Volless Edgars

Nenotveramais Mis Plūmpudiņa

Edgars Volless

Nenotveramais  Mis Plūmpudiņa

Nenotveramais

,,,

1. nodaļa Jaunais inspektors

Policijas komisārs Vorfolds nospieda zvana pogu uz rakstāmgalda.

—   Ataiciniet pie manis inspektoru Vembriju! — viņš pavēlēja dežurējošajam policistam.

Pēc mirkļa kabineta slieksni pārkāpa brašs jauneklis. Jau no pirmā acu uzmetiena varēja pamanīt, ka viņa izskats pauž pašapziņu un reizē arī dabisku vienkāršību— šādu īpašību apvienojums piemīt tikai nedaudziem. Komisārs juta īpašas simpātijas pret šo godīgo un tiešo cilvēku, tādēļ atzina, ka viņš pilnīgi pelnīti tiek paaugstināts amatā.

—    Ar prieku paziņoju jums, mans draugs, ka tiekat iecelts par Deptfordas apgabala policijas inspektoru!

Alans Vembrijs bija patīkami pārsteigts, bet ne jau tāpēc, ka jaunais amats solīja lielākas karjeras iespējas.

Viņš bija dzimis un uzaudzis netālu no Deptfordas, un, kā mēdz sacīt, dzimtajā pusē katrs atstāj daļiņu savas sirds.

—    Tur tagad ir klusu un mierīgi, — komisārs turpināja, — nevis tā, kā bija agrāk… Vai atceraties Nenotveramo? — viņš negaidīti jautāja.

Nenotveramais! Kas gan par viņu nebija dzirdējis? Kādu laiku viņš turēja bailēs visu Londonu. Viņš nogalināja nežēlīgi un cietsirdīgi, brīžiem likās — pilnīgi nevajadzīgi. Noziedznieks tik prasmīgi mainīja savu ārieni, ka neviens nespēja precīzi izstāstīt, kāds viņš izskatās. Nenotveramais gluži kā neredzamais nāves eņģelis bija visur…

—   Vai ziņa par viņa nāvi atbilst patiesībai? — Alans jautāja.

—     Austrālijas policija ir pilnīgi pārliecināta, ka tas bija viņa līķis, kuru atrada Sidnejas ostā. Tomēr, kaut arī Nenotveramais sen ir atstājis Angliju, es gribētu jūs brīdināt par kādu aizdomīgu personu, kas dzīvo Deptfordā…

—    Vai jūs runājat par Morisu Meisteru, ser? — neskaidras aizdomas lika Alanam Vembrijam nosaukt šo vārdu. — Par Lenlu ģimenes advokātu?

—   Jā. Vecais Džordžs Lenls! Mēs bieži kopā devāmies medībās. — Skumju ēna pārslīdēja pār komisāra seju. — Dzirdēju, ka viņš esot bankrotējis. Pēc viņa nāves palicis dēls un meita. Vai jūs labi viņus pazīstat?

—      Kā lai to pasaka… — Alans apjuka. Viņa atmiņā uzausa bērnības ainas: ēnainās parka alejas, veclaiku savrupmāja koku ielokā un mazā Mērija Lenla, kas nevaldāma prieka uzplūdā skrēja viņam pretī… Mērija, kuras vārdu viņš glabāja dziļi sirdī, kopš bija aizbraucis no dzimtās puses.

—     Lūdzu, piedodiet, ser! — Alans piespieda sevi atgriezties īstenībā. — Mans tēvs bija Lenlu muižā galvenais dārznieks, un mēs vienmēr spēlējāmies kopā ar sera Džordža bērniem.

—    Skaidrs, inspektor. Šķiet, ka es, neuzmanīgi jautādams, būšu aizskāris kādu sirds noslēpumu. Taču ceru, ka jūs neatteiksieties no nedēļu ilga atvaļinājuma. Pie viena arī iepazīsieties ar jauno dienesta vietu.

Alans bija nedaudz sapīcis, ka neprata slēpt savas jūtas. Taču tas, ko tālāk teica komisārs, lika jauneklim aizmirst visu uz pasaules.

—   Tātad pēc Džordža nāves Meisters kļuvis par Džona un Mērijas Lenlu advokātu. — Komisārs Vorfolds piecēlās no krēsla un sāka staigāt pa kabinetu. — Kāpēc viņiem tas bija vajadzīgs? Meisters taču pazina Nenotveramo! — viņam izspruka.

Inspektors pārsteigumā nodrebēja.

