierādīta un ka ir šaubas… — Bet ministrs jau parakstījās. "Ar šo spriedumu izpilde tiek atlikta par četrpadsmit dienām. Lieta vēlreiz jāpārbauda, kad trešdien bQs pienācis ziņojums no Kanādas."

Viņš nosusināja uzrakstīto un piebīdīja dokumentu ierēdnim.

—     Ziņa par sprieduma izpildes atlikšanu jāpublicē avīzēs.

—     To nu man gan vajadzēja iedomāties, ka Nenotveramais notēlos iekšlietu ministru, — teica Bliss. — Stretpeneru atdarināt ir diezgan viegli. Tāda doma man jau iešāvās prātā, kad nesen ar viņu runāju. — Nenotveramais vispirms bija pārģērbies par šoferi un aizvedis misteru Hegeru uz ministra mītni. Vēlāk viņš ielavījās šai namā, iesprostoja abus, kad tie bija nokāpuši pazemes pagrabā, un pēc tam kā ministrs ieradās savā darbavietā.

—    Kā tad klājas misteram Stretpeneram? — jautāja pulkvedis Volfords.

—    Kad viņu atbrīvoja no dziļākās kameras, viņš gluži vai trakoja, — Bliss teica ironiski smīnēdams. — Tāpat arī Kraučstidas pārstāvis misters Hegers, kas, par spīti savai stingrajai nostājai pret alkoholu, bija izdzēris krietni daudz vīna. Redziet, misters Stretpeners izmanto pazemes cietumu par vīna pagrabu, un no kaut kā jau viņiem galu galā bija jāpārtiek. Varbūt viņi vēl tagad tur sēdētu, ja Nenotveramais nebūtu tik laipns un paziņojis man par to, atsūtīdams telegrammu.

3 cilvēks ar daudziem vārdiem

Misters Elroids ieradās Anglijā sešus mēnešus pēc advokāta Mestera noslepkavošanas. Policija un visa pasaule toreiz meklēja Henriju Arturu Miltonu, Nenotveramo.

Visu Eiropas valstu avīzes rakstīja par šo vīru, kas atkal un atkal parādījās ar jaunu vārdu un tēloja savas dažādās lomas brīnum pārliecinoši.

Misters Elroids šai ziņā varēja ar viņu sacensties, vismaz vārdus viņš mainīja tikpat bieži kā Nenotveramais.

Viņa dzimtene bija Austrālija, un tur viņu sauca — Lī Barans; Čikāgā viņš uzdevās par Badu Frēzeru, Elu Krūsonu, Džo Lemarku, Hopu Stridžeru un Džoku. Ar šādiem pseidonīmiem viņu meklēja policija vairāku slepkavību sakarā, jo viņš bija pazīstams šaudītājs un banku aplaupītājs.

Ņujorkā viņš atkal izvēlējās sev citus vārdus, un Kanādā viņu meklēja daudzsievības dē|, jo tur viņš ar dažādiem vārdiem bija trīs reizes precējies.

Kad viņš no Maltas devās uz Angliju, viņu mocīja tāds kā Nenotveramā komplekss. Noziedznieku godkārība ir labi zināma, un arī Džozefs Elroids, par spīti saviem pusmūža gadiem un lietišķajai dzīves uztverei, nebija no tās pasargāts.

Elroids apskauda Nenotveramo par viņa popularitāti un, Anglijā izdarīdams savu pirmo smago noziegumu — tas bija uzbrukums bankai gaišā dienas laikā, nosauca sevi par Nenotveramo.

Taču tā noteikti bija kļūda, jo Nenotveramais centās vairīties no atklātības, pievērst sev uzmanību tik maz, cik vien iespējams, un vienmēr palikt Lielais Nezināmais.

Galvenais inspektors Bliss domāja, ka šis cilvēks grib uzvest sekotājus uz nepareizām pēdām, taču viņam nebija taisnība. Šādas Džo Elroida rīcības īstenais iemesls nebija nekas cits kā vien godkāre.

Saceltā sensācija sagādāja viņam jo lielu gandarījumu. Avīzēs milzu burtiem varēja lasīt virsrakstu "Atkal Nenotveramais!" un citus tamlīdzīgus.

Mistera Elroida otrais gājiens nebija gluži tik satraucošs. Viņš bija uzlauzis seifu kādā viesnīcā un pēc tam ar krītu uz šā naudas skapja durvīm uzrakstījis: "Atkal Nenotveramais!"

Kādudien vēlāk misters Džo Elroids pašlaik devās uz savu guļamistabu, lai pārģērbtos. Viņš dzīvoja viesnīcā "Piccadilly", apgrozījās labā sabiedrībā un vienmēr bija izsmalcināti ģērbies. Viņš iegāja istabā, uzdedza gaismu un aizvēra durvis.

Apgriezies viņš vispirms ieraudzīja pret sevi pavērstu liela brauniņa stobru un tad — kāda vīra seju, kas bija paslēpta aiz maskas.

—    jūs taču esat misters Elroids?

Džo pablenza uz pistoli un tad šķietami nevērīgi lāva rokai ieslīdēt kabatā.

—    Esiet tik laipns un paceliet rokas! — svešais bargi teica. — Šī pistole darbojas gandrīz bez trokšņa, un es spēšu jūs uzķert, iekams nogāzlsieties uz grīdas. Esmu Henrijs Arturs Miltons — policija mani meklē, jo es nogalināju kādu vīru, kas pilnām bija pelnījis nāvi.

—   Ak Dievs — Nenotveramais! — Džo aizelsies izdvesa.

—    Jā gan, manu zēn, Nenotveramais! Jūs esat ļaunprātīgi izmantojis manu vārdu, lai aizsegtu savus kauna darbus un laupīšanas uzbrukumus; smagu noziegumu dēj jūs meklē visās pasaules malās. Es kategoriski iebilstu pret to, ka tāds zemisks pistoļu varonis un zaglis kā jūs lieto manu vārdu. Man vajadzēja krietni nopūlēties, lai jūs atrastu, un sākumā biju domājis nogādāt jūs morgā. Taču es gribu dot jums vēl vienu iespēju.

—     Bet paklausieties, Milton…

—    Izsaku jums brīdinājumu — turpmāk es to vairs nedarīšu. Ja būsiet prātīgs, tad ņemsiet to vērā. Panāciet šurp — turklāt žigli!

Džo paklausīja. Nenotveramais piegāja pie durvīm, un gaisma nodzisa.

—     Nekustieties — es jūs labi redzu.

Pēc maza brīža durvis atvērās un atkal aizvērās. Džo smagi elpoja, uzmanīgi aiztaustījās līdz slēdzim, iededza gaismu un mēģināja atvērt durvis. Taču vina nojauta apstiprinājās — tās bija aizslēgtas. Viņš piesteidzās pie telefona un tūlīt atklāja, ka vads ir pārgriezts.

Apjucis viņš atsēdās uz gultas malas un noslaucīja no pieres aukstus sviedrus, kaut gan vispār bija pārgalvīgs un bezbailīgs vīrs.

Pēc šā piedzīvojuma Džo divus gadus nodzīvoja vienā mierā. Viņš to arī varēja atjauties, jo bija samērā bagāts.

Bet tad kādudien Berlīnē…

—     Vediet mani uz viesnīcu "Columbia"\

Iepriekš Miltons tika ievērojis, ka šoferis nereaģē uz

to dažādo ceļotāju aicinājumiem, kuri bija ieradušies Berlīnē ar Hamburgas ātrvilcienu. Gandrīz vai šķita, ka tas ir gaidījis tieši viņu. Tāpēc viņš pārbaudīja, kā darbojas durvju rokturis, bet viss bija labākajā kārtībā. Šoferis arī brauca pa parasto ceļu.

Nenotveramais pieglauda savas īsās ūsas. Melnie, mirdzošie mati un tumšās uzacis piešķīra viņam padrūmu izskatu.

Pēc ātra brauciena automobilis apstājās pie viesnīcas ieejas. Miltons paņēma koferi un izkāpa.

—    Gaidiet mani! Pēc piecām minūtēm būšu atpakaļ.

Šveicars stāvēja atvērtās durvīs, pakalpīgi uzsmaidīja

svešiniekam un piedāvājās nest koferi. Taču Miltons palīdzību atraidīja.

—     Vai viesnīcā ir apmeties misters Pfeifers?

Šveicars tūlīt devās to uzzināt. Reģistratūrā noskaidrojis, ka šāda kunga viesnīcā nav, viņš pagriezās un gribēja to darīt zināmu aristokrātiskā izskata anglim. Bet Arturs Miltons jau bija uzbraucis ar liftu augšā.

Otrajā stāvā viņš izkāpa. Viņš pazina šo viesnīcu un zināja, ka dārgie apartamenti, kurus rezervē bagātiem viesiem, atrodas pa labi no lifta. Devītais numurs bija lielākais un elegantākais.

Viņš pamēģināja atvērt durvis un tad droši gāja iekšā. Ja Miltons būtu kādu saticis, viņš būtu atvainojies un paskaidrojis, ka ir sajaucis istabas. Taču lielā guļamistaba bija tukša, un acīmredzot te pēdējās dienās neviens nebija dzīvojis. Henrijs Miltons, kam tādās lietās bija liela pieredze, to tūlīt saprata. Mazais kalendārs rādija trešdienu, septīto datumu, bet tagad bija piektdiena, devītais.

Starp gultu un vannasistabas durvīm atradās rakstāmgalds, un Miltons redzēja, ka apakšā pieliekamajam uz rožainā dzēšpaplra ir nospiedies kaut kas angļu valodā rakstīts.

Bet, rakstīto sīkāk vēl neizpētījis, viņš vispirms ieskatījās vannasistabā. No turienes otras durvis veda uz salonu. Tātad viņš viegli varēja aizbēgt.

Pēc tam Miltons atkal piegāja pie rakstāmgalda, noplēsa virsējo dzēšpapīra lapu, paņēma to līdzi vannasistabā un aizbultēja durvis. Tad sāka lēnām lasīt.

—    Velns lai parauj! — viņš gluži vai bez elpas noteica.

Visvairāk viņu ieinteresēja adresāts. Satura jēgu viņš saprata tikai vēlāk, vācu avīzes lasīdams.

Vannasistabā viņš atgrieza siltā ūdens krānu un, saslapinājis dvieli, ar to noņēma nost kuplās, melnās uzacis un īsās ūsas. Tad pārģērbās, uzvilka vienkāršu pelēku ikdienas uzvalku un uzlika galvā mīkstu filca platmali…

Ar liftu lejā nobrauca neuzkrītoša izskata kungs ar tādu seju, kādu ir simtiem. Viņam bija lielas brilles bez ietvariem un kaklasaite košās krāsās, īsi apgriezti mati, un viņš bija gludi skuvies. Viesnīcas hallē viņš pamanīja dažus cilvēkus, kas, bez šaubām, bija detektīvi.

Miltons devās uz reģistratūru un tur uzrunāja kādu viesnīcas kalpotāju.

—     Es atnesu rēķinu kungam no devītā numura, — viņš īgni teica. — Bet tā kunga te vairs nav.

—     Rēķinu! — kalpotājs augstprātīgā laipnībā atkārtoja. — To nu jums vajadzēja atnest agrāk, kamēr kungs te vēl dzīvoja. Tātad jūs gribējāt satikt misteru Smitu no Londonas, Dautijstrītas 249? — viņš turpināja, ieskatījies viesu grāmatā.

—     Nenosauciet nekādas adreses!

Bija pienācis klāt vecāks kungs, acīmredzot — halles pārzinis, jo viņš demonstratīvi aizcirta ciet viesu grāmatu.

—    Jums būs jāsazinās ar viņu rakstveidā.

Miltons bikli devās prom.

Šoferis, kas bija viņu atvedis, ārā vēl gaidīja.

—     Vediet mani uz… — Miltons iesāka.

—     Mašīna ir jau aizņemta.

Garām šoferim Miltons izgāja uz ielas. Zooloģiskā dārza tuvumā viņš nopirka avīzi un, to palasījis, visu saprata.

"Nenotveramais Berlīnē! Bēdīgi slavenais noziedznieks ieradies Vācijā!…"

—     Velns lai parauj! — Henrijs Arturs Miltons noteica un lasīja tālāk.

"Henrijs Arturs Miltons, angļu noziedznieks, pašlaik uzturoties Berlīnē. Pēc Londonas tuvumā laupīšanas nolūkā izdarītas slepkavības viņš aizbēdzis no Anglijas un devies uz Vāciju. Lai gan viņu izseko Skotlendjards, viņam nav trūcis drosmes uzrakstīt galvenajam inspektoram Blisam vēstuli, kurā viņš uzjautrinās par policijas veltīgajiem pūliņiem viņu noķert. Šī vēstule sūtīta no Berlīnes. Nenotveramais, kā visi viņu Anglijā dēvē, lieliski prot darboties daždažādās lomās. Berlīnē viņu jau maklē jauna nozieguma sakarā…"

Henrija Miltona vaibstos iegūla skarba izteiksme.

"Līdz šim Nenotveramais tikai nogalināja cilvēkus, bet nekad nevienu neaplaupīja. Viņš slepkavoja citu pēc cita, bet viņa upuri vai nu bija nodarījuši pārestību viņam pašam, vai arī bija noziegušies pret citiem. Tas, ka viņš cilvēkus aplaupa, ir kaut kas jauns…"

—   Nu gan ir par traku, — Nenotveramais teica. — Man šķiet, ka Džo Elroids ir aizmirsis, ko man apsolīja!

Ar nakts vilcienu viņš atkal aizbrauca no Berlīnes. Viņam kabatā bija pase, kas apliecināja, ka viņš ir Minhenē dzimis Ērihs Rastermanis. Uz tvaikoņa, kas devās uz Angliju, viņš uzkāpa kā Džozefs Sempsons no Līdsas, bet Kreivenstrītas viesnīcas viesu grāmatā Londonā viņš reģistrējās jau atkal ar citu vārdu.

Nākamo dienu viņš aizvadīja, lasot avīzes un vācot kopā visas ziņas par noziegumu, ko cits bija izdarījis, aizsegdamies ar viņa vārdu.

Lietainā un aukstā naktī kāds Londonas pasta auto pa Greitvestrodu devās uz Kolnbruku un Slavu.

Auto bija nokavējies, bet tas nevarēja braukt ātrāk, iekams nebija ticis garām Slavai. Ceļš tur ir samērā šaurs un līkumains.

Kad automobilis tuvojās Kolnbrukai, šoferis apmēram pusotra kilometra attālumā no ciema pamanīja uz ce|a sarkanu lukturi, un starmešu gaismā parādījās kāds lietusmētelī ģērbies vīrietis, kas rādīja uz ce|a malu. Šoferis apstādināja braucamo, un svešais pienāca viņam pavisam tuvu.

—     Kas noticis? — prasīja automobilī sēdošais ierēdnis.

—     Izkāpt!

Šoferis ieraudzīja svešiniekam rokā ieroci, kas bija pavērsts pret viņu, un gribēja atkal iedarbināt motoru…

Atskanēja šāviens, un ierēdnis ar pistoli rokā tūlīt izlēca uz ceļa.

Kad policija viņu divas stundas vēlāk atrada, viņš vēl bija dzīvs. Pasta auto bija uzbraukts uz lauka. Smagi ievainotais ierēdnis aprautos vārdos pastāstīja par to, kas bija noticis, bet tad drīz vien nomira, iekams viņa liecības tika ieprotokolētas.

Galvenais inspektors Bliss nekavējoties ieradās nozieguma vietā, bet varēja konstatēt tikai nedaudzus pieturas punktus.

Bija ievērots, ka piecas minūtes pāri trijiem cauri Kolnbrukai izbraucis motocikls ar blakusvāģi. To vadījis vīrietis brūnā ādas mētelī, turklāt sarunājies ar savu pavadoni. Tai vajadzējis būt sievietei, jo policists, kuram viņi braukuši garām, esot skaidri dzirdējis vārdus "mans mīļais bērns". Policistam braucējs bija uzsaucis: "Labvakar!"

Pēc desmit minūtēm viņam vajadzēja braukt caur Slavu, bet šai pilsētā viņš nebija redzēts. Tātad viņš bija nogriezies pa Vindzoras ceļu. Uz pasta auto lieliem burtiem bija rakstīts: "Atkal Nenotveramais!"

Bliss to izlasīja, un viņa mute savilkās nicīgā smīnā. Viņš gan vīpsnāja par šo pārdrošību, bet visu valsti satrauca jaunais noziegums un kliedzošie avīžu virsraksti protestēja pret policijas bezdarbību. Un tomēr misters Bliss palika pie sava viedokļa.

Pulkvedis Volfords atbalstījās pret krēsla atzveltni un, klausīdamies ziņojumu, spēlējās ar savu zīmuli.

— Ja tas tiešām būtu Nenotveramais, — galvenais inspektors Bliss sacīja, — tad iznāktu, ka viņš ir pilnīgi mainījis savas darbošanās metodes. Skotlendjardā taču visiem ir zināms, ka viņš nogalina tikai tādēļ, lai liktu izpirkt neģēlības, kuras kāds pastrādājis pret vājākiem un par kurām nav saņēmis likumīgo sodu. Šai zinā Nenotveramais ir principiāls cilvēks. Par to taču mēs esam jau diezgan daudz reižu pārliecinājušies.

Pulkvedis Volfords bažīgi paskatījās vinā.

—   Tas viss ir jauki, bet mēs taču nevaram atstāt bez ievērības faktu, ka uz pasta mašīnas ar krītu bija rakstīts: "Atkal Nenotveramais!" Tas pats bija arī uz naudas skapja durvīm viesnīcā "Rugeley". Un, kad notika uzbrukums bankai, tie paši vārdi ar krītu bija uzrakstīti uz sienas. No otras puses, man gan jāsaka…

Pulkvedis pats nebija skaidrībā par sevi, turpretī misteram Blisam šai lietā bija pavisam noteikts viedoklis.

—    Ko tad tie vārdi "Atkal Nenotveramais!" pierāda? Es nudien neuzskatu par iespējamu, ka Miltons būtu tik aprobežots un stulbs. Viņš, protams, ir nogalinājis cilvēkus, bet — tikai tad, kad tam bijis kāds iemesls. Viņš pats ir iecēlis sevi par bendi tādiem ļaundariem, kas galu galā sen bija pelnījuši nāvessodu.

Volfords kratīja galvu.

—     Nezinu, ko lai par to domā — tā vēstule no Berlīnes, kurā viņš atzīstas, ka esot slepkava… tajā ir pieminēti tādi sīkumi, kādus varēja zināt tikai viņš viens pats…

Blisu pārliecināt nebija viegli.

—   Tā taču bieži gadās, ka cilvēki kaut ko tamlīdzīgu dara tādēļ, lai novērstu no sevis aizdomas. Turklāt avīzēs bija publicētas tik daudzas detaļas, ka kāds lielībnieks varēja savākt visas sev vajadzīgās ziņas. Man vissvarīgākais ir jautājums: kā slepkava varēja zināt, ka pasta automobilī atrodas ierakstīts vērtssūtījums ar simt sešdesmit tūkstošiem dolāru? Es to uzzināju tikai vakar.

—    Ar dolāriem?

—    Jā. Sūtījums nāca no Londonas Tekstila bankas un bija adresēts misteram Eljotam Longholā, netālu no Slavas. Tas bija apdrošināts, tāpēc zaudējumus cietīs tikai apdrošināšanas sabiedrība.

—    Tomēr man šķiet dīvaini, ka tie ir bijuši dolāri.

Vismaz to Bliss varēja izskaidrot. Misters Eljots bija

bagāts cilvēks, kam paša darbs ļāvis izsisties uz augšu, un viņš nodarbojās arī ar mākslas priekšmetu tirdzniecību. Nesen bija nācis zināms par kādu Velaskesa gleznu, kas piederēja franču antikvāram. Tā kā šim vīram ne franču, ne angļu valūta nebija šķitusi pietiekami stabila, viņš bija pieprasījis samaksu dolāros.

—    Pirkšanas līgums ir noslēgts pēc visiem likumiem, un gleznai vajadzēja nonākt mistera Eljota īpašumā vakardien. Es vēl šovakar aizbraukšu pie viņa.

—   Ja nu jūs redzat Nenotveramo… — Volfords iesāka.

—     Nenotveramo? Tas nu gan būtu varens joks!

Kad galvenais inspektors Bliss gāja pa gaiteni, kurjers

pasniedza viņam kādu telegrammu. To izlasījis, Bliss palocīja galvu.

Misters Eljots pats bija mēģinājis atklāt noziegumu, bet visas teorijas, kuras viņš mutvārdos, vēstulēs vai telegrammās bija izklāstījis policijai, Skotlendjardā tika nosauktas par nekam nederīgām.

Dažas minūtes viņš bija runājis ar Blisu.

—       Šis ierēdnis neņēma miisu sarunu pietiekami nor pictni, — viņš teica savam gados jaunajam drūma izskata sekretāram. — Runājot ar cilvēkiem no Skotlendjarda, gandrīz vai sāk likties, ka tas ir ikdienišķs notikums. Es gan negribu neko sliktu sacīt par policiju, bet ja tā padomā…

Misters Eljots pateica visu, ko domā par policiju.

Kad viņš vēlāk atgriezās no pastaigas, kalpotājs viņam pavēstīja, ka misters Bliss viņu mājā jau pavadījis kādu stundu, un pēc tam viņš redzēja galveno inspektoru nākam šķērsām pāri mauriņam.

—    Vai esat atradis kādu pieturas punktu? Jūs izskatāties tik noslēpumains.

—     Nē, noslēpumains es nudien neesmu, — Bliss mierīgi atbildēja. — Nupat aprunājos ar jūsu sekretāru.

—    Tas ir vēl pavisam zaļš zēns, — Eljots teica.

—   Tur nu jūs maldāties. Viņš nav tik jauns, kā izskatās. Vai uzskatāt viņu par uzticamu?

Misters Eljots sarauca pieri.

—    Viņš ir pie manis sešus mēnešus. No tā jūs varat daudz ko secināt.

—    Tad viņam tiešām jābūt loti uzticamam, — Bliss mazliet ironiski noteica.

Runāt par savu sekretāru misteram Eljotam likās lieki. Viņš atkal sāka skaidrot kādu teoriju, ko bija radījis šā notikuma sakarā.

—    Nav šaubu, ka te ir rīkojies Nenotveramais. Esmu rūpīgi iepazinies ar šā cilvēka pagātni un izlasījis visus avīžu ziņojumus par viņu. Manuprāt, pēc pēdējās afēras Nenotveramais devies uz ārzemēm. Es, protams, lasīju ari to, ka viņš jums no Vācijas esot atsūtījis vēstuli. Šie ļaudis parasti ir spēlmaņi un drīz vien atkal zaudē salaupītās lielās summas, tāpēc viņiem nauda makā neturas. Esmu stingri pārliecināts, ka tagad viņš ir atgriezies Anglijā un dzīvo šai apkaimē.

Misters Bliss nepiebalsoja viņam ne ar vienu vārdu, bet misteram Eljotam atbalsts nemaz nebija vajadzīgs.

—     Mans sekretārs saka, — viņš turpināja, — ka šis zemiskais slepkava acīmredzot nav pārvietojies pa labi pārredzamām šosejām, bet gan — tikai pa zemesceļiem. Un Kārters no tā kaut ko saprot — viņš pats brauc ar motociklu.

—     Tas nu man ir pārsteigums, — Bliss pieklājīgi atbildēja.

Nedaudzajās minūtēs pirms pusdienām, kad misters Eljots bija ar savu sekretāru divatā, viņš atkal izteica šaubas par policijas spējām. Jaunais Leslijs Kārters neko neatbildēja, un misters Eljots domīgi nolūkojās viņā. Jaunais cilvēks likās mazliet nervozs, no katra trokšņa viņš sarāvās. Tūlīt pēc tam uz pusdienām ieradās Bliss.

—    Mani ārkārtīgi interesē Nenotveramais, — misters Eljots sacīja. Viņš atkal un atkal novirzīja sarunu uz šo tematu. — Uzbrukumā pasta mašīnai naudu es gan neesmu zaudējis, bet fakts, ka te rīkojies Nenotveramais, taču padara gadījumu ļoti interesantu. Esmu izveidojis par to īpašu teoriju.

Bliss pacietīgi klausījās. Mazā sabiedrība Longholas skaistajā ēdamistabā jutās visnotaļ omulīgi.

Kad trauki vēlāk tika novākti, kungi vēl palika sēžam pie galda. Tā spoži pulētajā virsmā atspoguļojās augstās, slīpētās vīna glāzes. Misters Eljots paliecās uz priekšu un, paņēmis cigareti, aizdedzināja to.

Viņš bija liela auguma, platiem pleciem un izskatījās gluži labi. jaunais cilvēks viņam līdzās kaut ko drūmi pārdomāja.

Leslijs Kārters, spriežot pēc vina valodas, droši vien bija baudījis labu audzināšanu. Viņam bija smalki vaibsti un garas, skaisti veidotas rokas. Bliss sēdēja viņiem abiem pretī. Viņš ievēroja, ka misters Eljots laiku pa laikam uzmet sekretāram pētīgu skatienu. Arī viņam bija dūrusies acīs Lesi i ja Kārtera izturēšanās maltītes laikā, jo tas bija pateicis labi ja pāris vārdu un gandrīz nemaz nebija pacēlis skatienu no sava šķīvja.

Kāpēc gan viņš uzvedās tik dīvaini?

—    … trešais šāda veida noziegums, kas izdarīts pēdējo trīs mēnešu laikā, — misters Eljots beidza savu pagaro skaidrojumu.

—    Un tie visi notikuši četrdesmit, ne vairāk kā piecdesmit kilometru attālumā no šejienes. Tas var nozīmēt tikai to, ka Nenotveramais pašreiz ierīkojis savu galveno mītni Bērkšīrā.

—    Vaininieks nav Nenotveramais, — Bliss teica un enerģiski papurināja galvu. Viņš gribēja runāt tālāk, taču tad palūkojās mājastēvā un deva tam zīmi, slepus ar galvu pamādams uz sekretāra pusi. Misters Eljots viņu tūlīt saprata.

—   Ak, lūdzu, aizejiet uz garāžu un lieciet piebraukt mistera Blisa automobili!

Leslijs Kārters sarāvās un tad žigli piecēlās.

—     Klausos, — viņš pateica un atstāja istabu.

Kad abi bija palikuši divi vien, misters Bliss apsēdās blakus .Eljotam.

—     Kāds īsti ir jūsu sekretāra finansiālais stāvoklis?

Eljots paraustīja plecus.

—     Viņš pastāvīgi cīnās ar naudas grūtībām — kā visi jauni cilvēki.

—    Viņš, protams, zināja, ka jūs gaidāt lielu naudas sūtījumu. Vai esat viņam pajautājis, vai viņš par to ir runājis ar citiem?

—     Nē, to es nevarēju izdarīt, jo pēdējā laikā mēs nebijām kopā. Viņš tika paņēmis īsu atvaļinājumu, lai apciemotu savu brāli Berlīnē.

—     Kad tad viņš aizbrauca uz Vāciju?

—    Dienu pēc uzbrukuma pasta mašīnai. Atvaļinājumu es viņam tik un tā būtu devis, bet loti izdevīgi sagadījās, ka pats tieši tajā laikā devos uz Parīzi, lai vestu sarunas par gleznas pirkšanu. Patiesībā man bija nodoms ņemt naudu līdzi.

Misters Bliss noglaudīja savu melno bārdu.

—    Ak tad jaunais cilvēks brauca uz Berlīni? Slepkavība notika pirmdien vēlu vakarā — tātad otrdien viņš varēja būt Berlīnē. Uz vēstules ir pasta zīmogs ar šo datumu. Ceturtdien viņš jau varēja būt atkal te. Kad tad jūsu sekretārs atgriezās pie jums?

Šķita, ka šis jautājums nepatīkami aizskar misteru Eljotu. — Vakar — piektdien. Bet, Dieva dēl, jūs taču negribat teikt, ka…

—     Es nekādā zinā negribu neko apgalvot, es tikai izsekoju zināmām loģiskām sakarībām. Patiesībā jau esmu par to runājis ar jūsu sekretāru… Vai jums nebūtu iebildumu, ja mēs mazliet izietu dārzā? Man te šobrīd kļūst tā kā smacīgi.

Eljots pakalpīgi piecēlās un devās uz durvīm.

—     Savu vīnu es gan neatstāšu neizdzertu, — Bliss teica.

Atgriezies Eljots redzēja, ka galvenais inspektors pacel dārgo glāzi ar rubinkrāsas šķidrumu.

—    Nu tad uz to, lai Nenotveramais drīz tiek noķerts un sodīts! — Bliss uzsauca tostu.

—    Uz to man noteikti jāsaskandina ar jums. Es gan īsti neticu, ka jums izdosies dabūt vinu rokā, — sacīja Eljots.

Viņš vēlreiz piepildīja savu pustukšo glāzi un izdzēra

to.

Tad abi izgāja dārzā. Durvju priekšā gaidīja auto. Kamēr viņi pa plašo, labi kopto zālienu devās trīs lielu priežu virzienā, misters Eljots runāja bez mitas. Pēkšņi viņš apstājās, jo bija paklupis. Noliecies misters Eljots ieraudzīja zālē mētājamies saritinātu virvi.

—     Pie joda, ko…? — viņš iesāka, bet tūlīt aprāvās. — Jūs taču grasījāties man vēl kaut ko sacīt par Lesliju Kārteru?

—   Tikai to, ka viņa brālis Berlīnē nebija slims. Izsaukums pa telefonu, ko viņš saņēma pēc jūsu rīkojuma, bija maldinošs manevrs. Un ar to jūs pieļāvāt rupju kļūdu. Vai redzējāt, cik apjucis viņš bija pie pusdienu galda?

—   Jā gan, — Eljots vilcinādamies piekrita. Otrs klusu pasmējās.

—    Es jau sacīju, ka esmu ar viņu aprunājies. Tik samulsis viņš jutās tāpēc, ka mazā mājelē pie pašas jūsu īpašuma robežas bija atradis motociklu ar blakusvāģi, proti, to pašu, ko laupītājs izmantoja uzbrukumā pasta mašīnai. Jaunais cilvēks nav nekāds muļķis, un telefona zvans, kas lika viņam braukt uz Berlīni, uzveda viņu uz pēdām. īr taču skaidrāks par skaidru, ka tādējādi jūs gribējāt novirzīt aizdomas uz viņu. Varbūt viņš ir izdibinājis arī vēl ko citu. Par to gan neesmu ar viņu runājis.

—     Vai viņš jums to visu pastāstīja?

—    Jā, Džo.

Džo EIroids pagriezās, lai bēgtu, bet nākamajā mirklī viņu sagrāba dzelžaina roka, un viņš sajuta dīvainu vājumu. Pēdējai vīna glāzei bija ticis pievienots stiprs narkotisks līdzeklis.

—    Džo, pēdējais tosts bija žēlastības akts pret jums. Jūs esat vainīgais! Jūs aizbraucāt uz Berlīni un uzrakstījāt misteram Blisam vēstuli. Nejaušības pēc es viesnīcā atradu dzēšpapīra lapu, ar ko bijāt to nosusinājis. Tā, protams, bija laimīga apstākļu sagadīšanās, bet es jūs būtu notvēris tik un tā. Es jūs brīdināju, bet jūs negribējāt ņemt to vērā…

Longholas bibliotēkas telpā skali iezvanījās telefons, un Leslijs Kārters pacēla klaususli.

—     Misters Bliss? Bet tas taču nav iespējams! Misters Bliss pašlaik atrodas šeit. Viņš tik tikko ar misteru Eljotu aizgāja uz parku.

Galvenais inspektors, tūlīt visu sapratis, sāka runāt steidzīgi:

—    Es jau nobrīnījos par telegrammu, kurā bija teikts', lai šovakar es nebraucot. Cik drīz vien iespējams, sazvaniet tuvāko policijas posteni… Vai jums ir pistole? Paņemiet to, apbruņojiet arī visus kalpotājus un pārmeklējiet parku!

Stundu vēlāk Bliss ieradās pats, bet ne Eljots, ne viņa viesis netika atrasti. Tikai uz rīta pusi atrada Džo Elroidu, kas bija pakārts vienā no lielajām priedēm.

Mirušo vērīgāk aplūkojot, meklētāji ieraudzīja zīmīti un desmitmārcinu banknoti, kas bija piesprausta pie vina piedurknes.

"Lūdzu, nododiet šo naudu bendēm! Gauži viņam atvainojos, ka esmu iejaucies viņa darbības laukā."

Nekāda paraksta zem šā paziņojuma nebija, bet Bliss labi pazina Nenotveramā rokrakstu.

4 Sieviešu vergs

Kara laikā, kad cilvēka dzīvībai vērtība bija maza, kāds aviācijas virsnieks veica izlūklidojumu ziemeļrietumos no Bagdādes. Tālu lejā tuksnesī viņš ieraudzīja guļam kādu vīrieti un beigtu kamieli.

Aviācijas virsnieks nebija neviens cits kā Henrijs Arturs Miltons. Viņš nolaidās zemāk, lai labāk varētu saskatīt, kas tur īsti ir, un tad pamanīja, ka vīrietis vārgi pacilā roku, it kā gribētu lūgt palīdzību.

Atradis vietu, kur nolaisties, kapteinis Miltons izslēdza motoru un jau piecas minūtes vēlāk bija pie ievainotā. Cik varēja spriest pēc drēbēm un kamieļa iemauktiem, arābam vajadzēja būt ievērojamam vīram. Viņam bija dziļa šauta brūce plecā, un viņš beidzās vai nost aiz slāpēm. Viņa vārds bija Ibn el Masjīks, un viņš bija ticis ievainots priekšposteņa sadursmē ar britu vienībām.

Miltons iedeva viņam padzerties, uzlika pārsēju brūcei, un Masjīks skatījās viņā ar drudžaini spīdošām acīm.

— Mans tēvs ir kādas kareivīgas cilts šeihs, un es nepārdzīvotu to kaunu, ja tu mani saņemtu gūstā. Tāpēc lūgtin lūdzos no tevis žēlastību: aizved mani uz mana tēva pilsētu! Dodu tev savu godavārdu, ka šai karā vairs nestāšos pretī tavai tautai. Tas pats attiecas uz visiem manas cilts piederīgajiem.

Miltons runāja arābiski tikpat labi kā savā dzimtajā valodā un tika galā ar gluži neiedomājamām lietām. Patiesībā, ja viņš negribēja pārkāpt priekšniecības stingrās pavēles, tad nedrīkstēja izpildīt beduīna vēlēšanos, tomēr viņš nevilcinājās ne mirkli, lai glābtu šo cilvēku. Miltons iecēla arābu savā lidmašīnā, nolidoja apmēram divsimt piecdesmit kilometru un pēc tam nolaidās augstu, baltu mūru apjoztas pilsētas — Koras — tuvumā, t — Atbrauc pie manis, kad šis karš būs beidzies! — atvadoties teica Ibn cl Masjīks. — Pat tad, ja visa pasaule būs pret tevi, es aizstāvēšu tevi. Ja tu būsi nabags, es padarīšu tevi bagātu, un mana tēva pilsēta piederēs tev.

Šoreiz viņš runāja angliski, jo jaunībā bija ticis skolots Bornmutā. Viņa tēvs bija loti bagāts un ar sapratni izturējās pret Rietumu kultūru.

Dažus gadus vēlāk, kad Henriju Arturu Miltonu vajāja nikni pretinieki, viņš, atcerējies šo solījumu, sešus mēnešus viesojās pie Ibn el Masjīka, kura tēvs pa to laiku bija nomiris. Viņš iepazina arābu pilsētas dzīvi un pārvaldes veidu.

Koras baltie mūri pacēlās tuksneša malā, un šķita, ka laiks te stāv uz vietas. Tika rīkoti sirojumi, un karotāji, iedzīvotāju gaviļu sagaidīti, atgriezās ar vergu bariem un bagātu laupījumu. Miltons redzēja, ka tirgū tiek pārdoti vīrieši un sievietes. Dzīve bija maz mainījusies kopš tiem laikiem, kad Muhameda tēvocis bija Kaabas pavēlnieks un aizstāvis un praviešu mācekli skaitīja lūgšanas Medīnā.

Kādu vakaru Nenotveramais par to runāja ar savu mājastēvu, un Ibn el Masjīks smaidīja. Viņš iemeta pa pusei izsmēķēto cigareti sudraba traukā, aizdedzināja jaunu un ērti atlaidās spilvenos.

Viņi sēdēja pils lielajā ēdamzālē, kuras balsinātās sienas bija segtas ar krāšņiem tepiķiem.

—     Mans draugs, — Ibn el Masjīks iesāka, — līdz Bornmutai no šejienes ir loti tālu. Verdzība — tas ir tikai cilvēka darba apzīmējums. Un es nezinu, vai cilvēkiem — vergiem — šeit Korā dzīve ir nelaimīgāka nekā cilvēkiem Ziemelanglijā, kur vīrieši un sievietes rītos jau pirms saules lēkta atstāj savas gultasvietas un, sirēnām gaudojot, lietū un vētrā dodas uz cietumiem, ko viņi sauc par fabrikām. Ar maniem vergiem katrā ziņā apietas labāk. Viņi dzīvo saulē un gaismā, viņi saņem labu pārtiku, un vini nakšņo paši savās mājās.

Viņš pavisam atklāti runāja par vergu tirdzniecību. No šā apvidus viņam viegli bija pieejama maza osta Sarkanās jūras krastā, un tur, tieši ierēdņu acu priekšā, viņš varēja nopirkt amatniekus un māksliniekus.

—    Bet es nevaru dabūt visu, ko vēlētos, — mājastēvs paskaidroja. — Manas sievas grib, lai viņām kalpotu kāds īpašs vīrs, kas prot moderni frizēt matus, bet es nevaru tādu atrast. — Viņš smagi nopūtās. — Jā, Rietumu paradumi un modes nonāk arī pie mums.

Viņš paraustīja plecus, sakārtoja savu plato, krokaino zīda tērpu un domīgi pasmaidīja.

—       Man jau nav nekas pretī. Jaunās modes ir jaukas, man tās patīk gluži labi. Tu droši vien būsi pamanījis: mēs atšķiramies gandrīz no visām apkārtnes ciltīm ar to, ka mūsu sievietes nestaigā aizklājušas seju, viņām ir brīva izvēle.

Miltons atkal atgriezās Rietumeiropā, bet regulāri sarakstījās ar savu draugu, un viņš zināja, ka neveiksmes gadījumā Kora būs vina pēdējais patvērums. Ierēdni Skotlendjardā nojauta, ka Henrijam Arturam Miltonam ir daudz vietu, kur noslēpties, bet zināmas tās nebija.

Kādā Kannu priekšpilsētā viņam piederēja villa, kas bija loti piemērota vina vajadzībām. No turienes viņš varēja nepamanīts ātri nozust. Arī Tanžerā Miltons bija noīrējis dzīvoklīti, no tā pavērās plašs skats uz jūru. Bez tam viņam piederēja vienkārša lauku māja Norberijas tuvumā. Tur viņš uzturējās biežāk, nekā kādam no viņa ienaidniekiem tas ienāca prātā.

Aiz mājas atradās neliels dārziņš, kurā viņam bija daudz kas darāms. Pār žogu viņš reizēm sarunājās ar savu kaimiņu par daždažādiem jautājumiem, piemēram, par rožu potēšanu, dārzeņu audzēšanu un nepatīkamajiem apkaimes kaķu koncertiem.

Bieži tā parunāties gan neiznāca, jo kapteinis Orings, kas dzīvoja blakusmājā, tikai retumis bija krastā. Krietnais vīrs ar sirmo bārdu nu jau četrdesmit gadu sapņoja par mierīgu dzīvi uz sauszemes, bet vēl aizvien nebija pie tās ticis. Viņš bija kapteinis un neliela tvaikoņa līdzīpašnieks. Šis tvaikonis uzturēja satiksmi starp Londonu un Suecu.

Oringa dēli bija pārējie īpašnieki, viens — šā kuģa kapteiņa palīgs, otrs — galvenais inženieris, bet trešais, kam Londonā piederēja veikals, gādāja viņiem kravu pasūtījumus. Kapteiņa skaistā un jaunā meita, kas labprāt apmeklēja kino, vadīja brāļa saimniecību.

Kad Nenotveramais reiz ilgāku laiku pavadīja ārpus Anglijas, šī meitene pazuda. Viņas tēvs tieši tolaik bija jūrā.

Kapteinis Orings nespēja Miltonam notikumu sakarīgi atstāstīt, jo bija pārāk satriekts. Bet Nenotveramais visu tomēr labi saprata.

—    Mans dēls ar lielām pūlēm viņu galu galā atrada… viņa tagad dzīvo pie manas māsas uz laukiem. Protams, mēģināju dabūt rokā to nelieti un viņa māti, bet ko gan es varu Londonā izdarīt? Uz policiju man negribētos iet… nevēlos, ka to lietu gari un plaši izklāstītu. Bet ja tas puisis reiz nokļūs manos nagos…

—     Jums būs grūti kaut ko panākt, — Miltons teica, — bet varbūt man tas izdotos — es taču daudz braukāju apkārt.

Tai pusē viņš bija pazīstams kā ceļojošs tirdzniecības firmas pārstāvis Ernests Opentons.

Orings ar dēliem atkal devās jūrā. Henrijam Arturam Miltonam bija steidzamas darīšanas Berlīnē, un gandrīz vai likās, ka notikumu ar Lūsiju Oringu viņš ir aizmirsis.

Bet tādus gadījumus viņš nekad neaizmirsa un, atgriezies Londonā, bieži apmeklēja attiecīgus Vestendas klubus, kas ātri uzrodas un drīz vien jau beidz pastāvēt.

Viņš noklausījās šādas tādas sarunas un daudz ko uzzināja no viesmīļiem. īpaši runīgi ir itāliešu tautības viesmīli, ja ar viņiem prot sarunāties viņu dzimtajā valodā. Arī dāmas, kas tur apgrozās, pastāstīja Miltonam šo to interesantu, jo viņš tam neskopodamies izmaksāja.

Kādā pēcpusdienā sirma vecāka kundze, kuras izskats radīja uzticību, stāvēja Viktorijas stacijā un vēroja vilciena pienākšanu.

Dāma uzmanīgi nopētīja visus pasažierus, kas kāpa no tā ārā, un pēc kāda brīža ieraudzīja tumšbrūnā kleitā tērpušos glītu jaunu meiteni ar koferi un puķu pušķi rokā.

Viņa tai tuvojās.

—    Ja nemaldos, jūs esat mis Kleiforda? Es jau tūlīt tā nodomāju. Esmu misis Gredla, un man šķita, ka vajadzētu jūs sagaidīt un pavadīt tālāk, lai jūs Londonā nejustos nedroši.

Meitene ar galvas mājienu pateicās.

—    Es nupat domāju, ko lai iesāku. Vai jūs esat no darbā iekārtošanas biroja?

Pavecā dāma pasmaidīja.

—    Ak nē, bet kāda draudzene informē mani par visu, kas tur risinās. Tā ir mana mīļākā nodarbošanās, un es labprāt palīdzu jaunām meitenēm. Bet nu vispirms nāciet man līdzi uz manu dzīvokli un padzeriet kopā ar mani tēju! Cik man zināms, jūs strādāsiet diezgan nomaļā apvidū. Četrdesmit mārciņas gadā patiesībā ir loti zema alga bērnuauklei. Turklāt tik tālu prom uz laukiem, kur nekas nenotiek un nav nekā, ko redzēt!

Viņa runāja vienā laidā, kopā ar mis Kleifordu iziedama no stacijas ēkas. Elsija Kleiforda vīlusies klausījās viņā. Četrdesmit mārciņas tiešām bija ļoti maz, bet cilvēki, pie kuriem viņa grasījās doties, taču esot loti laipni un dzīvojot skaistā villā. Vina pirmoreiz stājās algotā darbā.

—    Būtu visai labi, ja jūs vēl dažas dienas varētu palikt pie manis, — misis Gredla teica, pamādama kādam taksometram. — Man ir jauka maza mājiņa Sentdžonsvudā, un pie mums vienmēr apgrozās daudz jaunu cilvēku. Es jau piezvanīju lēdijai Šenai, un vina piekrīt. Bieži taču negadās būt Londonā! Varbūt jūs vēl gribēsiet noskatīties dažas teātra izrādes, iekams dodaties uz laukiem…

Elsijai nebija ne jausmas, kas ir misis Gredla, taču vina nosprieda, ka tā pieder pie kādas no labdarības organizācijām, kuras gādā par jaunām meitenēm galvaspilsētā. Galu galā, bija taču loti patīkami, ka šādas biedrības ir nodibinātas.

Stacijā satikdama veco, sirmo dāmu, vina ievēroja ari kādu liela auguma slaidu kungu ar melniem matiem un raga brillēm. Tas izskatījās drūms, turklāt bija no sāniem paraudzījies vinā tik savādi, ka viņai gandrīz vai sametās bail. Kad auto apstājās, viņš pēkšņi atradās Elsijai tieši blakus.

—     Kāpiet iekšā, mīlulīt! — misis Gredla teica.

Elsija paklausīja uzaicinājumam. Arī vecā dāma jau

dzirās kāpt iekšā, bet briļļainais vīrietis satvēra viņu aiz rokas, viegli pavilka malā un tad aizcirta automobiļa durvis.

—      Brauciet uz Kingskrosas staciju! — viņš sacīja šoferim, aizvien vēl turēdams ciet misis Gredlu. Pēc tam viņš pa vaļējo automobiļa lodziņu uzrunāja jauno meiteni. — Jūsu vilciens atiet piecos trīsdesmit divās, un lēdija Šena droši vien sagaidīs jūs Velvinas stacijā. Vai jums pietiks naudas, lai samaksātu par braucienu?

—    Jā, — Elsi ja apjukusi atbildēja.

—     Labi. Turpmāk neielaidieties sarunās ar svešiem cilvēkiem, it sevišķi ar jaukām sirmām dāmām! — Viņš pamāja, un auto sāka braukt.

—    Ko tas nozīmē? — misis Gredla jautāja gluži vai bez elpas. Kungs ar raga brillēm jau bija pasaucis citu taksometru.

—     Kāpiet iekšā! — viņš teica, un vecā dāma trīcēdama darīja, kā viņai bija likts. Arī viņš pats iekāpa.

—     Es pateicu šoferim, lai brauc caur parku. Pie Berdkeidžvokas laidīšu jūs ārā.

—     Es labprāt ziņotu par jums policijai, — viņa satraukusies bilda. — Kas jūs tāds esat, ka uzdrošināties tā rīkoties?

Uz viņas jautājumu vīrietis nereaģēja.

—    Jūs esat jau divas reizes sodīta — vienreiz Līdsā un vienreiz Mančestrā, turklāt par vairākiem noziegumiem. Par savu ienākumu avotu esat izvēlējusies jaunu meiteņu izmantošanu. Jūs meklējat pazīšanos ar darbā iekārtošanās biroju kalpotājiem un tādējādi iegūstat visādu informāciju. Ar līdzīgu nolūku jūs apmeklējat kinoteātrus.

—    Jūs neko nevarat pierādīt, — viņa sparīgi atbildēja, — pat tad ne, ja saņemtu mani ciet. Bet tādas muļķības jau jūs nedarīsiet.

Trīcošiem pirkstiem viņa atvēra rokassomiņu un parakņājās tajā. Beidzot atrada žūksnīti banknošu.

—    Tātad esiet prātīgs — neceliet vairs nekādu traci! — viņa lūdza.

Nenotveramais paņēma naudu un saskaitīja to.

—    Ja grib kādu uzpirkt, sešdesmit piecas mārciņas patiesībā nav necik liela summa.

Nopūtusies viņa iebāza roku iekškabatā un izņēma vēl divas banknotes, katru simt mārciņu vērtībā.

—   Tas ir viss, vairāk man nav klāt. — Viņa bija tuvu asarām.

Nenotveramais pieklauvēja pie lodziņa šoferim, un auto apstājās. Ārā stipri lija, un uz ielas bija redzami tikai daži cilvēki.

—     Vai jums ir bērni? — viņš jautāja.

—     Nē, — viņa aši atbildēja.

—   Jūs esat izraudzījusies pavisam nelietīgu nodarbošanos. Vai jums kaut reizi ir ienācis prātā, kādas šausmas pārdzīvo tie nabaga vecāki, kuri, nevarēdami sagaidīt savus bērnus mājās, dzīvo pilnīgā neziņā par viņu likteni?

—     Par to es ar jums netaisos runāt, — viņa nikni atcirta. — Naudu esat dabūjis. Ne par ko citu jums nav daļas. Man bērnu nav.

—    Domāju, ka jums ir taisnība, — viņš noslēpumaini atbildēja un atvēra viņai durvis.

—    Lai šoferis aizved mani līdz metro! — viņa teica, bet Nenotveramais papurināja galvu.

—     Jūs varat izkāpt te un iet kājām. Tad vismaz kārtīgi izmirksiet!

Viņa nolamājās, bet Nenotveramo tas nemaz neuztrauca. Kamēr misis Gredla naski devās uz Parlamentskvēru, viņš samaksāja par braucienu.

Tad viņš uzvilka lietusmēteli, ko iepriekš bija turējis uz rokas, noņēma brilles un ar mutautiņu norāva nost ūsas. Viņš negribēja riskēt, it īpaši tāpēc, ka zināja, uz kurieni ir aizgājusi misis Gredla.

Viņa gaužām pūlējās nojaukt pēdas — vispirms aizbrauca ar metro uz Sautkensingtonu un no turienes ar taksometru uz savu dzīvokli. Beidzot vecā dāma pārguruši ieradās Sentdžonsvudas villā.

Tā bija loti skaista māja ar lielu zāli, kur viņa bieži rīkoja viesības. Misis Gredla ātri devās augšā uz savu nelielo dzīvojamo istabu, kur viņas dēls, vakara avīzi lasīdams, pašlaik ēda sviestmaizes.

—    Sveika, vai atvedi viņu? — dēls cerību pilns jautāja.

Tas bija mazliet flegmātisks gadus trīsdesmit vecs cilvēks tuklu seju un gurdām acīm. Elpu neatvilkusi, viņa pastāstīja, kas noticis.

—   Tas nu gan ir nelāgi, — viņš teica. — Kas tad tas bija par vīrieti? Vai tu viņu pazīsti? Tu viņu noturēji par detektīvu? Sasodīti nelāgi! Un viņiem ir zināmi arī tie gadījumi Līdsā un Mančestrā? Kā gan tas būtu iespējams?

Viņam bija pilnīgs pamats baidīties, jo viņš pats Mančestrā tik tikko bija izmucis no policijas. Bet, ja viņš būtu notverts, viņam droši vien būtu klājies ļaunāk nekā mātei.

—     Bet kāpēc gan tev jābaidās? Es taču ar naudu apklusināju to cilvēku. — Viņa nospieda zvana pogu, un neilgi pēc tam parādījās kalpone. — Istaba jaunajai dāmai nebūs vajadzīga. Viņa neieradās, — misis Gredla īsi un pikti pateica.

Kad kalpone bija nozudusi, viņa atkal pievērsās dēlam.

—     Dieva dēj, nesēdi te tik drūms kā apmākusies diena! Tev, Džūlian, ne no kā nav jābaidās.

Bet viņš domāja citādi.

—     Es jau sen bažījos, ka tikai kaut kas tāds nenotiek. Jau kopš tā brīža, kad atkal parādījās tas Orings. Man šķiet, būs labāk, ja mēs kādu laiku padzīvosim uz laukiem. Vai Mārgita tev šķiet piemērota vieta? Tur mēs varam uzturēties divus trīs mēnešus, līdz tā lieta te būs beigusies…

—    Ak, tā taču jau ir beigusies, — viņa to pārtrauca.

Džūlians Gredls otra rītā devās uz darbu loti nelabprāt. Viņam bija jāapmeklē divas klientes Vestendā, jo pēc profesijas viņš bija dāmu frizieris. Viņa mātei tas bija loti izdevīgi, jo sievietes mēdz parunāt par savām kalponēm vai jaunām meitenēm, kas nonākušas grūtos apstākļos. Daži no viņas labākajiem atradumiem bija ieskaitāmi Džūliana kontā.

Viņam garastāvoklis nebūt nebija spožs, kad viņš devās prom no pirmās klientes — diezgan temperamentīgas dāmas, un arī pēc otrās vizītes viņš nejutās labāk. Nākamajā dienā Džūlianam bija jāierodas frizētavā, kurā viņš strādāja, un viņu nemitīgi vajāja doma, ka tur piepeši parādīsies policists, lai viņu apcietinātu.

Darbadienas beigās viņam vēl bija likts aiziet pie kādas mis Smitas Grinmjūzā 34. Viņš nemaz nebrīnījās, ka tiek izsaukts uz tik necilu šķērsielu, jo daudzi smalki ļaudis bija izbūvējuši elegantus dzīvokļus agrākajās garāžās.

Šķita, ka Grinmjūzas 34. nama iemītniece ir nolēmusi pārcelties uz citurieni, jo Gredls ieraudzīja lielu uzrakstu "Izīrē!". Viņš pieklaudzināja pie durvīm, un tūlīt viņam arī tika atvērts.

—    Nāciet vien! — laipna vīrieša balss sacīja. — Vai jūs esat tas frizieris? Mis Smita jau gaida.

Džūlians kāpa augšā pa stāvām kāpnēm. Viņam pretī sitās nepatīkama smaka, it kā mājā ilgāku laiku neviens nebūtu dzīvojis. Varēja arī būt, ka mis Smita šeit ir nupat ievākusies.

Vīrietis bija gājis viņam pa priekšu un tagad atvēra kādas telpas durvis. — Nāciet iekšā! Te ir loti tumšs, bet tūlīt es uzdegšu gaismu.

Džūlians iegāja bez jebkādām aizdomām, un durvis aiz viņa aizcirtās.

Gaisma iedegās, bet istabā nebija nekādu mēbeļu; grīdu un kamīnu klāja putekli. Mazais logs bija aizsegts ar rupju zirga segu.

—    Nekustieties no vietas! — Nenotveramais pēkšņi teica. Viņš bija paslēpis seju aiz maskas. — Ja kliegsiet, es jūs nošaušu.

Džūliana seja kļuva pelnu pelēka, kad viņš vīrieša rokā ieraudzīja pistoli.

—     Ko… kāpēc? — viņš stostīdamies izdvesa.

—     Neko nejautājiet! Ejiet pa tām durvīm!

Kā sapnī gūsteknis paklausīja. Otrā telpā viņš ieraudzīja pussalūzušu galdu un tumšu dīvānu, kurus acīmredzot bija atstājis mājas iepriekšējais īpašnieks.

Uz galda atradās glāze ar sarkanvīnu, un Nenotveramais norādīja uz to. — Izdzeriet! — viņš strupi pavēlēja.

Džūlians apjucis pagriezās pret viņu.

—   Vai tas ir saindēts? — viņš raudulīgā balsī vaicāja.

—    Nē, bet varu atklāti pateikt, ka tajā ir miega zāles. Jāmirst jums nebūs, to es apsolu.

Džūlians iztukšoja glāzi vienā paņēmienā.

—     Kas jūs esat? — viņš aizsmacis jautāja.

—     Ļaudis mani dēvē par Nenotveramo.

Tie bija pēdējie vārdi, kurus Džūlians Gredls vēlāk atcerējās.

Tai pašā vakarā Nenotveramajam bija garāka saruna ar kapteini Oringu un abiem viņa dēliem.

—   Tas ir tas vīrietis, es skaidri zinu. Jūsu meitai mēs varam šo pārdzīvojumu aiztaupīt. Viņai tiešām nav jāierodas šeit, lai viņu identificētu… Kur stāv jūsu kuģis?

—     Pie Kīnija kuģubūvētavas Roterhitā, — Orings domīgi atbildēja. — Ja viņš tiešām ir tas zemiskais cilvēks…

—    Tas noteikti ir viņš, bet jūs nepalaidīsiet rokas, lai viņu sodītu. Viņš nedrīkst mirt. Ap divdesmit trešo datumu jūsu kuģis būs Elsasā. Tur jūs jau gaida. Naktī jūs šo cilvēku nodosiet arābiem, kas laivā atairēsies līdz jūsu kuģim. Te ir nauda par viņa ceļojumu — divsimt sešdesmit piecas mārciņas. To samaksāja viņa māte.

—    Ja tas tiešām ir tas neģēlis, mister Openton, tad nauda par viņa vešanu mums nav vajadzīga. Es to draņķi labprāt pērtu ar pletni līdz nāvei. Bet, ja jūs pret to iebilstat, mums, protams, jārīkojas saskaņā ar jūsu gribu.

Kas notiks ar Džūlianu Gredlu, to Nenotveramais viņiem pastāstīja pa ceļam uz garāžu. Viņi iecēla Gredlu vecā automobilī un aizveda uz Kīnija kuģubūvētavu, bet tur nogādāja uz kuģa un ieslēdza kādā mazā kajītē.

Tad Nenotveramais uzrakstīja vēstuli ībn el Masjīkam un nosūtīja to ar gaisa pastu.

"Dieva kalpam Ibn el Masjlkam no Tava drauga Artura. Lai miers ir ar Tevi!

Es ilgi domāju par rūpēm, kurās Tu tiki dalījies ar mani. Sievietes Tavā namā vēlas nēsāt pēc Rietumu modes īsi apgrieztus matus, tādus, kādus parasti nēsā vīrieši, bet Tu man sacīji, ka nevarot savā pilsētā atrast nevienu, kas spētu viņām šādus pakalpojumus sniegt.

Tagad nosūtu Tev kādu loti spējīgu vīru, kas tādas lietas pamatīgi zina. Viņš ir vergs, ko likums neaizsargā, un Tev jāpatur viņš savā namā uz visu mūžu. Viņam vienmēr jākalpo sievietēm, un viņas drīkst sist viņu ar savām tupelēm, ja viņš kaut ko nedara pēc viņu gribas.

Svētceļojumu mēneša četrpadsmitajā dienā Elsasas ostā iepeldēs neliels tvaikonis, un Tev jāsūta-laiva…"

Viņš vēl sīki norādīja, kam jānotiek ar Džūlianu Gredlu, un zināja, ka viņa norādījumi tiks precīzi izpildīti.

Četrpadsmit dienas vēlāk viņš lielākajās avīzēs lasīja šādu sludinājumu:

"Džūlians Gredls, kas pazudis no savām mājām Londonā, tiek lūgts sniegt kādas ziņas noskumušajai mātei."

To lasot, Nenotveramais nīgri iesmējās. Bieži vien viņam bija gadījies lasīt līdzīgus sludinājumus, kuros vecāki meklēja savas pazudušās meitas. Bet to, kur šīs meitas bija nonākušas un kāpēc viņas neatsaucās, vislabāk zināja laipnā misis Gredla.

5 pols limjers tiek sodīts

— Es it nemaz negribēju jūs kritizēt, — inspektors Menders ar uzsvaru teica, — bet tas nu gan man jāsaka: jūs pārāk daudz esat noņēmies ar Nenotveramā problēmu un tāpēc laikam zaudējis īsto mēra izjūtu.

Galvenais inspektors Bliss domīgi klaudzināja ar zīmuli pa galdu. Viņš nevarēja Menderu ciest, bet šim cilvēkam bija labas manieres, tas runāja nevainojamā angļu valodā un mācēja uzvesties pieklājīgā sabiedrībā. Skotlendjardā mēļoja, ka tieši šīs īpašības esot nodrošinājušas Mendera straujo virzību augšup pa karjeras kāpnēm. Viņš bija atklājis vairākus nescvišķi svarīgus noziegumus un nodarbojies ar kādu slepkavības lietu. Taču, iekams Menders paguva kaut ko ziņot, vainīgais jau pats pieteicās policijā un atzinās.

Tomēr šis inspektors prata piemērotā brīdī parādīt sevi priekšnieku acīs no labākās puses. Bliss pie tiem nepiederēja, jo nekad nebija uzskatījis Menderu par gudru un apdāvinātu, tāpēc parasti neizteicās par viņu diez cik glaimojoši.

Bliss patlaban gatavojās doties uz Dienvidfranciju, pa daļai darba darīšanās, pa daļai atpūtā. Viņš labi zināja, ko Menders par viņu domā, tāpēc milzīgu prieku viņam sagādāja iespēja tieši šim ierēdnim uzdot Nenotveramā lietu. Šāds uzdevums Menderam varēja būt pārāk ciets rieksts.

—    Tātad manas prombūtnes laikā ar šo lietu nodarbosieties jūs. Esmu pateicis, lai visu informāciju un ziņojumus turpmāk nodod jums. Viegla šī lieta gan nav.

Iekams Bliss atstāja Londonu, viņš avīzē vēl izlasīja, ka priekšnieka prombūtnes laikā Nenotveramā vajāšana uzticēta inspektoram Menderam. Šis cilvēks tiešām bija pārlieku godkārīgs!

Nākamajā dienā Skotlendjardā pienāca vēstule. Tā bija adresēta personiski misteram Blisam, bet galvenā inspektora palīgs jau tūlīt zināja, kas to sūtījis. Viņš vēstuli nodeva inspektoram Menderam.

—    Ko, vēstule no Nenotveramā? Tās nu gan ir blēņas! Padodiet šurp!

Ar nicīgu smīnu paņēmis aploksni, viņš atvēra to. Rakstīts bija uz tāda paša gaišzila papīra, kādu Nenotveramais parasti lietoja.

"Man ārkārtīgi nepatīk misters Pols Limjērs. Savu karjeru sācis kā parasts zaglis, viņš tagad izvairās no darba un krāpj cilvēkus. Reiz viņš sagādāja lielas nepatikšanas kādam manam draugam. Viņa noziegumi gan nav tik smagi, ka viņu vajadzētu pakārt, bet aplaupīt viņu derētu. Viņš ir to pelnījis. Tāpēc iesaku atsavināt viņam trīsdesmit tūkstošus mārciņu. Tāda ir maksa, ko juvelierfirma "Rendvels un Kols" Bondstrītā saņems no viņa par kaklarotu ar briljantiem un smaragdiem. Kad kaklarota būs nonākusi pircēja rokās, es to viņam atņemšu."

—     Kas ir Pols Limjērs? — Menders jautāja.

Seržants devās uz reģistratūru, lai ievāktu attiecīgus datus, taču, drīz vien atgriezies, bija spiests ziņot, ka Pola Limjēra vārds nav atrodams ne telefonu, ne adrešu grāmatā.

—   Tīrās muļķības, — teica misters Menders. — Galvenais inspektors Bliss, protams, vienmēr uzķeras uz šādām vēstulēm.

—    Mēs gan esam pieredzējuši, ka pēc šādu vēstuļu sūtīšanas Nenotveramais sāk arī rīkoties.

Misters Menders nievīgi pavīpsnāja.

Vakarā seržants viņam ziņoja, ka tomēr esot atradis Polu Limjēru.

Viņš izņēma no kabatas vakara avīzi un norādīja uz kādu īsu informāciju, kurai bija pievilcis klāt sarkanu . krustiņu.

"Misters Pols Limjērs, amerikāņu miljonārs, pagājušajā nedēlā ieradies šeit no Ņujorkas. Viņš iepirka vecmeistaru gleznas savai privātgalerijai, un vakar viņam izdevās par desmit tūkstošiem gineju no Teimera firmas Graftonstrītā iegūt savā īpašumā kādu sevišķi labu senās Gentes skolas darbu."

Tagad Menderā pamodās interese. — Tūlīt pat dodieties uz lielajām viesnīcām un noskaidrojiet, kur viņš ir apmeties.

Uzdevums nebija grūts. Limjērs bija noīrējis vairākas istabas viesnīcā "Savoy". Menders piezvanīja uz turieni, taču uzzināja, ka miljonārs nupat devies pie miera un nevēlētos tikt traucēts.

Viņš nolēma nākamajā rītā ierasties pie miljonāra pats, bet pirms šā apmeklējuma aizgāja uz juvelierfirmu Bondstrītā.

Firmas šefs pašlaik atradās Dienvidfrancijā, un Menders varēja aprunāties tikai ar veikala vadītāju.

—     Jūs interesējaties par misteru Polu Limjēru? O, viņš mums ir loti labi pazīstams. Pašlaik mēs vedam sarunas par Aleksandreviča kaklarotu. Vai kaut kas nav kārtībā? — viņš neuzticīgi apjautājās.

—     Neuztraucieties! — Menders nervozi atbildēja. Inspektoram nepatika, ka viņam kaut ko jautā. — Pols Limjērs stāv pāri jebkādām aizdomām — viņš patiešām ir miljonārs. Esmu atnācis viņa interesēs. Sīkāk pašreiz nevaru jums paskaidrot, bet ir zināms, ka viņu mēģinās aplaupīt, un es gribētu jūs lūgt sniegt man palīdzību, cik tas ir jūsu spēkos.

Veikala vadītājs, protams, kļuva ziņkārīgs, bet inspektors Menders neko vairāk neteica.

Viņš vēl aizbrauca uz Skotlendjardu, lai pirms došanās uz viesnīcu "Savoy" izskatītu pastu, un izrādījās, ka misters Pols Limjērs pats krietni ir atvieglojis viņa uzdevumu.

Miljonārs bija viņam atrakstījis un savai vēstulei pielicis klāt vēstuli no Ņujorkas kriminālpolicijas:

"Augsti godātais kungs,

atļaujiet rekomendēt misteru Polu Limjēru. Viņš dodas uz Eiropu, bet pirms kāda laika ir saņēmis Nenotveramā draudu vēstules. Iespējams, ka tās nav nopietni ņemamas, taču mēs nejauši uzzinājām, ka kaut kāda iemesla dēj misters Limjērs ir radījis šai cilvēkā nepatiku pret sevi. Tāpēc es gribētu lūgt jūs sniegt misteram Limjēram visu nepieciešamo palīdzību un pasargāt viņu no Nenotveramā tīkojumiem. Izsaku jums visdziļāko cieņu.

F. B. Salivans."

Personiski rakstītajā vēstulē miljonārs ielūdza misteru Blisu uz pārrunām viesnīcā, un Menders nekavējoties devās cejā.

Misters Limjērs bija liela auguma glīts vīrietis ar īsām, pelēkām ūsām un iesirmiem matiem. Šķita, ka miljonārs ir mazliet nervozs, jo lūpas viņam laiku pa laikam noraustījās, bet citādi viņš nepavisam neizrādīja, ka baidītos no Nenotveramā un tā draudiem.

—     Lūdzu, sēdieties, inspektori Priecājos, ka esat atsaucies uz manu ielūgumu. Sakiet — kas tad īsti ir šis savādais cilvēks, ko jūs saucat par Nenotveramo? Man nav bail no vina, bet viņš mani ir ieinteresējis…

Miljonārs runāja bez apstājas, un misteram Menderam, kam ari patika klausīties pašam savās runās, tādējādi bija jāizcieš grūts pārbaudījums. Sarunas gaitā viņš ievēroja, ka Limjērs par Nenotveramo un tā darbošanās metodēm ir diezgan labi informēts.

—     Līdz šim zinu tikai to, — teica Menders, — ka Nenotveramais ir draudējis jūs aplaupīt. Viņš atrakstīja mums, ka jūs gribot pirkt dārgu kaklarotu trīsdesmit tūkstoš mārciņu vērtībā…

Limjēra seja izstiepās.

—     Taisnība gan — Aleksandreviča kaklarotu. Tās vērtība ir simt piecdesmit tūkstoši dolāru. Bet kur šis cilvēks to ir uzzinājis?

Uz šo jautājumu misters Menders nevarēja atbildēt.

—   Tāpēc es gribētu lūgt jūs piezvanīt man, kad iesiet uz juvelierfirmu "Rendvels un Kols", lai varu jūs turp pavadīt. Un kad jums līdzi būs nauda…

—   Vai jūs uzskatāt mani par tik nesaprātīgu? — amerikānis nicīgi jautāja. — Es, protams, maksāšu ar čeku, ja pirkšanas darījums vispār tiks novests līdz galam. Bet, kad būs jau tiktāl, došu jums zinu. Cita starpā, kā jums patīk šī glezna?

Kādu laiku vini vēl runāja par mistera Limjēra pēdējiem pirkumiem. Viņa dzīvojamā istaba bija pilnum pilna ar mākslas darbiem, no kuriem da|a jau bija viņa īpašums, bet dalu viņš vēl grasījās pirkt.

Kad inspektors Menders atgriezās savā birojā, viņš apmierināts smaidīja. Šoreiz Nenotveramais bija pārrēķinājies." Šoreiz tam būs darīšana ar viņu, nevis ar galveno inspektoru Blisu!

Pacilāts viņš apsēdās pie galda, uzrakstīja savam priekšniekam garu vēstuli, lielos vilcienos aprādīdams, kā ir nodomājis izjaukt Henrija Artura Miltona noziedzīgos nodomus.

Viņš arī vēlreiz apmeklēja firmu "Rendvels un Kols" un ilgāku laiku apspriedās ar veikala vadītāju.

—   Ja misters Limjērs pirks šo greznumlietu, tad, pats par sevi saprotams, viesnīcā tā jānogādā kādam uzticamam firmas darbiniekam. Pats viņš to nekādā ziņā nedrīkst ņemt līdzi. Es atsūtīšu jums četrus Skotlendjarda detektīvus, kas pavadīs jūsu cilvēku. Varbūt būtu labāk, ja jūs viņiem pievienotos un tad saņemtu čeku. Pēc tam detektīvs varētu pavadīt jūs arī līdz bankai.

Veikala vadītājs smējās.

—    Ar čeku Nenotveramais taču neko nevar iesākt. Bet varbūt jūs vēlētos apskatīt slaveno kaklarotu, ko misters Limjērs grib pirkt? Mēs prasījām trīsdesmit piecus tūkstošus mārciņu, taču viņš gribēs vēl mazliet nokaulēt. Mēs, protams, cenšamies izsist visaugstāko cenu, bet viņš ir lietpratīgs veikalnieks un saprot no dārgakmeņiem vairāk nekā lielākā dala cilvēku, ar kuriem man vispār bijusi darīšana.

Savā birojā veikala vadītājs atslēdza kādu seifu un izņēma etviju, kurā tika glabāta slavenā dārglieta. Briljanti un smaragdi dzirkstīja burvīgi.

—     Šīs rotas vērtību nosaka tās dārgakmeni, nevis to ietvars. Mēs dārglietu saņēmām pārdošanai no kāda krievu aristokrāta.

Menders pieteica vizīti pie pulkveža Volforda, kas galvenā inspektora Blisa prombūtnes laikā bija vina tiešais priekšnieks, un nolasīja tam referātu par Limjēra aizsardzībai paredzētajiem drošības pasākumiem.

—   Tas ir tikai organizēšanas jautājums, — viņš lielīgi sacīja. — Es gan apbrīnoju galvenā inspektora darbu, bet man vienmēr ir licies, ka vina metodēs mazliet trūkst sistēmas. Viņš atstāj noziedzniekam pārāk daudz iespēju izbēgt. Ja jūs, pulkvedi, dosiet savu piekrišanu, es gribētu likt lietā visus līdzekļus, kādi mums Skotlendjardā ir. Viesnīcu ielenks detektīvi. Visu stāvu gaiteņos es gribu izvietot mūsu cilvēkus, un, ja Nenotveramajam arī tad tomēr izdotos iekļūt viesnīcā vai arī no tās atkal izkļūt, tad vina rīcībā ir pārdabiski spēki.

Pulkvedis Volfords, kas īpaši augstu vērtēja galveno inspektoru Blisu, mierīgi noklausījās šīs skalās frāzes.

—    Vienā zinā jums, inspektor, jābūt uzmanīgam, — viņš teica. — Var gadīties, ka Nenotveramajam ir līdzzinātājs, domājams, sieviete. Tas vīrs darbojas ārkārtīgi veikli, un līdz šim viņam vienmēr ir sekmējies.

Misters Menders pasmaidīja. — Galu galā, arī man ir šāda tāda pieredze.

Pulkvedis bija pārāk pieklājīgs, lai iebilstu.

Menders loti pamatīgi gatavojās sava plāna īstenošanai. Viņš pārmeklēja visas viesnīcas telpas, it īpaši tās istabas, kuras atradās blakus mistera Limjēra apartamentiem. Vienā no numuriem dzīvoja mis Steisija, kas bija ieradusies tai pašā dienā, kad miljonārs. Viņa bija vingrošanas un fiziskās audzināšanas skolotāja, Amerikas pavalstniece. Limjērs tika minējis, ka vairākkārt esot sarunājies ar šo dāmu un uzzinājis, ka viņa loti baidās no ugunsgrēkiem viesnīcās. Viņa nekad neapmetoties kādā viesnīcā, iekams nav ievākuši precīzas ziņas par rezerves izejām. Miljonāram šķita, ka šai namā viņas bažas ir pilnīgi liekas, jo visur bija ierīces trauksmes izziņošanai.

—    Novērojiet šo dāmu! — Menders pavēlēja kādam no saviem pakļautajiem. — Viņa ir aizdomīgākā persona visā viesnīcā.

Bet, lai cik rūpīgi mis Steisiju izsekoja, neko aizdomīgu atklāt neizdevās. Viņa kādā zviedru institūtā klausījās lekcijas par higiēnu un fizisko audzināšanu un kopā ar dažiem kolēģiem reizēm apmeklēja restorānu, lai paēstu vakariņas vai padejotu.

Taču Menders nelikās mierā. Viņš atsauca kādu detektīvi un uzdeva tai neizlaist jauno dāmu no acīm.

Kad visi sagatavošanās pasākumi, viņprāt, bija veikti, viņš pa telefonu saņēma ziņu, ka vienošanās par pirkšanu ir notikusi. Inspektors tūlīt devās uz juvelierveikalu un runāja ar tā vadītāju.

—    Misters Limjērs kaklarotu nopirka, un puspiecos pēcpusdienā tā jānogādā viņam uz viesnīcu.

Tas bija viss, ko inspektors gribēja zināt.

Tagad viņš iedarbināja savu lielo mašinēriju, lai noķertu Skotlendjarda viltīgāko pretinieku. Policisti civilā tika aizsūtīti novērot visas stacijas, un vesels pulks uzmanītāju tika izvietots viesnīcā. Un, kad firmas "Rendvels un Kols" veikala vadītājs mazliet pēc četriem iekāpa automobilī, kas gaidīja Bondstrītā, braucienā viņu pavadīja četri detektīvi. Viesnīcas durvju priekšā stāvēja divi policisti formas tērpos, un tā stāva gaitenī, kur atradās mistera Limjēra istabas, patrulēja divi Skotlendjarda ierēdņi, uz kuriem misters Menders varēja sevišķi paļauties.

Inspektors pats bija pie Limjēra, kad tika pasniegta dārgā kaklarota, un miljonāram nāca smiekli, kad viņš iedomājās daudzos policistus viesnīcā un savā numurā.

—    Aizveriet durvis! — misters Menders teica valdonīgā tonī, un viņa pavēle tūlīt tika izpildīta. Juvelieris izņēma etviju no žaketes iekškabatas, nolika to uz galda un atvēra vāciņu. Lustras gaismā dārgakmeņi vizuļoja tūkstoš krāsās.

—   Jūs esat noslēdzis izdevīgu darījumu, mister Limjēr.

Miljonārs tikai mazliet paraustīja plecus.

—    Neesmu vēl drošs, ka tas tiešām ir tik izdevīgs, — viņš, būdams labā omā, teica. — Bet katrā ziņā tas nu ir noticis, un jūs esat saņēmis čeku.

Veikala vadītājs pamatīgi aplūkoja dokumentu un tad ielika to savā kabatas portfelī.

—    Ko jūs tagad darīsiet ar šo rotaslietu? — inspektors Menders jautāja. — Droši vien liksiet to uzglabāt viesnīcas seifā?

Misters Limjērs smaidīdams pakratīja galvu.

—       Man ir zināma daudz labāka glabāšanas vieta nekā viesnīcas seifs. Izņemot mani, to nezina neviens cits. Varu galvot, ka pat jūs un jūsu detektīvi šo slēptuvi nespētu atrast.

Inspektors Menders sarauca pieri.

—    To nu gan es gribētu apšaubīt.

—    Mans draugs, — Limjērs laipni teica, — es neuzticos nevienam. Ja ne jūs, ne arī kāds no jūsu ierēdņiem — varbūt pat Nenotveramais ir viņu vidū, tikai mēs to nenojaušam, — nezinās, kur dārgums noslēpts, tad tā pazušanas gadījumā varēšu pārmest tikai pats sev.

Viņš paņēma etviju, ātri iegāja savā guļamistabā un aizvēra durvis.

Juvelieris paskatījās uz inspektoru un pusbalsī iesmējās.

—     Īstenībā viņam ir taisnība, — viņš teica. — Tos cilvēkus, kuri mēdz nēsāt rotaslietas, reti kad apzog.

Inspektors Menders nesaprata, ko viņam tagad vajadzētu darīt. Viņš taču nevarēja pieprasīt, lai misters Limjērs pasaka, kur grib dārglietu noslēpt, un viņu mulsināja neskaidrais mājiens, ka Nenotveramais varētu būt viņa detektīvu vidū. Jā, šie vārdi viņu bija ietekmējuši tik loti, ka viņš nopētīja visus savus detektīvus pēc kārtas.

—    Domāju, ka viss ir beidzies laimīgi, — inspektors ierunājās, bet tagad izdzirdēja gaitenī kliedzienu un ašus soļus.

Tūlīt viņš izsteidzās ārā un paguva ieraudzīt, kā pa gaiteni kāpņu virzienā aizskrien kāda sieviete. Abi detektīvi jau traucās viņai pa pēdām.

Menders iedrāzās atpakaļ Limjēra istabā un mēģināja atvērt guļamistabas durvis, taču izrādījās, ka tās ir aizslēgtas.

—    Mister Limjēr, vai jūs tur esat?

Viņš pieklauvēja, bet nesaņēma nekādu atbildi. Nu viņš sauca skaļāk un ar visu augumu triecās pret durvīm. Taču durvis bija izturīgas, tās nepadevās.

—   Nāciet ātri šurp — divi viri! — viņš nikni kliedza.

Divi stiprākie detektīvi ar lielu troksni iegāzās durvis.

Koks nobrakšķēja un lūza, durvis atsprāga va|ā.

Taču lielā guļamistaba bija tukša. Vienas durvis veda uz vannasistabu, otras — uz koridoru, un tās nebija aizslēgtas. No mistera Limjēra un dārgās kaklarotas nebija ne ziņas, ne miņas.

Logi bija ciet. Pa to ceļu neviens no telpas nebija izkļuvis. Istabas, kuras apdzīvoja misters Limjērs, atradās ceturtajā stāvā, tāpēc no logiem līdz lejai bija liels atstatums. Par uzrāpšanos vai norāpšanos gar nama sienu nebija ko domāt.

Menders nobālēja. Kad viņš atkal izgāja gaitenī, detektīvi veda šurp blakus dzīvojošo jauno dāmu, kura neganti pretojās. Viņš tūlīt pazina mis Steisiju. Viņa bija pārskaitusies, un pagāja zināms laiks, līdz viņu varēja nopratināt.

—    Tātad labāk jau nu atzīstaties — jūs esat Nenotveramā līdzzinātāja, — inspektors Menders teica, pratinādams viņu turpat mistera Limjēra apartametnu dzīvojamā istabā. — Viņš nodeva jums kaklarotu, un jūs mēģinājāt ar to aizbēgt. Kur ir misters Limjērs?

—    Vai jūs esat jucis? — mis Steisija, vai traka aiz dusmām, izsaucās. — Kas tas Nenotveramais vispār ir? Atskanēja ugunsgrēka trauksmes signāls, un es tūlīt steidzos uz kāpnēm. Kad biju nonākusi lejā hallē, mani sagrāba abi šie zelli.

Menders neticīgi vēroja vinu.

—    Ugunsgrēka trauksmes signāls? Viesnīca taču nedeg!

—     Bet es jums saku, ka bija ugunsgrēka trauksmes signāls. Tajā ierīcē iedegās sarkanā gaisma, — vina neatlaidīgi atkārtoja.

Kopā ar mis Steisiju Menders iegāja viņas istabā un konstatēja, ka vina tiešām teikusi taisnību. Trauksmes zvans vēl skanēja un sarkanā gaisma dega.

Galīgi apstulbis inspektors atgriezās Limjēra istabā. Tagad bija sacelts kājās arī viesnīcas personāls, bet neviens misteru Limjēru nebija redzējis.

—     Uz kurieni ved šīs durvis? — Menders pēkšņi iejautājās un norādīja uz kādām durvīm gaitenī iepretī miljonāra guļamistabai.

—     Tur ir kravas lifts, — kāds no kalpotājiem paskaidroja.

Menders noskrēja pa kāpnēm lejā uz halli. Policisti vēl aizvien uzmanīja visas izejas, bet pazudušo vīrieti nebija manījuši.

Inspektors jau dzīrās iet iekšā viesnīcas direktora kabinetā, kad pēkšņi izdzirdēja sev aiz muguras nepatīkamu balsi.

—     Ak tad jūs viņu tomēr nenoķērāt?

Apgriezies viņš ieraudzīja galveno inspektoru Blisu,

kas viņam ironiski uzsmaidīja.

—      Es atgriezos šopēcpusdien, tikko biju saņēmis jūsu vēstuli. Jau tūlīt iedomājos, ka nonāksiet grūtībās.

Mendera dusmas bija milzīgas.

—    Es neesmu nonācis grūtībās! — viņš kliedza. — Biju veicis visus iespējamos drošības pasākumus — visas viesnīcas izejas apsargā policisti…

—    Ejiet mierīgi atpakaļ uz Skotlendjardu un turpmāk uzticiet man! — galvenais inspektors Bliss vēsi bilda.

Vēlu vakarā Menders tika izsaukts uz sava priekšnieka kabinetu. Bliss sēdēja krēslā un smēķēja cigāru.

—   Apsēdieties! — viņš ledainā pieklājībā sacīja. — Vispirms es vēlētos jums paskaidrot, kāpēc atgriezos no Nicas. Kad saņēmu jūsu vēstuli, man tūlīt bija skaidrs: Nenotveramais izmantos to, ka jums ir pamaz pieredzes. Viņš zināja, ka esmu aizbraucis no Londonas, jo jūs šo ziņu muļķīgā kārtā bijāt publicējis avīzē. Tāpēc viņš droši varēja paļauties uz to, ka inspektors Menders izlasīs man adresēto vēstuli. Tā bija visviltīgāk izplānotā afēra no visām, kuras viņš jebkad ir pasācis. Ja teiktu, ka šai gadījumā es laikam gan būtu guvis tikpat maz panākumu kā jūs, tas varētu būt jums mazs mierinājums. Vai jūs zināt, kas slēpjas aiz firmas "Rendvels un Kols" nosaukuma?

—      Es zinu tikai to, ka tā ir juvelierfirma, vairāk neko, — Menders mulsi atbildēja.

—      "Rendvels un Kols" ir tikai firmas nosaukums, īpašnieks ir loti bagāts, un viņam pašam uzvārds agrāk bija Limjērs. Pirms dažiem gadiem viņš to nomainīja ar citu — Čepmens. Un, kad Nenotveramais rakstīja jums, ka gribot aplaupīt misteru Limjēru, viņš ar to domāja misteru Čepmenu, kam agrāk bija uzvārds Limjērs.

—     Kas tad bija tas otrs Limjērs?

Misters Bliss tikai līdzjūtīgi pasmaidīja.

—     Taču ne jau pats Nenotveramais? — Menders pārbijies jautāja. Bliss pamāja.

—    Protams. No Ņujorkas atbraukušais miljonārs, kas apmetās viesnīcā "Savoy", bija mūsu vecais draugs, kuru mēs jau tik ilgi meklējām. Izveidojoties attiecīgiem apstākļiem, viņam ļoti viegli bija iegūt kaklarotu. Čeku par trīsdesmt tūkstošiem mārciņu, ko Nenotveramais iedeva veikala vadītājam, viņš bija viltojis. Pēc tam kad viņš Skolendjardā bija atradis tādu muļķi, kas zināmā mērā galvoja par viņu, šī krāpšana nebija grūti izdarāma. Jūs, inspektor, viņa prasībām tiešām lieliski atbildāt. Jūsu plašie pasākumi nemaz neļāva veikala vadītājam šaubīties par tā sauktā mistera Limjēra personu. Ja jūs būtu telegrafējis vai nu misteram Salivanam uz Ņujorku, vai turienes policijai, tad būtu uzzinājis, ka misters Salivans jau pirms gada ir miris. Un, ja jūs būtu papūlējies ielūkoties Ņujorkas policijas direkcijas sūtītajās vēstulēs, kuras var atrast mūsu aktīs, tad būtu pamanījis, ka vēstuļu veidlapās galviņa ir pavisam citāda.

Ugunsgrēka trauksmi Nenotveramais ir izmantojis lieliski. Viņš bieži bija runājis ar mis Steisiju un zināja, ka viņai ir ļoti bail no viesnīcu ugunsgrēkiem. Tas viņam ārkārtīgi noderēja. īstajā brīdī viņš radīja īssavienojumu un iedarbināja trauksmes zvanu. Skaidrs, ka jaunā dāma briesmīgi pārbijās un, cik vien ātri varēdama, bēga pa trepēm lejā. Ar to viņa, protams, pievērsa sev abu gaitenī esošo detektīvu uzmanību, un tie tūlīt metās viņai pakaļ.

Šo izdevīgo brīdi Nenotveramais bija gaidījis. Viņš ātri devās uz kravas liftu un nobrauca līdz apakšstāvam.

Savu ārieni viņš dažās sekundēs bija pārveidojis un atstājis viesnīcu, iekams jūs vispār apjēdzāt, kas noticis! Misters Menders neko vairāk neteica. — Nav nemaz tik viegli noķert Nenotveramo — arī jūs tā domājat, vai ne? — Bliss ironiski jautāja.

6 Šantažētājs

Misteram Eksomam Čānserileinā bija mājkalpotāju darbā iekārtošanās birojs. Viņš iekārtoja jaunā darbavietā tādus cilvēkus, kuri kaut kādu iemeslu dēj nevarēja uzrādīt savu iepriekšējo kungu izsniegtas ieteikumu vēstules.

Viņš šo faktu īpaši nepopularizēja, bet attiecīgās aprindās bija labi zināms, ka misters Eksoms sagādā jaunajā vietā nepieciešamos rakstveida apliecinājumus, ja viņam par to samaksā.

"Mums ir zināms, ka šis cilvēks kalpojis pie mistera Hekita, kas pašlaik uzturas Indijā. Misters Hekits bija spiests aizbraukt ļoti pēkšņi, bet mums adresētā vēstulē viņš savam bijušajam namzinim ir veltījis tikai visatzinīgākos vārdus…"

Tādas un līdzīgas vēstules misters Eksoms sacerēja saviem klientiem. Viņš bija ļoti laipns un ar katru draudzīgi aprunājās. Dažkārt viņš arī aizgāja kopā ar tiem uz krodziņu un parasti tad uzzināja svarīgas lietas. Misters Eksoms, starp citu, bija arī privātdetektīvs un attiecīgi izmantoja klientu sniegtās ziņas.

Vai tiešām tā bijis, ka misis Z. sava laulātā drauga prombūtnes laikā esot ielūgusi ciemos misteru Y.? Vai vina ar! nojaušot, ka kāds izspiedējs, kas to uzzinājis, meklē iespēju tādējādi nopelnīt naudu? Tad viņš deva apjukušajai kundzei padomu, lai atstājot to lietu vina zinā. Viņš visu nokārtošot, un par atlīdzību vēlāk varēšot vienoties.

Parasti tad attiecīgā misis Z. savās izbailēs arī piekrita un laiku pa laikam maksāja "labvēlim" lielas summas. Šādā veidā misters Eksoms bija sapelnījis veselu kapitālu.

Pazinās saukāja vinu tikai par Zuti, jo viņš prata veikli izkļūt no jebkurām nepatikšanām.

Viņam bija skaista villa Ekemā un dzīvoklis Meidveilā. Viņam piederēja arī lepns auto. Viņu it nemaz nemocīja sirdsapziņas pārmetumi par to, ka divi cilvēki, kurus viņš bija šantažējis, izdarīja pašnāvību un daudzi citi nokļuva lielā postā. Lai misters Eksoms varētu nopirkt rotas savai mazliet flegmātiskajai sievai, daudzām citām rotaslietām bija jānonāk lombardā, un nelaimīgie cilvēki, kurus viņš izsūca, bija ieķīlājuši vai pārdevuši savas villas.

Misteram Eksomam nekad vēl nebija iznācis konflikts ar tiesu iestādēm, jo katrreiz viņš kā glums zutis bija izslīdējis no ķezas ar veselu ādu.

Misis Verineres namzinis kādu ritu bija pazudis kopā ar viņas dārglietu šķirstiņa saturu, kamēr viņa pati viesojās pie kādas draugu ģimenes uz laukiem. Kad šī dāma atgriezās, atklājās, ka seifs ir atvērts un viņai parjemtas dārglietas trīstūkstoš mārciņu vērtībā. Vina tūlīt ziņoja par zādzību policijai. Tikai vēlāk misis Verinere attapās, ka trūkst arī vēl kā cita svarīga.

Vina bija enerģiska sieviete, tāpēc devās uz Skotlendjardu, lai pastāstītu par savām nepatikšanām galvenajam inspektoram Blisam. Dāma atklāti pateica, ka viņai ir draugs Bobijs, kas pašlaik uzturas Indijā, un ka vina baidās no sava greizsirdīgā vīra. Vina gan neatklāja misteram Blisam visu, kas bija rakstīts Bobija vēstulēs, bet pārējo policijas ierēdnis pats varēja iedomāties.

Namzinis tika apcietināts, un Bliss viņu Skotlendjardā nopratināja. Lielāko dalu dārglietu viņš jau bija pārdevis, bet par vēstulēm apgalvoja, ka esot tās sadedzinājis.

—     Ceru, ka tā ir taisnība, Kalij, — teica Bliss, kas labi pārzināja viņa lietu. — Par šito jūs dabūsiet piecus gadus pārmācības namā. Bet, ja vēlāk izrādīsies, ka esat to dāmu šantažējis, dabūsiet vēl desmit gadus klāt.

—     Lai es uz vietas nokritu zemē beigts, ja esmu sacījis nepatiesību un vēstules nav sadedzinātas!

Taču misters Kālijs nenokrita beigts.