—    Pat pārāk labi pazina, — komisārs turpināja prātot skaļā balsī. — Nenotveramā māsa Gvenda Miltone bija Meistera sekretāre. Pirms sešiem mēnešiem nabaga meitenes līķi izvilka no Temzas. Kad jums būs brīvāks laiks, iesaku ielūkoties arhīvā — tur atradīsiet daudz nepublicētu materiālu par Meisteru un šo lietu. Ja Nenotveramais ir miris, tad tam visam, protams, nav nekādas nozīmes. Bet, ja viņš ir dzīvs, tad, esmu pārliecināts, viņš noteikti atgriezīsies Deptfordā un apciemos Meisteru.

—     Kāpēc gan, ser? — Alans jautāja.

—     Parocieties arhīvos, jaunais cilvēk, un jūs uzzināsiet par drāmu, kura allaž atkārtojas, kopš pastāv pasaule, — par lētticīgu sievieti un viltīgu vīrieti!

2. nodala Lēdijas Darnlejas pērles

Vēsts, ka par Deptfordas apgabala policijas inspektoru kļuvis Alans Vembrijs, jau bija paguvusi aplidot viņa dzimto pusi. Pirmais, kas viņu ar to apsveica, kad Alans vēl nebija paspējis izkāpt no vilciena, bija viesnīcas īpašnieks. Taču Alana labā oma pagaisa vienā mirklī, kad vecais vīrs pie vīna glāzes sāka stāstīt par Lenlkortas jaunajiem saimniekiem: muiža bija ieķīlāta un pārķīlāta, brālis un māsa būs spiesti to atstāt, tiklīdz advokāts nokārtos visas formalitātes.

Dzirdot pieminam advokātu, Alans sarāvās aiz riebuma. Skotlendjardā klīstošās baumas par šo advokātu, kas itin labprāt uzņēmās pašas tumšākās lietas, viesa inspektorā nemieru par saviem bērnības draugiem.

Jo vairāk Alans tuvojās muižai, jo vairāk viņu nomāca viscaur redzamā nolaidība: ceļi bija aizauguši nezālēm, zālāji jau sen netika pļauti. Tikai dažos logos vēl bija saglabājušies stikli, pārējie uzlūkoja Alanu kā tumši, tukši acu dobumi.

Alans vēl nebija pienācis pie mājas, kad no augstā lieveņa viņam pretī noskrēja meitene.

—     O, Alan! Tas esat jūs?

Viņš saņēma meitenes roku un maigi ielūkojās viņai sejā. Cik ātri steidzas laiks! No pusaudzes viņa bija pārvērtusies par apburošu, majestātisku daiļavu. Mērijas bālā, blāvā seja, brīnišķīgās acis šķita kā maigs pasteļkrāsu zīmējums.

Un atkal kā senāk Alana sirds sažņaudzās, viņu uzskatot un atceroties, kāds bezdibenis šķir Lenla meitu un vienkārša dārznieka dēlu…

Mērija pamanīja, ka Alans pārlaiž skatienu vecajai mājai.

—     Nabaga vecā Lenlkorta! Vai jums ari ir skumji, Alan? Droši vien jūs jau zināt, ka jaunnedēļ mēs brauksim projām.

Viņa dziļi nopūtās.

—    Džonijs noīrējis dzīvokli pilsētā, bet Moriss Meisters solīja man darbu. Būšu viņa sekretāre.

—     Vai tiešām nav citas izejas, Mērij? — jaunais cilvēks bija no sirds sarūgtināts.

Viņa pakratīja galvu.

—     Man ir palicis tikai neliels ienākums no manas mātes muižas. Ar to naudu pietiktu, lai nebūtu jāmirst badā. Bet Džonijs… Izrādās, ka viņam piemīt darījumu cilvēka spējas. Pēdējā laikā brālim parādījusies nauda.

Kas zina, varbūt pēc pāris gadiem mēs atkal varēsim atgūt Lenlkortu.

Alans jau gribēja pajautāt, ar ko nodarbojas viņas brālis, kad no ceļa līkuma iznāca divi vīrieši. Alans uzreiz pazina Džonu Lenlu. Jauneklis gandrīz nebija pārvērties un joprojām atstāja drūma, neveikla pusaudža iespaidu. Pienācis tuvāk, viņš, pievēršoties savam ceļabiedram un caur pieri uzlūkojot Alanu, sacīja:

—     Meister, šis cilvēks ir policijas seržants vai kas tamlīdzīgs…

Advokāts Meisters viltīgi pasmaidīja.

—     Cik saprotu, apgabala inspektors, — viņš precizēja, sniedzot Alanam savu kārno roku. — Dzirdēju, ka esat norīkots mūspusē, lai iedvestu bailes maniem nabaga klientiem.

Vembrijs, iekams atbildēja, vērīgi aplūkoja advokātu. Viņš bija kalsens vīrs ar asiem sejas pantiem un neparasti tumšām, neizdibināmām acīm. Meistera āriene pilnīgi atbilda tam, kā viņu raksturoja Skotlendjardā: izskatās kā hercogs, runā kā profesors, domā kā sātans.

Džons nenolaida acu no Alana. Viņš ari agrāk ne visai labi ieredzēja savu rotaļu biedru, bet tagad to demonstrēja pārāk uzkrītoši.

—    Kāds vējš jūs atpūtis uz Lenlu? — viņš rupji jautāja. — Vai tad te jums ir draugi?

—     Protams, ir! — Mērija ātri iejaucās. — Diemžēl nevaru jums piedāvāt naktsmājas, mēbeļu tikpat kā vairs nav…

—      Kāpēc gan jāizceļ mūsu nabadzība? — Džons pārtrauca māsu. — Diez vai mūsu nelaimes pārāk aizkustinātu Vembriju, un tā ari no viņa puses būtu liela nekaunība — iejaukties mūsu darīšanās.

Moriss Meisters centās izlīdzināt nepatīkamo iespaidu, kādu bija radījuši Džona vārdi:

—    Mīļais Džonij, nelaimes, kas piemeklējušas Lenlkortu, jau sen visiem ir zināmas. Nevajag būt tik ātrsirdīgam. Man gan ir prieks satikt tik cienījamu policijas pārstāvi. Patlaban mūsu apgabalā nekas nozīmīgs nav noticis, mister Vembrij. Agrāk, kad es tikko biju apmeties Deptfordā, šī bija viena no visneparastākajām vietām…

—     Droši vien gribat sacīt, ka jūs vairs neuztrauc Nenotveramais.

Šos vārdus Alans izteica pilnīgi mierīgā balsī un nebūt nedomāja, ka tie tik loti satrauks Meisteru. Viņa mute noraustījās, acīs pavīdēja baiļu ēna.

—   Nenotveramais! — advokāts aizsmakušā balsi nomurmināja. — Tas ir vecs notikums… Viņš nesen nomira, nabaga cilvēks!

Alanam likās, ka Meisters ieklausās savos vārdos, lai noticētu, ka šī noslēpumainā persona jau mājo citā pasaulē.

Mērija, kas bija vērīgi klausījusies sarunā, painteresējās:

—    Kas tas Nenotveramais tāds bija?

—    Cilvēks, par kuru jums labāk nekad neko nezināt, — Meisters atcirta un jau maigākā balsi piebilda: — Šķiet, ka mūsu saruna jauno lēdiju garlaiko.

—      Es arī vēlētos, lai jūs runātu kaut ko citu, — Džons saviebās un jau pagriezās, lai aizietu, kad Meisters jautāja Alanam:

—     Sakiet, Vembrij, — kādu lietu jūs pēdējā laikā izmeklējat?

Alans brīdi vilcinājās ar atbildi.

—      Lēdijas Darnlejas briljantu zādzību. Tā notika balles laikā…

—    Lēdija Darnleja, — Meisters pamāja. — Jā, atceros. Šķiet, ka ari jūs bijāt tai ballē, Džonij?

Džons nepacietīgi paraustīja plecus.

—    Protams, biju! Bet vai tad mums visu laiku jārunā par zādzībām un noziegumiem?

Viņš apcirtās uz papēžiem un aizgāja.

Mērija sarūgtināta noskatījās pakal brālim.

—    Nesaprotu, kāpēc Džonijs visas šīs dienas ir sliktā omā. Bet nu iesim, Alan! Gribu, lai jūs redzētu, kā pārvērties dārzs. Vēl viens iemesls skumjām…

Džons raudzījās viņiem nopakaļ, kamēr inspektors un Mērija bija pazuduši skatienam. Viņš bija saniknots.

—     Kāpēc tas riebeklis atbraucis šurp?

—    Mīļais Džonij, cik jūs esat jauns un cietsirdīgs! — Meisters pasmīnēja. — Jūs esat guvis izglītību kā muižnieks, bet lamājaties kā ormanis.

—     Ko tad jūs gribat? Lai sniedzu viņam roku un saku: "Laipni lūdzu!"? Nevajag aizmirst viņa izcelšanos…

Meisters īgni pārtrauca viņu:

—    Neesiet nu bērna prātā! Vai tad nemaz neapjēdzat, ar ko šodien sarunājāties? Starp citu, tas detektīvs visu laiku jūs novēroja. Bet viņš ir izslavēts, par visveiklāko zelli Skotlendjardā! Izdzirdējis lēdijas Darnlejas vārdu, jūs gandrīz vai nodevāt sevi!