Tiesa piesprieda viņam tikai trīs gadus, un, iznācis no cietuma, viņš sāka meklēt jaunu nodarbošanos. Mistera Eksoma darbā iekārtošanās birojs Dārtmūrā bija plaši pazīstams, un tur viņš arī iegriezās.

Misteram Eksomam Kalija pagātne bija zināma, un viņš izturējās pret šo klientu sevišķi laipni. Drīz vien Kālijs deva miglainus mājienus par kādu korespondenci, kas atrodoties pie viņa.

Nākamajā dienā viņš aiznesa vēstules uz mistera Eksoma biroju, un privātdetektīvs tās uzmanīgi izlasīja. Vēlāk Eksoms ievāca zinas par misis Verineres finansiālo un sabiedrisko stāvokli un atklāja, ka viņa var rīkoties ar divus tūkstošu mārciņu lieliem ienākumiem gadā un ka viņas vīrs ir loti turīgs.

Pēc ilgākas kaulēšanās viņš vēstules no Kalija nopirka par trīssimt divdesmit mārciņām un, pamatojoties uz šo ieguvumu, tūlīt sāka sarunas ar vēstuļu adresāti…

Misis Verinere klausījās, viņu nepārtraukdama.

—    Jūsu bijušajam namzinim ar to nav nekāda sakara, — misters Eksoms skaidroja. — Man bija loti jānopūlas, lai viņu atrastu, un viņš pateica, ka vēstules toreiz esot aizmetis. Cilvēks, kura rokās šīs vēstules ir pašlaik, tās droši vien tika atradis.

Misters Eksoms, veltīgi izgaidījies atbildi, beidzot runāja tālāk.

—    Tas cilvēks grib doties uz Austrāliju un sākt tur jaunu dzīvi…

—     Tā nu gan ir pavisam tukša frāze, — viņa vēsi sacīja.

Misters Eksoms saprata, ka ar šo dāmu būs grūti. Viņa piederēja pie tām sievietēm, kuras ir spējīgas meklēt palīdzību policijā un neļauj sevi tik viegli iebiedēt. Tāpēc viņš sāka runāt mazliet uzmanīgāk.

—    Kundze, esmu darījis visu, kas bija manos spēkos, — viņš teica un piecēlās, it kā gatavotos iet projām. — Neko vairāk es nespēju. Tam stulbajam zellim tiešām ir nodoms vērsties pie jūsu vīra. Veltīgi es mēģināju viņu no tā atrunāt. Tādi cilvēki jau nekad nekļūst prātīgāki…

Ar rokas mājienu misis Verinere lūdza viņu atkal apsēsties. Un kopš šis dienas vina sāka maksāt un citu pēc citas saņēma atpakaļ kompromitējošās vēstules, izņemto vienu, kura bija vissvarīgākā.

Viņas lauku īpašumā Bērkšīrā, pavisam nomaļā stūrī, atradās maza mājiņa, ko bija noīrējis kāds franču mākslinieks. Viņš tur parasti pavadīja nedēļas nogales, un kalpotāju viņam nebija.

Misis Verinere dažas reizes bija runājusi ar galanto, laipno kungu, un savas prombūtnes laikā viņš atļāva izmantot šo dzīvokli.

Neilgu laiku pēc tam, kad misters Eskoms pirmoreiz bija saņēmis naudu par klusciešanu, viņa izmantoja francūža piedāvājumu.

—     Man reizēm ir viesi, kurus es nevaru uzņemt kungu mājā, — misis Verinere paskaidroja, — un esmu jums |oti pateicīga, monsieur Voks, par iespēju jūsu prombūtnes laikā tikties ar tiem cilvēkiem te.

—      Priecājos, ka varu jums kaut kā pakalpot, — francūzis laipni atbildēja. — Lai jūs vienmēr zinātu, kad esmu šeit, es uzvilkšu mastā Francijas karogu.

To teikdams, viņš atdeva viņai vienu no abām mājas atslēgām.

Kad karogs neplīvoja, viņa devās uz mazo mājiņu un, atslēgusi pakaldurvis, tikās tur ar misteru Eksomu.

Kādā brīnišķīgā pavasara vakarā misters Eksoms sēdēja savā dzīvoklī Meidveilā un smēķēja labu cigāru. Pavēlā stundā viņam atnesa vēstuli, kuras saturs viņu loti izbrīnīja. Tā bija īsa, turklāt bez uzrunas.

"Esmu atklājis, ka Jūs esat profesionāls šantāžists.

Tādus cilvēkus es nevaru ciest. Pameklējiet sev citu nodarbošanos! Brīdinu Jūs.

Nenotveramais."

Misteram Eksomam seja izstiepās garāka, jo tieši tolaik avīzēs daudz tika rakstīts par Nenotveramā pēdējām izdarībām.

Drīz pēc tam istabā ienāca vina sieva.

—     Mīļo Ernij, tu taču izskaties tik bāls — vai kas atgadījies? Va esi saņēmis paziņojumu par nodokļiem?

Sieva bija cerējusi, ka uzlabos viņam garastāvokli, bet viņš nesmējās.

—    Turi muti! — viņš nikni nošņāca.

Misters Eksoms zināja, ka no Nenotveramā jāuzmanās. Un tieši tagad viņš bija grasījies izspiest no misis Verineres prāvu summu. Neapdomības brīdi viņa bija izpaudusi, ka mantošot lielu īpašumu no sava tēvoča. Misters Eksoms nekavējoties bija ievācis ziņas, un izrādījās, ka šim kungam ir jau gandrīz astoņdesmit gadu. Tātad nevajadzētu ļaut tam sievišķim tik lēti tikt cauri. Un nu iejaucās Nenotveramais.

Tieši tad, kad viņš, izgājis no mājas, kāpa savā automobilī, avīžzēni klaigāja: "Nenotveramais uzradies!"

Misters Eksoms nopirka avīzi, bet rokas viņam trīcēja tik loti, ka viņš ar pūlēm spēja izlasīt lielo virsrakstu. No paša raksta viņš gan neuzzināja nekā daudz jauna.

Pirms kāda laika Nenotveramais tika licis ar varu aizvest misteru Gredlu uz kādu Arābijas pilsētu, un tur jaunais cilvēks trīs mēnešus bija pavadījis Ibn el Masjīka harēmā, strādādams par frizieri.

Kādu dienu viņš apsēdās, lai uzrakstītu garu vēstuli par visām ķibelēm, kas viņu bija piemeklējušas. Vēstuli viņš adresēja ārlietu ministram Londonā, un, uzpērkot kādu kamieļu dzinēju, viņam tiešām izdevās šo vēstuli nosūtīt. Viņš rakstīja arī savai mātei. Taču tā vēstule pa ceļam gāja zudumā, kad kamieļu dzinējs reiz bija piedzēries.

Pirmā vēstule pēc ilga laika tomēr nonāca Vaitholā un no turienes tika nosūtīta uz Skotlendjardu. Galveno inspektoru Blisu ne visai aizkustināja Džūliana Gredla liktenis, toties viņš loti interesējās par dažām šā notikuma dētajām. Viņam arī izdevās noslēpumu atklāt, un viņš uzzināja par kapteiņa meitas nolaupīšanu.

Nu viņam bija vairāki fakti, uz kuriem varēja balstīties, un šoreiz viņš noteikti cerēja Nenotveramo noķert.

Kādudien pie mazās villas Norbcrijā negaidīti parādījās policijas auto ar detektīvu bariņu, un Henrijam Arturam Miltonam tik tikko izdevās izsprukt pa garāžas pakaldurvīm, kad policijas mašīna apstājās pie vina mājas. Tomēr viņam pietika nekaunības ar pīpi mutē pabraukt garām detektīviem.

Jā, viņš pat pasveicināja Blisu, bet tas nemaz nelikās par viņu zinis.

Vakarā Skotlendjards noraidīja visiem Londonas policijas posteņiem šādu pavēli:

"Ļoti steidzami! Apturēt brūnu divvietīgu buiku T. D. 7418. Automobilis pirms desmit minūtēm redzēts uz Greitvestrodas. To apstiprināja ziņojumi no Slavas, Meidenhedas un Redingas. Automobiļa vadītājs jāapcietina. Uzmanību! Ir aizdomas, ka viņam ir šaujamieroči. Ziņot galvenajam inspektoram Blisam Skotlendjardā."

— Šoreiz mēs viņu notversim, — teica inspektors Menders un pašapmierināti nobraucīja ar roku sev zodu.

Bliss uzmeta viņam nelaipnu skatienu.

—    Varbūt jums būs interesanti uzzināt, ka automobilis jau ir atrasts Epingas mežā. Tas ir tieši pretējā virzienā nekā tā vieta, kur to pamanīja vispirms. Un, ja jums nekā cita nav ko darīt, tad tas būtu itin jauks uzdevums — uzzīmēt ceļu, pa kuru automobilis braucis. Es to jau esmu izdarījis, bet jūs taču esat daudz gudrāks par mani. Varbūt vēl varu no jums ko pamācīties.

Nākamo svarīgo ziņu Skotlendjards saņēma no Bērkšīras policijas. Monsieur Vokss reiz esot ieradies savā brīvdienu atpūtas namiņā agrāk, nekā gaidīts, un ievērojis, ka viņa prombūtnē tur kāds laikam nakšņojis, proti, istabā, kuru viņš pats nemēdzot izmantot. Viņš tur atradis autoceļu karti, kurā ar sarkanu tinti bijuši iezīmēti divi maršruti. Viens vedis uz Anglijas dienvidiem, otrs — caur Bronslavu un Hemptonu pa tāliem apkārtceļiem uz Londonas ziemeļiem.

Par šo gadījumu viņš bija ziņojis policijai.

—    Domāju, ka vislabāk būs, ja aizbraukšu turp pats un parunāšu ar monsieur Voksu, — teica inspektors Menders. — Būtu arī gaužām interesanti rūpīgāk papētīt notikuma vietu.

—    Vai tad jūs runājat franciski? — Bliss dzedrā tonī apjautājās.

—     Nē, tā nu gluži nav… bet vajadzības gadījumā saprasties jau var…

—    Šais apstākļos būs labāk, ja lietu sīkāk izmeklēs Bērkšīras policija.

Misis Verinere nepatīkamo faktu uzzināja no sava īrnieka un bija ļoti satriekta.

—    Gribu runāt ar jums pavisam atklāti, — monsieur Vokss teica. — Sākumā es tam nepievērsu uzmanību, jo domāju, ka tas bijis jūsu draugs. Jūs esat dāma, un es jums atļāvu izmantot savas telpas. Bet, tagad padzirdējis par Nenotveramo, ieskatījos tai istabā vērīgāk. Un ko es atklāju? To karti! Vai tas nav savādi? Turpinādams pārmeklēšanu, atradu arī revolveri. Domāju, ka revolveri atstāšu sev, kaut arī nemaz nebaidos. Bet es taču varu paturēt to par pieminu. Apjautājies dabūju zināt, ka jūs toreiz esot bijusi Londonā. Tātad jūsu draugs te nevarēja būt. Tāpēc arī tūlīt ziņoju policijai.

Misis Verinere izskatījās ļoti nogurusi. Zem acīm viņai bija tumšas ēnas. Viņa bija bijusi Londonā sakarā ar hipotēku uz vienu no viņai piederošajiem namiem Viltšīrā. Viņas vīram jau bija radušās aizdomas, jo viņš bija kaut ko uzzinājis par slepeno tikšanos ar misteru Eksomu franču mākslinieku mājā.

—    Jūs taču nedomājat, ka tas Nenotveramais te dzīvojis jau ilgāku laiku un varbūt noklausījies manas sarunas ar draugu?

Monsieur Vokss papurināja galvu.

—     Nē. Tik nepieklājīgs Nenotveramais gan nav.

Eksoms naudu prasīja vēl un vēl. Sākumā tās bija

simt mārciņas, kuras viņam vajadzēja nosūtīt nepazīstamajam vēstuļu īpašniekam uz Austrāliju, vēlāk tie bija tūkstoši.

Neuzticēšanās, ko misters Veriners izrādīja pret savu sievu, lāva viņai nojaust, kas notiktu, ja viņš uzzinātu visu patiesību.

Šantāžists pacietīgi gaidīja. Viņš labi zināja, kad var uzmākties un kad jāapietas uzmanīgi.

Misis Verinere izmisuma pilnās vēstulēs Eksomam rakstīja, ka nekādi neizdodoties sadabūt prasīto summu, līdz beidzot viņš saņēma telegrammu.

"Satikšanās pulkten astoņos parastajā vietā. Gādājiet šurp vēstuli! Naudas summa sagatavota."

Viņš izņēma kompromitējošo vēstuli no seifa, iebāza kabatā un jau gribēja doties uz kādu mazu klubu Soho, kur tika slēgtas rikšošanas sacīkšu derības, kad tika aicināts pie telefona.

Londonā ir vairāk nekā astoņpadsmit tūkstoši policistu, un būtu brīnums, ja to vidū negadītos arī daži uz nelikumībām noskaņoti indivīdi. Viens tāds dažādu pārkāpumu dē| bija atlaists no darba policijā, taču vēl uzturēja sakarus ar agrākajiem kolēģiem un uzzināja visu svarīgāko, kas notika Skotlendjardā. Misteram Eksomam šis vīrs bija gluži nenovērtējams.

—   Te runā Džo, — viņš teica, un, ja Džo runāja tik steidzīgi, tad misteram Eksomam bija skaidrs, ka tuvojas briesmas.

—     Vai kas noticis? — viņš ātri noprasīja.

—    Nupat dzirdēju kaut ko svarīgu. Bliss saņēmis par jums iesniegumu. Kāds ir palaidis muti. Un tā "kāda" vārds ir Linns.

Misters Eksoms pamāja ar galvu. Linnu viņš atcerējās labi. Tas bija bagāta biržas māklera dēls, kas neuzmanības dēl reiz nonāca ļoti kļūmīgā situācijā. Misters Eksoms šo iespēju bija nesaudzīgi izmantojis.

—    Vai jau ir izdota pavēle mani apcietināt?

—    Vēl ne, tas notiks rīt. Bet, sākot ar šovakaru, jūs atrodaties policijas uzraudzībā.

—     Sirsnīgi pateicos, Džo!

Misters Eksoms šādai krīzei bija gatavojies. Depozītu kase atradās tikai dažu solu attālumā no vina dzīvokļa.

Divdesmit minūtes pirms bankas darba laika beigām viņš aizgāja turp un izņēma tik lielu summu, ka direktoram bija jāķeras pie rezervēm.

Tūlīt pēc tam viņš devās atpakaļ uz savu dzīvokli un runāja ar sievu. Viņai bija atsevišķs konts, un pašreiz misteram Eksomam nevajadzēja par vinu gādāt.

—    Man uz dažiem mēnešiem jāaizceļo, — viņš paskaidroja, un vina šo paziņojumu uzņēma pavisam rāmi.

Viņš vēlreiz pārlasīja no misis Verineres saņemto telegrammu un tad izstrādāja darbības plānu. Viņš gribēja aizbraukt ar vilcienu uz Vindzoru, līdzi ņemot savu velosipēdu. No stacijas viņš ar divriteni varētu izbraukt cauri lielajam parkam un mijkrēslī sasniegt mājiņu misis Verineres īpašuma teritorijā. Naudu saņēmis, viņš ar velosipēdu dotos uz Slavu un tad ar vilcienu — uz Plimutu. Misters Eksoms zināja, ka no turienes vakarā vēl atiet tvaikonis uz Franciju. Kad tiks izdota pavēle par viņa arestēšanu, viņš jau būs drošībā.

Viss arī gāja gludi, tieši tā, kā misters Eksoms bija izdomājis. Mierīgi viņš izbrauca cauri lielajam Vindzoras parkam un pie nomaļās mājas nokļuva pat ceturtdaļstundu par agru. Kad viņš, iegājis par dārza vārtiem, tuvojās mājai, neviens nebija redzams. Netālu no dzīvžoga kāds bija izracis bedri, bet ienācējs tai sevišķi uzmanību nepievērsa.

Paka|durvis bija tikai pievērtas — tātad misis Verinerei jau vajadzēja būt šeit. Viņš pieslēja velosipēdu pie sienas un gāja iekšā. Dzīvojamā istabā dega gaisma.

—   Aizveriet durvis! — viņš izdzirdēja pie galda sēdošā vīrieša vēlīgo balsi.

Misters Eksoms palika stāvam kā pārakmeņojies.

—   Vai tad jūs mani nepazīstat? — svešinieks smaidīdams jautāja. — Nu, tad jūs noteikti priecāsieties, ja stādīšos jums priekšā kā Nenotveramais. Tagad jūs piederat pie tiem nedaudzajiem cilvēkiem, kas redzējuši mani tad, kad neesmu maskējies.

—    Nenotveramais! — Eksoms nomurmināja un kļuva pelnu pelēks.

—    Nebēdziet prom! Es protu šaut daudz ātrāk, nekā jūs spējat pakustēties.

Labajā rokā viņam bija brauninš.

—     Mister Eksom, vai jūs nevēlētos apsēsties?

Šantāžists bezspēkā saļima uz kāda krēsla. Viņš nespēja izteikt ne vārda un izmisis blenza uz Miltonu.

—    Vai tad jūs pirms kāda laika nesaņēmāt no manis brīdinājumu? — Nenotveramais laipni jautāja. — Es jau ilgāku laiku esmu jums uz pēdām. Jūs gan bijāt diezgan viltīgs un rūdīts, un jūsu identificēšana man sagādāja lielas grūtības. Turklāt pēdējā laikā biju stipri aizņemts ar citām lietām. Bet nesen es nejaušības pēc kādu bridi uzturējos šai mājā. Man ir vairākas apmešanās vietas, uz to mani spiež nepieciešamība.

Kad dzirdēju, ka misis Verinere gribot šai mājā tikties ar kādu draugu, es jau baidījos no Jaunākā. Bet, galu galā, tas uz mani neattiecas. Taču, ziņkārīgs būdams, ieinteresējos par šo lietu un paliku šeit, kad jūs abi te reiz tikāties. Tādējādi es visu uzzināju. Ja tā būtu bijusi parasta mīlas dēka, es tai nebūtu veltījis nekādu

vērību, bet runa bija par nekrietnu izspiešanas gadījumu. Vai vēstule ir jums līdzi?

Eksoms pamāja.

—    Nolieciet to uz galda! Pielieciet klāt arī naudu, ko izņēmāt no bankas. Šopēcpusdien es runāju ar jums pa telefonu un pēc tam jūs izšķīrāties par bēgšanu. Labi pārzinādams jūsu sakarus, esmu informēts arī par jūsu draugu Džo.

Kādu brīdi viņš nogaidīja.

—   Tātad ātri — vēstuli un naudu! — pēc tam Miltons asi noskaldīja.

Eksoms paklausīja.

—    Vai tas ir viss, ko jūs no manis gribat? — viņš aizsmakušā balsī jautāja.

Nenotveramais papurināja galvu.

—   Nē, es gribu vēl vairāk. Esmu izpētījis visus jūsu kauna darbus. Vai jūs zināt, ka divi no jūsu upuriem

^ir izdarījuši pašnāvību? Vai vēl atceraties to nelaimīgo sievieti, kas noindējās ar gāzi, un nabaga meiteni, kas noslīcinājās? Vai veco garīdznieku, kas zaudēja prātu, kad bijāt izkrāpis viņam tūkstoš sešsimt mācinu? Pašlaik es gribu runāt tikai par šiem dažiem gadījumiem.

Misters Eksoms to visu loti labi zināja, un pirmoreiz mūžā vinu sāka tirdīt sirdsapziņa.

—   Tā, bet tagad iesim ārā! — Nenotveramais sacīja un piecēlās.

Nākamajā rītā misis Verinere saņēma divas vēstules. Viena bija no viņas advokāta, kas ziņoja, ka diemžēl viņam neesot izdevies dabūt hipotēku. Otra vēstule

pienāca ierakstītā veidā, un tā bija trīs gadus veca. To ieraudzījusi, vina gandrīz zaudēja samanu. Tai bija pievienota maza zīmīte:

"Es Jūs vairs nevajāšu. Visa nauda, ko esmu no Jums saņēmis, ir atkal iemaksāta Jūsu bankā Londonā."

Neprātīgā priekā misis Verinere iemeta kompromitējošo vēstuli ugunī un uzelpoja, beidzot atbrīvojusies no smagām rūpēm.

Pēc ceturtdaļstundas viņai piezvanīja no bankas, lai paziņotu, ka pa pastu tik tiešām ir pienākusi attiecīgā summa.

Viņas vīrs bija aizbraucis uz Londonu, un, pēcpusdienā pie mazās mājas mastā ieraudzījusi Francijas karogu, viņa devās turp. Monsieur Vokss atradās dārzā un smēķēja garu cigāru. Kad misis Verinere bija pienākusi tuvāk, viņš pieklājīgi sveicināja.

—      Es atnesu jums atpakaļ atslēgu, — viņa līksmi teica. — Vakar pēcpusdienā jūs bijāt loti aizņemts. Mans dārznieks stāstīja, ka jūs esot cītīgi kaut ko racis.

Viņa paskatījās apkārt, bet bedri* vairs nebija redzama. Toties zālienā bija izveidota jauna, ovāla dobe.

—    Es tur iestādīšu puķes, — teica monsieur Vokss. — Apmalē visskaistāk laikam izskatītos neaizmirstules. Tās man vienmēr atgādinātu nelielo pakalpojumu, ko varēju jums izdarīt, madame.

Misis Verinere domāja, ka tas ir sacīts par atslēgu, kura viņai tika uzticēta, taču viņam prātā bija pavisam kas cits, jo viņš nebija nekāds franču mākslinieks bet gan — pats Nenotveramais.

7 izaicinājums

Misters Gilberts Orsans sūtīja avīžu redakcijām visādus rakstus, bet ar tiem viiļš negribēja pelnīt naudu. Lielākoties viņš rakstīja par nabadzīgo laužu tieksmi uz izšķērdību un līdzīgiem tematiem.

Par postu, kādā dzīvoja nabagi, misteram Orsanam gan vajadzēja būt informētam, jo vina īpašumā bija daudzi īres nami un šo cilvēku parādi viņam sniedzās tūkstošos.

Bet par viņu stāstīja neglītas lietas. Viņu nevarēja ieredzēt ne kā namīpašnieku, ne kā šefu. Viņam piederēja lielie veikali "Orsani", kas atradās visās Londonas malās. Bet, ja viņš padzirdēja kādas sūdzības par sevi, tad tūlīt nosauca tās par ļauniem apmelojumiem, kuriem pamatā esot kreiso radikālu uzbrukumi.

Arī Lilai Braunai bija iznācis iepazīt viņa cietsirdīgo raksturu. Viņa jutās galīgi izmisusi un dzīvoja vienos pašpārmetumos.

Bet, pēc mistera Orsana domām, viņš pret mis Braunu bija izturējies loti augstsirdīgi. No viņas šķiroties, viņš pateica, ka tā jau nu mēdzot gadīties un ka neesot nekādas jēgas no oda izpūst ziloni. Agrāk viņa bija bijusi mistera Orsana privātsekretāre un saimniecības vadītāja, bet tad viņai savu vietu vajadzēja atdot jaunākai dāmai un apmesties kādā pansijā Haitā. Misters Orsans maksāja viņai četras mārciņas nedēlā.

Tas bija loti maz, jo no tā bija jāpārtiek ne tikai viņai pašai, bet arī mazajam bērnam.

Tai pašā pansijā dzīvoja arī kāds kluss, mierīgs vīrs. Nebija skaidri zināms, cik vecs viņš ir, bet šis vīrs izskatījās joti labi, lai gan mati deniņos viņam jau metās sirmi. Viņam bija labas attiecības ar visiem cilvēkiem, un visi viņam uzticējās. Ar viņu dalījās pat tādās rūpēs un noslēpumos, ko neviens nebūtu stāstījis tuvākajiem paziņām un draugiem. īpaši mīļi viņam bija mazi bērni, un viņš loti labi prata ar tiem apieties, jo kādreiz agrāk, kā pats teica, esot tyjis bērnunama pārzinis Edinburgā.

Galvenais inspektors Bliss meklēja Nenotveramo visur kur, taču viņš nebūtu varējis iedomāties, ka tas dzīvo šai klusajā pansijā Haitā. Bet Henrijs Arturs Miltons šeit uzzināja par mistera Orsana nelāgo raksturu. Mis Brauna pastāstīja Nenotveramajam arī par slepeno eju, kura savieno Orsana garāžu un kabinetu un pa kuru viņa namā iekļūst ļaudis, kam jābaidās rādīties dienas gaismā. Viņa parādīja Miltonam mistera Orsana fotogrāfiju, uz kuras bija rakstīts loti intīms vēstījums. Mis Braunai sastapšanās ar Nenotveramo bija kā atpestīšana, jo viņai bija nepieciešams cilvēks, kuram viņa varēja uzticēt savas sirdssāpes un kurš uzmanīgi un saprotoši klausījās.

Misters Orsans dzīvoja lepnā villā Haidparka tuvumā. Par saviem veikaliem viņš sevišķi nerūpējās. Galvenajā birojā viņš dienā pavadīja divas stundas un diktēja nepatīkama satura vēstules atsevišķo nodalu vadītājiem.

Pārējā laikā misters Orsans parasti uzturējās savā namā, no kura pavērās brīnišķīgs skats uz zaļām pļavām un skaistiem koku puduriem. Tur viņš sacerēja runas, kuras pēc tam teica dažādas publikas priekšā.

Viņa darbistaba bija grezni iekārtota, vienu sienu rotāja liels marmora kamīns. Viņš pievērsa lielu uzmanību reprezentācijai, un vina kalpotāji valkāja spožas livrejas ar biksēm līdz ceļgaliem un zelta tresēm.

Kādudien viņam tika pieteikts galvenais inspektors Bliss.

—    Pie velna, ko tas policijas ierēdnis grib? Lūdziet ienākt, Tomas!

Viņš tūlīt sadusmojās uz Blisu, jo tas nenāca klāt tik bijīgi kā cilvēki, ar kuriem viņam parasti bija darīšana. Viņš redzēja galvenajā inspektorā tikai valsts iestādes kalpotāju, kam liela uzmanība nepienākas.

Bliss nolika platmali un bez uzaicinājuma apsēdās.

—   Jūs droši vien esat ieradies, lai runātu par naudu, ko piesavinājies mans kasieris? — misters Orsans jautāja laipni, tomēr nezaudēdams augstprātību. — Tādām lietām man nav laika. Jums jāiet pie mana veikalveža…

—   Jūs maldāties, mister Orsan. Esmu jūs uzmeklējis tāpēc, ka gribu runāt par vēstuli, ko esat nosūtījis avīzes "Megaphon" redakcijai. Tajā jūs rakstāt par noziedzības problēmu, prasot ieviest bargākus sodus.

Misters Orsans atgāzās pret krēsla atzveltni un salika kopā abu roku pirkstgalus. Tad viņš vēlīgi pamāja ar galvu, jo viņam glaimoja, ka Skotlendjardam rūp viņa uzskati.

—    Ak jā, to rakstu es biju jau galīgi aizmirsis. Domāju, jūs man pilnīgi piekritīsiet. Mans uzskats par noziedzniekiem ir…

—   Tas mani patlaban maz interesē, — Bliss nelaipni sacīja.

Misteram Orsanam nepatika, ka viņu pārtrauc, un viņš uzmeta galvenajam inspektoram naidīgu skatienu.

—    Savā rakstā jūs esat minējis arī Nenotveramo. Jūs sakāt, ka policija esot pelnījusi nopēlumu, jo tā ļauj šim noziedzniekam netraucēti darboties.

—     Tāda arī ir mana pārliecība, — misters Orsans uzsvērti piebilda. — Jums droši vien nebija patīkami to lasīt avīzē. Bet tur nu es nekā nevaru līdzēt. Es tikai atklāti izteicu savu viedokli un domāju, ka ar to esmu pakalpojis vispārības interesēm.

Bliss pasmējās.

—     Var jau būt, ka citiem bija interesanti lasīt par jūsu uzskatiem, bet uz mums tas neattiecas. Mēs esam pieraduši saņemt pārmetumus, un es esmu ieradies pie jums tikai tādēļ, lai jūs brīdinātu. Ļoti bīstami ir pievērst sev Nenotveramā uzmanību. Turklāt esam uzzinājuši, ka viņš pēdējā laikā bijis Haitā.

Misters Orsans sarauca pieri. Haita viņam kaut ko atgādināja…

—     Kādā ziņā tas varētu būt saistīts ar mani?

—    Tur dzīvo kāda jauna dāma, kas uzdevusies par misis Tredmeinu, bet, cik man zināms, patiesībā ir mis Brauna. Pirms neilga laika viņa vēl strādāja pie jums. Nezinu, vai viņai ir iemesls par jums sūdzēties, bet pieņemu, ka tā varētu būt. Viņa taču bija jūsu privātsekretāre un saimniecības vadītāja, un viņa ir tiešām loti skaista jauna dāma…

—     Es pazīstu mis Braunu, — misters Orsans pikti atbildēja. — Protams, viņa ir skaista un jauna, bet viņai gadījās nelaime — nu, man negribētos ar jums par to vairāk runāt…

—    Tas nemaz nav nepieciešams, mister Orsan, — Bliss teica sev raksturīgajā nelaipnajā manierē. — Skotlendjardu tādas lietas neinteresē. Bet es gribu atkārtot, ka Nenotveramais ir dzīvojis tai pašā pansijā, kur mis Brauna, un ka jums tāpēc var gadīties gaužām nepatīkami pārsteigumi. Šādos apstākļos jūs rīkojaties divkārt nepiesardzīgi, ar avīžu rakstiem vēl vairāk pievērsdams sev viņa uzmanību.

Misters Orsans piecēlās visā augumā un paraudzījās lejup uz Blisu.

—    Es ļoti brīnos, ka jūs paužat tādus uzskatus. Tas taču ir mans pilsoņa pienākums — norādīt uz audzējiem sabiedrības miesā un it īpaši policijai likt paskatīties uz sevi spogulī, ja tā nevērīgi izturas pret saviem pienākumiem. Varbūt jūs domājat, ka es baidos no Nenotveramā? Savā nākamajā vēstulē "Megaphon" redakcijai es vēl ne to vien par viņu pateikšu!

Bliss paraustīja plecus, piecēlās un paņēma savu platmali. — Vai jums nav ienācis prātā, ka mēs varētu izmantot jūs par ēsmu, lai pievilinātu un noķertu Nenotveramo? — viņš jautāja. — Mēs šo uzdevumu sev atvieglotu, ja vēl pamudinātu jūs uz tik izaicinošu rakstu sacerēšanu.

Tāda viltīga doma misteram Orsanam, protams, nebija ienākusi prātā.

Kad Tomass bija izvadījis apmeklētājus pa durvīm, Orsans piezvanīja savam sekretāram un lika sagādāt visu iespējamo informāciju par Henriju Arturu Miltonu. Tad viņš apsēdās un uzrakstīja kaismīgu rakstu par Londonas policijas nolaidību.

Tas tika ari publicēts, bet tā īsti neviens par to neuztraucās. Avīzes redaktors rakstu bija pat saīsinājis, lai vēl varētu ievietot kādas populāras suņu barības reklāmu.

Skotlendjarda galvenais inspektors Bliss izlasīja šo sacerējumu un pavīpsnāja.

—     Tas cilvēks neuzklausa padomus, un, ko Dievs grib iznīcināt, to viņš soda ar aklumu, ļaujot sacerēt rakstus avīzei "Megaphon".

Divas dienas vēlāk misters Orsans saņēma vēstuli. Tā bija rakstīta ar mašīnu, pastā nodota kādā Londonas ziemeļu iecirknī, un tai nebija nosūtītāja adreses.

"Jūs rakstāt loti interesantus avīžrakstus. Vai varat aizstāvēt savus uzskatus arī atklātā diskusijā? Esmu nodomājis visus Jūsu īrniekus ielūgt uz Ziemassvētku maltīti, un šim nolūkam man jau ir sarunāta Alberthola. Pulksten deviņos vakarā es tur iznākšu publikas priekšā, lai debatētu ar jums par nāvessodu. Parādiet šo vēstuli galvenajam inspektoram Blisam un atbildi man publicējiet avīzē "Megaphon"\

Henrijs Arturs Miltons"

—    Blēņas! — misters Orsans noteica, tomēr piezvanīja uz Skotlendjardu.

Un pārskaitās, kad Bliss dzedrā balsī bija ielūdzis viņu uz pārrunām savā kabinetā.

—    Es visu pēcpusdienu būšu mājās, — Orsans atbildēja.

—   Un es visu pēcpusdienu būšu savā kabinetā. Atnāciet ap trijiem, tad man būs desmit minūtes laika sarunai ar jums.

Lai kā viņam tas nepatika, misters Orsans noteiktajā laikā tomēr aizbrauca uz Skotlendjardu, bet, iekams viņš tika ievests galvenā inspektora visnotaļ vienkārši, lietišķi iekārtotajā kabinetā, viņam vēl ceturtdaļstunda bija jāpavada uzgaidāmajā telpā. Bliss paņēma vēstuli un izlasīja to.

—     Nu, kā tad ir? Vai jūs pieņemat izaicinājumu?

Misters Orsans neuzticīgi pablenza viņā.

—   Vai jūs tiešām domājat, ka Nenotveramais ieradīsies Albertholā, lai debatētu ar mani? Tas taču nav iespējams!

—    Ja Nenotveramais raksta, ka ieradīšoties Albertholā, tad viņš tā arī darīs. Kas notiks ar jums, to es vēl nezinu, bet labi jau nu neklāsies. Lieciet vien to paziņojumu avīzē "Megaphon"\ Es pūlēšos, cik vien spēšu, lai nosargātu jūs.

Misters Orsans nebija nobijies, tikai loti pārsteigts par šādu nostāju.

—   Jūs taču neapgalvosiet, ka ņemat šo muļķīgo vēstuli nopietni?

—    Protams, ka ņemu, un iesaku jums darīt to pašu.

Nākamajās dienās mistera Orsana vārds skanēja visur, un visas avīzes publicēja paziņojumu, kurā viņš apliecināja, ka ir saņēmis vēstuli no Nenotveramā.

Pa to laiku Skotlendjardā tika noskaidrots, ka Albertholu Sautkensingtonā tiešām kāds aģents noīrējis pirmajai Ziemassvētku dienai. Nauda bija samaksāta iepriekš, un kadai lielai firmai vajadzēja gādāt par trīstūkstoš lūgto viesu pacienāšanu. Arī šai firmai visi izdevumi bija atlīdzināti jau iepriekš.

Tika gan mēģināts panākt, lai Albertholas īpašnieki sabiedrības interesēs līgumu lauztu, taču Skotlendjards bija citās domās. Inspektors Menders apmeklēja gan Albertholas direkciju, gan ēdināšanas uzņēmumu un izskaidroja, ka policijai ir ļoti svarīgi, lai līgumi tiktu pildīti.

Inspektors Menders pats pēc savas vēlēšanās bija saņēmis uzdevumu veikt visus nepieciešamos sagatavošanas darbus.

—   Priecājos, ka man būs iespēja izlīdzināt to neveiksmi, ko piedzīvoju Limjēra lietā. Šoreiz es neļaušu sevi maldināt un piekrāpt.

Sākumā Bliss gribēja Mendera lūgumu noraidīt, taču tā lūgumu atbalstīja augstākās sfērās, jo inspektoram bija daži ietekmīgi draugi.

Beidzot Bliss padevās.

—    Tā, protams, ir izdevība. Bet es jūs brīdinu! Pēc manām domām, tā ir jūsu pēdējā iespēja. Es uzticu jums šo lietu loti nelabprāt, jo esmu pārliecināts, ka ierēdnis, kuram šai Ziemassvētku sarīkojumā būs darīšana ar Nenotveramo, zaudēs.

Menders pasmaidīja.

—    Ja Nenotveramais turēs vārdu, tad viņam tiešām jābūt burvim.

—   Gan jau viņš vārdu turēs. Tad nu dariet, ko varat! Lai jums veicas!

Visi mistera Orsana īrnieki bija saņēmuši ielūgumu. Misters Orsans kļuva populārs, vinu ievēroja un cits citam uz viņu norādīja, kad viņš bija redzams sabied. ribā. Tas bija cilvēks, kas gatavojās publiski debatēt ar Nenotveramo.

—    Es dodu jums labu padomu sarunāt četrus ārstus, kas uzturētos runātāja tribīnes tuvumā. Bez tam vēl ātrās palīdzības auto, kurā jūs varētu nogādāt Orsanu uz slimnīcu.

—    Kāpēc tad tieši četrus? — Menders vaicāja savam priekšniekam.

—     Divus Orsanam un divus jums pašam, — Bliss mazliet ironiski atbildēja.

Misters Menders atkal pasmaidīja.

—      Es neticu, ka Nenotveramais tur vispār parādīsies.

—     Jūs esat nelabojams muļķis, — Bliss sadrūmis pateica.

Svētvakarā misters Orsans saņēma otru vēstuli.

"Turiet savu solījumu! Ja laikā neieradīsieties Albertholā, es gaidīšu Jūs uz paaugstinājuma tikai desmit minūtes, ne ilgāk."

Bet Misteram Orsanam tobrīd maz rūpēja Nenotveramais, jo uz debatēm bija pieteicies jauns pretinieks, kas viņam ne tikai atrakstīja vēstuli, bet arī ieradās pats.

Misters Egniss bija stūrgalvīgs bārdains vīrietis, fanātisks nāvessodu pretinieks. Viņš, kā pats paskaidroja misteram Orsanam, bija cīnījies pret nāvessodiem malu malās, kur vien runā angļu valodā, un viņš lūdza misteram Orsanam atļauju runāt Nenotveramā vietā, ja tas Albertholā neierastos. Misters Egniss šķita gluži cienījams vīrs, bija labi ģērbies un izturējās pret misteru Orsanu ārkārtīgi laipni. Turklāt viņš bija atbraucis pats ar savu automobili.

—     Nenotveramais nekādā zinā uz sarīkojumu neieradīsies. Tas viss taču ir tikai nelāgs joks. Bet kāpēc gan mēs nevarētu izmantot iespēju publiski padebatēt?

Priekšlikums misteram Orsanam nelikās neizdevīgs, jo īpaši tāpēc, ka savu uzrunu un visu citu sakāmo viņš bija sagatavojis arī rakstveidā. Taču, piesardzīgs cilvēks būdams, viņš vispirms pa telefonu sazinājās ar Skotlendjardu.

—    Arturs Egniss? — inspektors Menders jautāja. — Tā tikai vēl trūka! Bet lai jau nāk vien! Kur viņš dzīvo?

—    To es nepavaicāju. Šovakar viņš man piezvanīs, lai saņemtu atbildi. Viņš ir loti laipns un sabiedrisks cilvēks.

Menderam bija darba pilnas rokas. Policisti zirgos uzturēja kārtību laužu pūlī, kas pulcējās Albertholas priekšā.

Bija mobilizēts simtiem detektīvu, un zālē tika ielaisti tikai cilvēki ar ielūgumiem.

—    Neaizmirstiet, — Bliss brīdināja inspektoru Menderu divdesmit ceturtā decembra pēcpusdienā, — ka Nenotveramajam nav nepieciešamas parūkas un liekās bārdas, lai maskētos. Kādu lomu tēlodams, viņš arī pārvēršas par attiecīgo cilvēku. Ar tā balsi, kustībām un runas veidu — viss ir kā viens veselums.

—     Paļaujieties uz mani! — Menders sacīja.

—    To nu gan es nedarīšu, — Bliss atbildēja un atstāja viņu likteņa ziņā.

Jau no pulksten četriem pēcpusdienā ielūgtie sāka nākt kopā pie Albertholas, un septiņos lielā zāle bija pilna līdz pēdējai vietai. Mūzikas kapela gādāja par izklaidēšanos. Tika pat paziņots, ka pēc debatēm varēšot dejot.

Pusdeviņos inspektors Menders kopā ar trim policistiem devās uz mistera Orsana dzīvokli. Viņš tūlīt tika ievests bibliotēkas istabā, kur mājastēvs viņu saņēma un lūdza apsēsties.

—      Vai atļausiet man vēl mirklīti aizkavēties? Es vēlētos vispirms pabeigt šo vēstuli avīzei "Megaphon".

Viņš rakstīja piecas minūtes, tad nolika spalvaskātu, nosusināja pēdējo lapu un ielika vēstuli aploksnē.

—    Šis Nenotveramais taču galu galā ir bīstams zellis? — viņš jautāja.

—    Tas mums nav nekas jauns, — inspektors atbildēja. — Bet par to neuztraucieties! Tiklīdz viņš parādīsies pie ieejas un nosauks savu vārdu, viņu ielenks detektīvi. Varētu jau apcietināt uzreiz, bet mēs gribam nogaidīt, lai redzētu, ciktāl šai jokā viņš ielaidīsies.

—    Bet viņš taču netaisās šaut uz mani vai kā citādi man uzbrukt?

—    Paļaujieties uz mani! Manā aizsardzībā varat justies drošs.

Mistera Orsana auto gaidīja pie durvīm, un visi pieci kungi aizbrauca uz Albertholu, kur tika ielaisti pa kādu sānieeju. Kad pulkstenis nosita deviņi, misters Orsans, policijas ierēdņu ielenkts, devās uz tribīni. Klātesošie, kas šai brīdī bija aizmirsuši visas savas sūdzības par viņu, pat uzgavilēja. Viņš nervozi uzkāpa uz paaugstinājuma un, rokas salicis, palika stāvam.

Zālē iestājās dziļš klusums. Daži priviliģēti reportieri, kuriem bija izdevies saņemt atjauju būt klāt sarīkojumā, ziņkārīgi lūkojās apkārt, gaidīdami, no kuras puses tad parādīsies Nenotveramais.

Pēkšņi visus pārņēma nemiers, kādam bārdainam vīram ienākot starmeša gaismas lokā. Menders bija licis runātāja tribīni spoži apgaismot.

—   Tā kā Nenotveramais nav ieradies, — viņš spalgā balsī sāka runāt, — es vēlētos uzstāties vina vietā un diskutēt ar misteru Orsanu par nāvessodu. Esmu uzmetis šādas tādas piezīmes par šo tematu…

Bārdainis iebāza roku kabatā, bet, iekams viņš paguva izņemt no tās kādu lapiņu, viņu ielenca bars detektīvu un aizveda prom.

—     Tas nu būtu padarīts, — Menders smaidīdams sacīja.

—      Mister Orsan, jums te ilgāk palikt vairs nav nekādas nozīmes.

Četri policijas ierēdņi atkal viņu droši izveda no zāles, un inspektors aizsteidzās pie apcietinātā, lai to nopratinātu.

Misters Egniss nespēja valdīties aiz niknuma.

—     Ja jūs vēlreiz uzdrošināsieties pieskarties manai bārdai, es jums ielauzīšu galvaskausu!

—     Tā tiešām ir īsta bārda! — kāds detektīvs teica Menderam. — Un šim kungam ir līdzi pietiekami daudz personu apliecinošu dokumentu — viņš tiešām ir misters Egniss!

Inspektors pārbaudīja papīrus, un viņam bija jāpiekrīt, ka ir notikusi gaužām nepatīkama kļūda.

—     Kāpēc jūs vispār te ieradāties? — Menders vaicāja.

—       Tāpēc, ka mani uzaicināja. Es speciāli atbraucu no Mančesteras. Kāds kungs iedeva man divdesmit piecas mārciņas un lika debatēt ar misteru Orsanu.

Inspektors ar šausmām skatījās uz viņu.

—     Nu, šis virs nekādā ziņā nav Nenotveramais. Es taču tūlīt teicu, ka viņš neieradīsies, un tā viņš arī neparādījās. Bliss jau atkal ir izgāzies.

Viņš aizbrauca atpakaļ uz Skotlendjardu, kur galvenais inspektors nepacietīgi gaidīja kādas ziņas.

—    Pie velna, kāpēc jūs nepiezvanījāt? — Bliss saniknots noprasīja, kad bija uzzinājis, kas noticis.

Nākamajā mirklī viņš jau joņoja pa kāpnēm lejā un ar automobili aizdrāzās uz mistera Orsana māju. Kāds kalpotājs atvēra durvis.

—    Jā gan, misters Orsans jau labu brīdi ir mājās.

—     Kur tad viņš ir?

—     Savā kabinetā.

Bet tur viņa nebija, arī guļamistabā viņš nebija atrodams. Kad tika pārmeklēta visa māja, galu galā viņu atrada kādā mazā kambarītī pašos bēniņos. Misters Orsans bija sasiets, un viņam bija aizbāzta mute, un viņš tur augšā bija gulējis jau kopš pulksten trijiem pēcpusdienā.

Nenotveramais bija ielauzies namā pa slepeno eju, kas veda no garāžas uz kabinetu, vienā mierā pārtapis mistera Orsana izskatā, un viņam pat nebija trūcis nekaunības uzvilkt tā uzvalku. Šādi maskējies viņš bija kāpis uz paaugstinājuma Albertholā.

Bet pirms tam Nenotveramais bibliotēkas istabā bija uzlauzis seifu un izņēmis septiņus tūkstošus mārciņu banknotēs.

Pēc dažām nedēļām šo summu pasta sūtījuma veidā saņēma mis Brauna.

"Dāvana no Ziemassvētku vecīša" — tā bija rakstīts klātpieliktā zīmītē.

8 vampīrs

Sentmēričērčas ciema tuvumā kādu dienu gandrīz notika autokatastrofa, bet laimīgā kārtā šim gadījumam nebija ļaunu seku.

Pagriezienā satikās divi automobili, kas brauca viens otram pretī ar milzīgu ātrumu. Abi lielākā vai mazākā mērā atradās nepareizajā braukšanas joslā un tik tikko nesaskrējās. Mistera Beiforda auto palika uz ceļa, turpretī otrs izlidoja no ceļa līkuma, apmeta kūleni un iegāzās dzijā, pārplūdušā ceļmalas grāvī. Braucējs noteikti būtu noslīcis, ja misteram Beifordam nebūtu bijis tik daudz attapības un spēka, lai viņu izglābtu. Spēka ziņā šis vīrs varēja sacensties ar trim parastiem cilvēkiem, turklāt viņš bija sevišķi labā noskaņojumā, jo atgriezās no savām saderināšanās svinībām.

Misters Beifords nekavējoties ielēca grāvī un ar gandrīz pārcilvēcisku spēku pacēla apgāzušos automobili tā, ka cietušā braucamrīka vadītājs spēja izkļūt no bēdīgās situācijas.

— Man ārkārtīgi žēl, — Beifords laipni teica. — Mēs laikam gan abi esam vienlīdz vainīgi. — Otrs vārgi pasmaidīja.

—    Man vienmēr ir pareģots, ka es miršot nedabiskā nāvē, — viņš atbildēja, — bet neviens gan nav teicis, ka es varētu zaudēt dzīvību kādā grāvī šosejas malā.

Tad viņš stādījās Beifordam priekšā kā ceļotājs un pētnieks Marksens.

—     Velns lai parauj! — Beifords noteica.

Viņš nekad gan nebija neko dzirdējis par ceļotāju un pētnieku Marksenu, bet jau tūlīt uzskatīja to par ievērojamu vīru.

—     Vislabākais laikam būs, ja es jūs savā mašīnā aizvedīšu uz Bebekombu, — viņš sacīja.

Bet tai brīdī, kad Beifords izteica šo ierosinājumu, parādījās tuvējās villas dārznieks. Viņš un viņa kundze bija nelaimes gadījumu redzējuši pa gabalu.

—    Kundze lūdz jūs atnākt uz viņas māju. Viņa piezvanīs avārijas dienestam Bebekombā, un jūs pa to laiku varēsiet atpūsties.

Misters Marksens bija ar mieru, bet misters Beifords palika pie tā, ka pats sagādās vajadzīgo palīdzību.

—    Jūs tik tiešām izglabāt man dzīvību, — Marksens teica, — un, kad es padomāju, cik daudz briesmu jau esmu pārcietis, tad nudien negods būtu bijis beigt dzīvi šādā veidā.

—    Jā, jā, tas būtu bijis sasodīti nepatīkami, — ātri piebalsoja Beifords, kam jebkura pateicības izpausme lika justies neērti.

—   Cerams, ka kādu dienu man radīsies iespēja izdarīt jums pretpakalpojumu.

Marksens spēcīgi pakratīja Beifordam roku un tad sekoja dārzniekam. Pagājuši garām īsi apcirptiem, labi koptiem mauriņiem un puķu dobēm, kuras priecēja acis ar krāšņiem ziediem, viņi sasniedza modernu, skaistu lauku māju. Kāda vecāka dāma laipni sasveicinājās ar Marksenu.

Viņai mugurā bija tumša zīda kleita, galvā — balta aubīte, pie krūtīm — liela piespraude ar kameju.

Pēc tam kad Marksens bija gājis karstā vannā un uzvilcis dārznieka svētdienas uzvalku, misis Revila Rosa izvadāja viņu pa māju un ar neslēptu lepnumu izrādīja savus dārgumus.

Mājas iekārtojumā gan bija vērojama zināma nesaskaņa. Lētā palielinātā fotogrāfija, kas karājās dzīvojamā istabā, piemēram, nekādi nesaderējās ar izmeklēti skaistajām mēbelēm.

— Tas ir mans mirušais vīrs, — dāma paskaidroja. — Viņš gāja bojā vilciena katastrofā, bet bija apdrošinājies un tādējādi parūpējies par mani. Redziet, un šī ir mana meita. — Viņa noņēma lielo piespraudi, attaisīja vāciņu un parādīja jaukas, apmēram sešpadsmit gadus vecas meitenes attēlu. — Jūs jau droši vien esat par viņu dzirdējis, viņa ir pazīstamā filmu zvaigzne Stella Merisa. Un viņa ir angliete, — māte lepni turpināja, — kaut gan visi uzskata viņu par dzimušu amerikānieti. Ja kļūtu zināms, ka patiesībā viņa ir Betija Rosa, viņas popularitāte uzreiz mazinātos. Man te ir avīžu raksts, kurā viņa apgalvo, ka nekad neesot bijusi Anglijā. Bet slepus viņa katru gadu uz mēnesi ierodas pie manis. Jūs nemaz nevarat iedomāties, cik ļoti mana meita mani mīl! Šo māju man arī nopirka viņa. Man ir pašai savi kalpotāji, šoferis, dārznieks, man ir auto un viss, ko vien varu vēlēties. Mana meita mēdz sacīt, ka nekas nevarot būt man pārāk labs.

Misters Marksens ieinteresēts klausījās vecajā dāmā. Vina runāja Londonas austrumdaļas izloksnē, un viņas tēls diez kā neiederējās šai smalkajā villā.

Galvenais inspektors Bliss pazina Luīzi Makalu, ko sauca tikai par La. Jau divas reizes viņam bija bijusi garāka saruna ar vinu un viņš bija apelējis pie viņas sirdsapziņas, bet Luīze nelāva tik viegli sevi ietekmēt un vēl mazāk — iebiedēt. Viņa itin nemaz nebaidījās no Blisa; inspektors viņu varbūt tikai garlaikoja.

Lū piederēja skaists dzīvoklis Grosvenorstrītā, viņai bija namzinis, vairāki kalpotāji un divi šoferi. Bez tam viņai piederēja villa ārpus pilsētas, dzīvoklis Parīzē un lauku māja Leičesteršīrā. Bliss un lielākā tiesa vīriešu, kas Luīzi pazina, uzskatīja viņu par skaistāko sievieti, kādu jebkad gadījies redzēt. Bet šī skaistā sieviete bija noziedzniece, īsts vampīrs, un bija jau padarījusi nelaimīgus un izsūkusi daudzus vīriešus. Viņas skaistums un spožā āriene pievilināja diezgan daudz upuru.

— Kas ir tā dāma? — sers Džordžs Kesteins jautāja viesnīcas "Felles" šveicaram.

Viņš uzzināja, ka tā esot mis Blenharte, bagāta austrālieša meita, un ka viņa apmetusies viesnīcas dārgajās istabās.

Sers Džordžs sekoja viņai un pacēla te cimdu, te mutautiņu vai vēl ko citu, kam viņa bija ļāvusi nokrist, bet divdesmit četras stundas vēlāk piedzīvojums pēkšņi beidzās…

—    Vai nu jūs tūlīt izsniegsiet man čeku par piectūkstoš mārciņām, vai arī es saukšu palīgā un sūtīšu pēc policijas!

Sers Džordžs nebija darījis neko vairāk, tikai noskūpstījis vinu, bet viņš bija rīkojies ārkārtīgi nepiesardzīgi, ielūdzot dāmu pie sevis viesnīcā "Margravine".

Viņš sastindzis vērās savā viešņā. Kleita viņai bija saplēsta un mati izpūruši, bet viņa pati bija sevi tā apstrādājusi. Viņš ārdījās, kļuvis vai traks aiz dusmām, bet viņa lika ātri izšķirties. Parādījās arī viņas istabene, un viņš tiešām izrakstīja prasīto čeku, bet Lu lika savai kalponei naudu tūlīt pat iekasēt. Sers Džordžs draudēja doties uz Skotlendjardu, bet tādus draudus viņa bija dzirdējusi pārāk bieži, lai par tiem vēl uztrauktos.

Viņa bija panākusi savu, jo neilgi pēc tam šie pieci tūkstoši jau piederēja viņai.

Kad Lū pirmoreiz tikās ar Blisu — viņš bija šo skaistuli sameklējis — un uzzināja, kāds ir viņa amats, tā krietni nobijās, bet drīz vien atkal valdīja pār sevi.

—     Vai jūs pazīstat seru Rolandu Pērfenu? — viņš tai bargi noprasīja.

Viņa pasmējās, jo sers Rolands bija slepenpadomnieks un cītīgs baznīcā gājējs. Tas nu būtu pēdējais, kurš varētu apsūdzēt viņu izspiešanā.

—     Varbūt viņš to apgalvo? — viņa vēsi atjautāja.

Blisam bija jāatbild noliedzoši.

—     Bet man ir nācis ausīs… — viņš iesāka un tad pastāstīja viņai par galantā un laipnā sera Rolanda piedzīvojumu.

—    Atgādājiet taču viņu šurp, manu labo mister Blis! Tas ir pavisam vienkārši — jūs varat viņam tūlīt piezvanīt, vina numurs taču ir telefona grāmatā.

Inspektors nevarēja šo ierosinājumu likt lietā, bet viņš tēvišķīgi parunājās ar Lū.

—    Līdz šim jūs esat izmantojusi tikai tādus vīriešus, kuriem nav iespējams uzrādīt jūs policijai, jo vini nedrīkst kompromitēties. Bet agri vai vēlu jums noteikti gadīsies kāds, kuru tas nebaida. Un, kad nu tiesnesis jautās, vai kādam ir kas sakāms par jums, es pieteikšos par liecinieku un zvērējis liecināšanu: "Šī dāma ir pazīstama naudas izspiedēja." Jūs zināt, ka tādā gadījumā tiksiet notiesāta uz divdesmit gadiem.

Viņa tikai smējās Blisam sejā.

—    Ja ģenerālis zaudē kauju, ar viņu ir cauri, un, ja lauvu dresētājs nespēj savaldīt savus plēsoņas, tie viņu apēd… tagad tikai nesāciet vēl runāt par krūzi, ar kuru iet uz aku tik ilgi, līdz tā saplīst, citādi saukšu kādu palīgā. Ja es klūdos, tad skaidrs, ka man par to jāmaksā. Bet esiet drošs — es nekjūdīšos. Vai drīkstu piedāvāt jums kokteili?

Bliss nikni pasmīnēja un papurināja galvu.

Sēdēdama uz liela, grezna atzveltnes krēsla malas, Lū piešķieba galvu un izsmējīgi skatījās viņā.

—    Patiesībā jums būtu nevis jālasa man šādi morāles sprediķi, bet gan jālūdz palīdzība. Domāju, ka Londonā esmu vienīgā, kas varētu noķert Nenotveramo!

Viņš dusmojās par šo dzēlību. Pēdējā laikā Nenotveramais atkal bija licis par sevi daudz runāt, bet policija nevarēja lepoties ne ar mazāko panākumu.

—    Pielūkojiet tikai, ka viņš nenoķer jūs, — galvenais inspektors nepārliecinoši iebilda.

—      Dieva dēl, vai jūs domājat, ka Nenotveramais varētu man kaut ko padarīt? Ticiet man, mister Blis, ja Skotlendjardā strādātu tādas sievietes kā es, viņš jau sen būtu noķerts. Es vēlētos, lai viņš kādreiz pamēģina ar mani iepazīties, — skatieties!

Vina aizgāja līdz kamīnam un palika tuvu pie tā stāvam.

Bliss nevarēja pamanīt, ka vina atver mazas durtiņas marmora apmalē. Kad Lū atkal apgriezās, viņai rokā bija brauniņš.

—    Vai jums ir ieroča glabāšanas atļauja? — inspektors skarbi jautāja, bet Lū viņu tikai izsmēja.

—    Esiet taču prātīgs! Protams, man tā ir. Bet daudz svarīgāk ir tas, ka es tiešām protu rīkoties ar pistoli. Biju precējusies ar kādu fermeri un divus gadus pavadīju Austrālijā. Mēs dzīvojām vientuļā apvidū, un viņš man iemācīja šaut. Ko es no jums dabūšu, ja noķeršu Nenotveramo, — vai medaļu?

Viņš papurināja galvu.

—    Mēs izturēsimies pret jums žēlsirdīgi, kad stāvēsiet tiesas priekšā.

Sešus mēnešus vēlāk Lū tomēr pieļāva rupju kļūdu. Misters Beifords bija vēl jauns un noskaņots uz izpriecām, kaut arī saderinājies ar lorda Rendlesema jaunāko meitu. Nejauši viņš iepazinās ar Lū, un šī skaistā sieviete uzreiz viņu apbūra. Ielūgums ierasties pie viņas uz tēju viņam gaužām glaimoja. Valdīja uzskats, ka glītais misters Beifords esot traki bagāts, jo viņa tēvs bija miljonārs, bet īstenībā ar naudu viņš netika lutināts un labi zināja, ka lielākas summas tēvs viņam nedos.

Kad Lū, kā parasti, sacēla traci un pieprasīja čeku par desmittūkstoš mārciņām, viņš jutās kā no mākoņiem nokritis un ar pūlēm kaut ko apjēdza.

—    Ak jūs, bezgodīgais radījums! Tā nu gan ir nekaunība! Es taču jums to kleitu nesaplēsu — es jūs tikai noskūpstīju! Jūs laikam esat galīgi jukusi, ja gribat kaut ko tādu apgalvot!

Jaunā cilvēka vārdi atstāja viņu saltu un vienaldzīgu.

—    Kur tad lai es ņemu desmittūkstoš mārciņu? Man nav desmittūkstoš mārciņu…

Bet pēkšņi misters Beifords atcerējās, ka nākamais sievastēvs tieši todien bija pārskaitījis viņa bankas kontā desmittūkstoš mārciņu. Par šo naudu viņš gribēja pirkt līdzīpašnieka tiesības kādā uzņēmumā. Pavisam vajadzēja tikt ieskaitītiem divdesmit tūkstošiem mārciņu, un viņa tēvs taisījās rīt ieskaitīt otru pusi. Lū bija ievākuši precīzu informāciju par sava upura finansiālo stāvokli.

—    Nerunājiet taču tādas muļķības! Es labi zinu, cik daudz naudas jums glabājas bankā. Rietumu bankā jūsu kontā ir vairāk nekā vienpadsmit tūkstoši mārciņu.

Misters Beifords bija jau tiktāl saņēmies, ka spēja domāt. Tikai tagad viņš atskārta, cik kļūmīgā situācijā ir nonācis. Ar tēvu viņš nesapratās diez cik labi, un vecais kungs jau bija izteicis nodomu novēlēt savu īpašumu kādai labdarības biedrībai. Turklāt lords Rendlesems uz šādām lietām raudzījās loti stingri, jo pastāvīgi sūdzējās par morāles pagrimumu. Viņa līgava gan mīlēja viiju, bet, uzzinājusi par šo piedzīvojumu, noteikti atsauktu saderināšanos.

Tas viss Beifordu smagi nomāca.Viņš kļuva bāls un nervozs, bet galu galā izrakstīja čeku par prasīto summu. Lū aizkavēja vinu dzīvokli vēl tik ilgi, līdz istabene bija atnesusi no bankas naudu.

Pa to laiku jaunais cilvēks pateica, ko domā par viņu, bet viņa jau zināja no galvas visu, ko vīrieši šādos gadījumos mēdz teikt, un nemaz necentās ieklausīties satraukuma pilnajos vārdos.

Lū arī nedomāja, ka būtu vērts savu viedokli aizstāvēt un savu rīcību attaisnot. Viņasprāt, visi vīrieši bija dzimuši laupītāji un bandīti, kas nesaudzīgi, bez sirdsapziņas pārmetumiem mīda kājām sieviešu godu. Tāpēc viņa gribēja vīriešiem riebt par pāridarījumu savam dzimumam. Bet to jau viņa bija teikusi tik bieži, ka pašai tas sāka apnikt.

— Jā, jūs esat sasodīti nepatīkamā situācijā, — viņa biedzot teica. — Ja vēlaties, varat iet uz policiju vai meklēt palīdzību pie Nenotveramā. Tas jau vienmēr ir bez vainas vajāto pusē. Es loti labprāt ar viņu kādreiz tiktos!

Pēc brīža istabene atgriezās, un Beifords tika palaists brīvībā.

Misters Beifords grīļodamies izgāja uz dzīvās ielas un bezmērķīgi devās rietumu virzienā. Pie kā lai viņš tagad meklē palīdzību? Pie tēva?

Šī doma lika viņam nodrebināties. Tikpat maz sapratnes viņš rastu pie lorda Rendlesema un tā meitas. Nē, pie šiem cilvēkiem viņš nevarēja iet.

—    Sveicināts! Kā klājas, mister Beiford? — pēkšņi kāds viņam jautāja.

Pārsteigts viņš pagriezās un cieši uzlūkoja vīrieti, kas draudzīgi bija uzlicis plaukstu uz vina rokas.

—   Ak, mister Marksen! Kā tad jums ir gājis pēc tā nelaimes gadījumā? Cerams, ka toreiz nesaaukstējāties?

Viņā modās vārga cerība. Varbūt šis cilvēks spētu vinu izglābt. Ja jau viņš dodas dārgās ekspedīcijās, tad taču viņa rīcībā jābūt lielam kapitālam. Šādiem cilvēkiem reizēm varen laimējas — viņi nogrimušās pilsētās atrada zelta krājumus. Misteram Marksenam mugurā gan bija ne gluži elegants golfa uzvalks, un arī viņa pīpe izskatījās diezgan veca. Turklāt viņš pēdējā laikā bija uzaudzējis mazas, gaišas ūsiņas. Bet tur nu misters Beifords maldījās. Misteram Marksenam jau pirms nelaimes gadījuma bija bijušas mazas ūsas, taču tās viņš bija pazaudējis, pret savu gribu izpeldēdamies šosejas grāvī.

—     Sakiet — vai jūs tikko kā nenākat no Letlijkortas? Kāds man vēl pirms dažām dienām stāstīja, ka tur dzīvojot pazīstama avantūriste… kāda dāma… nu, man jau gar to gan nav nekādas da|as.

Beifords apjucis paraudzījās viņā.

—    Kāda… dāma? — viņš, mēlei sametoties, vaicāja.

—     Jā, ja vēlaties viņu tā saukt. Kāds no maniem draugiem samērā nevainīgas muļķības dēļ bija nonācis lielās grūtībās. Laimīgā kārtā es varēju viņam palīdzēt. Bet jūs tas droši vien neinteresē…

Beifordu tas ne tikai interesēja, bet pat ārkārtīgi interesēja. — Lūdzu, atnāciet man līdzi uz manām mājām! — viņš skublgi aicināja.

Misters Marksens, paskatījies pulkstenī, mazliet pavilcinājās, iekams piekrita.

Blisam bija taisnība, kad viņš apgalvoja, ka Nenotveramais ne tikai maskējas, bet uz laiku tiešām pārtop par to cilvēku, kura lomu tēlo. Nenotveramā neatlaidīgie vērojumi bija noveduši vinu arī uz Lū pēdām. Viņš bija stāvējis Letlijkortas izejas priekšā, kad piebrauca vina un viņas pēdējais upuris. Bet vēl īsti nepārzinādams viņas metodes, nebija pamanījis istabmeitu, kas aizgāja saņemt naudu par čeku. Taču, ieraudzījis Beifordu bālu un apjukušu iznākam no mājas, Nenotveramais saprata, kas noticis. Dīvainā kārtā viņš tikai tad pazina jauno vīrieti, kas viņam pirms kāda laika bija izglābis dzīvību.

Beiforda dzīvoklis atradās turpat tuvumā, bet viņš sāka stāstīt tikai tad, kad abi sēdēja viens otram pretī viņa dzīvojamā istabā.

—    Ar mani ir noticis kaut kas neticams, — viņš izmisis sacīja. — Esmu ļāvies sevi ievilināt pavisam primitīvā slazdā — jūs, protams, nodomāsiet, ka esmu slīpēts blēdis, bet zvēru jums, ka man nebija ne mazākās nojausmas, kad pieņēmu ielūgumu uz tēju… Jūs taču saprotat, ko gribu teikt?

Par laimi, misteram Marksenam atgadījums galvenajos vilcienos bija zināms, citādi no Beiforda juceklīgā stāstījuma viņam nebūtu radies priekšstats par to, kas noticis.

—       Desmittūkstoš mārciņu — glīta summiņa! Un sliktākais ir tas, ka tā nauda pat nepiederēja jums. Nu, es katrā zinā mēģināšu dabūt jums to atpakaļ.

Beifords izbrīnījies paskatījās vinā.

—     Bet kā tad jūs taisāties to izdarīt?

—   Es naudu viņai pieprasīšu. Vēl šovakar jums jāsaņem čeks. Un variet man ticēt, ka tas arī tiks samaksāts.

Lū reti kad izgāja no sava dzīvokļa Grosvenorstrītā pēc vakariņām, jo gandrīz nekad neapmeklēja teātri vai luksusrestorānus. Viņa vienmēr ēda mājās, parasti viena, reizēm, protams, kopā ar kādu no saviem upuriem.

Arī šai vakarā viņa palika mājās, savā glīti iekārtotajā kabinetā rakstīja čekus piegādātājiem un izdarīja aprēķinus. Viņas dzīve bija loti dārga un aprija milzīgas summas. Bet viņai bija nepieciešams šāds dzīves stils, lai bagātie jaunie cilvēki justos droši.

Būtībā viņa bija pat visai taupīga un saimnieciska. Viņa izspieda no saviem upuriem lielas summas, bet viņai bija precīza grāmatvedība un nemaz nepiemita izšķērdība. Viņa nelietoja reibinošus dzērienus, smēķēja reti, nepiedalījās derībās un nespēlēja azartspēles.

Lū nodarbošanos iztraucēja kalpotājs, ienākdams un pieteikdams marķīzu de Krevitu-Soliņī. Viņa pacēla galvu un tad brīnīdamās pašķirstīja piezīmju kalendāru, jo nevarēja saprast, kā lai izskaidro šo apmeklējumu.

—     Marķīzs de Krevits…? Vediet viņu iekšā!

Varbūt tas bija kāda viņas paziņa draugs, kas atnācis

tāpēc, ka ir dzirdējis jūsmīgi viņu aprakstām.

Viņa nepazina šo slaido, sirmo liela auguma kungu, kas galanti palocījās viņas priekšā un noskūpstīja viņai roku. Viņš izskatījās patīkams un interesants, viņam bija īsas pelēkas ūsas, un vina stāja bija kareiviski stalta. Pogcaurumā — Goda leģiona zvaigzne.

—    Šķiet, ka kundze nevar atsaukt mani atmiņā? — viņš vaicāja ciniski.

Vina papurināja galvu. — Tūkstoškārt lūdzu piedošanu, bet es tiešām nezinu, manu mīļo markīz…

—    Nu, tas ir lieliski, — viņš atbildēja angliski, lēnām apgriezās, aizgāja līdz durvīm un aizslēdza tās.

Nākamajā mirklī viņa jau atradās pie kamīna un vēra vaļā slēptuvi aiz marmora durtiņām. Bet, iekams Lū paguva izņemt pistoli, viņa izdzirdēja viņa balsi.

—     Atstājiet pistoli, kur tā ir! Man rokā ir ierocis. Ar to es jūs nenošaušu, bet, ja ieroci lietošu, jūsu seja tiks sakropļota tā, ka jums vajadzēs meklēt citu profesiju. Pagriezieties pret mani!

Viņa paklausīja.

—     Kas tad jūs tāds esat?

Viņš pasmaidīja.

—   Tas cilvēks, kuru jūs labprāt gribējāt reiz satikt — Nenotveramais!

Lū neticīgi blenza viņā.

—      Ko? Jūs esat Nenotveramais? Tad jums galvā droši vien ir parūka?

Viņš pamāja.

—   Apsēdieties, mīlā kolēģe! Jūs šodien esat atņēmusi manam jaunajam draugam desmittūkstoš mārciņu.

Viņai sejā nenoraustījās ne muskulītis.

—     Es nesaprotu, par ko jūs runājat, — viņa iesāka.

Viņš viegli iesmējās, nolika ieroci uz galda, pievilka

tuvāk krēslu un apsēdās.

—     Šķiet, ka šī lieta prasīs vairāk laika, nekā tiku domājis, mis Rosa.

Šie vārdi bija trāpījuši mērķī, jo vina bailēs sarāvās.

—     Es nenosodu jūs par to, ka iedzīvojāties uz bezrakstura vīriešu rēķina. Tie arī ir pelnījuši, ka zaudē savu naudu. Un līdz šim jūs upurus esat izvēlējusies tik rūpīgi, ka es apbrīnoju jūsu gudrību.

Šai brīdī pie durvīm kāds pieklauvēja. Nenotveramais ar dažiem soliem klusu aizgāja līdz tām un bez trokšņa pagrieza atslēgu.

—    Iekšā! — Lū aizelsusies iesaucās. Vaigi viņai no uztraukuma bija piesārtuši un acis mirdzēja uzvaras priekā.

Ienāca kalpotājs Benets.

—     Galvenais inspektors Bliss no Skotlendjarda, — viņš pieteica.

Vina asi paraudzījās Nenotveramajā. Stāvēdams pie galda, viņš uzlika roku uz sava ieroča un tad neuzkrītoši lāva tam ieslīdēt kabatā.

—    Lūdziet misteru Blisu ienākt! — Lū mierīgi sacīja.

Iekams Miltons paguva bilst kādu vārdu, durvis pavērās platāk. Acīmredzot Bliss jau bija gaidījis ārpusē. Viņš paskatījās uz Lū un tad uz nevainojami ģērbušos svešinieku.

—     Es negribētu jūs traucēt, mis Makala. Tas, kas mums jāapspriež, nav tik steidzami.

—    Bet, lūdzu, nāciet taču dziļāk! — Nenotveramais pieklājīgi teica. — Es jau tik un tā grasījos iet projām.

—    Palieciet šeit! — Lū pavēlēja. Viņa tagad stāvēja tieši pie kamīna, kur varētu paņemt brauniņu brīdī, kad Bliss nāktu iekšā un atrastos starp viņiem abiem.

Nenotveramais mazliet paraustīja plecus. — Kā vēlaties…

Galvenais inspektors Bliss sasveicinājās ar viņu, viegli palocīdamies.

Arī Miltons paklanījās.

—     Laimīga sagadīšanās, ka jūs te satieku, — viņš teica, — jo vēlējos lūgt jums padomu sarežģītā lietā. Es pazīstu kādu vecu dāmu, kas dzīvo skaistā villā Devonšīrā. Viņa domā, ka viņas meita un populārā filmuzvaigzne Stella Merisa ir viena un tā pati persona. Bet īstenībā tā nav. Tad nu es jums jautāju: vai labāk nevajadzētu vecajai dāmai pastāstīt patiesību un pateikt, ka viņas meita ir… nu, tā, kas jau nu viņa ir?

Lū, kļuvusi bāla kā krīts, apsēdās.

—      Nesaprotu, kāds tam sakars ar mani, — Bliss nepieklājīgi atcirta, tad vērsās pie Lū un klusu viņai sacīja: — Mis Makala, es tikai gribēju jums pavaicāt, vai kādreiz esat satikusi tādu misteru Marksenu?

Viņš īsi aprakstīja šo vīru, bet viņa teica, ka tādu nepazīstot.

—     Policija ir pārliecināta, ka viņš ir tas Nenotveramais. Šis cilvēks pēdējā laikā ievācis par jums ziņas. Varbūt jūs pazīstat kādu privātdetektīvu ar šādu vārdu?

—     Nē, — viņa noteikti atbildēja.

Bliss pagriezās pret kungu, kas stāvēja spoguļa priekšā un aplūkoja sevi.

—     Kas viņš īsti ir? — inspektors klusu pajautāja.

—    Marķīzs de Krevits-Soliņī, — brītiņu klusējusi, Lū sacīja. — Es pazīstu viņu jau vairākus gadus.

Bliss deva viņai vēl dažus norādījumus par to, kas jādara, ja viņu apmeklētu misters Marksens, bet viņa diezin vai klausījās.

Drīz pēc tam galvenais inspektors atvadījās, un ārdurvis aiz vina aizcirtās.

—   Tātad tiktāl nu mēs būtu tikuši, — Nenotveramais laipni teica. — Es gribētu lūgt jūs izrakstīt čeku par desmittūkstoš mārciņām misteram Beifordam.

—     Un ja es to nedarīšu?

Viņš smaidīdams paraudzījās viņai sejā.

—    Tad jūs piespiedīsiet mani aiziet pie jūsu mātes un izstāstīt viņai visu patiesību par jūsu nodarbošanos, — viņš pieklājīgi atbildēja. — Viņa gan laikam nebūs priecīga, uzzinādama, ka esat nevis filmu zvaigzne, bet pavisam parasta šantāžiste.

Nenotveramais vērīgi paskatījās viņā un saprata, ka spēlīti ir vinnējis. Viņš bija atklājis, kā var šantažēt šantāžisti.

—     Tas gan ir savādi, — Bliss teica, — ka Lū tik pēkšņi izbeiguši līdzšinējo nodarbošanos. Viņa pārdevusi visas savas mājas un īpašumus un tagad dzīvo kaut kur Devonšīrā. Esmu gatavs derēt, ka viņai sameties bail no Nenotveramā!

9 vecākais viesmīlis

Nenotveramajam bija dīvains raksturs. Viņš bija izpalīdzīgs pret citiem cilvēkiem, bet vienmēr palīdzēja neparastā veidā. Skotlendjardā viņu uzskatīja par godkārīgu un joprojām cerēja, ka tāpēc kādudien izdosies izdosies viņu notvert. Viņš vienmēr reaģēja, ja tika nosaukts vina vārds. Tikai galvenais inspektors Bliss nebija vienās domās ar pārējiem policijas ierēdņiem.

Trīs kāršu blēži — Lija Holenders, Grebs Sitforts un Li Moreins r— darbojās kopā. Vecajam Lijām bija grumbu izvagota seja, garkājis Grebs varēja šķist atklāts, simpātisks. Viņam bija jau sirmi mati, un viņš uzdevās par fermeri no Albertas. "Doktors" Moreins bija rupjš cilvēks ar atbaidošu ārieni un sliktām manierēm. Nebija zināms, vai viņš tiešām kādreiz universitātē ir ieguvis grādu, bet katrā ziņā neviens neprata jaukt kārtis labāk par viņu. Viņš bija bandas vadonis, un strīda gadījumos viņam bija īpašas funkcijas. Mazais, kalsnais Lija Holenders, tāpat kā Grebs, bija loti laipns. Turpretī doktors tūlīt kļuva neciešams, ja kāds no viņu upuriem bija devis kaut niecīgu mājienu, ka spēle nav godīga.

Misters Bliss jau bieži bija izteicies, ka, pēc viņa domām, Nenotveramais esot noorganizējis labāko ziņu dienestu visā Eiropā, taču Nenotveramā sakari laikam gan sniedzās arī pāri uz Ameriku.

Tvaikonis "Romantic" vēl atradās sešpadsmit stundu brauciena attālumā no Sauthemptonas. Smēķētāju salonā gandrīz neviena vairs nebija, jo ap pusnakti visi saprātīgie pasažieri bija aizgājuši gulēt. Tomēr daži vēl bija palikuši augšā, lai spēlētu pokeru. To vidū atradās arī kāds žurnālists, kas bija apmeklējis Ņujorku, lai pa ceļam papētītu noziedznieku darbības metodes uz lielajiem kuģiem. Šis ievērojamas Londonas avīzes kriminālreportieris, profesionālas intereses mudināts, bija piedalījies spēlē un zaudējis četrdesmit mārciņu, iekams apjēdza, kas te notiek. Pēc tam viņš pagāja sānus un, apsēdies pie blakusgaldina, vēroja spēlētājus. Kad pēdējais upuris, pietvīcis sarkans un loti uztraucies, bija jau prom, viņš atkal piegāja pie doktora Moreina un vina sabiedrotajiem.

—     Jūs man pirmīt atņēmāt četrdesmit mārciņu — tās jūs man tagad atkal atdosiet. Es labprāt uzzinu ko jaunu, bet neļauju izkrāpt sev naudu.

—    Paklausieties, jūs … — doktors iesāka un uzslējās kājās.

—     Visu vakaru jūs novērodams, es redzēju, kā jūs nocēlāt četras augšējās kārtis. Jūs to darāt tik veikli, ka neviens cits neko nemana. Tātad, ja negribat būt prātīgs, man jums jāpaskaidro situācija. No rīta uz kuģa ieradīsies kāds Skotlendjarda ierēdnis, un es esmu avīzes "Megaphon" kriminālreportieris. Ja nedarīsiet, kā teicu, es sagādāšu jums vairāk nepatikšanu nekā viss Skotlendjards, — tās četrdesmit mārciņas esmu nopelnījis sūrā darbā. Paldies!

Pēdējiem vārdiem izskanot, doktors pāri galdam bija piebīdījis viņam klāt naudu, bet nebija iekaisis dusmās kā parasti. Jā, viņš pat vēl pasūtīja četras glāzes viskija ar sodu.

—   Jums ir radies galīgi ačgārns priekšstats par mums, bet tāpēc jau mēs uz jums nedusmojamies, — viņš paskaidroja, kad stjuarts bija nolicis uz galda glāzes. — Kad jūs nupat man uzbrukāt, es jau nodomāju, ka esat Nenotveramais. — Viņš šķelmīgi nosmējās. — Paklausieties, ja Nenotveramais darbotos Ņujorkā, tad gan viņš būtu noķerts jau pirms daudziem gadiem. Reiz viņš mēģināja piemānīt arī mani, bet tad es viņam parādīju, ka neesmu ar pliku roku ņemams. Tā taču bija, vai ne?

Grebs pamāja ar galvu. — Jā, tā tas bija, — viņš teica un nožāvājās.

—     Pats gan neesmu viņu saticis. Mēs tikai sarunājāmies pa telefonu. Es toreiz dzīvoju Londonas viesnīcā "Asloria". Ja viņš tiešām atrastos manā priekšā, tad ar viņu būtu cauri. Vai arī tu tā domā, Greb?

Sirmais Grebs atkal piebalsoja. Tas vispār bija viņa uzdevums — vienmēr piekrist tam, ko saka, apgalvo vai tikai domā doktors.

Drīz pēc tam saruna beidzās.

Trīs spēlmaņi nokāpa no tvaikoņa Šerbūrā un ceļoja tālāk uz dienvidiem, jo šai gadalaikā bagāti angli labprāt uzturējās saulainās Dienvidfrancijas vietās. Moreins un viņa draugi kādu laiku palika Parīzē un tad ar dažādiem vilcieniem devās un Nicu, kur arī dzīvoja katrs savā viesnīcā. Te viņiem izdevās, kārtis spēlējot, galīgi aptīrīt kādu bagātu brazīlieti. Uz Montekarlo viņi nedevās, jo tur kazino nozīmēja viņiem pārāk lielu konkurenci. Caur Kannām un Sanremo viņi aizbrauca uz Milānu un tad pievērsās Šveicei.

—     Ronas ielejā ir jauns kūrorts, kur cita pēc citas tiek būvētas viesnīcas, — teica Moreins. — Viņi tur ierīkojuši jaunu kamaniņu trasi, kas ir bīstamāka nekā visas līdzšinējās. Sarodas tik daudz atpūtnieku, ka cilvēki nakšņo pat uz biljarda galdiem.

Nedēlu vēlāk "misters Pilkings", alias Grebs Sitforts, ieradās viesnīcā "Excelsior" un nodauzīja no kājām sniegu. Visā Ronas ielejā trakoja neganta vētra, un mazā Arkī ciematiņa vienīgā iela bija pieputināta tik loti, ka pat ragavas tikai ar pūlēm varēja izlauzt sev ceļu.

Misteram Pilkingam mugurā bija tumšzils slēpošanas tērps. Savas slēpes viņš bija pieslējis pie sienas viesnīcas hallē, bet garās nūjas vēl turēja rokā. Viņš paprasīja savu atslēgu un paņēma viņam pienākušos pasta sūtījumu. Tad misters Pilkings, šķērsojis plašo halli, devās pa kāpnēm augšā uz savām istabām.

Viesnīcas iemītnieki zināja par viņu tikai to, ka viņam ir svarīgas veikalnieciskas darīšanas Vidusanglijā uz Ziemelanglijā. Viņš bija stāstījis, ka patiesībā nevarot atļauties atpūtu pat atvaļinājuma laikā, bet vēstuļu viņam nepienāca visai daudz.

Vai misters Sems Velks te tiešām iederējās, par to varēja šaubīties. Viņš bija drukns spēcīga auguma kungs, kas visu dienu skraidīja apkārt sporta tērpā. Pat pirms vakariņām viņš nepārģērbās un arī citādā ziņā uzvedās uzkrītoši.

Misters Pilkings bija redzējis viņu garāmejot. Atbalstījies pret kādu kolonnu, šis cilvēks bija sparīgi žestikulējis ar rokām, briljantiem gredzenos ik pa brīdim iemirdzoties lielo elektrisko lustru gaismā.

— Nē, man nekas nepatīk labāk par Londonu. Jūs varat stāstīt par Šveici un kalniem visu, ko vien gribat, bet tik skaists kā pavasara diena Temzas krastā nav nekas cits pasaulē. Par to es dāvinu jums pretī Parīzi, Berlīni, Vīni, Venēciju un Romu. Nekas nav skaistāks par Londonu. Ņujorka jau nu nekādā zinā ne, lai arī kā amerikāni to slavētu. Un man Londona ir īpaši veiksmīga vieta. Tur es vienā nedēlā nopelnīju vairāk nekā tie resnie amerikāņu miljonāri veselā gadā. Jā, kas māk, tam Londonā nauda nāk…

Viņš parasti runāja par naudu. Melnmatainais prata visas Eiropas valodas, klusēdams klausījās un smaidīja, jo arī viņš Londonu pazina gluži labi. Viņš strādāja šai viesnīcā tikai nedēlu, bet jau bija informēts par katru viesi. Sagadīšanās dēj viņš bija ieradies tai pašā dienā, kad misters Pilkings un abi viņa draugi.

Doktors Moreins pacēla acis, kad Grebs smagiem soliem ienāca istabā.

—     Tu gan kārtīgi izslēpojies, — viņš ar apbrīnu sacīja. — Jaunībā arī es vingrinājos šai mākslā. Varbūt tagad atkal uzkāpšu uz slēpēm un pamācīšu Semu.

Lija Holenders pamodās no pussnaudas un ielēja sev glāzi ūdens.

—      Šovakar, Greb, mēs ēdīsim kopā ar šo Semu Velku, — Moreins teica. — Pēc pusdienām es viņam pielabinājos. Protams, sākumā lāvu vinnēt, jo domāju, ka labāk būs rosināt viņa apetīti. Tas zellis gan ir loti slīpēts, to es jau izzināju.

Moreins ielēja sev glāzi viskija.

—      Slīpēti zēni man patīk, bet es neciešu vecākos viesmīļus, kuri man atgādina kādu, ko jau reiz esmu redzējis.

Grebs asi paskatījās uz doktoru.

—     Visi vecākie viesmīli izskatās vairāk vai mazāk līdzīgi cits citam. Ļoti iespējams, ka esam kādreiz ar viņu tikušies. Šie cilvēki jau arī ir kā gājputni un, tāpat kā mēs, ceļo no vienas viesnīcas uz otru — atkarībā no sezonas. Vai vēl atceries to zelli Sietlā, ar kuru sakāvies? Tas bija tolaik, kad tu vēl skraidīji apkārt ar Luīzi Podo|sku.

Doktors savilka niknu seju, jo šo piedzīvojumu viņam nedrīkstēja atgādināt. Viņš vienmēr kļuva nervozs, kad iedomājās to nakti mazajā Sietlas viesnīcā. Dzērumā doktors bija gribējis iekaustīt Luīzi Podoļsku, un tikai kāda vācu viesmīļa iejaukšanās sievieti paglāba.

—     Luīze bija viena no skaistākajām meitenēm, — Holenders domīgi noteica.

—   Turi muti, es negribu neko dzirdēt par Luīzi! — doktors iekliedzās. — Jautājums ir tāds: vai ļausim tam Velkam šovakar vinnēt vai tūlīt ķersimies pie darba?

Grebs bija par to, ka vispirms vajadzētu pavilcināties, bet viņš parasti neprata situāciju novērtēt pareizi. Holenders domāja, ka Sems Velks — tā ir vienreizīga izdevība.

—    Šie slīpētie zēni visi ir tādi, — viņš teica. — Vispirms tu ļauj viņiem vinnēt un, kad viņi tev ir izmānījuši naudu, tad savāc savas mantiņas un pavēstī, ka labi zinot, kurā brīdī viņiem jābeidz spēlēt, un viņus nekad vairs nedabū redzēt. Mēs viņu šovakar tā kārtīgi apstrādāsim un izvilksim no viņa tik daudz, cik vien iespējams. Var būt, ka tad viņš rīt gribēs to naudu no mums atvinnēt.

Moreins tam piekrita.

Holenders nopurināja no vestes cigāra pelnus, sasukāja pinkainos matus un nogāja lejā meklēt upuri.

Misteram Velkam, kas vispār reti kad klusēja, jau atkal bija uznācis lielais runājamais. Aizmugurē Holenders pamanīja vecāko viesmīli, kas visu smalki novēroja.

Misters Velks dusmojās, jo viesnīcas pārvaldnieks loti taktiski bija licis viņam saprast, ka būtu pieklājīgi attiecībā pret citiem viesiem vakarā uzvilkt smokingu.

—    Tāda nenormālība! — viņš bārās. — Mūsu laikos tas nu gan vairs neder! Tas ir snobisms, kas tiecas uzsvērt atšķirības starp šķirām! Leitonstonā esmu nodzīvojis divdesmit trīs gadus un nekad vakarā neesmu vilcis to melno paltraku mugurā; varbūt vienīgi tad, ja bija jāiet kaut kur viesos. Kāpēc tad man jāpūlas to darīt te, kur es vēlos atpūsties? Tas ir vienkārši skandalozi! Visur, kur dzīvoju, es maksāju dārgu naudu. Te man jāmaksā divdesmit septiņi Šveices franki, un, ja par tiem es nevaru ģērbties tā, kā man tīk, tad pameklēšu sev citu viesnīcu. Es gribētu zināt, kāpēc man jāģērbjas kā kādam sasodītam viesmīlim!

Misters Holenders redzēja zobgalīgo smīnu vecākā viesmīļa sejā, kaut arī tas izlikās, ka neko nedzird.

—   Tur jums ir pilnīga taisnība, — Holenders pievienojās. — Ja es gribu ģērbties tā, tad ģērbjos, bet, ja negribu, tad es to nedaru.

—      Redziet nu, jūs esat prātīgs cilvēks, — misters Velks sacīja.

Holenders paņēma Semu Velku zem rokas, un vini kopā piegāja pie bāra letes.

—    Ja jums šeit viesnīcā gadīsies kādas nepatikšanas, tad es, protams, būšu jūsu pusē. Arī misters Pilkings ir krietns vīrs. Viņš, tāpat kā es, ir amerikānis, un vina uzskats pilnīgi saskan ar manējo.

Viņi saskandināja, un misters Velks pieņēma ielūgumu uz vakariņām mistera Pilkinga viesnīcas numura dzīvojamā istabā.

Arī abi pārējie it kā nejauši pienāca pie bāra, lai apstiprinātu šo ielūgumu. Veselu stundu misters Velks sarunā spēlēja pirmo vijoli un stāstīja par saviem būvkontraktiem, par naudu, ko nopelnījis kara laikā, un par savu konkurnetu bēdīgo stāvokli, jo tie nebija rīkojušies tā kā vinš. Šis cilvēks bija tik egocentrisks, ka spēja runāt tikai par sevi un savām darīšanām, turklāt arī tik naivs, ka ticēja — visiem cilvēkiem tas ir tikpat interesanti kā viņam.

Kad viņš bija aizgājis, doktors Moreins devās uz savu istabu, lai visu pienācīgi sagatavotu vakariņām un kāršu spēlei, kurai vajadzēja notikt pēc tam. Viņš nospieda dzīvojamās istabas durvju rokturi, taču tās bija aizslēgtas. Tai pašā mirklī viņš izdzirdēja troksni, it kā tiktu apgāzts krēsls. Ejot lejā uz bāru, doktors bija atstājis gaismu degam, bet, kad viņš tagad pieliecās un paskatījās pa atslēgas caurumu, istabā bija pilnīgi tumšs.

Doktors Moreins piegāja pie savas guļamistabas durvīm, bet arī tās bija no iekšpuses aizbultētas. Ar Pilkinga guļamistabu, kas atradās blakus, viņam veicās labāk, jo šīs durvis nebija aizslēgtas. Viņš iegāja un uzdedza gaismu. Durvis, kas savienoja guļamistabu ar dzīvojamo istabu, bija plaši atvērtas. Viņš arī tur iededza gaismu. Viņam par lielu brīnumu, durvis no dzīvojamās istabas uz gaiteni nebija aizslēgtas, un, kad viņš pēc tam iegāja savā guļamistabā, izrādījās, ka arī durvis no tās uz gaiteni ir vajā.

Nekur nekas neliecināja, ka istabā kāds būtu bijis.