—   Blēņas, viņš neko nepamanīja, — jauneklis piepeši atdzīvojās. — Vai tai vēstulē, kuru no rīta saņēmāt, bija rakstīts kaut kas par pērlēm? Vai tās jau pārdotas?

—     Vai tad jūs, mans draugs, domājat, ka nedēļas laikā var pārdot pērles, kuras maksā piecdesmit tūkstošus mārciņu?

Džonijs aizdomīgi paraudzījās uz advokātu.

—   Zināt, Moris, ja patiesība par pērlēm nāks gaismā, tad jūs arī neizbēgsiet no cietuma.

Meisters aizmeta izsmēķi un lēni izņēma no biezas etvijas vēl vienu cigareti.

—    Es neesmu vainīgs, Džonij, ka jums ienāca prātā nozagt šīs pērles. Un tikai tāpēc, ka pazinu jūsu tēvu, biju ar mieru uzņemties zināmu risku. Domāju, ka pret mani būs visai grūti celt apsūdzību. Uz jums aizdomas var krist drīzāk nekā uz citiem, kuri bija ballē, jo visi taču zina, ka esat izputējis. Turklāt kāds no sulaiņiem redzējis, ka jūs pirms aiziešanas kāpāt augšā pa galvenajām kāpnēm…

—   Es taču viņam sacīju, ka eju pēc mēteļa. Kāpēc jūs pateicāt Vembrijam, ka tovakar biju pie lēdijas Darnlejas? Dīvaini, ka šīs lietas izmeklēšana uzticēta tieši viņam…

Meisters iesmējās.

— Kāpēc gan jāslēpj tas, ko viņš labi zina? Es visu laiku viņu novēroju. Viņš zina vairāk nekā runā… Patlaban aizdomas krīt uz mājzini, taču nedomājiet, Džonij, ka lieta ir izbeigta. Vismaz pagaidām ir pāragri mēģināt pārdot pērles. Pēc kāda laika centīsimies tās aizgādāt uz Antverpeni.

3. nodaļa Nenotveramais ir dzīvs!

Mērija aizveda savu bērnības draugu uz aizaugušo dārzu. Kādu laiku viņi pastaigājās klusēdami.

—   Alan, es runāju ar parasto mirstīgo, nevis ar Skotlendjarda inspektoru, vai ne? Mani uztrauc brālis… Šķiet, ka pēdējā laikā viņam sajukuši jēdzieni, kas ir labs un kas ir slikts. Uzradušies savādi paziņas… Piemēram, pagājušonedēļ te bija cilvēks, kuru gan tikai pavirši redzēju, vārdā Hekits. Vai pazīstat viņu?

—   Jā gan, — Alans sasprindzināja uzmanību. — Mēs viņu pazīstam. Klaidonis un kramplauzis.

—    Redzat nu, — viņa nopietni teica. — Bet Džonijs mani piemānīja, apgalvodams, ka tas ir amatnieks, kas vēlas braukt uz Austrāliju.

—    Mērij, esmu pārliecināts, ka jums būs darīšana ar daudz sliktākiem cilvēkiem nekā šis Hekits. Jūs taču gribat būt Meistera sekretāre, vai ne? Es loti vēlētos, lai jūs to nedarītu!

Mērija pavirzījās mazliet nostāk no viņa.

—    Kāpēc gan ne? Pazīstu viņu kopš bērnības. Moriss tik labi izturējās pret mani un brāli…

—    Tomēr Skotlendjardā viņš nav cieņā.

—   Tas ir saprotams. Viņš taču ir advokāts un aizstāv nabaga noziedzniekus, kurus Skotlendjards medī. — Mērija iesmējās. — Ai, Alan, vai jūsos nav ierunājusies profesionālā greizsirdība?

Viņš saprata, ka nav jācenšas meiteni pārliecināt par pretējo. Jebkurā gadījumā viņa, pat strādājot pie Meistera, paliks šajā apgabalā, tā ka Alans pagūs laikus iejaukties…

Meisters iznāca no alejas pagrieziena un apstājās. Viņam allaž bija patikušas skaistas sievietes. Gvenda Miltone bija loti glīta, taču dumja un drīz vien viņam apnika. Šis notikums beidzās traģiski, un viņu joprojām pārņēma šausmas, kad prātā ienāca tas miglainais rīts, kurā Gvenda tika izvilkta no Temzas, un tiesas sēde, kurā viņš deva apzināti nepatiesu liecību.