Viss bija labākajā kārtībā. Ja pirms tam kāds arī tika apgāzis krēslu, tad tagad tas atkal stāvēja, kā stāvējis. Moreins apņēmīgi atrāva vaļā lielo drēbju skapi, bet tajā ieraudzīja tikai uzvalkus un mēteļus, ko pats bija tur pakāris.

Viņš ātri izgāja koridorā un pamanīja kādu vīrieti, kas, acīmredzot nākdams šurp no kāpņu puses, uz brīdi apstājās, it kā pārdomātu, kas būtu darāms, un tad nozuda. Bet doktors Moreins bija jau pazinis vecāko viesmīli.

Dziļi domās iegrimis, viņš atgriezās savā istabā un vēlreiz pārmeklēja to. Bet neko nevarēja atrast. Aizslēdzis durvis, doktors Moreins atvēra mazu koferīti, kurš atradās uz plaukta un kurā bija vairāk nekā simts paciņu kāršu. Katru no tām saturēja kopā gumijas lente, un kārtis visās paciņās bija rūpīgi sajauktas. Arī te nekas nedūrās acīs. Koferi atkal aizslēdzis, viņš devās pie saviem draugiem un pastāstīja, kas noticis.

—    Istabā kāds noteikti ir okšķerējis, un es labi zinu, kurš tas bijis.

Holenders pārsteigts palūkojās viņā.

—     Varbūt kāds no viesmīļiem ir detektīvs? Toreiz Sanktmoricā Šveices policija ari bija iesūtījusi savus detektīvus kādā viesnīcā un tādējādi varējusi apcietināt Mosera kompāniju.

—    Tas melnmatainais viesmīlis ir pārmeklējis mūsu telpas. Tas nenozīmē neko labu. Šovakar novilksim Velkam ādu pār acīm un, ja viņš grasīsies par kaut ko sūdzēties, taisīsimies, ka tiekam prom.

—       Tas nu gan nesūdzēsies, — Holenders, labs cilvēku pazinējs būdams, teica. — Manuprāt, viņš vispār nemēdz atzīt, ka kāds viņu apšmaucis. Viņš droši vien gribēs spēlēt vēlvienreiz, bet es katrā zinā esmu par to, ka mums viņš jāaptīra pēc iespējas ātrāk. Šovakar jātaisa lielais gājiens.

Misters Sems Velks nedevās viesos nesagatavojies. Holenders bija ierosinājis spēlēt kārtis, bet šķita, ka misters Pilkings diezin kā nevēlas to darīt. Viņš jau lejā pie bāra bija paskaidrojis, ka nelabprāt spēlējot uz naudu. Nekad neesot iespējams zināt, vai cilvēki, kas spēlē zaudē, šādus zaudējumus var arī atļauties.

Tādi mājieni sadusmoja Semu Velku, un, kad viņi visi pirms maltītes iedzēra pa kokteilim, viņš enerģiski protestēja.

— Gribu teikt, ka man ir gluži vienalga, vai citi zaudē vai nezaudē. Ja viņi to nevar atļauties, tad viņiem vispār nevajag ņemt kārtis rokā. Tas nudien bija nekaunīgi, ka viesmīlis deva man padomu nespēlēt ar svešiem cilvēkiem. Es, protams, aizrādīju viņam, lai nebāž degunu citu darīšanās. Tādu bezkaunību man tiešām vēl nebija gadījies piedzīvot. Ja kāds, spēlējot kārtis, no manis kaut ko vinnē, nu, tad varu viņu tikai apsveikt. Bet es jums saku — mani neviens neiegāzīs! Londonā man bija darīšanas ar loti slīpētiem vīriem, taču izrādījās, ka visiem tiem esmu pārāk ciets rieksts. — Viņš pašapmierināti pasmējās. — Ziniet, ja kāds ir klaiņojis pa pasauli tik daudz kā es, tad tam gan jābūt loti spējīgam, lai uzmestu viņam cilpu. Reiz, kad biju Mārgitā…

Viņi ļāva tam mierīgi izrunāties.

Vakariņas mazajā salonā iznāca labas. Grebs, gardēdis būdams, bija izraudzījies ēdienus visnotaļ rūpīgi.

Misteram Velkam mugurā bija sporta tērps ar uzkrītošu rakstu un — kā vēl viens grēks pret labo toni — tumšsarkans zīda krekls ar mīkstu apkakli.

—    Jums jāpieņem mani tādu, kāds esmu. Tas jādara arī citiem. Manā namā Leitonstonā attiecībā uz etiķeti valda pilnīga brīvība. Es nevienam nejautāju, kas ir viņa tēvs un tā tālāk. Ja man būtu bijusi tāda vēlēšanās, es sen jau būtu iecelts muižnieku kārtā, bet mani tas neinteresē. Tituli man neko nenozīmē.

Kad pēc maltītes viesmīli iestūma istabā ar zaļu audumu pārvilktu kāršu galdu, misters Pilkings atkal protestēja.

—     Es tiešām nelabprāt spēlēju uz naudu. Jūs abus gan pazīstu loti labi, bet ar misteru Velku esmu pazīstams tikai neilgu laiku. Un es vienmēr ievēroju noteikumu — nespēlēt ar svešiem cilvēkiem.

Šīs frāzes viņš deklamēja simtiem reižu gadā un katru reizi arī panāca vēlamo reakciju.

—    Paklausieties! — Velks pikti atbildēja. — Ja mana nauda jums nav diezgan laba, mēs varam nespēlēt. Arī es taču jūs nepazīstu! Un mana nauda gan laikam ir tikpat laba kā jebkura cita. Naudai vienmēr ir vērtība — te būs manējā!

Viņš iebāza roku kabatā un izņēma paciņu Šveices un Anglijas banknošu.

—     Šveices nauda ir tūkstošniekos, bet vecā, labā angļu nauda — simtmārciņu zīmēs. Un tagad parādiet savējo!

Misters Pilkings bija meistarīgs aktieris. Tikai vilcinādamies viņš izņēma savu naudu. Pārējie sekoja viņa priekšzīmei.

Pirmajā ceturtdaļstundā misteram Velkam laimējās. Šo triku tie trīs lietoja vienmēr, kad gribēja kādu piemuļķot. Kamēr Velks skaitīja savu naudu un nošķiroja mazās banknotes no lielajām, Moreins neuzkrītoši nolika uz galda jaunu kāršu komplektu.

—    Pārceliet! — viņš teica un piebīdīja Velkam kārtis.

—     Daliet! — misters Velks atbildēja.

Ar kārtīm kaut kas nebija kārtībā. Velkam rokā vajadzēja būt četrām dāmām, bet doktoram — četriem kungiem. Moreinam gan bija iepriekš paredzētās kārtis. Sākās solīšana.

Holenders nometa savas kārtis, kad bija sasolīts sešsimt mārciņas. Grebs solīja vēl līdz astoņiem simtiem un tad sekoja Lijas paraugam.

Doktors solīja tūkstoti.

—     Un divsimt, — Velks droši teica.

Doktors Moreins ātri aplēsa. Tas cilvēks bija pāris tūkstošus vērts, ja vien to pareizi apstrādāja.

—    Es turpinu, — viņš sacīja un gandrīz vai saļima, kad misters Velks triumfēdams parādīja četrus dūžus.

Holenders neuzkrītoši paņēma no galda kārtis, ar zibenīgu kustību lāva tām iekrist klēpī un tad uzlika jaunu paciņu. Triku viņš prata tik veikli, ka neviens nespēja viņam šai mākā līdzināties.

—    Daliet! — doktors teica, kad bija viņa kārta pārcelt.

Šoreiz nevarēja būt iezagusies nekāda kļūda. Viņam bija četri kalpi, bet Holendera galvas mājieni un Greba žāvāšanās pauda, ka katram no tiem ir dūzis, kungs un dāma. Misters Velks izvilka vēl divas kārtis, un tagad Moreins zināja, ka tam rokā ir divi kungi un trīs desmitnieki.

Vini solīja līdz astoņiem simtiem. Tā, protams, bija loti liela summa — pat tad, ja ir labas kārtis.

—     Es turpinu, — teica Moreins.

Misters Velks uzlika galdā piecas kārtis.

—    Tādā gadījumā man jāizraksta jums čeks, — doktors sacīja, cik necik atguvies no pārbīļa.

—      Dodiet man skaidro naudu, kas jums ir galdā. Par pārējo variet izrakstīt čeku! — atbildēja Velks, kas par savu panākumu bija ārkārtīgi iepriecināts. — Es, veco zēn, gan esmu darījuma cilvēks, bet kaut ko saprotu arī no pokera.

Ar to spēle beidzās. Viņi bija pārāk gudri, lai noraidītu Velka ielūgumu — tas gribēja savu uzvaru nosvinēt bārā. Vēlāk visi trīs reizē devās augšā, un doktors aizslēdza salona durvis.

—      Pirms maltītes kāds ir salicis kārtis citādi. Tas var būt bijis tikai nolādētais vecākais viesmīlis. Rīt es šo ņemšu priekšā.

—     Ko tad tu ar viņu iesāksi? — Holenders aizkaitināts jautāja. — Vai mēs braucam prom vai paliekam?

—    Mēs nebrauksim, iekams nebūsim atspēlējuši savu naudu un dabūjuši vēl klāt, — Grebs saniknots atbildēja. — Ko tu par to saki, doktor?

Moreins palocīja galvu.

—     Esmu labi iedraudzējies ar Velku. Rīt priekšpusdienā mēs kopā slēposim Midī masīvā, un tad es pavisam' neuzkrītoši varēšu uz vakaru sarunāt revanša partiju. Jūs paliksiet mājās un sakārtosiet kārtis.

Funikulers nākamajā rītā uzveda slēpotāju kompāniju augšā. Tā kā trases augšgals bija pilnīgi aizputināts, vini izkāpa jau pie Koldimidī kalnu grēdas, kuras kore ir loti smaila un kura gandrīz taisnā lenkī atzarojas no Midi masīva. Misters Velks, pieredzējis slēpotājs būdams, veda savu ceļabiedru pa sniegotajām nogāzēm augšup. Turklāt viņš, diezgan vāji noturēdams meldiņu, skali dziedāja jaunākos šlāgerus.

Vecākais viesmīlis funikulerā netika manīts. Doktors to meklēdams, vairākas reizes bija skatījies apkārt. Kāds šveicietis, slēpotāju pavadonis, viņiem sparīgi māja ar rokām un rādīja visādas zīmes. Bet šķita, ka neviens cits pa šo ceļu uz augšu nenāks, un, kad Velks pēc stundu ilga kāpiena apstājās, lai atpūstos, vini bija divi vien.

—    Slēpot jūs, mans draugs, diez cik labi gan nemākat, — Velks skarbi un atklāti sacīja.

Moreins noslaucīja no pieres sviedrus.

—   Bet mums jātiek vēl tālāk, — Velks teica un devās uz priekšu.

Doktors redzēja, ka Velks loti uzmanīgi šķērso kādu šauru sniegotu strēli, un tikai tad, kad arī pats bija ticis tai pāri, viņš saprata. Viņi bija šķērsojuši sniega tiltiņu, kas veda pār dziju bezdibeni.

—   Tas nu gan bija bīstami, vai arī jums tā nešķiet? — Velks pasmaidīja. — Tagad variet ņemt slēpes nost!

—    Kāpēc tad tā? — Moreins jautāja un sarauca pieri.

—    Tāpēc, ka jums tā saku.

Doktors tiešām noņēma slēpes, jo viņš vienmēr darīja, ko liek, ja viņam tika draudēts ar brauniņu.

Misters Velks ātri pieliecās, paņēma viņa slēpes un iemeta tās bezdibenī.

—    Šis nogāzes otrā pusē ir Itālijas teritorija, — vii)! pēc tam priecīgs sacīja, — un pa to es tagad braukši lejā. Kas notiks ar jums, nezinu. Bez slēpēm jūs p« sniega tiltiņu atpakaļ nevarat tikt. Bet varbūt jūs izglābi vecākais viesmīlis, starp citu, viens no Šveices labākajiem detektīviem. Viņam jau tik un tā bija nodoma jūs apcietināt. Turklāt tagad varu jums mierīgi pateikt, ka es vakar kārtis sajaucu mazliet citādi. ]

—    Kas tad jūs esat? — Moreins, kļuvis bāls kā krīts; vaicāja.

Misters Velks pasmaidīja.

—     Manai sievai kādreiz Sietlā bija draudzene — Luīze Podojska. Vai jūs vinu vēl atceraties?

Iekams Moreins paguva atbildēt, Nenotveramais jau drāzās lejup pa nogāzi uz Itālijas pusi, un sniegs aiz vina slēpēm uzvirmoja kā tvaiks.

10 misters bliss tik tikko izkuļas sveikā

Normaņu laikā celtās Stendstedas kapelas bēdīgais izskats bija kauns visam apvidum. Bet tad kāda amerikāņa dāsnums lāva to beidzot izremontēt.

Tā bija atradusies purvainā vietā, bet, kad Vulingfordas ķieģelcepla sabiedrība tuvumā sāka izmantot māla slānu iegulu un Vulingfordas apgabala pārvalde parūpējās par mazās upītes ūdens līmeņa noregulēšanu, zeme tādējādi tika nosusināta.

— Mister Blis, jums taču reiz vajadzēja kapelu upskatīt, — teica Vulingfordas mācītājs. — Tā tiešām ir loti jauka. Atjaunošanas darbi izmaksāja tikai tūkstoš mārciņu. Šo summu samaksāja misters Mauntfords no Amerikas, un piedevām viņš vēl algo sargu, kas ir tikpat interesants kā pati senā celtne. Mans vikārs nākamsvētdien tur noturēs dievkalpojumu. Aizejiet taču un apskatiet kapelu, kā arī veco Sailasu!

Bet galvenais inspektors nebija īpaši ticīgs. Viņš Vulingfordā ieradās tikai pavadīt nedēļas nogales un atpūsties.

Kopš seniem laikiem viņam bija paradums pārlaist nedēļas nogales ārpus Londonas. Viņam piederēja mājiņa starp Oksfordu un Ņūberiju, kā arī gabals neapstrādātas zemes, ko viņš bija saņēmis mantojumā no savas krustmātes. Bez tam viņam bija tiesības šai apvidū medīt.

Sestdienas rītos viņu varēja redzēt ar bisi plecā un medību suni blakus. Mutē viņam bija īsa pīpe un galvā veca, novalkāta cepure. Medības Blisam lāva atvilkt elpu pēc nogurdinošā darba Skotlendjardā.

Reizēm viņš tad satika Vulingfordas mācītāju, vecāku kungu, kas tomēr bija aizrautīgs mednieks, un bieži — arī misteru Selbiju Grotu, kas nesen bija nopircis Vulingfordas muižu. Tas bija diezgan nerunīgs, gadus piecdesmit vecs cilvēks, kuru, šķiet, visvairāk interesēja medības.

Kad viņi reizēm kopā pasēdēja, Bliss stāstīja par savu darbu. Viņi runāja arī par kādu misteru X., jo misteram Selbijam Grotam bija saistība ar banku, kurā nesen bija notikusi ielaušanās.

Muižas īpašnieks bija galīgi sašutis par mazās kapelas remontu.

—     Tiešām žēl, ka tie amerikāņi nezin nekā labāka ko iesākt ar savu naudu, — viņš rūca. To baznīcu vēl gan neesmu redzējis, bet nesen satiku pustrako baz nīcas sargu, ko tas jeņķis pieņēmis darbā. Viņam ir pa visam jocīgs vārds, manuprāt — Sailass. Jums to bries moni vajadzētu reiz redzēt. Viņš ir tikpat traks vai vē trakāks nekā tas jeņķis, kas viņu iecēlis šai amatā.

Nedēlu pēc šīs sarunas misters Bliss tikās ar Sailasu Medžinisu.

Nākamajā piektdienā inspektors Menders ienāca sava priekšnieka kabinetā un izklāja uz galda rūpīgi apstrādātu Anglijas karti. Turklāt viņam atkal bija radusies jauna teorija par Nenotveramo. Taču misters Bliss patlaban dzīrās doties uz savu atpūtas mājiņu un vēlējās darīt pavisam ko citu, nevis pētīt lielas kartes vai klausīties mistera Mendera jaunās teorijas. Viņa mazais auto jau gaidīja lejā pagalmā.

Tā kā galvenais inspektors nebija atkarīgs no vilcieniem un vilcienu sarakstiem, viņš rezignēti atkal apsēdās savā krēslā, lai uzklausītu misteru Menderu.

—     Nu tad stāstiet, tikai pēc iespējas īsi!

—    Jau trīs mēnešus Nenotveramais nav ne redzēts, ne dzirdēts, — inspektors uzsvērti iesāka. — Bet, pēc manām domām, viņš vēl aizvien ir Anglijā…

—    Jūsu domas apstiprina vēstule, ko vakar saņēmu no viņa. Atceros, ka arī jums darīju to zināmu, — Bliss dusmīgi teica. — Ar melnu tinti kartē ievilktie krustiņi laikam apzīmē viņa darbošanās vietas? Un ar sarkano — tās, kur viņš parādīsies tuvākajā laikā?

—    Tās visas atrodas dzelzceļa staciju tuvumā, — misters Menders atbildēja, jau baidīdamies, ka Bliss tūlīt galīgi sagraus viņa teoriju.

—   Anglijā nav tādas vietas, kas atrastos tālu no dzelzceļa stacijas, — viņa priekšnieks vēsi paskaidroja.

Bliss uzmeta skatienu kartei, un viņam pret savu gribu bija jāpasmaida, ieraugot, ka Oksfordas tuvumā kāds ciems atzīmēts ar īpaši lielu sarkanu krustu.

Misters Menders staroja, jo nu viņš varēja izklāstīt savu teoriju.

—     Pēdējā laikā jūs no Nenotveramā esat saņēmis trīs vēstules, — viņš teica tik lielīgi, it kā būtu izdarījis milzu atklājumu.

—   Viena bija sūtīta no Pedingtonas, viena — no Redingas un viena — no Čeltnemas. Es labi izpētīju pasta zīmogus un salīdzināju tos ar vilcienu sarakstu. Tādējādi nonācu pie secinājuma, ka šis vīrs ierīkojis savu galveno mītni Oksfordas tuvumā.

Bliss aplūkoja datus, ko Menders bija sarakstījis uz papīra lapas. Tik tiešām — pēdējā laikā viņš bija saņēmis no Miltona trīs vēstules. Tās visas bija rakstītas ar jau labi pazīstamo rakstāmmašīnu.

Tā kā visi dokumenti, kas attiecās uz Nenotveramo, oficiālā ceļā gāja caur inspektora Mendera rokām, arī viņš bija šīs vēstules redzējis un, balstoties vairāk uz ārējām pazīmēm nekā uz vēstuļu saturu, izveidojis savu grandiozo teoriju.

Bliss atbīdīja lapu ar piezīmēm atpakaļ un papurināja galvu.

—       Es tur saskatu tikai to, ka jūs patērējat milzīgi daudz laika un palu, būdams uz nepareizām pēdām, — viņš nicīgi teica.

Bet misters Menders nemaz nelāva sevi samulsināt.

Skotlendjardu šai laikā mazāk interesēja Nenotveramā darbošanās, vairāk — kāda banda, kas par savu darbības lauku bija izvēlējusies akreditīvu viltošanu plašos apmēros.

Meistarīgi noziedznieki parasti eksistē tikai romānu rakstnieku fantāzijā, bet kaut kur Anglijā tomēr mita kāds loti viltīgs cilvēks, kas ar mazu iespiedmašīnu prata nelikumīgi sapelnīt sev daudz naudas.

Astoņpadsmit mēnešus no visām pasaules malām Skotlendjardā pienāca sūdzības un ziņojumi. Divas reizes tika saņemti ciet šā nepazīstamā mistera X. aģenti, bet bandas vadoni policija nespēja atklāt. Bija tikai izdibināts, ka vina darbība visplašāk izvērsta Anglijā, bet Parīze darbojies tāds kā galvenais aģents.

Bliss domāja par šo misteru X., savā ātrgaitas automobilī braukdams pa Greitvestrodu. Pēdējā nedēlā viņš bija saņēmis ziņu, ka uz viltotāja pēdām viņu varbūt uzvēdīšot kāda Elizabete Hainšāfta. Taču, kad šo sievieti apcietināja un Holovejas cietumā pratināja, viņa nekādu liecību nesniedza. Nelaimīgā kārtā apcietināšanas brīdi pie viņas tika atrasts lielāks daudzums narkotisku vielu. Tālākajā izmeklēšanā noskaidrojās, ka viņai bijis ari plašs šīs mantas pircēju loks.

Būdama vel diezgan jauna, viņa tomēr jau vairākkārt bija pārkāpusi likumu, nelegāli tirgojoties ar narkotikām. Septiņas reizes viņa par to bija apsūdzēta un piecas reizes notiesāta. Šādos apstākļos cietums atkal bija neizbēgams. Viņai piespieda brīvības atņemšanu uz pieciem gadiem, un, kad spriedumu pasludināja, kāds kungs galerijā sāka raudāt.

—    Noskaidrojiet šā vīrieša personu! — Bliss teica, kad viņam par to tika ziņots.

Bet meklēšanai nebija panākumu. No Londonas noziedznieku pasaulē cirkulējošām baumām viņš uzzināja, ka Elizabetei bijis devīgs mīļākais. Viņa dzīvojusi tik izšķērdīgi, ka viņai vajadzējis būt lieliem ienākumiem. Viņas rotaslietas maksājušas daudzus tūkstošus mārciņu, dzīvoklis bijis ierīkots ar tādu luksusu un komfortu, kādu vien var iedomāties.

Nebija saprotams, kāpēc gan viņa tirgojās ar narkotiskām vielām.

Vēl domādams par šo savādo neloģiskumu, Bliss nobremzēja savu auto pie kādas nelielas garāžas Kolnbrukas apkārtnē. Savos nedēļas nogales braucienos viņš te vienmēr apstājās, lai uzpildītu benzlntvertni. īpašnieks, kas viņu pazina, šoreiz iznāca no mājas ar kādu vēstuli rokās.

—    Tā pirms stundas tika atstāta nodošanai jums, — viņš sacīja.

—    Man? — Bliss pārsteigts vaicāja. — Kas tad to te atnesis? — viņš ar skubu iejautājās, kad bija uzmetis skatienu aploksnei.

Garāžas īpašnieks to nezināja. Vēstule bijusi ar kniepadatu piesprausta pie durvīm, kur viņš to arī atradis.

Bliss atplēsa aploksni un izlasīja nedaudzās rindiņas, kas bija uzrakstītas ar pazīstamo rakstāmmašīnu.

"Brauciet pa Redingas ceļu! Tas gan ir liels līkums, bet tā būs drošāk. Es īsti nezinu, kas pret Jums tiek gatavots, bet tas noteikti nav nekas labs. Un es nevēlos, ka Jūs mirtu pirms laika."

Vēstuli, protams, bija rakstījis Nenotveramais, tur nebija nekādu šaubu. Bliss pikti pasmaidīja. Tātad Menderam tomēr ir bijusi zināma taisnība. Nenotveramā galvenajai mītnei jābūt tepat kaut kur tuvumā.

Pēc tam kad benzīns bija iepildīts un mašīnā vēl ieliktas dažas kannas rezervei, Bliss atkal turpināja ceļu. Rietumos no Meidenhedas viņam bija jāizšķiras par vienu no diviem ceļiem. Viņš varēja braukt caur Henliju vai arī izvēlēties galveno ceļu, kas veda uz Redingu, kā bija ieteicis Nenotveramais. Viņš tomēr izšķīrās par Henliju un visām briesmām, kas tur varēja viņam uzglūnēt.

Kad Bliss izbrauca no Henlijas, bija jau kļuvis pavisam tumšs, un viņš ieslēdza lielos starmešus. Uz īsu brīdi viņš apturēja automobili, izņēma no kabatas brauniņu un nolika to sev līdzās uz sēdekļa.

Vulingforda neatrodas pie galvenā ceļa. Nonācis līdz vietai, kur vajadzēja nogriezties no platās šosejas, inspektors samazināja ātrumu. Ceļš bija šaurs, un apmēram jūdzi abās pusēs tam slējās augsts dzīvžogs. Drīz vien viņa auto starmešu gaismā iznira normaņu kapela, un tās ēnā viņš ieraudzīja mazo mājcli, kurā dzīvoja trakais baznīcas sargs. Bliss pabrauca garām un iegriezās krasā ceļa līkumā. Bet pēkšņi viņš bija spiests strauji nobremzēt.

Ceļa vidū spožajā starmešu gaismā stāvēja kāds cilvēks izplestām rokām. Bliss ieskatījās viņa sašķobītajā sejā un jau satvēra brauniņu.

—     Ko jūs vēlaties? — galvenais inspektors jautāja un izkāpa. Svešā cilvēka sejā parādījās muļķīgs smaids.

—     Lielais kungs uz velosipēda sacīja, ka man jūs jāaptur. Viņš izsauca mani ārā no mājas un teica, ka man jānostājas te uz ceļa.

Viņa balss skanēja baisi un griezīgi. Kad viņš smējās, Blisam šermuli pārskrēja pār kauliem.

—   Viņš atbrauca ar velosipēdu. Tas grabēja pēc velna. Un viņš sacīja, ka man te jāstāv, jo viņš nevarot pārgriezt stiepli!

—     Stiepli?

Dīvainais cilvēks pagriezās, norādīja ar roku kaut kur tumsā un atkal baismīgi iesmējās.

Bliss paņēma savu kabatas lukturīti un devās uz priekšu. Tālu viņam nebija jāiet. Jau pēc īsa brīža viņš atrada resnu stiepli, kas dažu pēdu augstumā bija novilkta pār ce|u. Augstums bija aprēķināts tā, lai stieple pārslīdētu pāri zemajam vaļējā auto vējstiklam un aizķertu pie stūres sēdētāju.

Kad viņš atgriezās pie mašīnas, pusjukušais baznīcas sargs bija nozudis. Bliss brauca atpakaļ uz šā vīra mājeli. Viņš pieklauvēja pie durvīm, bet iekšā neviens nekustējās.

Domīgs viņš atkal aizbrauca līdz tai vietai, kur bija novilkta stieple, nogrieza to un pārmeta pār dzīvžogu. Drīz pēc tam inspektors sasniedza savu atpūtas mājiņu.

Viņš kārtīgi aizslēdza visas durvis, iekams devās pie miera, un tad nogulēja labi ilgi vēl nākamās dienas rītā.

Pirmais cilvēks, ko Bliss pēc brokastīm ieraudzīja, bija misters Sclbijs Grots. Viņam mutē bija liela pīpe, un viņš stāvēja, pārliecies pār dārza vārtiņiem. Medību ieroci Grots bija pieslējis sev līdzās.

—   Sveiks! — viņš uzsauca Blisam. — Vai jūs šodien nāksiet man līdzi uz Henfīldas mežu?

Bliss atcerējās, ka bija pieņēmis muižas īpašnieka ielūgumu doties medībās tā iecirknī.

Ejot pār laukiem, viņš pastāstīja, ko bija saticis iepriekšējā naktī, un misters Selbijs Grots, pieri saraucis, klausījās.

—     Es domāju, ka tas trakais pats bija novilcis to stiepli pār ceļu. Šorīt, nākdams lejā no guļamistabas, es satiku viņu savā bibliotēkā. Gribētos gan zināt, kā šis tur bija iekļuvis. Kad es viņu notvēru, viņš sacīja, ka esot kļūdījies un ienācis mājā pa nepareizām durvīm. Viņš jau bieži nāk, lai izdiedelētu no kalpotājiem ko ēdamu. Bet skatieties, tur jau viņš atkal ir!

Bliss apgriezās. Vīrietis skrēja pāri klajumam uz ceļu, kas iezīmēja muižas teritorijas robežu. Galvenais inspektors vēl redzēja, kā viņš pārlec pār kādu dzīvžogu un nozūd, it kā būtu iegrimis zemē.

—    Es tam puisietim tiešām gribētu sadot piparus, — muižas īpašnieks noņurdēja.

Viņi iegāja dziļāk mežiņā, tad apstājās un pielādēja savas medību bises.

—   Varu saderēt, ka šis būs aizbiedējis visus zvērus, — teica misters Selbijs Grots. — Vai esat kādreiz dzirdējis par tādu Elizabeti Hainšāftu? — pēkšņi viņš iejautājās.

—    Jā. Redzu, ka lasāt avīzes, — Bliss smaidīdams atbildēja. — Šonedēļ es parūpējos, lai viņai tiktu piespriests cietumsods.

—    Ak tad jūs to izdarījāt?

Klikt!

Izklausījās tā, it kā noklikšķētu ieroča gailis, bet Bliss nepaskatījās apkārt.

Klikt!

—     Ko tas nozīmē? — tagad galvenais inspektors noprasīja.

Selbijs blenza uz ieroci, ko turēja trīcošā rokā. Seja viņam bija krīta bālumā un piere nosvīdusi.

—    Es nezinu… tas nolādētais zellis ir padarījis mani pavisam nervozu, — viņš atbildēja aizsmakušā balsī.

—     Dieva dēj, sakiet taču, kas jums kaiš!

Muižas īpašnieks tikai papurināja galvu.

—     Iesim atpakaļ!

Ilgu laiku vini klusēdami gāja blakus.

—     Es daudz ko dotu par to, lai uzzinātu, vai viņš sadarbojas ar Nenotveramo, — beidzot Bliss izteicās, skali izsacīdams to, ko nupat bija domājis.

Ierocis izslīdēja Blisa pavadonim no rokas, un viņš pats sagrīļojās. Bliss satvēra vinu aiz elkoņa.

—    Nenotveramais! — Grots aizelsies izgrūda. — Viņš bija manā bibliotēkā… un čeku grāmatiņa atradās uz galda!

Pulksten vienpadsmitos trīsdesmit pie Rietumu grāfistu bankas depozītkases Līdenholstrītā apstājās elegants limuzīns. Livrejā tērpts šoferis izkāpa un iesniedza direktoram kādu dokumentu. Rakstīts bija uz Vulingfordholas vēstulpapīra.

Misters Selbijs Grots bija rakstījis savā raksturīgajā rokrakstā. Viņš lūdza izsniegt trīsdesmit trīs tūkstošus mārciņu banknotēs. Tas nebija nekas neparasts, ka viņš izņem tik lielu summu, un čeks, kas bija pievienots vēstulei, tiešām tika bez jebkādiem iebildumiem pārvērsts naudā.

Pēc tam depozītkases direktors teica savam asistentam, ka patiesībā no mistera Selbija Grota konta neesot nekādas jēgas, jo vienmēr, tiklīdz bijušas lielas iemaksas, tās tūlīt atkal tiekot izņemtas. Vēlāk viņš to atkārtoja galvenajam inspektoram Blisam un, lai savu apgalvojumu pamatotu, parādīja vairākus ierakstus kontā. Bliss bija atgriezies Skotlendjardā un tur atradis garu, ar mašīnu rakstītu vēstuli.

"Dārgo mister Blis,

Jūs esat man lielu pateicību parādā, jo es Jums divas reizes izglābu dzīvību! Biju pārliecināts, ka Jūsu misters X., alias Selbijs Grots, gaidīja uz Henlijas ceļa, lai jūs nošautu. Redziet, esmu pilnīgi informēts par vina romantisko mīlas dēku ar Elizabeti.

Es stiepli atklāju pārāk vēlu, lai varētu to novākt. Pēc tam atskārtu, ka viņš grib inscenēt nelaimes gadījumu medībās. Visu pēdējo nedēlu viņš šo variantu mēģināja, turot ieroci gan vienādi, gan otrādi.

Beidzot viņš laikam izšķīrās par to, ka nošaus Jūs, turot ieroci azotē. Šādu paņēmienu viņš bija izmēģinājis ne reizi vien. Daudzi koki mežā ir šāvienu sacaurumoti.

Biju par to tik drošs, ka šodien — sestdienas rītā — aiznesu veselu maisu tukšu patronu uz vina bibliotēku. Šai telpā viņš glabā savus medību ieročus un munīciju. Tad nu viņš pielādēja ieroci ar tukšām patronām. Citādi Jūs dzīvs nebūtu izsprucis.

Es arī paņēmu čeku no viņa čeku grāmatiņas. Vēstulpapīru biju pagādājis jau pirms nedēļas.

Esmu tas amerikānis, kas lika izremontēt baznicu. Rīkojumu devu rakstveidā un pats tad pieņēmu sevi darbā par sargu. Man bija jādzīvo te kaut kur tuvumā, nepiesaistot sev uzmanību, jo es dzinu pēdas bēdīgi slavenajam misteram X., kura vārds īstenībā ir Vutbijs. Mani meklējumi ilga gandrīz gadu. Iespiedmašīnu Jūs atradīsiet viņa garderobes istabā.

Jūs jautāsiet, kāpēc es nododu kādu citu noziedznieku? Darīju to tikai Jūsu dēļ. Jūsu dzīvība ir pārāk dārga. Domās kādreiz pieminiet savu labvēli ar laipnu vārdu!

P. S. Menderu es nebūtu glābis."

Šīs rindas nelika misteram Blisam justies tik glaimotam un pateicīgam, kā varētu domāt. Vienīgi piezīmi par Menderu viņš atzina par pilnīgi labu.

11 bārdainais vīrietis

Skotlendjardā tika apšaubīts, vai misters Bliss rīkojas pareizi, gribēdams visu darīt viens pats. Nevienam viņš neprasīja padomu un parasti ziņoja priekšniecībai par saviem pasākumiem tikai tad, kad bija pienācis īstais brīdis kādu apcietināt.

Viņa darba metožu slepenības paraugpiemērs bija brāļu Steinfordu lieta. Londona pēdējā laikā tika pārpludināta ar viltotām desmitšiliņu banknotēm. Cilvēki daudz labprātāk ņēma pretī mazākas naudaszīmes nekā mārciņu banknotes. Bliss pats uzņēmās lietas noskaidrošanu, un, kad reiz kāds no Skotlendjarda augstākajiem ierēdņiem skubināja, ka kaut ko taču vajagot darīt, galvenais inspektors tikai noteica: "Jā, es par to parūpēšos." Sīkākus paskaidrojumus no viņa dabūt neizdevās.

Vioš devās dažos braucienos uz Vidusangliju un apmeklēja Velsu, lai satiktu kādu šai lietā iesaistītu cietumnieku. Ar tā palīdzību viņš nāca uz pēdām Pogijam, kas dzīvoja Istgriničas apkaimē un kam piederēja dārzeņu veikals.

Kad desmitšiliņu naudaszīmju,viltošana tika pieminēta mistera Mendera kabinetā, viņa asistents tikai paskatījās viņā un pakratīja galvu. Asistents pieglaimojās savam priekšniekam, jo cerēja uz paaugstinājumu. Tad abi sarauca pieri un saprotoši sasmaidījās. Par Blisu un tā metodēm viņi nebija diez cik augstās domās.

Kādā populārā nedēļas avīzē parādījās raksts "Vai ir iespējams noķert Nenotveramo?". Autors nebija minēts, bet klīda runas, ka viņš esot lielākā autoritāte šai jautājumā. Henrija Artura Miltona darbošanās metodes bija aprakstītas precīzi, tāpat arī zināmas Skotlendjarda nodaļas piedzīvotās daudzās neveiksmes. Kādā rindkopā bija teikts:

"Pēc visa, kas šeit izklāstīts, nav vairs nekādu šaubu, ka tie ierēdņi, kuriem pašlaik uzdots Nenotveramo apcietināt, vai nu ir nolaidīgi, vai nav spējīgi to izdarīt. Jo aktīvāku darbību izvērš Nenotveramais, jo slinkāki, šķiet, klust tie Skotlendjarda ierēdņi, kuru rokās atrodas šīs lietas izmeklēšana."

Kā zināms, katram cilvēkam ir savi iemīļotie teicieni, un, jo vājāks rakstītājs viņš ir, jo biežāk tos lieto. Tāpēc ari misters Bliss tūlīt pazina Mendera stilu un lika viņam ienākt savā kabinetā.

Inspektors ienāca pašapzinīgi un droši, bet, uz sava priekšnieka galda ieraudzījis nelaimi vēstošo avīzi, sašļuka.

—     Vai esat šo rakstu lasījis, Mender?

Inspektors nokremšlojās.

—     Nē, — pēc tam viņš atbildēja tik vienaldzīgi, cik vien iespējams.

—      Ļoti interesants raksts. Jums vajadzētu paņemt avīzi līdzi uz mājām un rakstu izstudēt, — Bliss dzedri teica. — Pēc visa spriežot, to uzrakstījis kāds, kas, neko no tās lietas nesaprazdams, tikai grib piesieties savai priekšniecībai. Tukšas pļāpas!

Bliss no sāniem redzēja, ka Menders ir tumši piesarcis.

—    Cita starpā tas vīrs saka… — viņš turpināja, — bet labāk es jums to vietu nolasīšu:

"Nenotveramais nav tik gudrs, par kādu visi viņu uzskata.

Tikai laimīgas apstākļu sakritības dēl viņam līdz šim ir izdevies tikt cauri sveikā. Bet agri vai vēlu kāds Skotlendjarda darbinieks, kas ir spējīgs šo uzdevumu veikt, lai arī pagaidām plašākai publikai nav pazīstams, bīstamo noziedznieku notvers un nodos tiesai."

—     No tā jāsecina, ka mums Skotlendjardā ir kāds pārgudrs ierēdnis. Varbūt jūs viņu pazīstat?

—     Nē, — Menders nevajadzīgi skali atbildēja.

Bliss saņēma avīzi ar pašiem pirkstu galiem, it kā

tā nelabi smirdētu, un lika tai iekrist papīrgrozā.

—    Tādas pļāpas jau var padarīt gluži vai slimu. Turklāt raksta sacerētājs nepavisam nav rīkojies gudri, jo ar to ir izaicinājis Nenotveramo. Pēc savas pieredzes varu teikt, ka Miltons vienmēr reaģē uz izaicinājumiem. Nezinu, vai rakstītājs nākamās nedēļas beigās vēl būs dzīvs, jo rakstā ir atrodamas dažas tiešām neglītas piezīmes par Nenotveramā drosmi un attapību.

Sekoja neveikls klusuma brīdis, līdz beidzot misters Mcnders saņēmās, lai kaut ko sacītu.

—     Kas gan varētu būt raksta autors? — viņš iejautājās.

Bliss pakratīja galvu.

—    Acīmredzot kāds histērisks sievišķis. — Viņš izmakšķerēja avīzi no papīrgroza un sniedza to savam pakļautajam. — Izlasiet mierīgā garā — jūs pārsmiesieties par tām muļķībām.

Skaidrs, ka bija arī tādi cilvēki, kas simpatizēja raksta sacerētājam un piekrita viņam. Misters Menders dzīvoja Meidaveilā un mājupceļam parasti izmantoja metro. Kādu vakaru vienā vagonā ar viņu iekāpa policists Olivans. Pazinis inspektoru, tas nosmīnēja, pasveicināja un atvainojies apsēdās viņam blakus.

Misteram Menderam patika, ka policisti formas tērpā viņu sveicina. Viņš piederēja pie tiem nedaudzajiem ierēdņiem, kuri atzītu par vēlamu, ka kriminālpolicijas inspektori tiek izdekorēti ar zelta zvaigzni vai kādu līdzīgu atšķirības zīmi, lai parastie mirstīgie izrādītu pret tiem vajadzīgo godbijību.

—     Vai jums būtu kas iebilstams, ja es uzsmēķētu? — Olivans jautāja.

Policists, šķiet, bija beidzis dežūru un nu ar inspektora atļauju aizkūpināja māla pīpi.

—    Es tūlīt jūs pazinu, jo esmu jūs redzējis tiesā jau daudzu lielu krimināllietu izskatīšanas laikā, — viņš teica un labsirdīgi uzsmaidīja Menderam. — Interesanti, ka vēl šorīt es runāju par jums ar mūsu seržantu, — ja drīkstu par to ieminēties.

Misters Menders vēlīgi pielieca galvu.

—    Kādā avīzē — nosaukumu esmu aizmirsis — lasīju kaut ko par Nenotveramo. Un tad es teicu seržantam: "Varu derēt, ka autora domātais Skotlendjarda darbinieks ir misters Menders."

—     Neesmu lasījis to rakstu, — inspektors atbildēja.

—   Tas jums katrā zinā jāizdara, — Olivans nopietni ieteica. — Tur daudz kas ir pastāstīts par apstākļiem kriminālnodalā. Vai zināt, ko es domāju? Negribu sacīt neko nepiedienīgu par savu priekšniecību, bet, manuprāt, parasts policists vieglāk spētu noķert Nenotveramo nekā tie cilvēki, kuri pašlaik ar to nodarbojas Skotlendjardā.

—     Es nu gan tā negribētu teikt.

—    Skaidrs, ka jūs neesat tādās domās. Bet es pazīstu dienestu policijā caur un cauri, jo esmu tajā jau divdesmit divus gadus. Kad biju nostrādājis pirmos septiņus, man izteica priekšlikumu kļūt par detektīvseržantu, bet toreiz es to negribēju pieņemt. Man nebija nepieciešamās izglītības un nebija arī vēlēšanās vēlreiz kopā ar visiem tiem jaunajiem cilvēkiem sēdēt policijas skolas solā.

—   Tātad jūs domājat, ka spētu noķert Nenotveramo?

Mcndcrs paskatījās policistā, labsirdīgi un iecietīgi smaidīdams.

—    Nē, to nu ne, — Olivans ātri atbildēja. — Bet, ja es strādātu tāda priekšnieka vadībā, kas man uzticas, kā, piemēram, jūs, tad mēs noteikti viou nedējas laikā noķertu. Atvainojiet, lūdzu, ka es tā saku — "mēs", j

Viņš izņēma pīpi no mutes un palūkojās apkārt, it kā gribētu pārliecināties, ka neviens nenoklausās. Tad, pieliecies misteram Menderam klāt, klusu un konfidenciāli runāja tālāk.

—      Man tuvumā dzīvo kāds augļotājs, kas varbūt varētu būt Nenotveramais. Viņš tur apmetās pirms diviem mēnešiem, ļoti reti ir mājās un pārrodas tikai naktīs.

—     Kāds tad viņš izskatās? — Menders ieinteresēts jautāja.

—    Viņam ir neliela bārda, apmēram tāda kā misteram Blisam. Es gan īsti nezinu, vai viņš tiešām nodarbojas ar naudas aizdošanu. Tai mājā agrāk dzīvoja vecais Hārpers.

—    Kur tad tā atrodas? — Menders vienaldzīgi vaicāja.

Policists ar pirkstu uzzīmēja sev uz plaukstas plānu.

—    Aizbraukšu jums līdzi un aplūkošu to māju, — Menders nolēma.

Olivans no centības staroja.

—   Ja kāds mans kolēģis ieraudzīs mani jūsu sabiedrībā, viņš aiz skaudības kļūs zaļš, — policists laimīgs sacīja, kad abi atstāja metro staciju. — Bet no mūsu nodaļas te tuvumā dzīvo tikai divi. Atrast lētu dzīvokli šai apkaimē ir loti grūti…

Kad viņi gāja pa tumšajām ielām, Olivans pastāstīja Menderam arī par savām naudas grūtībām, par zemo atalgojumu un dzīves dārdzību.

Beidzot viņi nonāca nelielā laukumiņā, kur mājas atradās cieši cita pie citas. Tās visas bija celtas vienādi, un uz katrām namdurvīm veda kāpnītes.

—    Te dzīvoju es. — Olivans norādīja uz vienu no ēkām. — Man ir trīs istabas un maza virtuve. Bet nu es aizvedīšu jūs uz to māju.

Viņi iegriezās mazā ieliņā, kas bija tikai tik plata, lai tur varētu izbraukt cauri automobilis.

—    Redziet, tā ir tā māja, par ko es pirmīt runāju. — Viņš norādīja uz namu ielas stūrī. — Man tā dūrās acīs jau kādu laiku iepriekš.

Pa labi cilvēka augstumā pacēlās mūris. Menders bija pietiekami garš, lai varētu tam pāri ieskatīties dārzā. Tālāk bija redzama masīva ēka, un Olivans paskaidroja, ka tur esot kāda elektriķa darbnīca.

Tikai viens logs augšstāvā bija gaišs.

—    Vai jūs redzat gaismu? — Olivans jautāja. — Par šo logu man jums kas jāpastāsta. Kādu vakaru es loti vēlu pārnācu no darba un, nevarēdams aizmigt, izgāju vēl mazliet pastaigāties tepat apkārtnē un smēķēju savu pīpi. Iedams pa šo ielu, ieraudzīju pie tā loga pieslietas kāpnes, un tas man likās neparasti. Toreiz es vēl nezināju, ka viņš ir tur ievācies. Kad atceļā atkal gāju garām, kāpnes bija nozudušas.

Olivans bija runājis loti uzsvērti, un misters Menders nu glaudīja sev zodu. Viņš īsti nezināja, ko lai ar šo policistu iesāk.

—     Jūs teicāt, ka tur dzīvojot kāds elektrotehniķis?

Man gribētos māju apskatīt tuvāk. Cikos rītvakar būsiet brīvs?

—     Es nāku mājās tā ap astoņiem.

—    Vai jūs varētu gaidīt mani uz stūra ap pusdeviniem? Ne jau nu formas tērpā.

—    Pats par sevi saprotams. Viss skaidrs. Tam jānotiek pēc iespējas slepeni.

—    Protams. Nestāstiet par to ne draugiem, ne savam seržantam! Sākumā tā būs mūsu abu privāta darīšana. Ja man te kaut ko izdosies izdibināt, jums tas nebūs jānožēlo.

—     Loti labi.

Olivans katrā ziņā vēlējās pavadīt inspektoru līdz ielas galam.

—    Šai apkārtnē dzīvo daudz aizdomīgu cilvēku. Zinu, ka jūs pats ļoti labi varat aizstāvēties, bet man tomēr negribētos, ka jums te atgadās kas nepatīkams.

Kad Menders nākamajā rītā ieradās darbā, viņš uzzināja, ka Bliss jau divas reizes viņu meklējis. Viņš tūlīt atcerējās avīzē publicēto nelegālo rakstu, bet šķita, ka galvenais inspektors šo lietu ir aizmirsis.

—    Nenotveramais ir Londonā, — viņš teica. — Man šorīt piezvanīja no telefona būdiņas. Es gan paguvu konstatēt, ka tā atrodas Kingslendrodā, bet no Nenotveramā tur, protams, nebija nekādu pēdu. Gribēju jūs brīdināt.

Misters Menders sarāvās.

—     Kāpēc tad jūs gribat mani brīdināt?

—    Tāpēc, ka man ir tāds iespaids, it kā šoreiz tas attiektos uz jums personiski, — Bliss nopietni atbildēja.

t— Ja gribat īpaši parūpēties par Nenotveramā apcietināšanu, mierīgi variet to darīt! Es pašlaik esmu aizņemts ar vairāku citu svarīgu lietu noskaidrošanu, tāpēc bieži nebūšu pilsētā.

Misters Menders pasmaidīja.

—   Tie jau ir tikai loti nedroši pieturas punkti. Telefona zvans no pilsētas ziemeļdaļas neko daudz nenozīmē.

Bliss paraudzījās griestos.

—   Atceros, kādā rakstā lasīju, ka Skotlendjards darot ļoti nepareizi, turēdams rokas klēpī tik ilgi, līdz uzrodas precīzi pieturas punkti. Raksta autors domāja, ka vajadzētu intuitīvi apjaust, ko Nenotveramais grasās darīt.

Menders nokrekškējās.

—   Jā, arī es to lasīju, — viņš samulsis teica. — Taču tās ir blēņas.

—    Taisnība gan. Galīgas blēņas, — Bliss ar uzsvaru piebilda.

Menders visu ritu domāja par šo lietu. Zvanīts bija no Londonas ziemeļiem, un tas apstiprināja policista Olivana zinas. Bija jau iespējams, ka tie ir tikai vina minējumi, bet nekad taču nevar zināt, kur paveiksies.

Tas bija vecs Nenotveramā joks — zvanīt uz Skotlendjardu.

Kad inspektors Menders vakarā satika savu jauno palīgu, tam jau bija gatava kāda teorija.

Olivans civiltērpā neizskatījās tik iespaidīgs kā dežurējošais policists Olivans uniformā. Viņam mugurā bija sarkanbrūns uzvalks un kājās sporta apavi. Vesti rotāja resna sudraba pulkstenkēde ar brelokiem.

—   Viņš ir mājās, — policists satraukts ziņoja. — Viņ atbrauca ar taksometru, atslēdza durvis un iegāja iekš Pa šo laiku es te, kaimiņos, ievācu šādas tādas ziņ un uzzināju, ka mājā gandrīz nemaz neesot mēbeļu Viņš guļot mazā istabiņā, pārējās telpas esot tukšas Iepriekšējais īpašnieks pirms diviem mēnešiem par zag tas mantas slēpšanu nonācis cietumā.

Viņi aizgāja uz mazo škērsieliņu un nostājās novēro šanas posteni pie mūra. Pēc stundas ilgas gaidīšanas viņu pacietība tika atalgota: mājā atvērās kādas durvis, un misters Menders redzēja tumšu stāvu caur dārzu aizzogamies uz masīvo ēku zemes gabala otrā pusē. Brīdi vēlāk viņi izdzirdēja tādu troksni, it kā tiktu aizslēgtas durvis. Desmit minūtes vēlāk misters Menders ar policista Olivana palīdzību pārrāpās pāri mūrim un drosmīgi devās uz ēku dārza dziļumā.

Nebija manāms neviens cilvēks. Iepriekš novērotais stāvs bija pazudis. Ārējā mūra tuvumā inspektors atklāja lūku ar koka vāku, kas nebija aizslēgts. Viņš paraudzījās tumšajā tukšumā, taču nevarēja neko ne sadzirdēt, ne saskatīt. Misters Menders atgriezās pie Olivana.

—    Iespējams, ka tas ir gluži parasts laupītājs. Man, protams, vispirms pašam par visu jāpārliecinās, iekams sniedzu ziņojumu.

Viņš iedeva Olivanam savu mājas adresi un telefona numuru, un policists brīvprātīgi piedāvājās dežurēt līdz diviem naktī.

Mazliet pāri vienpadsmitiem misters Menders nokļuva savā dzīvoklī, un, tiklīdz viņš bija iegājis priekšnamā, iezvanījās telefons.

—     Vaicā pēc jums, mister Mender, —. saimniece pavēstīja.

Piegājis pie aparāta, viņš izdzirdēja satraukto Olivana1

balsi.

—    Piedodiet, ka jau tik drīz jūs traucēju. Bet viņš atkal iznāca no mājas, un es viņu izsekoju. Viņš aizgāja uz telefona būdiņu, un es dzirdēju, ka viņš liek savienot ar numuru "Viktorija 7000" — vai tas nav Skotlendjarda numurs?

—    Jā, jā, — misters Menders nepacietīgi attrauca.

—    Vai jūs dzirdējāt, ko viņš teica?

—    Nē, nosaucis numuru, viņš aizvēra durvis. Menders aši apdomājās. — Piezvaniet man atkal pēc

desmit minūtēm! Es tikmēr sazvanīšos ar Skotlendjardu.

Dažas minūtes vēlāk viņš runāja ar kādu ierēdni, kas varēja viņam sniegt vajadzīgās ziņas.

—    Jā, Nenotveramais tiešām šovakar piezvanīja. Es gan nezinu, vai tas bija viņš pats. Es sarunu pierakstīju un nupat jau taisījos jums ziņot.

—     Ko tad viņš teica? — Menders nervozi jautāja.

—    Bet, galu galā, tas tagad ir vienalga, ja vien jūs zināt, ka tas bija Nenotveramais. Vai varējāt noskaidrot, no kurienes viņš ir zvanījis?

Ierēdnis tiešām bija licis noskaidrot attiecīgās telefona būdiņas atrašanās vietu. Tai vajadzēja būt tai pašai, kuru bija novērojis Olivans.

Pēc desmit minūtēm policists piezvanīja atkal.

—     Gaidiet mani mūra tuvumā, Olivan! Un, ja jums gadās kādu satikt, nesakiet nevienam neko.

—     Paļaujieties uz mani! — Olivans atbildēja.

Inspektors Menders paņēma taksometru, bet tas,

viņaprāt, nebrauca pietiekami ātri. Uz ielas stūra viņi lika pieturēt, izlēca ārā un samaksāja.

Olivans jau steidzās viņam pretī.

—     Es taču jums teicu… — Menders iesāka.

—     Atvainojiet! — Olivans viņu pārtrauca. — Šādā; gadījumā man jārīkojas patstāvīgi, un es saprotu, kaļ mums taču jāaprunājas. Pie dārza mūra tas nebūtu iespējams, jo viņš tur dzirdētu katru vārdu.

—     Kur tas vīrietis tagad ir?

—     Masīvajā ēkā. Viņš gāja uz turieni divas reizes. | Pēdējoreiz izņēma no kabatas pistoli, rūpīgi pārbaudīja to un atkal ielika atpakaļ.

Misteram Menderam par labu jāteic, ka viņš bija loti ļ drosmīgs. Tas, ka Nenotveramais ir apbruņots, viņu i nemaz nebiedēja, it sevišķi tāpēc, ka viņš pats bija ] paņēmis līdzi pistoli.

Klusā balsī viņš instruēja Olivanu, kad abi kopā gāja I pa ielu.

—    Es ieiešu ēkā, bet jūs tikmēr stāvēsiet dārzā — sar-1 dzē. Vai jums ir līdzi trauksmes svilpe?

—     Jā, — Olivans lepni teica. — Paņēmu to līdzi ļ katram gadījumam…

—     Tas bija loti saprātīgi, — Menders laipni sacīja. — Kad dzirdēsiet, ka es saucu, tad svilpiet! Bet ne agrāk — vai sapratāt? Kad būšu Nenotveramo dabūjis ciet, tad jau būs vienalga, kas vēl nāk palīgā nogādāt viņu drošā vietā.

—    Es domāju, ka mēs taisījāmies ķert Nenotveramo abi kopā, — Olivans izbrīnījies sacīja.

Bet misters Menders uz šo protestu neko neatbildēja. Kad inspektors rāpās pāri mūrim, dārzā nekas nesakustējās. Viņš devās tieši uz lūku un, atvēris vāku, iespīdināja tur kabatas lukturīša gaismu. Pēc tam viņš lukturīti izslēdza un iekāpa velvētā ejā, kas veda zem ēkas. Inspektors dzirdēja savādus trokšņus, dūkšanu un dunoņu, it kā darbotos kāda mašīna. Uzmanīgi viņš lavījās pa eju uz priekšu, taču neuzdrošinājās iedegt lukturīti un tāpēc taustījās ar izstieptu roku. Pēkšņi viņš saķēra kādu aiz pleca, un tūlīt gāja vaļā kautiņš. Grābjot svešo vīru pie rīkles, viņš sajuta, ka tam ir bārda.

—    Nedomājiet pretoties! — viņš ierēcās. — Nu jūs man esat rokā, Nenotveramais! Māju ir ielenkusi policija.

Viņš dzirdēja steidzīgus solus, pēc tam iestājās dziļš klusums. — Es apcietinu jūs…

Dabūjis spēcīgu dūres triecienu pa žokli, Menders aizstreipuļoja atpakaļ.

—     Esmu notēmējis uz jums ar pistoli, nekustieties no vietas! — viņš kliedza un ieslēdza lukturīti. Viņš ieraudzīja savā priekšā inspektoru Blisu visai savādā izskatā.

Nākamajā rītā Skotlendjardā notika neliela diskusija.

—      Protams, ka policists nesvilpa, kaut ari jūs tur ejā tik skali brēcāt, — galvenais inspektors loti pieklājīgi teica. — Tas taču nebija neviens cits kā Henrijs Arturs Miltons, kas vazāja jūs aiz deguna! Vai tiešām jūs nevarējāt atrast saviem teatrālajiem priekšnesumiem citu brīdi kā vien to, kad es biju atklājis naudas viltotāju bandu? Tā ir lielākā banda, kāda Londonā jebkad

darbojusies. Par laimi, biju nosūtījis uz turieni visas Skotlendjarda rezerves, un mums vismaz izdevās notvert galvenos bandas dalībniekus.

Varbūt jūs domājat, ka bez iemesla pavadu naktis tukšā mājā? Man bija vajadzīgi trīs mēneši, lai izdibi. nātu, kur atrodas naudaszīmju viltotāju darbnīca, bet jūs gandrīz izpostījāt visus manus pūliņus. Taču es jau neko nepārmetu. Nenotveramais jūs krietni iegāza, un tas, galu galā, man ir lielākais gandarījums.

Kad Menders devās uz durvīm, Bliss viņu vēlreiz pasauca atpakaļ.

— Jūsu vietā es par šo piedzīvojumu uzrakstītu kādu rakstu! — viņš ierosināja.

12 momentuzņēmums

Gandrīz katram cilvēkam ir kāds vaļasprieks un mīļākā nodarbošanās. Misis Gārdlinga sev par prieku fotografēja un savā mājā Hempstidā, pagalma pusē, bija ierīkojusi mazu ateljē. Šim nolūkam viņa izmantoja dalu plašās garāžas. Galvenokārt viņa fotografēja puķes un kādu dienu patlaban bija sagatavojusi fotografēšanai brīnišķīgu liliju pušķi Venēcijas stikla vāzē, kad Nenotveramais, bēgdams no policijas, ielauzās garāžā, lai dabūtu benzīnu.

Pa durvīm, kas savienoja garāžu ar fotoateljē, pēkšņi iznācis no tumsas, viņš stāvēja spilgtajā elektrisko spuldžu gaismā tobrīd, kad misis Gārdlinga nospieda aparāta slēdzi. Viņa skatīja Nenotveramo tikai sekundi, jo nākamajā acumirklī viņš jau izstiepa roku un gaismu nodzēsa. Bet misis Gārdlinga bija redzējusi viņu bez jebkādas maskas, un tas bija svarīgākais.

Nenotveramais dzirdēja, ka viņa atrauj vaļā atvilktni un ka pret koku atsitas kāds ciets priekšmets.

— Nekustieties, citādi šaušu! —"viņa teica.

Viņš iesmējās un aizcirta aiz sevis durvis.

Kad ieradās policija, viņš jau sen bija nozudis. Policisti viņai sacīja, ka izsekojot kādu automobiļu zagli. Taču tie nepateica, kas ir šis zaglis, jo to vajadzēja turēt slepenībā. Prese nekādā ziņā nedrīkstēja uzjautrināties par policijas kārtējo neveiksmi.

Misis Gārdlinga uzglabāja šo fotoplati kā kuriozu, un Henrijs Arturs Miltons nemaz nenojauta, ka viņš uz tās ir fiksēts.

Nenotveramais bija Parīzē. Kad Londonā k|uva par karstu, viņš labprāt pārcēlās uz turieni. Bliss kādudien saņēma viņa vēstuli no Parīzes — kā parasti, viņš iesāka bez uzrunas.

"Kādai dāmai Hogartstrītā, Soho, pieder klubs, par ko ieteicu jums painteresēties. Es jau pats grasījos šo dāmu sodīt, jo uzskatu viņu par sabiedrībai bīstamu. Viņa pārdod alkoholiskos dzērienus laikā, kad notikumi to aizliedz, — tas gan ir tikai neliels pārkāpums, bet ar šādu ieganstu viņas darbību var pārtraukt. Vārds: misis Freda Gārdlinga, dzimusi Dimāža; adrese: klubs "Rudais mūks", Hogartstrīta. 1921. gada 7. martā Mančestrā tiesāta par krāpšanu. Sešus mēnešus nosēdējusi cietumā."

Henrijs Arturs Miltons prata neiespējamo padarīt par iespējamu, un Bliss dusmojās, ka pēc Nenotveramā izrīkošanās Skotlendjards vienmēr vēl paliek tam pateicību parādā. Jau pirms telefonsarunas ar Mančestru viņš zināja, ka Nenotveramā sniegtās ziņas ir precīzas.

Viņš nodeva lietu attiecīgajam policijas iecirknim. Tika izdarīta kratīšana, un misis Gārdlingai bija jāstājas tiesas priekšā. Apsūdzētajai piesprieda trīs mēnešus ilgu cietumsodu.

Par tirgošanos ar alkoholiskajiem dzērieniem stundās, kad tas ir aizliegts, šāds sods gan būtu bijis pārlieku bargs, bet policija, pārmeklējot klubu, atrada tādas lietas, kuras Nenotveramais vēstulē nebija minējis.

Misis Gārdlinga uzzināja, kas viņu uzrādījis policijai, un misters Bliss sāka pamatīgu izmeklēšanu, jo viņš pievērsa lielu uzmanību tam, lai dienesta noslēpumi policijā tiktu glabāti simtprocentīgi droši. Pēc sprieduma nolasīšanas misis Gārdlinga uz apsūdzēto sola pagriezās atpakaļ.

— Variet savam draugam Nenotveramajam pasacīt, ka viņš vēl nožēlos, ka ir mani nodevis, — viņa saniknota uzsauca Blisam.

Galvenajam inspektoram iekšā vārījās dusmas.

Iecirkņa inspektors kategoriski noliedza, ka būtu ko teicis par Nenotveramo, un arī detektīvi, kas bija piedalījušies apcietināšanā, neatzinās.

Misis Gārdlinga bija bagāta sieviete un bija arī izdevīgi apprecinājusi savu meitu. Kā viņa bija tikusi pie bagātības, tas gan nebija nekāds noslēpums. Ienākumus viņai deva ne vien klubs, bet arī dažādi ienesīgi blakusdarījumi, un daudzi čeki par lielām summām tika ieskaitīti viņas bankas kontā tādēļ, lai vina turētu muti par šādiem tādiem nepatīkamiem notikumiem.

Kad šo dāmu vajadzēja vest prom uz Holoveju, vina vēlreiz redzēja to policijas ierēdni, kurš bija pateicis, ka vinu esot uzrādījis Nenotveramais. Viņš izturējās ļoti nervozi, jo Bliss bija iedarbinājis visas sviras, lai atrastu vainīgo.

—    Dieva dēļ, nesakiet nevienam, ka es jums to pateicu, — ierēdnis lūdza.

—   Es dotu desmit tūkstošus, lai viņu notvertu. Daudz esmu par viņu dzirdējis, bet redzējusi neesmu vēl nekad.

—     Dīvaini, — teica runīgais ierēdnis, — ka es jūs pirmoreiz satiku tovakar, kad Nenotveramais bija ielauzies jūsu garāžā, lai nozagtu benzīnu…

Misis Gārdlinga cieši paskatījās viņā.

—    Ko, Nenotveramais? Tas bija Nenotveramais? — viņa jautāja, elpai aizraujoties. — Policisti taču teica, ka tas esot bijis parasts laupītājs!

—     Jūs domājat — autozaglis, — policists izlaboja. Viņš priecājās, ka viņa teiktais sagādājis šai dāmai tik lielu pārsteigumu. — Jā, tas bija Nenotveramais. Tā tiešām ir neparasta sagadīšanās. Vispirms viņš ielaužas pie jums un pēc tam uzrāda jūs policijai.

Misis Gārdlinga vairs neklausījās viņā.

Viņa bija saņēmusi atļauju parunāties ar savu precēto meitu, iekams tiek aizvesta uz Holoveju.

—    Annij, — viņa tai teica, — manā ateljē tu atradīsi melnu kasti ar negatīviem. Tā atrodas otrajā kumodes atvilktnē pa labi. Aiznes to uz banku un liec labi uzglabāt, līdz es atkal tikšu ārā.

—      Vai tad tu spriedumu nepārsūdzēsi? — meita vaicāja.

—     Daudz agrāk es tikšu atkal uz brīvām kājām, ja neko neuzsākšu. Noslēdz arī īres līgumu par māju Medoksstrītā! Mēs varam policijā izņemt licenci klubam. Tur atvērsim klubu "Pavards". Nosaukumu es izdomāju pagājušajā naktī.

Nonākusi cietumā, misis Gārdlinga strādāja veļas mazgātavā. Izciezdama sodu, vina domāja par jauno klubu, taču lauzīja galvu arī par to, kā varētu atriebties Nenotveramajam.

Tā bija nelāga sagadīšanās, ka viņas meita Annija tikmēr krietni nopūlējās, lai atjaunotu mātes labo slavu. Vina zināja, cik liela vara ir presei, un, kad misis Gārdlinga jau mēnesi bija sabijusi Holovejā, Annija sāka popularizēt klubu "Pavards". Viņa gan nerakstīja necik spožā stilā, toties prata saistoši papļāpāt. Redaktors lasīja rakstu, ko viņa bija atsūtījusi avīzei "Post Herald", un, ticis līdz kādai noteiktai rindkopai, pēkšņi ieinteresējās. Viņš piezvanīja un lika atsaukt reportieri.

—    Aizejiet pie šīs dāmas un papētiet, kas tur toreiz īsti noticis.

Viņš paņēma zilu zīmuli un atzīmēja rakstā kādu vietu.

Nākamajā svētdienā avīzē parādījās interesants raksts. "Nenotveramais atriebjas" — tāds bija virsraksts, un tālāk tika attēlots, ko misis Gārdlinga piedzīvojusi tonakt, kad fotografēja lilijas Venēcijas stikla vāzē.

"… Māte man aprakstīja tā vīrieša seju, ko skaidri var saskatīt uz fotoplates. Bet, tā kā viņa pret cilvēkiem vienmēr ir loti saudzīga, tad attēlu policijai nenodeva.

Esmu stingri pārliecināta, ka visus šos zemiskos apmelojumus par māti izgudrojis Nenotveramais. Viņa ir pilnīgi nevainīga, viņa nav izdarījusi neko no tā, kas viņai tiesā tika pārmests…"

Rakstā bija arī teikts, ka interesantais negatīvs esot noglabāts drošā vietā un ka par šo lietu vēl būšot runa.

Dīvainā kārtā Bliss šīm ziņām pievērsa maz uzmanības. Viņu interesēja tikai tas, ka tuvākajā laikā tikšot atvērts "Pavards" un šo klubu vadīšot misis Gārdlingas meita.

Annija pēkšņi saprata, ka ir izpļāpājusies par daudz, un atsacījās no turpmākām intervijām. Ko par visu to teiks viņas māte, kad būs iznākusi no cietuma? Ar savu vīru Annija nevarēja apspriesties, jo misters Lepolds juta antipātiju pret sievasmāti un vispār vairījās viņu pieminēt.

Misis Gārdlinga uz znotu loti niknojās, jo viņš vispirms bija parādījies klubā kā grāfs Džolīni, lai gan nebūt nebija tas, par ko uzdevās. Šis fakts tika atklāts tikai pēc kāzām.

Citādi Annija par vīru gan nevarēja sūdzēties. Viņš bija loti bagāts, īrēja skaistu dzīvokli Džerminstrītā, dzīvoja plaši, dāvināja sievai dārglietas un katru gadu veselu mēnesi kopā ar viņu pavadīja Montekarlo, Dovilā vai kādā citā augstākās sabiedrības iecienītā kūrortā.

Viņa jau bieži bija gudrojusi, ar ko viņš īsti nodarbojas. Vīrs tika stāstījis, ka viņam esot darīšanas Sitijā,

bet sava biroja vigam nebija un laiku viņš pavadīja galvenokārt Vestendā. Katrā zinā viņa profesija nelika daudz strādāt.

Annija reiz bija ierunājusies par Nenotveramo, bet viņu tas neinteresēja. Kad misters Lepolds vakarā bija mājās, tad parasti lasīja avīzi un īpašu uzmanību pievēri sa ziņām no Sitijas. Vispār viņš bija taupīgs cilvēks, kas izdevīgi ieguldīja savu naudu. Annijas vīrs cerēja, ka kādreiz viņam būs tik daudz naudas, lai pārceltos uz Parīzi, jo šo pilsētu viņš ļoti mīlēja.

Arī Annija cītīgi lasīja avīzes, bet viņas zinātkāre pilnīgi tika apmierināta ar orientēšanos tiesu prāvās.

Kādu vakaru viņa lāva avīzei noslīgt klēpī.

—    Alfrēd, tas taču ir šausmīgi, — viņa sacīja, — ka tik bieži notiek ielaušanās. Atkal kāda banda svētdien veikalā Hetongārdenā nolaupījusi briljantus četrdesmit tūkstošu mārciņu Vērtībā. Zagli aizbēguši, un nav atklātas nekādas pēdas. Ja es strādātu Skotlendjardā…

—     Bet tu nestrādā Skotlendjardā, — teica misters Lepolds, — un būs labāk, ja tu par šo notikumu nerunāsi.

Skotlendjardā šādus ielaušanās gadījumus uztvēra diezgan mierīgi. Policijas ierēdņi cilvēki vien bija, un, ja juvelieri, neveikuši pat vienkāršākos drošības pasākumus, nenolīguši sargus, glabāja savus dārgumus seifos, kas nav droši pret zagļiem, tad viņiem arī vajadzēja ciest zaudējumus. Policija darīja visu, kas bija tās spēkos, lai atklātu noziegumus, bet, galu galā, Skotlendjardā nestrādāja nekādi gaišreģi.

—     Tie varētu būt bijuši Lūvings vai Mārtiņš, vai

Krūfords, — Bliss prātoja. — Bet varbūt tā ir bijusi tā Parīzes banda, kura ierodas Londonā uz šādām operācijām.

Bandas, kuru galvenā mītne atrodas ārzemēs, parasti ir grūti atklājamas. Parīze no Londonas ir dažu stundu brauciena attālumā, un, ja kāds šādas organizācijas loceklis uzturējās Londonā un veica nepieciešamo sagatavošanos, precīzi saplānoja laiku, sagādāja attiecīgos aparātus un darbarīkus, pārējie varēja ierasties sestdienas vakarā un pirmdienas rītā ar visu laupījumu jau būt gabalā.

Tādos gadījumos svarīgākais bija notvert šīs bandas aģentu Londonā.

Misters Lepolds nepapūlējās izlasīt interviju, ko vina sieva bija sniegusi avīzes "Post Herald" reportierim.

—    Manu dārgumiņ, es tikai dodu tev labu padomu, turēties tālāk no atklātības. Tev taču nav nekāda iemesla kāpt publikas priekšā uz skatuves.

—    Es to darīju tikai mīļās nabaga māmiņas interesēs, — viņa uztraukusies atbildēja. — Un esmu arī cieši apņēmusies izņemt no Ziemeļu un Dienvidu bankas kasti ar negatīviem.

Pēkšņi viņas vīram par to pamodās liela interese.

—    Vai tavai mātei ir dārglietu glabātava Ziemeļu un Dienvidu bankā?

—    Viņa tur gadiem ilgi nogulda savu naudu, un viņai ir arī seifs vērtspapīru glabāšanai… Kāpēc tu smejies?

—      Es nemaz nesmejos, — viņš atbildēja un atkal paņēma avīzi.

Kad Annija bija jau apgūlusies, misters Lepolds iegāja savā kabinetā, palūdza telefona sarunu ar Parīzi un sešas minūtes noslēpumaini kaut ko pārsprieda. Ar Parīzi viņš sazvanījās bieži, un viņa izteicieni vienmSf bija mīklaini.

Nākamajā dienā viņš Londonas dienvidos dzēra tēju pie kāda atvaļināta karavīra — atraitņa, kam piederēja| mazs divistabu dzīvoklītis.

Šis kungs bija naidīgi noskaņots pret visu sabiedrību un jo sevišķi ienīda žokejkluba vadību.

—    Mēnesi nodzīvojiet mierīgi, pēc tam skatieties, k tiekat prom uz Dienvidameriku vai Dienvidāfriku, vai kur nu jums tīk. Varat nopelnīt piecus tūkstošus mār ciņu, un tas ir vairāk, nekā jūs varētu sakrāt piecdesmit gados…

—     Bet tad es zaudēšu savu pensiju, — atraitnis iebilda. — Un savu labo vārdu.

—     To jūs zaudēsiet jebkurā gadījumā, — misters Lepolds vēsi pateica. — Tiklīdz jūsu šefs atklās, ka esat: parādā bukmeikeriem, ar jūsu reputāciju būs cauri. Sākumā iedošu jums piecsimt mārciņu kā rokasnaudu. — Viņš noskaitīja banknotes un nolika tās uz galda. — Es jums uzticos, un jums jāuzticas man. Es klauvēšu pie sāndurvīm — tā. — Viņš izklaudzināja uz galda Morzes ābeces zīmi "viens". — Jums nav jādara nekas vairāk, tikai jāielaiž mūs iekšā.

Vecais vīrs mierīgi paskatījās viņā.

—    Vai nebūtu labāk, ja jūs mani tad arī sasietu un aizbāztu man muti?

—       Par to nu jums nav jāuztraucas, — misters Lepolds smaidīdams atbildēja. — Gan mēs sagādāsim jums ulibi — tādu, ko nevar ne ar dinamītu saspridzināt.

Atraitnis paņēma naudu un, kad misters Lepolds bija aizgājis, noslēpa to drošā vietā. Viņš uzskatīja plānu par loti vienkāršu un domāja, ka to nav iespējams atklāt. Taču Anglijas un Amerikas cietumi ir pilni ar cilvēkiem, kas bijuši šādu ilūziju varā.

Kad misters Lepolds tovakar pārgāja mājās, viņš atrada sievu labā garastāvoklī.

—            Saņēmu vēstuli no mātes. Vina raksta par Nenotveramo.

Dīvainā kārtā šoreiz viņš neteica, lai viņa labāk klusē.

—     Par ko tad tava māte raksta?

—             Par to fotogrāfiju, ko viņa toreiz uzņēmusi, un es nupat piezvanīju uz Skotlendjardu.

Misters Lepolds samirkšķināja acis, bet neko nebilda.

—              Es runāju ar tādu misteru Blisu. Viņš teica, ka tas esot loti svarīgi. Rīt izņemšu fotonegatīvu no bankas un aiznesīšu to viņam. Šķiet, ka tiem tur, Skotlendjardā, nav nevienas viņa fotogrāfijas, un iespējams, ka es saņemšu tūkstoš mārciņu lielu atlīdzību.

—             Nu, vēlu veiksmi! — misters Lepolds pārliecināts teica. — Tam zellim jau sen bija laiks karāties. Viņš ir izstrādājis Jaunu joku ar kādu no maniem draugiem. — Taču neko sīkāk misters Lepolds nepaskaidroja.

Pēc maltītes viņš iegāja savā kabinetā, aizslēdza durvis, izņēma no seifa mazu ādas somiņu ar darbarīkiem un ielika to kabatā.

Pusvienpadsmitos viņš iegāja kādā bārā Šeftsberijas

avēnijas tuvumā, pārlaida skatienu viesiem un pamanīja abus savus draugus, kas vakarā bija ieradušies no Parīzes. Desmit minūtes vēlāk viņš atkal izgāja uz ielas, un draugi viņam sekoja. Piemērotā vietā misters Lepolds apstājās, lai aizdedzinātu cigāru un lai draugi viņu panāktu.

—     Tas tiešām būs veiksmīgs gājiens, — viņš teica.^ — Bankas seifā mēs atradīsim pietiekami daudz — ap-1 mēram septiņus tūkstošus mārciņu angļu banknotēs un astoņus tūkstošus ārzemju valūtā.

—    Vai tajā ēkā kāds dzīvo? — viesis jautāja.

—   Jā. Virs bankas telpām atrodas direktora vietnieka dzīvoklis. Bet viņš ir aizbraucis uz laukiem, lai apciemotu savu slimo māti.

Tas, kā misters Lepolds to visu ir dabūjis zināt, palika viņa noslēpums.

Nosoļojis gabaliņu pa kādu šķērsielu, viņš pieklauvēja pie bankas sāndurvīm. Tūlīt tās atvērās, un visi trīs iegāja iekšā. Tad durvis no iekšpuses tika aizslēgtas.

—     Kā būtu, ja mēs jūs tagad sasietu? — Lepolds vaicāja sargam. Bet bārdainajam vīram pašlaik to vēl negribējās.

—    Varēsiet sasiet arī pirms promiešanas. Es labprāt noskatītos, kā jūs tiksiet galā ar savu darāmo.

Lepolds pamāja. Ceļvedis viņam nebija vajadzīgs. Veikli atvēris tērauda režģi, kas noslēdza pieeju bankas velvēm, viņš devās pa akmens kāpnēm lejup, un pārējie viņam sekoja. Režģa atslēgu viņš bija pagadājis jau agrāk.

īsā gaiteņa galā atradās vēl viens tērauda režģis, un bija redzams, ka ar to kaut kas ticis darīts. Abās pusēs betona sienā bija iecirsti lieli, iegareni padziļinājumi.

—   Tieši pašlaik viņi taisās iebūvēt kārtīgas, smagas tērauda durvis. Bija pēdējais laiks nākt uz šejieni.

Sargs brīnījās par veiklību, ar kādu visi trīs ķērās pie darba. Stundas laikā viņi bija to paveikuši, un smagais režģis atvērās. Lielajā telpā pie griestiem dega gaisma, tāpēc viņi varēja redzēt pietiekami labi. Seifi atradās trīs rindās cits virs cita, un, kad misters Lepolds bija paraudzījies apkārt, viņš neviļus iesmējās.

—    Vienu acumirkli! — Viņš pagāja sāņus un uzsita pa kādu seifu. — Tas pieder manai sievasmātei, — viņš ironiski paskaidroja.

Uz tā bija uzkrāsoti burti "F. E. G.", jo misis Gārdlingu sauca par Fredu Ennu.

—     Mana sieva grib no tā izņemt kaut ko tādu, kas sagādās lielas nepatikšanas Nenotveramajam.

—    Bet nu — pie darba! — teica viens no viņa pavadoņiem. — Mums jāpasteidzas, lai varam savākt to naudu.

Visiem trim laupītājiem mugurā bija mētelis, un viņi piestūķēja pilnas kabatas. Bija jāatzīst, ka savu amatu viņi prata. Nauda nozuda tikpat ātri, cik ātri tika iztukšotas atsevišķās kastes.

—   Tā, tagad vēl sasiesim sargu, — teica Lepolds un izņēma no kabatas virvi.

Kad viņi apskatījās apkārt, bārdainā vīra telpā vairs nebija. Viņi to ieraudzīja lielo režģa durvju otrā pusē. Viņam blakus atradās atvērta melna kaste, un pašreiz viņš pret gaismu aplūkoja kādu negatīvu.

—      Kas ir aizslēdzis režģa durvis? — Lepolds iekliedzās.

Sargs pagriezās.

—     Es. Jūs tikāt atstājuši atslēgu slēdzenē, un tā bija liela neuzmanība.

—              Žigli slēdziet vaļā! — Lepolds uzsauca. Vina rokā bija somiņa ar instrumentiem, kurus vini bi lietojuši, lai atvērtu durvis uz bankas velvēm.

Pēkšņi sargs izbāza roku caur režģi, un viņa pistoles^ stobrs tika notēmēts uz mistera Lepolda krūtīm.

—    Tūlīt dodiet šurp instrumentus!

Misters Lepolds bija tik apmulsis, ka paklausīja bez ierunām.

—     Un, ja kāds no jums sadomās ņemt ārā ieroci, —I sargs mierīgi teica, — tas būs beigts, iekams pagūsļ izvilkt roku no kabatas!

—     Pie velna, kas jūs tāds esat? — Lepolds izbiedēts! jautāja.

:

—       Henrijs Arturs Miltons, pazīstams kā Nenotve-ļ ramais. īstais sargs gul sasiets augšā, direktora kabinetā. Varat sacīt policijai, ka jūs viņu sasējāt. Dažas dienas I es to vīru cītīgi novēroju un biju viņa istabā, kad jūs i ar viņu runājāt par mazo šāvakara operāciju. Izdzirdējis J norunāto klauvējienu pie durvīm stundu agrāk, viņš gan 1 bija mazliet pārsteigts. — Nenotveramais ielika negatīvu I kabatā. — Mīli pasveiciniet savu sievasmāti no ma-1 nis! — viņš vēl noteica un tad, uzmanīgi kāpdamies! atpakaļ, atstāja gaiteni.

13 Šausmīgais doktors liters

Misteram Menderam bija laba draudzene, un tomēr mis Kārberija nebija tik iejūtīga, kā viņš būtu vēlējies.

Viņš uzskatīja Skotlendjardu par interesantāko vietu pasaulē un pastāvīgi runāja par savu darbu. Viņai turpretī patika operete un dejas, un viņa labprāt pavadīja laiku smalkos naktsklubos, kur alkoholisko dzērienu aizlieguma stundās pasniegtā apelsīnu limonāde tik tiešām bija limonāde, nevis kas stiprāks. Kad viņš stāstīja par noziegumiem un noziedzniekiem, viņa garlaikojās, bet, kad viņa stāstīja par pēdējo deju turnīru, viņš visu laiku mēģināja sarunu pavērst atpakaļ uz sev mīļo tematu.

Viņa bieži tikās ar kādu elegantu svešu kungu, kas viņu būtu ņēmis līdzi arī uz teātri un naktsklubiem, bet baidījās, ka varētu ciest viņa labā slava. Tāpēc abi mēdza tikai kopā paēst kādā mazā restorānā. Viņa sauca viņu par Ernestu, kaut gan viņam bija cits vārds. Taču šis fakts viņai nebija zināms.

Lai sekmīgi strādātu par detektīvu, īstenībā nav vajadzīgas nekādas ārkārtējas prāta spējas, taču ir nepieciešama prasme iejusties tā cilvēka dvēselē un apstākļos, kuru grib notvert. Izcilākie detektīvi vienmēr ir bijuši tie, kas pratuši pielāgoties savu ienaidnieku domāšanas veidam. Galvenais inspektors Bliss par to nolasīja misteram Menderam nelielu referātu.

— Tas ir ļoti slikti, ka jūs cenšaties būt pārlieku gudrs. Daudz labāk būtu, ja jūs tikai liktu lietā savus

piecus prātus un apsvērtu, ko pats darītu tā noziedznieka vietā, kurš grib sasniegt savu mērķi. Turpretī jūs šķiežat laiku, perinot trakas teorijas un iedvesmu tām smeloties vecos detektīvromānos, kurus lasīja pirms divdesmit pieciem gadiem. Daudz prātīgāk būtu, ja jūs šo laiku izmantotu gulēšanai.

Misters Menders sataisīja muļķīgu grimasi.

—     Noziedznieks, kuru es pašreiz meklēju, — Bliss nesaudzīgi turpināja, — nenēsā vakara uzvalkus un neapgrozās lepnajos Vestendas lokālos. Viņš iegriežas! dzertuvē "Elephant and Castle", un jums nav pārmērīgi jānopūlē savs prāts, lai izdomātu teorijas. Jums tikai II labi jāprot klausīties, jo Libijs ir cilvēks, kas visur lielās 1 ar saviem piedzīvojumiem.

—     Es pašlaik nenodarbojos ar Libija meklēšanu, —I Menders aizstāvējās. — Pēc manām domām, Neno-1 tveramais…

Bliss izmisis nopūtās.

—     Libijs ir pavisam parasts zemākā ranga noziedz-1 nieks. Viņš vilto naudu un ir jau desmitreiz sodīts. Ja I jums radies iespaids, ka Nenotveramajam ir kaut mazāI kais sakars ar viņu, tad jūs rūgti maldāties.

Bet te Blisam savā ziņā nebija taisnība.

Henrijs Arturs Miltons tomēr interesējās par šiem noziedznieku pasaules melnstrādniekiem. Viņam tie nepatika, un viņš izjuta pret tiem riebumu tāpat kā galvenais inspektors Bliss. Bet viņš tos novēroja.

Tolaik Nenotveramais dzīvoja kādā namā Enterstrītā, ļ Lembetā. Viņa mēbelētā istaba bija lielāka, nekā šādas ' telpas mēdz būt, un izcēlās ar nevainojamu tīrību, jo i viņa saimniece gandrīz visu dienu noņēmās ar tīrīšanu un slaucīšanu. Misis Kilforda bija atraitne, un viņai bija divas meitas. Nellija, vecākā, bija loti skaista un arī ziņkārīga. To, ka viņa ir skaista, Henrijs Arturs Miltons zināja jau sen, bet to, ka viņa var būt ziņkārīga, viņš atklāja, kad Nellija kādurīt ienesa viņam tēju un mazliet aizkavējās durvīs, lai pastāstītu par saviem piedzīvojumiem.

—     … viņš ir daudz vecāks par mani, bet viņam ir loti cēls raksturs. Māte saka, lai taču viņš kādreiz atnākot ciemos, bet viņš negrib. Viņš ir gaužām kautrīgs.

—   Ak tā, viņš samulst un nosarkst, kad uz viņu paskatās? — Nenotveramais uzjautrināts teica.

Viņam pašlaik nebija nekādu sevišķu plānu. Viņam tikai bija jāslēpjas no policijas, kas viņu neatlaidīgi meklēja. Par šīs meitenes mīlestības piedzīvojumiem viņš nepavisam neinteresējās. Daudz svarīgāk Nenotveramajam šķita tas, ka tieši pretī viņam dzīvoja kāds Libijs, kas taisīja viltotu naudu. Nenotveramais izjuta pret šo cilvēku īpašu antipātiju, jo tas viltoja divarpus šiliņu naudaszīmes. Sīktirgotājiem un citiem ļaudīm, ko šis vīrs ar tām apkrāpa, divarpus šiliņi bija diezgan liels zaudējums.

Kādu vakaru, vēlu atgriezdamies mājās, Nenotveramais ieraudzīja Nelliju uz savas ielas stūra. Viņa runājās ar kādu kungu, kas bija galvas tiesu garāks par viņu. Kad Nenotveramais gāja garām, vīrietis novērsās, tāpēc nevarēja skaidri saskatīt tā seju.

—    Bet es taču nekad neesmu bijusi mājkalpotāja, — Nellija teica tajā brīdī, kad viņš atradās blakus.

Nedēlu vēlāk misis Kilforda šņukstēdama viņam pastāstīja, ka Nellija esot aizbēgusi no mājām un apprecējusies ar kādu misteru Hekitu. Vienīgais mierinājums, cik Nenotveramais varēja saprast, bija tas, ka laulība, kā pienākas, noslēgta dzimtsarakstu birojā.

Sev par lielu izbrīnu, Miltons dabūja dzirdēt, ka jaunais pāris medusmēnesi pavadīšot Parīzē.

Taču Nenotveramajam nebija laika domāt par Nellijas mīlestības piedzīvojumiem, viņš visu uzmanību pievērsa Libija darbībai.

Nenotveramais nekādā zinā negribēja nostāties pret likumu vispār. Ja kāds noziedznieks bija izdarījis noziegumu un tiesa spēja viņu par to attiecīgi sodīt, Miltons jutās apmierināts ar Skotlendjarda darbību. Kādu vakaru policija apcietināja misteru Libiju.Viņa darbnīcā tika atrasts liels daudzums teicami nostrādātu tērauda presformu un galvanizējot izgatavotu klišeju. Kad nopratināšanas gaitā lieta bija noskaidrota, galvenais inspektors Bliss izlēma, ka jāpārmeklē arī kaimiņi, jo viņš zināja, ka Nenotveramais uzturas kaut kur tuvumā. Bet Henrijs Arturs Miltons, to paredzēdams, jau bija nozudis.

Reiz vakarā starp vienpadsmitiem un divpadsmitiem viņš Strendā ieraudzīja noslēpumaino Nellijas pielūdzēju. Tikko bija beigušās izrādes teātros, un daudzi atradās ceļā uz mājām.

Misteram Hekitam nebija iespējams būt Londonā, tieši otrādi, viņam kopā ar Nelliju vajadzēja baudīt medusmēnesi Parīzē. Savādi likās arī tas, ka galvā viņam bija cilindrs un mugurā smalkas drēbes, turklāt viņš pavadīja dāmu, kura nebija Nellija.

Tā kā Nenotveramais bija informēts arī par savu pretinieku privāto dzīvi, viņš šai dāmā pazina mis Kārberiju, inspektora Mendera draudzeni.

—    Tas gan ir loti interesanti, — viņš klusu noteica.

Dažas dienas vēlāk Nenotveramais pārcēla savu darbības lauku uz īšeru.

Sanatorija, ko šā ciema tuvumā bija ierīkojis doktors Litērs, atradās loti ērtā, kaut arī vienkāršā ēkā liela parka vidū. Doktoram pacientu bija maz, taču tie nāca no loti labām aprindām. Viņš bija laipns cilvēks un darīja visu, lai saviem slimniekiem uzturēšanos šeit vērstu pēc iespējas patīkamāku. Nebija daudz tādu iestāžu, kas būtu iekārtotas tik konfortabli un moderni kā viņa sanatorija. Doktors Litērs bija bagāts un neprecējies, patiesībā viņam rūpēja tikai viņa darbs. Pacienti un vēl nedaudzi citi, kam bija kāds sakars ar sanatoriju, viņu loti cienīja.

Doktors varēja darbiniekus izvēlēties, un, ja viņš izvēlējās tādus, kas sagādāja iespējami maz rūpju, tad to taču viņam nepavisam nevarēja pārmest.

Misters Ross bija jauns pacients. Doktors Litērs gandrīz vai nebija gribējis viņu uzņemt, jo šis vīrietis bija gan sirsnīgs, bet paskalš.

—     Mana krustmāte pirms pieciem gadiem uzturējās te pie jums sanatorijā, un viņa rakstīja man uz Dienvidāfriku, ka jūs rūpējoties par viņu vairāk un labāk nekā jebkurš cits ārsts, ar ko viņa konsultējusies pirms tam. Tāpēc arī esmu tagad ieradies pie jums.

Misters Ross uz tvaikoņa bija nonācis līdz nervu sabrukumam, un viņa stāvoklis ceļojuma laikā kļuva tik riskants, ka kapteinis gandrīz vai izsēdināja viņu krastā Madeirā.

— Naudas man netrūkst, un, ja mani uzņemsiet, jums nebūs arī nekādu nepatikšanu ar apmeklētājiem. Es Anglijā nevienu nepazīstu.

Varēja redzēt, ka viņš ir loti nervozs. Rokas viņam trīcēja un sejas muskuli raustījās. Doktors Litērs domāja, ka tās ir žūpošanas sekas.

Viņš tomēr iedeva šim vīrietim istabu, noteica diētu un bija patīkami pārsteigts redzot, ka misters Ross paliek mierīgi gultā, lasa avīzes un nemaz netaisās traucēt pārējo pacientu mieru.