Šajā brīdī pie mājas pienāca Mērija un Alans. Meitene ieraudzīja Meisteru un pamāja viņam ar roku.

Negaidot uz ceļa parādījās riteņbraucējs. Tas bija telegrāfa kalpotājs. Viņš apturēja braucamo un kaut ko pasniedza advokātam.

Meisters pienāca pie abiem jauniešiem un pastiepa Alanam neatplēstu telegrammu.

—    Šī telegramma adresēta jums, — viņš smaidīdams teica.

Pēc nelielas vilcināšanās Alans to atplēsa.

"Apgabala inspektoram Vembrijam. Steidzami! Nekavējoties atgriezieties Skotlendjardā! Nenotveramais ir dzīvs un izbraucis no Austrālijas pirms četriem mēnešiem. Vorfolds."

—    Vai kas noticis? — Mērija satraukta jautāja.

Viņš pašūpoja galvu.

—    Nekas sevišķs. Kārtējā priekšniecības instrukcija. Man jābrauc uz Londonu.

# #

Komisārs Vorfolds sagaidīja Alanu laipni kā vienmēr.

—     Loti žēl, ka nācās pārtraukt jūsu atvaļinājumu, taču apstākli ir tādi, ka jums jāuzturas Deptfordā.

—    Vai atgriezies Nenotveramais?

—    Mēs tā domājam. Nenotveramajam ir sieva. Viņš apprecējās Kanādā pirms pāris gadiem. Kopš tā laika viņi vienmēr ir kopā. Novērojot sievu, var izsekot, kā viņš pārvietojas. Viņai rīt no rīta jāiebrauc no Austrālijas.

—   Tātad Nenotveramais jau ir Anglijā vai ieradīsies te visdrīzākajā laikā.

—      Pilnīgi pareizi, — komisārs pamāja. — Ceru, ka nevienam neesat izpaudis telegrammas saturu. Droši vien Meisters bija Lenlkortā, vai ne?

—    Jā, ser, — Alans ātri atbildēja. — Ļoti žēl, ka nevarēju viņam paziņot šo jaunumu un novērot, kādu iespaidu tas uz viņu atstās.

Alans nebija gaidījis, ka priekšnieks tik nopietni uztvers viņa vārdus.

—   Teikšu jums atklāti, Vembrij, es labāk aizietu no dienesta nekā lasītu laikrakstos, ka Nenotveramais atgriezies. Londonā no Nenotveramā baidās kā no uguns, un man nebūtu miera, ja avīzēs izskanētu kaut vai pieņēmums, ka viņš varētu atgriezties. Policija līdz šim nav spējusi viņu notvert, un sabiedrība mums to pārmet, lai gan Nenotveramā tvarstīšanai tika patērēts daudz vairāk spēka nekā daža laba rūdīta noziedznieka arestam.

—   Vai tas ir brīdinājums, ka arī man šis uzdevums nebūs pa spēkam? — Alans pasmaidīja.

—    Gluži otrādi, — komisārs atbildēja. — Uz jums es lieku tikpat lielas cerības kā uz doktoru Lomondu.

—    Kas viņš tāds ir?

Komisārs paņēma grāmatu, kas gulēja viņa priekšā uz rakstāmgalda.

—    Viņš ir viens no tiem nedaudzajiem detektīviem amatieriem, kuriem es pilnīgi uzticos. Pirms četrpadsmit gadiem viņš uzrakstīja ļoti vērtīgu pētījumu kriminālistikā, kurā bija daudz jaunu atklājumu. Vairākus gadus viņš pavadījis Indijā un Tibetā, studēdams austrumu medicīnu un antropoloģiju. Mes bijām priecīgi, ka viņš pieņēma piedāvāto vietu…

—     Kādu?

—     Jūsu apgabala policijas ārsta vietu. Ar viņu jūs iepazīsieties Deptfordā. Rīt no rīta brauciet uz turieni un ķerieties pie saviem pienākumiem!

—    Un pērļu lieta?

—    Ar to nodarbosies Bērtons.

4. nodaļa Gvendas Miltones istaba

Mērija ar brāli bija noīrējuši nelielu dzīvokli netālu no Malpasroudas. Vecajā mājā dzīvoja galvenokārt amatnieki un sīki kalpotāji. Džonam ļoti nepatika tādi kaimiņi, taču viņš mierināja sevi un centās iestāstīt māsai, ka drīz viņiem būs daudz naudas un tad Lenlkorta tiks izpirkta.

Mērijai šie sapņi likās nereāli. Viņu