Tai pašā stāvā atradās vēl trīs slimnieki, to vidū — kāda vecāka dāma, kas jau divus gadus bija doktora Litēra uzraudzībā. Misters Ross reiz novēroja viņu dārzā. Viņa izskatījās bāla un nopietna un neuzticīgi nopētīja Rosu. Kādam dārzniekam, kas viņai bija uzkliedzis, kad dāma plūkusi puķes, doktors uzteica vietu. Viņš pastāstīja misteram Rosām, ka tā esot mis Alisija Timsa.

Misters Ross bija pavadījis sanatorijā četras dienas, kad kādu pēcpusdienu tur ieradās apmeklētāja. Pacienti tobrīd atpūtās dažādās vietās parkā. Arī misters Ross bija iesnaudies, jo siltais laiks un svaigais pavasara gaiss darīja savu, lai pēc labas maltītes viņam uznāktu miegs.

Doktora kabinets atradās zem mistera Rosa istabas, un spalga sievietes balss uzmodināja viņu. Sieviete pret kaut ko protestēja, un ārsts viņai aizrādīja, lai izturas mierīgāk. Pēc tam abi sāka sarunāties klusinātā tonī.

Misters Ross todien bija piecēlies no gultas un patlaban atlaidies tajā ar visām drēbēm. Tagad viņš paņēma grāmatu, brilles un izgāja parkā. No turienes viņš redzeja, ka sanatorijas automobilis aizveda viešņu atpakaļ uz vilcienu. Pārējie pacienti gandrīz visi gulēja, bet pēc kāda brīža viņš satika atlaisto dārznieku.

—    Es nemaz neesmu noskumis, ka man jāiet prom, — tas teica. — Te vienmēr redz tikai vecus cilvēkus, un parasti nemaz nepaiet ilgs laiks, līdz viņi nomirst. Mums te ir bijis tikai viens vienīgs pacients, kurš nav šķīries no šīs pasaules.

—    Jā, veco zēn, tās nu gan ir drūmas izredzes, — misters Ross piebalsoja.

—    Vini, protams, nomirst tāpēc, ka ir veci. Cilvēks taču nevar dzīvot mūžīgi. Es uzskatu viņu par tiešām labu ārstu, un līdz šim jau nevienam nav izdevies vecus cilvēkus padarīt atkal jaunus. Vienīgais, kurš te nenomira, bija kāds vecs kungs, kam radinieki atbrauca pakal un aizveda prom. Šie cilvēki arī zina, ka viņiem vairs nav daudz atlicis, ko dzīvot. Ieradušies šeit, viņi vienmēr uzraksta testamentu.

Vai redzat tur mis Timsu? Viņai ir traki daudz naudas, un to visu viņa atstās savai agrākajai istabmeitai, kas viņu kopusi. Man tas kļuvis zināms nejaušības pēc, jo es parakstīju testamentu kā liecinieks. Varēju to labi izlasīt, jo vecajai dāmai pēc parakstīšanās uznāca ģībonis.

—    Varbūt jūs vēl atceraties, kā sauca istabmeitu? — misters Ross nevainīgi pajautāja.

—   Jā. Viņas vārds bija Heheta vai Hekita, vai tamlīdzīgs. Pēdējā vecā dāma, kas te ir mirusi, arī novēlēja savu naudu kopējai. Tās vārdu gan esmu piemirsis. Zinu tikai, ka viņa noslīka sešus mēnešus pēc tam, kad bija saņēmusi šo mantojumu. Tad te vēl bija tāds vecs kungs, kas novēlēja īpašumu piecdesmit tūkstoš mārciņu vērtībā kādai meitenei, jo jaunībā bija labi pazinis viņas tēvu.

Es to pastāstīju jaunajai dāmai, kura vakar šeit viesojās, kamēr doktors bija Begšotā. Viņa bija ļoti skaista, turklāt līdzīga tai dāmai, kas apmeklēja doktoru apmēram pirms stundas.

Vēlu vakarā, kad pacienti gulēja vai vismaz viņiem vajadzēja gulēt, sanatorijā atgriezās jaunā meitene, kas te bija bijusi jau pēcpusdienā. Misters Ross, pielicis pie auss mazu klausāmo aparātiņu, gulēja garšļaukus uz grīdas. Ar milzīgu interesi viņš klausījās diezgan juceklīgajā sarunā, kas notika istabā zem viņa.

— … Tu vari uzskatīt mani par ziņkārīgu, bet tagad esmu visu izdibinājusi… Es tev sekoju līdz Vaterlo stacijai… Ko tas viss nozīmē?

Vēlāk viņa vairs nešķita tik enerģiska un tik daudz nerunāja pretī. Laikam viņa un doktors bija par kaut ko vienojušies. Misters Ross vēl dzirdēja vārdus "maza māja".

Runātā sakarību viņš visā pilnībā nebija izpratis un jutās pārsteigts, kad pēc trim dienām uzzināja, ka doktoram darba darīšanās jābrauc uz Parīzi.

Stundu vēlāk arī viņš atstāja sanatoriju, bet pagāja ilgs laiks, līdz viņam izdevās noskaidrot doktora atrašanās vietu.

Enterstrītā, Lembetā, kādu nakti ap pulksten diviem mieru iztraucēja skaļš kliedziens. Šai bēdīgajā apkārtnē kliedziens tādā laikā nebija nekas ārkārtējs. Uz ielas stūra satikās divi policisti, kuru iecirkņi te robežojās.

Pretēji dienesta priekšrakstam viņi uzsmēķēja, un viens pagriezās uz to pusi, no kuras bija atskanējis kliedziens.

—    Tur kādu sit, — tas tikai īsi pateica.

Viīji nogaidīja, vai nedzirdēs vēl kādus kliedzienus, bet viss bija klusu. Tas likās savādi. Izbaiļu kliedziens, kam neseko nākamie, parasti nenozīmē neko labu.

Abi policisti lēnām gāja pa ielu. Viiļi ieraudzīja vaļēju logu, pa kuru kāds skatījās ārā.

—      Nākamajā mājā, — vīrietis sacīja. — Kopš viņi te dzīvo, tā ir pirmā reize, kad tur dzird kādu troksni. Pagaidiet acumirkli, es tūlīt noiešu lejā.

Policisti pie šādiem iedzīvotāju paziņojumiem bija pieraduši. Tūlīt pēc tam vīrietis iznāca. Pa starpām viņš bija uzvilcis mugurā mēteli.

—     Blakusmājā dzīvo kāds vīrietis un sieviete. Viņi ievācās tikai pagājušomēnes. To bija redzējusi tikai mana sieva. Viņi atveda mēbeles vakarā, kad lija. Bet līdz šim par viņiem nekas vairāk nav dzirdēts.

Viens no policistiem aplūkoja divstāvu mājas fasādi. Liela auguma vīrs ar makšķerkātu būtu varējis aizsniegt jumta tekni. Augšstāvā bija divi logi, apakšā — durvis un viens logs.

—     Jā, bet, ja viņi nenāk no savas mājas ārā, mēs taču neko nevaram šeit darīt, — viņš domīgi teica.

Kaimiņiem bija vien jāpiekrīt. Viņš laikam arī būtu gājis atkal gulēt un policisti būtu smēķējuši tālāk, ja otrs policists tobrīd nebūtu pamanījis augšējā logā gaismu. Tā plaiksnījās šurpu turpu un bija lāgiem gaišāka, lāgiem tumšāka.

—    Tai istabā deg, — viņš teica, nokabināja sev no sāna steku un sāka ar to dauzīt pa mājas durvīm.

Iela drīz vien atdzīvojās. Viens durvju pildiņš ielūza. Kad policists izbāza cauri roku un no iekšpuses atslēdza durvis, viņam pretī sitās dūmu mutulis.

—    Modini augšā cilvēkus apkārtējās mājās! — viņš uzsauca kolēģim. — Un jūs, jaunā kundze, aizskrieniet un izsauciet ugunsdzēsējus!

Pats viņš devās mājā iekšā, taustīdamies uzkāpa pa trepēm un atgrūda va|ā durvis uz priekšistabu. Liesmu versme sākumā aizdzina policistu atpakaļ, bet, ieraudzījis degošajā gultā kādu sievieti, viņš sakopoja visus spēkus, lai izstieptu to no istabas.

Sievietes nonešana lejā pa kāpnēm prasīja pārcilvēciskas pūles, jo dūmi policistu smacēja vai nost. Kad viņš izstreipuloja laukā, ieradās ugunsdzēsēju mašīnas. Dažas minūtes vēlāk tām sekoja ātrās palīdzības auto un nogādāja sievieti tuvākajā slimnīcā. Ar briesmīgu durtu brūci sānos viņa tumēr bija vēl dzīva, taču īsu brīdi pēc ievietošanas slimnīcā nomira. Viņa bija jauna un loti skaista.

Policists piezvanīja savai priekšniecībai, un inspektors Menders nākamajā rītā ziņoja Blisam.

—     Pavisam parasts gadījums. Kāds Brauns nodūris savu sievu, un strīda laikā droši vien būs apgāzusies lampa. Brauns vēl nav apcietināts, bet mēs esam izsūtījuši viņa personas aprakstu uz visām malām.

Bliss jau bija izlasījis tā policijas inspektora ziņojumu, kura iecirknī nelaime notika.

—     Neviens nezina, vai tā vīrieša vārds ir Brauns, neviens viņu nav redzējis, un visa grīda bija piesūkusies ar petroleju. Ja neņem vērā šos faktus, jūsu ziņojums ir puslīdz pareizs. Būs labāk, ja ar šo gadījumu nodarbosies inspektors Lindons. Tas taču ir noticis viņa rajonā.

Visu dienu detektīvi un ugunsdzēsēji kūpošajās drupās meklēja pazudušā vīrieša pēdas. Bet tas uzturējās pavisam citur, un viņam klājās labi.

Doktors Litērs sēdēja savā kabinetā, smēķēja un lasīja biezu medicīnas grāmatu. Pēc laiciņa viņš to aizvēra, nolika plauktā un izņēma no atvilktnes kādu dokumentu. To izlasījis, viņš pazvanīja. Tūlīt parādījās slimnieku kopēja.

—     Ak, māsa, mis Timsa mani nemaz vairs neliek mierā. Viņa grib rakstīt jaunu testamentu.

—    Vai tad viņa pirms mēneša neizteica savu pēdējo gribu? Vai viņa nenovēlēja visu savu naudu kādai misis Hekitai?

Viņš pamāja. — Acīmredzot viņa atkal ir pārdomājusi. Tagad viņa vēlētos atstāt savu īpašumu kādas senas draudzenes meitai, mis Kārberijai, un es esmu uzrakstījis testamentu saskaņā ar viņas vēlmēm. Vai jūs nebūtu tik laba un neparakstītu to kā lieciniece?

Kopēja domīgi paskatījās viņā.

—    Bet diez vai mis Timsas stāvoklis ļauj viņai parakstīt testamentu. Vai jūs. domājat, ka tā būs labi?

—   Tas taču viņu iepriecinās. Pēc dažām dienām viņa savu nodomu droši vien atkal mainīs. Bet tagad iesim augšā un dabūsim viņas parakstu, kamēr viņa vēl ir nomodā. Arī nakts māsa varēs parakstīties.

Pulkstenis nosita vienu reizi. Doktors, ieslēdzis jauno testamentu savā seifā, jau gribēja likties gultā, kad pie durvīm piezvanīja kāds svešinieks. Viņš bija ieradies automobilī kopā ar trim pavadoņiem. Litērs aplūkoja bārdainā vīra seju, kas viņam šķita loti pazīstama.

—     Esmu galvenais inspektors Bliss no Skotlendjarda, — policijas ierēdnis stādījās priekšā. — Es gribētu noskaidrot kādas Enterstrītā, Lembetā, noslepkavotās misis Braunas nāves apstākļus, kā arī uzzināt patiesību par to, kā gājušas bojā divas citas sievietes, kuras saņēma lielus mantojumus no jūsu bijušajām pacientēm. Sekojiet man!

Pēc dažām nedēļām doktoru Litēru notiesāja uz nāvi, bet viņš vēl aizvien nespēja apjēgt, kā viss noticis.

—    Doktors Litērs darbojās pēc vienkāršas shēmas, — J Bliss skaidroja inspektoram Menderam. — Viņam piederēja sanatorija, un nekādi nav iespējams pierādīt, ka pacienti, kas tur nomira, ir tikuši noslepkavoti. Tie mira dabiskā nāvē, bet viņš šos pacientus bija rūpīgi izvēlējies. Pa visu valsti viņš meklēja bagātas vecākas dāmas, kurām nebija radinieku. Viņš centās šīs dāmas pierunāt, lai apmetas viņa sanatorijā. Tur bija lieliska bibliotēka. Protams, doktors rādīja viņām arī brīnišķīgā parka un komfortablo palātu fotogrāfijas. Kad nu viņas tur ieradās, pārējo varēja izdarīt diezgan viegli.

Galvenais bija sameklēt mantinieci, kurai paciente tad novēlēja savu īpašumu. Ar paša ietekmi, varbūt arī ar narkotisku līdzekļu palīdzību viņš piespieda upurus sastādīt un parakstīt testamentu. Vai mantinieces viņš katrreiz apprecēja, to man neizdevās noskaidrot, bet misis Kilfordas meitu viņš noteikti apprecēja. Doktors Nelliju nogalināja, kad viņa bija atklājusi, kas viņš tāds ir. Ar mis Kārberiju viņš katrā ziņā būtu rīkojies tāpat…

—    Kārberiju? — Menders jautāja. — Es pazīstu kādu jaunu dāmu, kuru tā sauc. Bet, galu galā, kā jūs to visu dabūjāt zināt?

—     Es saņēmu vēstuli no Nenotveramā.

14 laipnais kurpnieks

Londonā dzīvoja brāli Pelčeri, kas savā zinā bija speciālisti, kaut arī neviens viņus tā negodāja. Policijā viņus sauca vienkārši — "tie divi". Tie, kuriem viņi bija uzbrukuši, atkarībā no temperamenta saukāja viņus pavisam citos vārdos.

Mārlovs Džoiners bija pēdējais no viņu upuriem. Ar pilnīgi nosaitētu galvu viņš gulēja slimnīcā un stenēdams un vaidēdams stāstīja galvenajam inspektoram Blisam, ko viņam nācies piedzīvot. Vēl klāt bija divi augstāki policijas ierēdņi un divi stenogrāfisti, kas pierakstīja smagi ievainotā liecību.

Ārsti diez kā necerēja, ka viņš izveseļosies. Bet laimīgā kārtā viņiem nebija taisnība, kaut gan cietušais veselu nedēlu atradās starp dzīvību un nāvi.

Bliss paņēma protokolu līdzi uz Skotlendjardu.

—     Es nezinu, ar kuru lietu lai tagad nodarbojos — "tie divi" vai "Nenotveramais". Bet Nenotveramais sabiedrībai nozīmētu lielāku zaudējumu.

—    Varbūt "tie divi" ir identiski ar Nenotveramo, — ieminējās inspektors Menders.

Bliss uzmeta viņam ledainu skatienu.

—    Nenotveramais gan ir parādījies dažādi maskējies un dažādās lomās, bet es nevaru atcerēties, ka viņa persona kaut reizi būtu dubultojusies. Dubultā veidā viņš varētu būt pagadījies ceļā tikai tādam, kas ir pilns kā mārks.

Ko nezināja Skotlendjards, tas loti labi bija zināms

Nenotveramajam, kas darbojās nemitīgi un, izmantodams savus sakarus ar noziedznieku pasauli, bija izsekojis un identificējis "tos divus". Vini dzīvoja kādā priekšpilsētā un brīvo laiku pavadīja, audzējot rozes.

Jau piecas nedēļas Henrijs Arturs Miltons meklēja pierādījumus, kuri varētu pārliecināt tiesu, taču tādi nebija sadabūjami, un beigu beigās viņš nolēma ar šo lietu tikt galā pats.

Kādā agrā rītā abi brāli tika atrasti uz ielas netālu no savas mājas un nogādāti slimnīcā kritiskā stāvoklī.

Vini bija apstrādāti tikpat briesmīgi kā viņu upUri, un pagāja astoņas nedēļas, līdz viens no viņiem sāka atlabt. Neko sīkāk viņi policijai nestāstīja, pateica tikai to, ka viņiem uzbrucis vesels bars huligānu. Ne viens, ne otrs nepieminēja to vīru, kas viņiem iepriekš bija piezvanījis.

—     Jūs droši vien jau esat dzirdējuši par mani — esmu Nenotveramais un jau ilgāku laiku uz jums skaišos…

Kamēr viņi vēl apspriedās, kā vislabāk, nesaceļot lielu troksni, tikt no šā vīra va|ā, viens brālis pēkšņi tika notriekts gar zemi. Otrs metās palīgā, bet arī viņu ķēra tik šausmīgs sitiens, ka viņš tūlīt sabruka bez samaņas. Atjēdzies viņš konstatēja, ka gul gultā, bet brālis — blakusgultā.

Beidzot abi tika izlaisti no slimnīcas, un nu viņi kala atriebības plānus.

—    Ņemot vērā visu, ko mēs zinām, Harij, mums gan vajadzētu būt pa spēkam noķert šo savādo putnu.

Kādā smalkā Vīnes kafejnīcā Kellijs Rozefīlds izšāva uz vīrieti, kuru ienīda kā rūgtu nāvi. Taču viņš netrāpīja, un otru šāvienu raidīja svešais. Ievainots plecā, Kellijs nogāzās uz grīdas.

Viņam bija paradums šad un tad iekaustīt savu draudzeni. Viņš dzīvoja kopā ar to lepnā mājā un reiz, jau atkal sadomājis klupt šai sievietei virsū, nepiesardzības dēl bija atstājis vaļā dzīvokļa durvis. Tāpēc kungs, kas dzīvoja zem viņiem, varēja ieiet bez kādiem šķēršļiem. Ko viņš izdarīja ar Kelliju, to neviens īsti nezināja, bet mistera Rozefīlda draugi vēl ilgi par to runāja.

Kellijs savus ievainojumus izskaidroja dažādi. Vienreiz viņš stāstīja, ka viņam esot uzbraucis automobilis, citreiz — ka esot gāzies un atsities pret laternas stabu, beigās — ka esot kritis no zirga. Un vina visneticamākos izteikumus ikreiz apstiprināja Karmena Flora, kurai patiesībā bija pilnīgs pamats no vina šķirties.

Par šaudīšanos kafejnīcā viņa bija vēl vairāk saniknota nekā viņš pats, un, kad Kellijs ievainots gulēja slimnīcā, Karmena Flora devās meklēt vīrieti, kurš bija viņu sašāvis.

Bet Henrijs Arturs Miltons zināja, ka viņu meklē arī vēl citi. Vīnes kafejnīcās nevar šaudīties ar pistoli, nepievēršot sev policijas uzmanību. Tāpēc viņš pārcēla darbošanās arēnu uz Berlīni. Četrus mēnešus vēlāk Miltons savā Londonas viesnīcā satika Karmenu Floru, un viņa to pazina. Viņa neko nesacīja, bet viņas acu iegailēšanās pauda pietiekami daudz. Viņš iegāja savā istabā, sakravāja koferi, piezvanīja, lai sagatavo rēķinu, un jau pēc pusstundas viesnīcu bija atstājis.

Nenotveramais neticēja laimīgām sakritībām ne labā, ne sliktā nozīmē un savas neveiksmes nekā necentās attaisnot.

—    Es to zelli dabūšu rokā, kaut arī man būtu jāgaida piecdesmit gadu, — Kellijs teica.

Skotlendjardā Kelliju uzskatīja par loti riebīgu tipu. Viņš bija zaglis un visvairāk tādās aprindās arī apgrozījās. Kellija partnere, ko viņš uzdeva par savu sievu, jau bija palīdzējusi viņam iekasēt lielas summas. Viņš izspieda naudu galvenokārt no jauniem kungiem, jo Karmena Flora bija skaista un prata būt loti, loti laipna.

Padzirdējis par Kellija ierašanos, Bliss tūlīt aizsūtīja kādu seržantu izdibināt, vai viņš ilgi paliks Londonā.

—    Esmu Anglijas pilsonis, un jūs nevarat mani izraidīt, — Kellijs uztraucies sacīja. — Es Londonā kārtoju privātas darīšanas.

—    Mēs varētu vismaz ielikt jūs cietumā, — policijas ierēdnis laipni atbildēja, — bet tas jums nekādā ziņā nepatiktu. Taču tur jūs noteikti nokļūsiet, ja atkal rīkosiet jaunas mazas viesības un ielūgsiet uz tām jaunus kungus.

Kellijam bija netīra sirdsapziņa, jo tieši iepriekšējā vakarā pie viņa bija viesojies kāda miljonāra dēls. Gandrīz nevienam miljonāra dēlam nav naudas, bet viņu bagātie tēvi maksā jebkuru summu, lai ģimenes labo vārdu saglabātu neaptraipītu.

—   ja jums skauž, ka ielūdzu citu cilvēkus… — viņš iesāka.

Seržants pēkšņi kļuva loti nepieklājīgs.

—     Paceliet rokas! Paskatīšos, vai jums līdzi nav pistole.

Kellijs paklausīja, jo savu brauniņu bija labi noslēpis.

Noklausījies seržanta ziņojumu, Bliss stipri vien ieinteresējās.

—    Nupat saņēmu ziņu no Vīnes policijas. Tur Kelliju kāds sašāvis, un mans austriešu kolēģis domā, ka šāvējs varētu būt Nenotveramais. Ja tas atbilst patiesībai, tad tagad Miltons droši vien ir Londonā.

Viņš aizsūtīja pēc Mendera, un tas tūlīt arī ieradās.

—     Varbūt ar Kellija starpniecību mēs varam dabūt rokā Nenotveramo. Bez tam būtu noskaidrojama vēl vien sīka lieta. Jūs taču atceraties brāļus Pelčerus, kuri apmēram pirms sešām nedēļām ar smagiem ievainojumiem tika nogādāti Lūishemas slimnīcā?

Menders to atcerējās labi.

—    Tie abi jānovēro. Ar to es gan negribu apgalvot, ka viņi ir "tie divi", bet daži ziņojumi dara mani uzmanīgu. Ja viņi tiešām ir "tie divi", tad arī viņu nelaimes gadījums ir uz Nenotveramā sirdsapziņas.

—     Bet tie taču ir patiesi cienījami cilvēki. Viņi abi strādā Sitijā, — Menders iebilda.

—    Tāpēc viņi vēl nebūt nav cienījami cilvēki.

Kellijs bija diezgan turīgs vīrs. Viņš varēja atļauties

dzīvot vienā no labākajām viesnīcām un spēja arī algot privātdetektīvus sava ienīstā pretinieka meklēšanai. Viņa partnerei piederēja loti daudz rotaslietu, kaut gan citādi viņš pret to bija drīzāk rezervēts, pat skops. Kad viņi abi ceļoja, viņa katrā ziņā brauca otrajā klasē, turpretī viņš — pirmajā.

Kellija godkāre tomēr prasīja, lai viņa sieva nēsātu krāšņas dārglietas. Viņas kaklarotas, rokassprādzes, gredzeni un piespraudes ceļojumu laikā vienmēr atradās mazā somiņā viņam pie vidusjostas. Ikreiz pirms vakariņām Kellijs izsniedza viņai rotaslietas, bet pirms gulētiešanas tās atprasīja.

Kādu vakaru viņš atkal dzīrās izsniegt Karmenai ] Florai dārglietas, bet sulainis pieklauvējis pavēstīja, ka kāds vīrietis vēloties runāt ar misteru Kelliju. Kellijam 3 bija bail no detektīviem, un viņš vaicāja, kāds tas kungs ļ izskatoties. Izdzirdējis, ka tas esot pavecāks kungs, 1 Kellijs jutās atvieglots.

"Kungs" bija mazliet pārspīlēti sacīts. Sirmajam apļ meklētājam mugurā bija apnēsāts uzvalks, uz acīm brili Ies, un viņš sacīja, ka esot kurpnieks. Viņš likās esam loti nervozs un nevēlējās sākt sarunu ar Kelliju, iekams Karmena Flora nebija aizsūtīta uz otru istabu.

—     Es gribētu jums pastāstīt par to cilvēku, kas īrē pie manis istabu, — pēc tam viņš satrauktā balsī iesāka. — Es, protams, labprāt neliktos ne zinis par lietām, par kurām man nav nekādas daļas, taču esmu nodzīvojis vienā mājā divdesmit piecus gadus, sities šā un tā, ne! kad vēl neesmu palicis nevienam parādā ne šiliņa, bet tas īrnieks, kas man tur ir…

Viņš pastāstīja, ka īrnieks pie viņa ievācies pirms trim nedēļām, izturoties mierīgi un izejot no mājām tikai vakaros. Tiktāl viss arī esot kārtībā, jo viņš, kā pats teicis, strādājot par naktssargu.

—     Taču man radās aizdomas, — kurpnieks, kura vārds bija Hejs, turpināja. — Kad nesen viņš vakarā bija aizgājis, es atvēru viņa guļamistabas durvis un atradu uz galda šīs viesnīcas plānu. — Viņš iebāza roku kabatā, izņēma papīra lapu un izplāja to uz galda. — Redziet, te tā ir, — kurpnieks teica un norādīja uz atzīmi "Kellija istaba". Zemāk, ar krustiņu atzīmētā vietā, bija rakstīts: "Šeit glabājas sievas dārglietas".

Kellijs, papētījis plānu, nobrīnījās. Krustiņš bija uzvilkts tieši tai vietā, kur viņš pa dienu lielā koferī ieslēgtas glabāja dārglietas.

—    Es sev teicu, — misters Hejs atkal sāka runāt, — ka viņam jābūt kramplauzim un ka mans pienākums ir jūs brīdināt.

—    Kāds tad viņš izskatās? — Kellijs it kā starp citu pavaicāja.

Misters Hejs loti pamatīgi aprakstīja savu īrnieku, un Kellijam vairs nebija nekādu šaubu par to, kas ir šis varbūtējais laupītājs. Viņš noskaidroja, ka kurpnieks dzīvo viens.

—     Kā būtu, ja jūs kādu nakti, kad viņš ir prom, ielaistu mani vina istabā? — Kellijs domīgi apjautājās.

Misters Hejs mazliet pavilcinājās un tad ieminējās par policiju.

—     Ak, policijai tur nav nekādas daļas! — Kellijs atbildēja un izņēma no kabatas žūksni naudaszīmju.

Nākamajā rītā viņš deva rīkojumu Karmenai Florai. — Tu tūlīt brauksi uz Vīni un gaidīsi mani tur! Es ieradīšos pēc dažām dienām.

—     Ko tad nu atkal esi sagudrojis? — viņa jautāja.

Pie šādiem negaidītiem ceļojumiem Karmena Flora

gan bija pieradusi.

Viņš atbildēja tik nekaunīgi, ka viņa apklusa.

Pēcpusdienā viņš samaksāja rēķinu par viesnīcu. Karmena Flora jau bija paņēmusi līdzi visu bagāžu, un viņš mierīgā garā varēja doties uz kurpnieka māju.

Taču Kellijs nebija vienīgais, pie kā iepriekšējā vakarā ieradās apmeklētājs. Brāļi Pelčeri savā dzīvojamā istabā pašlaik spēlēja partiju domino, kad piepeši tika pieteikts misters Hejs.

—    Kas tad tas nu atkal ir? Harij, vai tu pazīsti tādu misteru Heju?

Bet brālis nemācēja viņam neko teikt.

Pēc mirkļa vecais kurpnieks jau stāvēja istabā.

—    Man nepatīk bāzt degunu citu cilvēku darīšanās, — viņš teica. — Esmu godājams pilsonis tāpat kā jūs, bet es lasu avīzes un esmu šo to secinājis.

Uz brīdi viņš apklusa, bet abi brāļi tikai nelaipni skatījās uz vinu.

—     Jūs taču esat tie kungi, kurus kādu vakaru uz ielas piekāva? Es par to lasīju un pēc tam saglabāju avīzes izgriezumu. Un vajadzēja nu arī tā sagadīties, ka mans īrnieks paskatījās man pār plecu, kad nesen to rakstu vakarā pārlasīju. — Kāpēc jūs šo izgriezumu saglabājat? — viņš smiedamies jautāja. — Es viņam teicu, ka tādus rakstus vienmēr nolieku. — Žēl gan, — viņš atbildēja, — ka neesat pastāstījis policijai, kas īstenībā viņiem uzbruka. Tas taču bija Nenotveramais.

Abi brāļi ātri pacēla skatienu.

—     Vai viņš vēl kaut ko sacīja? — Harijs jautāja.

Kurpnieks ar roku pārbrauca pār neskūto zodu.

—     Jā, un patiesībā tāpēc es gribēju ar jums runāt. Viņš teica: "Tos divus īstenībā vajadzēja piebeigt. Tuvākajās dienās es ar šo lietu vēl nodarbošos."

Atbildēdams uz vinu jautājumu, misters Hejs aprakstīja savu īrnieku sīkāk un pastāstīja vēl šo to par vinu. Abi brāļi satriekti saskatījās.

—   Ja mēs jums iedotu dažas mārciņas, — Harijs tad ierosināja, — jūs taču varētu rītvakar aiziet uz kino un atstāt mums sava dzīvokļa atslēgu? Jūs teicāt, ka līdz pulksten desmitiem viņš uzturoties mājās?

—     Līdz vienpadsmitiem, — Hejs pārlaboja.

Kurpnieks saņēma piecas mārciņas un nolika uz galda atslēgu. Kellijs par to bija samaksājis divtik daudz.

Abi brāli vēl ilgi apspriedās.

—    Ja mēs viņu pēc tam atstāsim tur, vecais noteikti ies uz policiju. Labāk klusi nodarīsim to lietu un vēlāk nogādāsim viņu citur! Tā viss notiks mierīgi, un neviens mums neko nevarēs piesiet.

Tiktāl vienojušies, viņi nolēma nozagt automobili. Nākamajā naktī tas arī izdevās. Kāds ārsts bija aizsaukts vizītē pie pacienta, brāli paņēma viņa auto un apmierināti brauca uz to māju, kur cerēja sastapt Nenotveramo.

Tā bija neliela ēka ar dārziņu priekšējā pusē, un, kārtīgāk papētot, brāli krūmos būtu atraduši plāksnīti ar uzrakstu, ka māja ir izīrējama.

Kurpnieks to tika noņēmis apmēram pirms nedēļas, kad bija ievācies dzīvoklī. Par mēbelēm viņš bija izdevis loti maz, gaitenī bija redzams tikai mazs paklājiņš.

—    Tā ir istaba pa labi no kāpnēm, otrajā stāvā, — Harijs klusu teica, slēgdams vaļā ārdurvis.

—     Vai tu uzvilki gumijas cimdus?

Otrs palocīja galvu.

Iegājuši iekšā, viņi bez trokšņa aizvēra durvis. Harijs kāpa augšā pirmais un palika durvju priekšā stāvam. Telpā kādam vajadzēja būt, jo viņi dzirdēja klusus trokšņus. Harijs izņēma gumijas steku un, tumsā pasmīnējis, nospieda rokturi.

—     Kas tur ir? — kāda balss iekšpusē jautāja.

Kā par nelaimi, istabā esošais vīrietis uz loga fona bija skaidri saskatāms. Harijs ieraudzīja pistoli ar klusinātāju un palēca sānus. Noskanēja šāviens, bet, iekams svešinieks paguva izšaut vēlreiz, viņš jau bija dabūjis sitienu ar steku pa galvu.

Divi cilvēki Bērlingtongārdenas tuvumā izkāpa no auto un aizgāja katrs uz savu pusi.

Pēc laiciņa kāds policists atklāja stāvošu limuzīnu ar ieslēgtiem starmešiem un iegaumēja, cikos pirmoreiz ir redzējis šo auto. Kad apgaitā pa savu iecirkni viņš atkal atgriezās tai pašā vietā, automobilis vēl aizvien tur stāvēja.

Bērlingtongārdena nebija nekāda autostāvvieta, un tuvumā nebija arī neviena restorāna vai viesnīcas, ar ko varētu izskaidrot mašīnas atrašanos šeit. Policists pierakstīja numuru un gaidīja īpašnieku atgriežamies. Pulksten divpadsmitos naktī beidzās vina maina, un viņš pastāstīja kolēģim, ko bija novērojis.

Pulksten divos īpašnieks joprojām nebija parādījies. Tos divus vīriešus bija redzējis vienīgi kāds nakts pastaigu cienītājs, kas piezvanīja policijai.

Mazliet pēc trijiem ieradās seržants, kam bija ziņots par šo lietu, un atvēra mašīnas durvis. Sava kabatas luktura gaismā viņš ieraudzīja uz automobiļa grīdas kādu cilvēku, kam galva bija noslīgusi uz krūtīm.

Nelaimīgais bija vēl dzīvs un droši vien arī izveseļosies, taču seja viņam bija sakropļota. Kellijs bija briesmīgi sadauzīts ar steku un nopratināšanas laikā tikko spēja parunāt.

— … Divi vīrieši… viens no tiem bija Nenotveramais… viņš izņēma dārglietas man no kabatas… manu pulksteni un ķēdi… un apmēram tūkstoš astoņsimt mārciņu…

Abi brāli, kas Bērlingtongārdenā bija izšķīrušies, mājās atkal satikās.

—    Varu derēt, ka tas zellis vēl ilgi nesmēķēs cigārus!

—     Vai viņš ir beigts?

—     Nē. Tas nu nebija tā vērts, — Harijs pašapmierināti atbildēja. — Mani loti interesē, kas ir tai kastē. Droši vien briljanti. Un arī naudas šim bija klāt pietiekami daudz. — Viņš izņēma no kabatas lielu žūksni banknošu un uzlika uz galda.

Tai pašā mirklī atvērās kādas sāndurvis un istabā ienāca vairāki policisti.

—    Laupīšana ar miesas bojājumu nodarīšanu ir viens no smagākajiem noziegumiem, — teica tiesnesis, nolasīdams spriedumu abiem apjukušajiem jaunajiem cilvēkiem. — Jūsu nelaimīgais upuris vēl gu| slimnīcā, un, kaut arī tam vīram ir slikta slava un briljantiem izcelsme apšaubāma, sabiedrībai jābūt pasargātai no šādiem uzbrukumiem. Jums tiek piespriesti trīs gadi pārmācības namā.

Neparastākais bija tas, ka ne Kellijs, ne prokurors, ne kāds no brāļiem Pelčeriem neko neminēja par Nenotveramo, kas bija visu šo ļaundarību cēlonis.

15 par testamentu

Kādā siltā pavasara vakarā Henrijs Arturs Miltons, cigāru smēķēdams, gāja gar Temzas krastu. Pēkšņi viņš pamanīja kādu trūcīgi ģērbušos viru, kas, ar rokām atbalstījies pret margām, cieši nolūkojās tumšajā ūdenī un tad izslējās. Viņš tūlīt sagrāba to aiz rokas un atrāva atpakaļ.

—    Ja jūs metīsieties ūdenī, man būs jālec jums pakal, — Miltons laipni teica. — Tad es kļūšu caurcaurēm slapjš, un tas ir loti nepatīkami. Turklāt es pievērsīšu sev cilvēku uzmanību, bet to es nemaz nevēlētos.

Vīrietis drebēja no galvas līdz kājām. Viņa kalsnā, neskūtā seja bija iekritusi un novalkātā apkaklīte apspūrusi.

—     Es jums loti pateicos, — viņš atbildēja.

Balss liecināja, ka šis cilvēks ir baudījis labu audzināšanu un izglītību, bet vārdi no viņa mutes nāca mehāniski. Pēc visa spriežot, viņš bija džentlmenis, jo tikai tāds varēja mierīgi reaģēt uz otra cilvēka pēkšņu iejaukšanos.

—    Pavadiet mani kādu gabaliņu! — Nenotveramais sacīja.

Svešais vilcinājās.

—    Es negribu no jums nedz naudu, nedz kādu labdarību.

Henrijs Arturs Miltons klusu nosmējās.

—    Man arī nemaz nav nodoma darboties humānās palīdzības laukā.

Viņš bija ļoti sliktā garastāvoklī, jo vienmēr dusmojās, kad avīzēs tika publicētas vēstules, kurās lasītāji sūdzējās par to, ka policijai vēl aizvien neesot izdevies viņu noķert. Šorīt viņš vienā pašā avīzē bija izlasījis veselus tns tādus rakstus. Visvairāk vinu saniknoja raksts, kura autors bija Ferdinands Golfords, kas dzīvoja Kreikholā, Bornendā.

—     Varbūt būs labāk, ja es jums pateikšu, ka tikai šorīt tiku izlaists no cietuma, — svešais vīrietis paskaidroja. — Man bija jānosēž divi mēneši par ielaušanos kādā lauku mājā. Es to darīju tādēļ, lai paņemtu to, kas pieder man pašam.

—   Jūs teicāt, ka esot izlaists no cietuma? Mani vienmēr iepriecina doma, ka vēl neesmu tur nokļuvis.

No dzīves nogurušā cilvēka vārds bija Lopess Bērts. Agrāk viņš bija bijis virsnieks kavalērijas pulkā Indijā, turklāt bagāta, lai arī ekscentriska, tēva mantinieks. Taču vecā Bērta dīvainības dēla prombūtnes laikā izpaudās jau tik nopietni, ka tas savu lielo īpašumu novēlēja svaiņa bērniem.

Lopess Bērts būtu varējis testamentu apstrīdēt, bet viņš tikai vēlāk uzzināja, ka tēvs jau divus gadus pirms nāves esot izturējies dīvaini. Šai laikā vecais vīrs bija arī paņēmis pie sevis svaiņa dēlu Ferdinandu un uzrakstījis jaunu testamentu.

—    Es savam tēvam nekā nepārmetu, — Bērts filozofiskā mierā teica. — Nabaga vecais kungs piedzīvoja nelaimes gadījumu lapsu medībās — nokrita no zirga un savainoja galvu. Vēlāk viņš gara spējas nekad vairs neatguva pilnā mērā. Goldfordu ģimene no manis šo faktu, protams, slēpa…

—    Kā sauc jūsu radiniekus? — Nenotveramais vaicāja, pēkšņi loti ieinteresējies par šo lietu. — Tie taču nebūs Goldfordi no Kreikholas Bornedā?

Lopess pamāja.

—    Jā. Pie viņiem es ari ielauzos, — viņš gandrīz vai jautri atbildēja. — Armijā man klājās loti slikti, iestigu parādos, taču es par to neuztraucos, jo dzīvoju pārliecībā, ka kādreiz mantošu lielu īpašumu. Bet, kad tēvs nomira, neatstājis man nekā, materiālās grūtības piespieda mani dienestu pārtraukt. Es ierados Anglijā ar pusšiliņu kabatā. Man, protams, nebija ne mazākās vēlēšanās tikties ar Goldfordiem un lūgt viņiem palīdzību. Tāpēc arī nebiju neko dzirdējis par to, ka mana tēva gara spējas pirms viņa nāves krietni pavājinājušās. Kad es pie Goldfordiem ielauzos, viņi atradās ārzemēs, un galvenais liecinieks tiesā pret mani bija namzinis. Tas izklausās pēc stāsta, ko vecs cietumnieks sacerējis, lai modinātu savos klausītājos līdzjūtību, vai arī jums tā nešķiet?

Nenotveramais papurināja galvu.

—     Nē. Esmu noīrējis dažas istabas Adelfi kvartālā. Vai jūs negribētu atnākt līdzi, nomazgāties un kaut ko ieēst?

—     Nē, — Bērts noteikti atbildēja.

—     Tad man neatliek nekas cits kā sadot jums pa degunu, — Miltons skumīgi teica. — Es loti jūtīgi uztveru to, ka noraida manus ielūgumus.

Viņš dzirdēja Bērtu iesmejamies.

—    Nu labi, tad es izmantošu jūsu labestību un laipnību. Esmu tik izsalcis, ka aiz nespēka gandrīz vai krītu gar zemi.

Nenotveramais bija noīrējis mēbelētu dzīvokli no kāda kunga, kas brauca prom, lai veselu gadu pavadītu Kanādā. Istabas bija iekārtotas moderni, vienkārši un skaisti. Visur bija izklāti smalki paklāji, sienas daļēji apvilktas ar audumu.

—   Tā, šeit ir vannasistaba. Būtu labi, ja pēc tam jūs ieēstu kaut ko viegli gremojamu. Kā būtu ar dažām sviestmaizēm? Es katru dienu lieku sev uznest dažas no restorāna.

Viņš sameklēja uzvalku, kreklu, apkaklīti, kurpju pāri un citus sīkumus, kas vīrietim vajadzīgi.

—     Pasakiet man paldies, kad nāksiet ārā, bet tikai īsi!

To teicis, viņš aizgāja, lai sameklētu gultasveļu viesim.

Vēlāk viņš vēl pamatīgi izrunājās ar Bērtu un lika tam izstāstīt savu dzīvesstāstu visos sīkumos. Viņš pacietīgi klausījās līdz diviem naktī un tad beidzot pats sāka runāt par to, kas vinu interesēja visvairāk.

—     Tātad šie Goldfordi, šķiet, ir visai nepatīkami ļautiņi. — Viņš domīgi palūkojās griestos. — Jums laikam gan nav vairs nekā no agrākajām mantām. Vai varbūt jums vēl ir tēva rakstītās vēstules?

Lopess Bērts ātri paskatījās viņā.

—    Kāpēc jūs tā jautājat? Man tiešām vēl ir diezgan daudz viņa vēstuļu. Tās atrodas kādā kastē pie mana agrākā baņķiera.

—     Vai jūs varat šīs vēstules dabūt rokā?

Bērts izbrīnījies raudzījās viņā.

—     Ko jūs ar tām gribat iesākt?

Henrijs Arturs Miltons izstaipījās savā krēslā un skatījās Bērtam garām.

—    Es zināmā mērā esmu gaišredzīgs. Ar tādām spējām apveltītu cilvēku ir vairāk, nekā varētu domāt. Jūs ieraudzījis, es uzreiz apjautu, ka esat liela īpašuma mantinieks, un, protams, brīnījos, ka cilvēks, kam liktenis bijis tik labvēlīgs, grib pats sev laupīt dzīvību.

—     Bet tās taču ir blēņas, ko jūs tur runājat.

Nenotveramais pielieca galvu un laipni pavērās Bērtā.

—   Jā, reizēm es runāju muļķības. Man, protams, nav ne jausmas par to, kas likumā teikts attiecībā uz mantošanas tiesībām. Bet es pieņemu, ka jūsu radiniekiem tagad pieder liels īpašums un naudas ir kā spalu. Cik liels tad bija mantojums?

—    Septiņdesmit tūkstoši mārciņu, — Bērts skumīgi atbildēja un paraustīja plecus. — Bet kāda tam vairs nozīme? \

—     Kas tad testamentā bija teikts?

—    īpašumu trijās vienādās dalās mantoja Goldfordu bērni, proti, Ferdinands, Lena un Entonijs. Savādi gan, ka vārdi testamentā atsevišķi nosaukti nebija. Mans labais, vecais tēvs bija tikai uzrakstījis: "Es novēlu savu mantu mana mirušā svaiņa Tobiasa Goldforda bērniem", un tāpēc izcēlās strīds.

—     Kā tā? — Nenotveramais ātri iejautājās. — Vai tad testaments kaut kā tika apstrīdēts?

—    Ak, labāk nerunāsim vairs par to! — Bērts noguris teica.

—    Tieši otrādi, mēs par to runāsim loti daudz. Vai tiesa testamentu neatzina vai notika kas cits?

—       Lieta tiesas priekšā vēl nav nokārtota. Es domāju, ka man būtu iespējams testamentu apstrīdēt, bet kāds advokāts, ko satiku pa ce|am uz Londonu, teica, ka man neesot galīgi nekādu izredžu. Ir taču vēl viens mirušā Tobiasa Goldforda bērns, proti, no viņa pirmās laulības. Pierunādami veco kungu rakstīt testamentu, viņi to bija pavisam aizmirsuši. Jaunais cilvēks tolaik atradās Dienvidamerikā, un tagad viņš lietu ir nodevis tiesai, lai saņemtu savu mantojuma dalu. Tobiass Goldfords pirmoreiz bija precējies Dienvidamerikā, un no šīs laulības viņam ir dēls. Bija jāsagādā daudzu liecinieku liecības, un tas lielo attālumu dēl notika ar pamatīgu kavēšanos. Pārējie Goldfordi, protams, bija traki pārskaitušies uz savu pusbrāli, un nu viņi ir ierosinājuši vairākas prāvas cits pret citu.

—     Kas šis Ferdinands Goldfords ir par cilvēku?

—     Viņš ir liels nelietis.

—   Šobrīd es tiešām esmu gaišredzīgs, — Henrijs Arturs Miltons klusu noteica, un pār viņa seju pārslīdēja apmierināts smaids.

Nākamajā rītā jau pavisam agri viņš sāka savus pētījumus. Viņš dabūja izlasīt tā testamenta norakstu, kuru kā liecinieki bija parakstījuši divi ilggadēji Bērtu kalpotāji. Tas bija sastādīts trīs mēnešus pirms vecā vīra nāves.

—   Kas bija tie liecinieki? — Nenotveramais jautāja, pārnācis mājās.

Bērts izbrīnījies pārtrauca brokastošanu.

—   Esat nu gan agri sācis darbu. Vai jūs vaicājat par tiem kalpotājiem, kas bijuši liecinieku lomā?

—     Kur viņus var atrast?

—    Viņi ir miruši, — Lopess nopietni atbildēja. — Vini nodzīvoja tikai piecus mēnešus ilgāk par manu nabaga tēvu. Mans advokāts teica, ka varbūt man būtu kādas cerības, ja tie abi vēl būtu dzīvi. Tie bija jauki veci cilvēki, pazina mani kopš bērnības un regulāri rakstīja man uz Indiju. Man vēl ir daudzas vinu vēstules…

—    Vai arī tās atrodas tai kastē, kura glabājas bankā? — Nenotveramais apjautājās ar dzīvu interesi.

Bērts padomāja.

—    Jā, arī tām jābūt tur.

—    Tas taču ir lieliski! Jau šorīt pat jūs aiziesiet uz turieni, paņemsiet kasti un atnesīsiet šurp.

Nedēlu vēlāk elegants pusmūža kungs izkāpa no luksusauto, kas bija apstājies Kreikholas priekšā.

Ferdinands, pārtraucis golfa spēlēšanu, aizsteidzās uz mājām, lai apsveicinātos ar viesi.

—    Labrīt! — svešais kungs sacīja. — Esmu pulkvedis Sentvins. Vai Bērts ir mājās?

—      Bērts? — Ferdijs pārsteigts jautāja. — Vai jūs varbūt domājat manu brālēnu Lopesu Bērtu? Žēlīgais Dievs, man likās, ka visi taču zina, kā ar viņu ir. Viņš Indijā nonāca materiālās grūtībās, un tāpēc viņam dienests bija jāatstāj…

—    Zinu, zinu. Bet tas bija pirms Lala Singa afēras. Ir nu gan laimes luteklis! Ja viņš arī tagad savu bagātību notrieks, tad viņam tiešām neviens nevarēs palīdzēt. Es domāju, ka viņš būs atgriezies no Amerikas…

Ferdinands Goldfords klausījās loti uzmanīgi, jo naudai vina dzīvē bija svarīga nozīme.

—       Tas taču noteikti ir Lopess, par kuru jūs runājat? — viņš pārjautāja, lai slēptu savu izbrīnu. — Jūs teicāt, ka viņam esot daudz naudas? Mēs ilgi neko neesam par viņu dzirdējuši.

Pulkvedis brīnījās.

—     Kā, vai tad viņa šeit nav? Žēl gan.

Šis cilvēks atstāja uz Ferdinandu lielu iespaidu.

—     Vai jūs neienāktu dziļāk? — viņš uzaicināja.

Svešinieks sekoja viņam caur lielo halli uz dzīvojamo istabu, kur tika stādīts priekšā Ferdinanda brālim un māsai. Viņi izskatījās cits citam loti līdzīgi, visiem viņiem bija apaļa, veselīga seja un mazas zilas acis.

—     Mūsu mīlā Lopesa draugs, — Ferdinands skali paskaidroja, it kā tādējādi gribētu jau iepriekš apklusināt brā|a un māsas iebildumus. — Tas ir pulkvedis Sentvins. Mīļajam Lopesam Amerikā esot laimējies tikt pie lielas naudas.

Viņš to pateica loti ātri, un abi pārējie raudzījās uz svešo cilvēku ar aizdomām, it kā brāļa paziņojumam neticētu. Viņiem šķita gandrīz neiespējami, ka Lopess varētu būt nopelnījis naudu.

—    Kā es varētu ar viņu sazināties? — pulkvedis jautāja un paskatījās pulkstenī. — Saņēmu telegrammu, kurā teikts, ka viņš šodien būšot šeit. Ļoti ilgi gaidīt es nevaru, jo man jābrauc atpakaļ uz Londonu. Varbūt drīkstu atstāt viņam vēstuli?

Ferdijs Goldfords izturējās loti atsaucīgi.

—    Pats par sevi saprotams. Lūdzu, nāciet, pulkvedi!

Vjņi gāja pa platu gaiteni, līdz nonāca istabā, kuras

sienas aizsedza grāmatplaukti.

—       Šī bija mūsu vecā tēvoča bibliotēkas istaba. Mēs to neizmantojam. Te ir rakstāmgalds un ari tinte. Bet varbūt varu piedāvāt jums pildspalvu?

Pulkvedim bija pašam sava, un Ferdijs aizgāja, lai atnestu rakstāmpapīru. Pēc dažām minūtēm viņš atgriezās un vēlreiz atvainojās, ka istaba reti tiekot uzkopta.

—     Te ir tik daudz grāmatu un tik savādi ož pēc putekļiem. Bet mēs nevaram tās aizgādāt prom, iekams nav beigušās prāvas testamenta sakarā. Taču es ceru, ka dažās nedēļās viss nokārtosies.

—     Šķiet, ka ta ir loti vērtīga bibliotēka, — Sentvins teica un palūkojās apkārt.

Ferdijs pasmaidīja.

—     Ak, te nav gandrīz nevienas grāmatas, ko būtu vērts lasīt. — Pulkvedis rakstīja vēstuli, Ferdijam stāvot turpat tuvumā. Viņam bija asa redze, tāpēc viņš būtu varējis rakstīto izlasīt, bet Ferdijs īpaši nepūlējās vēstules saturu tūlīt atšifrēt. Aploksni taču varētu pavisam viegli attaisīt, paturot to virs tvaikiem, kad pulkvedis būs aizgājis. Un Sentvins tikko kā bija atvadījies, kad visi trīs jau sēdēja un lasīja vēstuli.

—    Nekā, nu galīgi nekā no rakstītā nevar izlobīt, — Ferdinands noteica.

Vēstuli atkal aizlīmējis, viņš nolika to uz kamīna — gadījumam, ja vina brālēns vēlāk ierastos.

—    Ko lai es tagad iesāku? — Lopess Bērts vaicāja, kad Nenotveramais pārradās mājās uz vakariņām.

—      Pagaidām izturieties pavisam mierīgi! Man šis piedzīvojums gaužām patīk. Vai bijāt pie drēbnieka?

—   Jā. Ar gatavajiem uzvalkiem gāja labāk, nekā biju domājis. Viņš tos pielabos un atsūtīs vēl šodien. Vai zināt, ka no jūsu naudas esmu izdevis jau gandrīz simt mārciņu?

—    Jūs izdosiet vēl vairāk, — Nenotveramais apmierināts sacīja. — Tiklīdz būs klāt jūsu uzvalki, jūs tos salīksiet šai elegantajā koferī, paņemsiet taksometru un dosieties uz viesnīcu "Ritz—Carlton". Numuru esmu jums jau pasūtījis. Kad būsiet ieradies tur, aizrakstiet misteram Steningam, jūsu ģimenes senajam advokātam! Paziņojiet viņam, ka esat nule ieradies un loti priecātos kādudien kopā ar viņu paēst vakariņas. Varu jau iepriekš pateikt, ka viņš neieradīsies, jo nemēdz nekur iziet. Starp citu, arī es viņam jau aizrakstīju.

—    Bet kāpēc tas viss vajadzīgs? — Lopess izbrīnījies vaicāja.

—    Jūs apsolījāt, ka neuzdosiet man nekādus jautājumus, — Miltons smaidīdams atbildēja. — Jums tikai jādara vecajam kungam zināms tas fakts, ka dzīvojat Londonā samērā lepni.

Lopess samulsis pakratīja galvu.

—     Es nesaprotu, ko tas viss nozīmē…

—    Un arī nemēģiniet to noskaidrot! Jums nav jādara nekas cits, vienīgi jāgaida, līdz saņemsiet savu mantojumu. Es nevarēju ciest misteru Goldfordu, viņu vēl neredzējis, bet, kad tagad iepazinu pats, viņš kļuva man vēl nesimpātiskāks. Esmu ievācis par viņu šādas tādas ziņas. Daži tirgotāji ir loti runīgi. Nav ne mazāko šaubu, ka radinieki ir uzmākušies jūsu tēvam tolaik, kad viņš nebija spējīgs to ietekmei pretoties. Laime, ka bibliotēkas istabā nebija rakstāmpapīra. Ja uz galda būtu bijušas dažas lapas, man sava vizīte būtu jāatkārto.

—       Es tiešām nesaprotu, kāds te visam sakars, bet neko vairāk nejautāšu. Jūs man esat loti palīdzējis, un es nezinu, vai kādreiz spēšu jums atlīdzināt…

—      Jūs noteikti spēsiet arī man palīdzēt. Pirmām kārtām uzlieku jums par pienākumu neko par mani nestāstīt. Te jums būs mana Parīzes adrese. Glabājiet to labi! Tiklīdz būsiet dabūjis savu īpašumu, jūs man uz turieni nosūtīsiet sešus tūkstošus mārciņu. So summu es uzskatu par godam nopelnītu starpniecības naudu.

Lopess Bērts pasmaidīja.

—     Baidos, ka jums vēl ilgi būs jāgaida!

—    Es gluži tā vis nedomāju, — Nenotveramais noslēpumaini atbildēja.

Nākamajā rītā misters Semjuels Stenings, advokātu firmas vecākais līdzīpašnieks, saņēma personiski viņam adresētu vēstuli. Rokraksts un stils bija slikti, dažas vietas rakstītājs bija pasvītrojis.

"…Es varētu Jums pastāstīt par to, kas notiek mistera Bērta mājā, tādas lietas, ka Jums mati celtos stāvus. Labi zinu, kas notika īsi pirms viņa nāves. Viņš toreiz aizsūtīja pēc mistera Brauna un ilgu laiku sarunājās ar viņu… un viņš it nemaz nebija sajucis prātā, kā Iaudis runā.

Viņš nonāca lejā uz bibliotēkas istabu, un es redzēju, ka viņš kaut ko ieliek melnajā Bībelē trešajā plauktā. Es bieži esmu gribējis apskatīties, kas tas ir, bet man nekad nav bijis tādas izdevības. Deru, ka tas būs bijis kāds papīrs, kam sakars ar Goldfordiem. Tie ir pavisam zemiski ļautiņi, kam nevajadzētu dzīvot tādā mājā."

Vēstulei bija paraksts "Kāds draugs".

Misters Stenings bija pieradis saņemt anonīmas vēstules, un viņš tās lielākoties izmeta papīrgrozā. Bet, tā kā arī viņš nevarēja ciest Goldfordus, tad nopriecājās, ka redzeslokā parādījies jaunais mantinieks no Dienvidamerikas.

Nelaimīgā kārtā toreiz, kad tika parakstīts testaments, viņš veselības uzlabošanas nolūkā atradās Dienvidfrancijā, tāpēc apstākli viņam sīkāk nebija zināmi. Bet viņš bija pārliecināts, ka vecais Bērts nav spējis būt noteicējs par savu mantu. Ja vien viņam būtu kaut mazākais pieturas punkts testamenta apstrīdēšanai, viņš darītu visu iespējamo, lai atrastu nelaimīgo Bērta dēlu.

Tā bija dīvaina sagadīšanās, ka vēl tai pašā rītā advokāts saņēma vēstuli no Lopesa Bērta, kas bija apmeties viesnīcā "Ritz—Carlton".

—   Tiešām neparasti! — misters Stenings murmināja.

Viņš visu dienu domāja par šo lietu un nākamajā

rītā negāja uz savu biroju, bet aizbrauca uz Bornendu. Misters Goldfords nebija par viesi tik pārsteigts, kā advokāts bija iedomājies.

—    Labrīt, mister Stening! Vai esat ticies ar Lopesu?

—     Viņš ir Londonā, — Stenings atbildēja un pats tagad bija pārsteigts. — Vai tad jūs to jau zinājāt?

Ferdinands pasmīnēja.

—     Par viņu pašu es vēl neko neesmu dzirdējis. Bet vakar šeit bija kāds kungs, kas gribēja viņu satikt. Viņš atstāja Lopesam vēstuli. Varbūt jūs to atdosiet viņam, kad satiksiet. Vai kaut kas noticis?

—   To es gluži negribētu apgalvot. Bet esmu saņēmis kādu paziņojumu, kas liek man rīkoties, — advokāts sacīja. — Vai jūs esat atraduši kādus sava tēvoča dokumentus?

—    Dokumentus? — Ferdijs apmulsis jautāja. — Kādiem dokumentiem tad te vajadzēja būt?

—     Vai māja tika pārmeklēta visā pilnībā?

—      Mēs atvērām rakstāmgaldu un dažas lādes, un gandrīz visas vēstules, kuras atradām, tika nosūtītas uz jūsu biroju. Nekā cita nebija.

—     Vai es varētu vēlreiz ieskatīties bibliotēkā?

Ferdinands mirkli vilcinājās, bet tad piekrita.

Viņš gāja pa priekšu un laikam bija pateicis šo zinu

savam brālim un māsai, jo, kad misters Stenings un tā sekretārs iegāja dzīvojamā istabā, tie tika saņemti loti vēsi.

—    Kas tās par muļķībām? — Ferdinands uztraucies vaicāja. — Kādus dokumentus tad lai viņš būtu atstājis? Es zinu, jūs pieņemat, ka, sastādīdams testamentu, viņš vairs nebija gluži pie pilna prāta, bet tas taču eksistē un ir parakstīts. Un liecinieki…

—    To vairs nav dzīvo vidū, — Stenings sausi pārtrauca vinu.

Ferdinands no dusmām piesarka.

—   Tas nebūt nemazina testamenta derīgumu. Skaidrs, ka abi liecinieki ir miruši. Bet jūs taču viņus redzējāt, kad vini bija dzīvi. Vai vini jums neteica, ka testamenta rakstīšanas brīdī misters Bērts bijis pilnīgi normāls?

—     Nav nekādas jēgas strīdēties, Ferdij, — griezīgā balsī iejaucās mis Goldforda. — Ieiesim bibiliotēkā un apskatīsimies!

Advokāts un viija sekretārs pavadīja abus brāļus un māsu uz drūmo telpu. Stenings pagājās šurp un turp, vērīgi aplūkodams grāmatas trešajā plauktā. Beidzot viņš izņēma Bībeli melnā iesējumā.

—   Saņēmu ziņu, ka šai grāmatā kaut kas esot ielikts, — viņš paskaidroja.

Advokāts nolika Bībeli uz galda, un, kad to atvēra, viņi ieraudzīja sadzeltējušu papīra lapu. Ferdinands izlasīja pirmās rindiņas, un seja viņam nobālēja.

"Mana pēdējā griba un testaments" — tā sākās dokuments, kas neapšaubāmi bija rakstīts vecā Bērta īpatnējā, kricelīgajā rokrakstā. "Ar šo tiek anulēti visi iepriekšējie testamenti, it īpaši tas, kurš sastādīts pagājušā gada 17. februārī un kuru tagad vairs nekādi neuzskatu par taisnīgu. Ar šo novēlu visu savu mantu Lopesam Henrijam Martinam Bērtam, manam mīļajam dēlam."

Paraksts bija īsts, tāpat arī liecinieku paraksti — to pašu, kuri jau bija parakstījuši testamentu par labu Goldfordiem. Laika ziņā starp abu testamentu sastādīšanu bija pagājušas trīs nedēļas.

—    Es šo testamentu apstrīdēšu, — Ferdinands teica nobālis un drebēdams. — Tas ir viltojums — tie nav nekādi liecinieki.

—     Tie ir tie paši, kuri parakstīja testamentu jums par labu, — Stenings ironiski aizrādīja. — Baidos, ka dokumenta atrašana radīs lielas pārmaiņas.

Viņš ielika dokumentu kabatā. Ferdinands juta kārdinājumu atņemt advokātam to ar varu, bet savaldījās.

—   Tas ir viltojums! — viņš kliedza. — Es to apstrīdēšu, kaut man ari būtu jāliek lietā visa sava nauda…

—    Jums, mister Goldford, tagad vairs nav tik daudz naudas, ko izdot, — advokāts mierīgi atbildēja.

Septiņus mēnešus vēlāk Lopess Bērts kopā ar vēstuli nosūtīja uz Parīzi čeku par sešiem tūkstošiem mārciņu. '

"Es nezinu, kā tas viss nācās," viņš rakstīja Henrijam Arturam Miltonam, "bet tiesa atzina manu sūdzību par i pamatotu. Man joprojām nav skaidrs, kā Jūs uzzinājāt, ka eksistē vēl cits testaments. To, bez šaubām, ir rakstījis mans tēvs, un es varētu zvērēt, ka arī abu liecinieku paraksti ir īsti. Jūs taču vēl atceraties, ka atnesu no 8 bankas kasti, kurā atradās mana tēva un arī abu kalpoi tāju vēstules. Ja Jums būtu bijusi iespēja tās salīdzināt 1 ar testamentu, Jūs pats atzītu, ka nevar būt ne mazāko ļ šaubu par dokumenta īstumu."

Nenotveramais loti priecājās par šo ziņu. Viņš lepo1 jās ar savu māku atdarināt rokrakstus, un šo viltoto testamentu viņš bija izgatavojis četrās stundās. Tas tie-1 šām bija labs sasniegums.

16 nolaupīšana

Valdība stingri uzmana galda runas, ko ierēdņi saka oficiālos gadījumos, un priekšniecībai arī nepatīk, ka ierēdņi brīvajā laikā pārāk daudz runā par darbu. Bet nekādā ziņā nav atjauts publiski kritizēt priekšniecību, ! un inspektors Menders noteikti bija aizgājis par tālu, kad, policijas svinīgā mielasta laikā uzsaukdams tostu dāmām, pieminēja Nenotveramo.

— Cilvēki reizēm mūs kritizē, jo bēdīgi slaveni noziedznieki netiek noķerti. Es negribētu teikt, ka neesam

centušies pildīt savus pienākumus, kā nākas, bet varbūt vēl nav lietotas pareizās metodes, lai kādu apcietinātu. Nenotveramais visu laiku ir apdraudējis sabiedrību, un vina darbošanās savā zinā ari ir pārmetums Skotlendjardam.

Ja Bliss inspektoru Menderu tik loti nenicinātu, viņš būtu izmantojis izdevību no tā atbrīvoties. Taču Menders tika izsaukts pie viena no augstākajiem Skotlendjarda ierēdņiem un saņēma sevišķi nepatīkamu aizrādījumu.

Trīs dienas pēc tam, kad Mendera galda runa bija publicēta kādā izklaidējoša rakstura avīzē, Bliss saņēma vēstuli no Nenotveramā.

"Šis Menders man krīt uz nerviem, tāpēc es vinu nogādāšu tur, kur viņam pienākas būt. Šādiem ākstiem, par spīti vinu muļķībai, aizvien varen laimējas, un to nu es uzskatu par netaisnību. Lūdzu, manā vārdā pasakiet misteram Menderam, ka es vinu dabūšu rokā vēl pirms nedēļas beigām."

Bliss lika savam pakļautajam atnākt.

—     Izlasiet šo te! — viņš strupi teica.

Menders izlasīja un piespieda sevi pasmaidīt, bet Bliss gluži labi zināja, ka viņš tikai tēlo.

—    Līdz šim taču viņš jums vēl nekad nav draudējis?

Menders iesmējās, bet tas neizklausījās pārliecinoši.

—      Par šitādām blēņām es neuztraucos! Man jau vairāki ir draudējuši…

—    Arī Nenotveramais? — Bliss asi pajautāja.

Mcnders kļuva nemierīgs.

—     Nē, Nenotveramais gan ne, bet es tik un tā par to neuztraucos. — Pēkšņi vina sejā atkal parādījās paļāvības pilna izteiksme. — Jūs taču redzat, ka viņš no manis baidās…

—    Atvainojiet, nevajag mani smīdināt! Nenotveramais baidās no jums? Ar ko tad jūs šobrīd nodarbojaties?

Misteram Menderam pašlaik bija uzdevums noskaidrot vairākas automobiļu zādzības. Viņš bija nācis uz pēdām kādai svarīgai orgnizācijai, kurai gan nevarēja pierādīt līdzdalību pašās zādzībās, bet kura tomēr darbojās kā zagtās mantas slēpēja. Bliss, noklausījies ziņojumu, pamāja.

—    Nu, tad jau jūs esat drošībā. Ar jums kopā strādā seržants Kremptons, un tas visā visumā ir inteliģents cilvēks.

Menders dusmojās.

—     Kailas hercogs… — viņš iesāka, bet Bliss vinu atkal pārtrauca.

—    Kailas hercogs ir liela autoritāte cūkkopības jautājumos, bet citur viņš neko nejēdz, jā, es izlasīju vēstuli, kuru hercogs uzrakstījis avīzei "Monitor" un kurā viņš tik ļoti cildina jūsu galda runu. Tās dēl jums gandrīz vai bija jāatstāj darbs. Bet hercogs loti maz ko zina par Nenotveramo.

Kailas hercogs piederēja pie tiem cilvēkiem, kam nav ko darīt. Tāpēc viņš bija meties uz cūkkopību. Vaļas brīžos hercogs, garlaicības dzīts, bieži rakstīja vēstules avīzēm. Viņš bija izteicis savas domas arī par Nenotveramo un izklāstījis fantastiskus plānus, kā tas būtu noķerams. Bliss to bija lasījis un bažījās par hercoga drošību.

Vakarā Mendcrs uzturējās policijas postenī Notingdeilā, lai vēl vāktu zinas sakarā ar nozagtajiem automobiļiem. Kad viņš jau gribēja iet prom, durvju priekšā apstājās krāšņs limuzīns un no tā izkāpa dāma vakarkleitā. Viņai bija blondi mati, un viņa bija loti daiļa. Pirkstos viņai mirdzēja vairāki gredzeni ar briljantiem, arī pārējās rotaslietas bija brīnum skaistas.

—     Vai jūs man nepateiktu, kur varu satikt inspektoru Menderu? — viņa vaicāja.

Menders, pār kuru sieviešu skaistumam bija liela vara, tūlīt noņēma platmali.

—   Ak jūs pats tas esat? Misters Bliss man jau sacīja, ka šodien es jūs atradīšot te.

—     Ar ko varu jums pakalpot?

—    Esmu ieradusies sava limuzīna dēļ, to man nozaga šopēcpusdien, kamēr es Bondstrītā iepirkos. Kādam bija izdevies aizvilināt prom šoferi… bet automobiļa zaudēšana mani uztrauca mazāk. Es gribētu parunāt ar jums konfidenciāli. Vai jūs nevarētu atbraukt man līdzi uz Bārklijskvēru?

Menders deva dažus norādījumus savam palīgam, tad sekoja dāmai un iekāpa smalkajā mašīnā.

Kādu brīdi viņa klusēja.

—    Patiesību sakot, galvenā nav mašīna, — viņa beidzot atsāka sarunu. — Muļķīgā kārtā biju atstājusi tajā savu rokassomiņu, un rokassomiņā atradās vēstules, kuras man par katru cenu jādabū atpakaļ. Vai drīkstu runāt ar jums pavisam atklāti?

—     Nu protams, — Menders aplaimots atbildēja. Šis skaistās sievietes tuvums reibināja vinu.

—     Mēs ar hercogu diez cik labi nesaprotamies, tomēr jautājums par laulības šķiršanu vēl nekad nav apspriests. Tāpēc man klātos loti slikti, ja šīs vēstules nonāktu nevēlamās rokās. Vai taisnība, ka ar noziedznieku palīdzību tās varētu atdabūt?

Menders pasmaidīja.

—    Grāmatās kaut ko tādu gadās lasīt, un ari īstenībā kādreiz tā ir noticis. Vai vēstuļu saturs varētu jūs kompromitēt?

—     Jā, tās ir rakstījis kāds jauns cilvēks — mans brālēns. Ak, cik šausmīgi! — Viņa izmisumā lauzīja rokas.

—    Es mēģināšu tās atdabūt, jūsu gaišība, — Menders laipni sacīja. Viņš nezināja, kāda hercogiene atrodas viņam blakus, jo ar augstāko aristokrātiju reti kad saskārās.

Viņa atvēra rokassomiņu un izņēma ar dārgakmeņiem rotātu cigarešu etviju. Iemirdzējās briljanti monogrammas apdarē.

—     Lūdzu, ņemiet!

Viņš paņēma cigareti un tad pieklājīgi sniedza viņai uguni. Automobiļa sānos bija iemontēts mazs mikrofons. Viņa nospieda pogu, un šoferis pielika ausi pie klausules.

—    Pabraukājiet mazliet pa parku, iekams atgriežaties Bārklijskvērā!

Aizdedzinādams sērkociņu, Menders redzēja uz cigarešu etvijas hercoga ģerboni un burtu "K". Viņš tūlīt saprata — tā bija Kailas hercogiene.

—    Tas ir briesmīgi, ka Bērtijs ir tik indiskrēts. Viņš raksta vēstules…

Menders bija ērti iekārtojies mašīnas stūrī un pēkšņi iemiga…

Spalgs telefona zvans iztraucēja Blisa naktsmieru. Viņam vajadzēja iet uz auksto blakusistabu, kur atradās aparāts.

Arī slaveni un panākumu bagāti detektīvi tomēr ir tikai cilvēki, un viņi dusmojas, ja viņus izcel no gultas pusčetros naktī.

—    Menders? Kas tad man būtu jāzina par Menderu? Piezvaniet viņam pašam!

—      Bet viņa taču nav mājās. Kopš viņš aizbrauca kopā ar to dāmu, mēs neesam viņu vairs redzējuši.

Galvenais inspektors pēkšņi kļuva atsaucīgāks.

—     Par kādu dāmu jūs runājat?

Policijas ierēdnis pastāstīja viņam par eleganto auto, kas bija apstājies pie posteņa Notingdeilā.

—    Tā bija Kailas hercoga mašīna, — seržants Kremptons teica. — Mēs to atradām pamestu Hempstidhītā. Tā tikusi izzagta no hercoga garāžas.

—     Vai jūs to pārmeklējāt?

—     Jā gan. Mēs atradām arī svarīgu pieturas punktu — kādas dāmas vizītkarti, uz kuras ar zīmuli bija uzrakstīti daži vārdi.

—       Atbrauciet man pakal! — To pateicis, Bliss jau gaidīja lejā uz ielas, kad auto vēl nemaz nebija redzams. Mašīnas starmešu gaismā viņš izpētīja vizītkarti. Laikam gan ar kādas dāmas roku uz tās bija uzrakstīti šādi vārdi: "Līka. Vispirms pa kreisi, tad pa labi — Stilmens."

—     Bet ieskatieties te! — teica seržants.

Viņš uzdedza gaismu mašīnā, kuras iekšpuse bija apvilkta ar gaišpelēku plīšu. Paklājs uz grīdas bija tādā pašā krāsā, bet pie kreisās puses durvīm rēgojās liels sarkans traips un tam līdzīgs — arī tur, kur varēja būt balstījusies pasažiera galva.

—   Tās ir asinis, — Kremptons sacīja. — Es redzēju, kā inspektors Menders aizbrauc, un viņš sēdēja tur.

Iecirkņa policijas inspektors arī bija klāt.

—     Ko nozīmē "Līka"? Vai ir tāda vieta?

Seržants papurināja galvu.

—      Nē, bet Stilmens ir kāda nekustamo īpašumu mākleru vārds. Viņš dzīvo Šārdlesrodā. Es jau aizsūtīju turp policistu, lai pamodina viņu.

Viņi visi aizbrauca uz Šārdlesrodu un atrada tur samiegojušos pusmūža kungu.

—    "Līka" ir kādas neapdzīvotas mājas nosaukums, — viņš paskaidroja. — Tā atrodas tukšā zemes gabala malā.

Viņš paņēma vizītkarti, un, to aplūkojis, pamāja.

—    Jā, tā ir. Kāda dāma gribēja šo māju redzēt, un es viņai pastāstīju, uz kuru pusi jābrauc. Tas ir manas stenotipistes rokraksts.

—    Vai jums ir tās mājas atslēgas?

—   Jā, manā birojā. Ja jūs mirklīti pagaidītu, es varētu braukt līdzi.

Viņi pavadīja mākleru līdz birojam un tad kopā brauca uz norādīto vietu. Kad vini bija jau klāt, misters Stilmens lika apturēt, un detektīvi izlēca no automobiļa.

Mazā māja aiz augstā mūra žoga radīja drūmu iespaidu. Pa koka vārtiņiem viņi iegāja dārzā. Seržants Kremptons, kabatas lukturīti spīdinādams, gāja pa priekšu. Pēkšņi viņš apstājās.

—     Paskatieties šurp! — viņš teica.

Uz akmens plāksnēm, kas klāja celiņu, bija redzami vairāki vēl mitri sarkani plankumi. Ejot tālāk, viņi atkal un atkal manīja jaunas pēdas. Ārdurvis bija pusvirus.

Bliss kopā ar Kremptonu devās iekšā un, gaismojot ar lukturīti, rūpīgi nopētīja sienas. Arī te uz grīdas un sienām bija asinis.

Kādā no augšstāva istabām skats bija sevišķi šausmīgs. Līki viņi tur gan neatrada, bet kautiņš acīmredzot bija noticis. Siena bija viscaur nošķiesta ar asinīm, un durvju tuvumā viņi atklāja asiņaina cimda nospiedumu.

Kad viņi gāja no mājas prom, pie tās piebrauca auto. Izkāpa kāds kungs, un Kremptons devās tam klāt. Drīz viņš atgriezās ar ziņu, ka tas esot misters Visls, Kailas hercoga privātsekretārs.

—    Man bija jātelegrafē viņa gaišībai sakarā ar nozagto limuzīnu. Hercogs ir loti satraukts, jo iepriekšējā vakarā pie viņa bija Nenotveramais.

—     Kur? — Bliss aši noprasīja.

—    Klēnā — tā atrodas netālu no Sevenoksas. Hercogam tur pieder liela cūkkopības ferma, — sekretārs pastāstīja. — Viņš jau gājis gulēt, kad pie kabineta loga kāds pieklauvējis. Hercogs atvēris un ieraudzījis kādu svešinieku ar atbaidošu seju. Vīrietis bijis apbruņots un draudējis viņa gaišībai. Teicis, ka atvedīšot uz turieni misteru Menderu, kuram pa nakti esot jāpaliek pie viņa. Nākamajā rītā tad viņiem abiem jābūt turpat atrodamiem.

—     Vai viņš par to ziņoja policijai?

—    Nē. Hercogs ir loti drosmīgs. Sagadījās tā, ka es ierados tieši tobrīd, kad viņš jau bija gribējis izsaukt mani. Hercogs teica, ka palikšot nomodā visu nakti un esot jau nolicis pa tvērienam vairākas pielādētas pistoles.

Galvenais inspektors apjautājās sīkāk par fermas atrašanās vietu.

—   Vai jūs varat hercogam piezvanīt, lai pateiktu, ka mēs, cik vien drīz iespējams, brauksim pie viņa? Mani interesē ceļš, kas ved uz turieni.

Pēc tam kad sekretārs bija aizgājis, Bliss sāka sistemātiski meklēt kādas svarīgas pazīmes un piecdesmit solu attālumā no mājas kaut ko arī atklāja. Viņš atrada lielu asiņainu audekla gabalu, kas bija saritināts un nomests malā. No turienes nepārtrauktas asiņu pēdas veda šķērsām pāri klajumam uz dīki.

Bliss ievēroja, ka dīķis atrodas netālu no tās vietas, kur tika atrasts automobilis, un par to viņš brīnījās. Ja Menders bija noslepkavots, kāpēc tad noziedznieki nebija tūlīt aizgādājuši viņa līki prom, bet vispirms nesuši līdzi uz māju?

Taču tas nebija vienīgais fakts, kas rādīja vinā izbrīnu.

Ierēdni ar garām kārtīm pārmeklēja dīki, bet tai vietā, uz kuru veda asinu pēdas, tas bija loti dziļš. Bliss deva rīkojumu, ka ūdens jānolaiž, bet turpmākās meklēšanas rezultātu pats nenogaidīja.

Desmit minūtes vēlāk policijas auto aizdrāzās pār lielo Vestminsteras tiltu uz dienvidiem.

Viņi vēl nebija sasnieguši Klēnas fermu, kad sāka aust gaisma. Fermu grūti bija atrast, un Bliss nožēloja, ka nav paņēmis līdzi hercoga sekretāru. Beidzot vini nonāca pie mērķa. Uz šaurā mājas ceļa viņi satika trīs cilvēkus, kuri apstaigāja krūmus un acīmredzot kaut ko meklēja. Bliss lika apturēt auto, un viens no trijotnes viņu uzrunāja.

—     Vai jūs esat no policijas? Tad nu gan ātri atbraukuši — ir pagājusi labi ja ceturtdaļstunda, kopš es piezvanīju kārtībniekam.

—     Esmu no Skotlendjarda. Kas noticis?

—     Kas noticis? Ir nozagts Kentas lepnums! — virs skali izsaucās.

—     Kas tad tas "Kentas lepnums" tāds ir?

—     Godalgota cūka — vislabākā visā apvidū. Katrā izstādē dabūja pirmo godalgu. Es daudz dotu par to, lai viņa vēl būtu te. Kad hercogs uzzinās, būs liels trādirīdis.

—     Kad jūs atklājāt, ka viņas nav?

—       Vakarvakarā. Cūka bija kūtī un viena pati ārā tikt nevarēja. Kāds nekrictnelis no ciemā ļaudīm būs vinu nozadzis. Kad mēs to nelieti noķersim, tam klāsies plāni. Es nebrīnītos, ja uzbudinātie ļaudis vinu nolaistu no kājas.

—     Kur tad ir hercogs?

—     Hercogs atrodas Skotijā.

—     Skotijā?

—   Jā, protams, — vīrietis nepacietīgi attrauca. — Vēl vakar es saņēmu no vina vēstuli, tas ir, ne gluži no vina, bet no viņa sekretāres, mis Erfordas.

Galvenais inspektors Bliss nekādi neizrādīja savu pārsteigumu.

—     Vai tad hercoga sekretārs nav misters Visls?

Bet šis cilvēks vēl nekad nebija neko dzirdējis par

tādu misteru Vislu.

Bliss tagad vēl vairāk nožēloja, ka nav paņēmis sekretāru līdzi.

—     Kur atrodas kūts? — viņš jautāja.

"Kūts" nebija īstais apzīmējums mājai, kurā tika turēta cūka. Daudzi hercoga laukstrādnieki apskauda cūku par viņas mītni. Tā bija zema ēka ar lielu pagalmu priekšā, lai dzīvniekam būtu, kur izkustēties. Tērauda režģis bija vaļā, un, kā vīrietis paskaidroja, parasti esot grūti dabūt cūku no turienes laukā.

—   Tas būs noticis vakarvakarā. Vairāki cilvēki esot redzējuši uz ceļa lielu autofurgonu…

—     Kas tad tas? — Bliss noliecās un pacēla apaļu skārda trauku, kas bija pilns ar biezu, brūnu šķidrumu. — Vai jūs to jau agrāk esat redzējis?

Vīrietis papurināja galvu.

Uz mazās etiķetes bija rakstīts "Inde".

—     Nenotveramais tiešām padomā par visu, — pazinis Henrija Artura Miltona rokrakstu, Bliss ironiski sacīja. — Mums jāliek izpētīt tā saturu. Varbūt prēmētā cūka labprāt ēda saldumus? Tā jau es domāju. Izskatās pēc sīrupa vai kaut kā tamlīdzīga. Tagad es arī saprotu, kāpēc cūka nav kviekusi, kad to veda projām.

—    Kas atrodas tur tālāk? — Pacēlis roku, viņš norādīja uz veselu rindu ēku, kurām priekšā bija mazi, nožogoti pagalmini.

—     Tur mitinās sivēni.

Pagalmini ņudzēja no mazajiem dzīvniekiem, kas pašlaik saņēma savu barības rīta devu.

Pie otrās kūts galvenais inspektors palika stāvam, jo tās stūrī bija ieraudzījis apaļu, saņurcītu filca platmali. — Es te gribētu apskatīties tuvāk, — viņš teica un iegāja mazo sivēnu barā. Tas izklīda uz visām pusēm, taču no viena virziena vairījās, proti, negāja atpakaļ kūtī, kur parasti gulēja pa nakti. Pāris rukšu gan tuvojās durvīm, bet tūlīt atkal aizskrēja prom.

Bliss noliecās un iegāja pa durvīm. Vienā kūts stūrī sēdēja Menders, sasiets, turklāt vēl ar aizbāztu muti.

—      Panāciet šurp! — pagriezies atpakaļ, Bliss uzsauca, un policijas ierēdņi, kas bija viņu pavadījuši, sekoja viņam.

Pagāja kāds laiciņš, kamēr viņi atraisīja virves, ar kurām inspektors bija sasiets. Misters Menders grīļodamies piecēlās, un spēcināšanas labad viņam iedeva malku konjaka.

Inspektors nemācēja neko paskaidrot, viņš zināja tikai to, ka bija braucis kopā ar skaistu dāmu un pēc tam kāds viņu bija nesis uz muguras. Pamodies viņš ieraudzījis daudzus sivēnus. Tie pārsteigti blenzuši cilvēkā, kas bija ielauzies cūku gulamtelpā.

—    Vai nav joki? — Bliss domīgi teica. — Nenotveramais taču rakstīja, ka nogādāšot jūs tur, kur jums pienāktos atrasties. Es negribētu būt tik nepieklājīgs, lai atzītu, ka viņam ir taisnība.

—    Dāma bija viena no skaistākajām sievietēm, kādu man jebkad gadījies satikt…

—     Esmu saticis Koru Ennu Miltoni jau agrāk, bet nezināju, ka viņa atkal uzturas Anglijā. Domāju, ka šonakt viņa jau būs devusies prom.

Pie viņa steidzās kāds kalpotājs.

—    Jūs aicina pie telefona.

Bliss vienaldzīgi atmeta ar roku.

—    Es jau zinu, ko man pastāstīs. Skaidrs, ka "Kentas lepnums" ir izvilkts no mazā dīķīša Hempstidā. Es uzreiz sapratu, ka tās nav cilvēka asinis, un arī zinu, kur nelaimīgais dzīvnieks ticis nogalināts.

IZDEVNIECĪBA tapals JAU IZDEVUSI ŠĀDUS E. VOLLESA DARBUS:

^ Ceturtais mēris ^ Pie 3 ozoliem 6 Londonas tumšās acis 9 Noslēpumainais testaments ^ Bongindas karalis ^ Dvēse]u kapteinis ^ Pazudušais miljons ^ Miljonāra kaimiņš ^ Cilvēks, kas zina visu

•     Trīs taisnīgi vīri ^ Spoku nams

9 Savādā grāfiene 6 Zaļais strēlnieks ^ Kaislību upuri 4 Dižciltīgais klaidonis ^ Hipodroma blēži ^ Nodevēju vārti ^ Šausmu eņģelis ^ Sidraba trīsstūris ^ Tetovētās rokas ^ Piektais dūzis ^ Parādnieks ^ Pirātu gūstā ^ Durvis ar 7 atslēgām ^ Dimantu straume ^ Melnais abats

•      Viesnīca pie Temzas ^ Zilā roka ^ Varonīgā mantiniece ^ Baltā maska 9 Diseldorfas slepkava ^ Jūras meitene ^ Kniepadatas noslēpums ^ Cilvēks bez vārda ^ Liktenīgā kļūda ^ Dubultnieks ^ Atriebējs ^ Lords Bokseris ^ Džons Fleks ^ Cilvēks no Marokas ^ Kokaīna skandāls ^ Kreica Kalps ^ Spoku ieleja ^ Bandītu karalis 4 Mantojuma alkas ^ Nenotveramais 4 Bīstamie liecinieki ^ Trīspadsmitā istaba 4 Rīdera sestais prāts ^ Biržas Krauklis ^ Lidojošā brigāde »

^ Rokas augšā! ^ Sliktā slava ^ Kings Kongs ^ Zaļā lente ^ Tiesneša noziegums ^ Atkal Nenotveramais SAGATAVOŠANA: ^ Stiprāki par Skotlendjardu Sarkanais riņķis

Gramatas var iegādāties visas grāmatnīcas, preses kioskos un lauku pasta nodaļās. Izdevniecības tālrunis: 7602672

Diemžēl tikai draudošas pasaules bojāejas brīžos tautas ir gatavas aizmirst savas ikdienišķās egoistiskās intereses un uz īsu bridi vienoties savstarpējās atbalstīšanas un labvēlības brālībā, kā tas notika pirms tūkstoš gadiem 999. gada decembrī.

Grāmatas autors Čārlzs Berlics dzimis 1913. gadā Ņujorkā. Studējis Jeilas universitātē vēsturi un valodniecību, 1936. gadā ieguvis zinātnisku grādu. Daudzus gadus risinājis Atlantidas mīklu, nodarbojies ar zemūdens arheoloģiju, kosmosa pētīšanu un NLO tenomenu. Piedalījies ekspedīcijās uz Bermuda trīsstūri.

TAPALS (— JAUNA GRĀMATA!

PASAULES BOJĀEJĀ 1999. GADA"

1976. gadā par savām sensacionālajām reportāžām saņēmis starptautisko Dāga Hammaršelda prēmiju.

SVARĪGS NOTIKUMS

Angļu rakstnieces Mārgaretas Leinas spožākā literārā monogrāfija, kas uzrakstīta 1938. gadā, ļauj iepazīt šo noslēpumaino un neparasto vīru, kurš ātri prata iekarot pasaules slavu un pārliecinoši baudīja dzīvi. Edgars Volless apbrīnots un nopulgots, talantīgs un skandalozs cilvēks, kura dzīve pārspēj jebkuru viņa romānu! Lasiet "Fenomena biogrāfiju", tad arī jūs noticēsiet Agatai Kristi, kura teica, ka Vollesa biogrāfija pārspēj jebkuru viņa dēku romānu!

TAPALS

Ar vientuļā būvmeistara slepkavību aizsākas

intriģējošu notikumu virkne. Nozieguma

izmeklēšanu veic privātdetektīvi

Valts Kronbergs un Roberts Štāls. Lasītājiem

pēc maza pārtraukuma

atkal ir dota iespēja tikties un izdzīvot jaunas

dēkas kopā ar abiem draugiem.

nordik

MK*' IZDEVNIECĪBA TAPALS

Izdevniecībā "Tapals" jauns Edgara Vollesa kriminālromāns!

Grāmatā "Tiesneša noziegums" ir spraigi sižeta pavērsieni, mahinācijas un naudaskāre. To, ka Marokā ir zelts, zina katrs, bet kur tad īsti atrodas dzīsla? Atbildi uz šo jautājumu ar visdažādākajiem paņēmieniem mēģina rast romāna varoņi. Jauno grāmatu gan mīkstos vāciņos, gan cietā iesējumā var iegādāties grāmatnīcās, pasta noda|ās un preses kioskos.

*  „Dziļais miegs" ir divas reizes Holivudā ekranizēts romāns. 1946. gada ar Hamfriju Bogartu, bet 1978. ar Džeimsu Stjuartu nemirstīgā Filipa Mдrlova lomā.

*   Privatdetektivs Filips Mārlovs cenšas atklāt, kas šantažē Meksikas kara varoņa ģenerālā Sternvuda jaunako meitu Karmenu un to, kur atrodas ģenerāļa vecākas meitas bijušais virs spirtoto dzērienu kontrabandists Rastijs Rigans. Kāds Edijs Marss uzsācis spēli, kuras likme miljons dolāru…

Svītraino vāku sērijā jau 9. grāmata!

•Agatas Kristi kriminālromāns atklāj senās Ēģiptes sadzivi, vidi un tikumus. Kāda bagāta priestera ģimenē plosās visai mūsdienīgas kaislības un intrigas. Tā ir ciņa par varu, par mantu, par ģimeni.

• 3 stāsti "Pazudusī atslēga", "Asinis uz ietves" un "Upenes" garantē jums satraucošu tikšanos ar iemīļotajiem varoņiem mis Marplu un Erkilu Puaro

Piedāvājam iegādāties veidlapas izdevniecībā TAPALS

Pievērsiet uzmanību musu cenām!

MAKSĀJUMU UZDEVUMI paškopējošie, A5 0.89 Ls

KASES GRĀMATAS paškopējošās, 100 lapas, A5 0.89 Ls

VALŪTAS KASES GRĀMATAS paškopējošās, 62 lapas, A5 0.72 Ls

ELEKTRONISKO KASES APARĀTU KASES ŽURNĀLI visam gadam, A4 0.66 Ls

MĀJAS GRĀMATAS, A4 0.89 Ls …un vēl daudz citu dažādu veidlapu, kā arī iespēja ātri un lēti izpildīt jebkuru Jūsu pasūtījumu.

Vairumtirdzniecība: Jēzusbaznicas ielā 7a, tālrunis 7225669 Izdevniecības tālrunis 7602817, fakss 7602818

Sagatavota iespiešanai

StA Tapais". Reģ. apl. Nr. 2-0115

Content

Volless Edgars Atkal Nenotveramais

1 Inženieris elektriķis

2 Notiesāts uz nāvi

3 cilvēks ar daudziem vārdiem

4 Sieviešu vergs

5 pols limjers tiek sodīts

6 Šantažētājs

7 izaicinājums

8 vampīrs

9 vecākais viesmīlis

10 misters bliss tik tikko izkuļas sveikā

11 bārdainais vīrietis

12 momentuzņēmums

13 Šausmīgais doktors liters

14 laipnais kurpnieks

15 par testamentu

16 nolaupīšana

IZDEVNIECĪBA tapals JAU IZDEVUSI ŠĀDUS E. VOLLESA DARBUS: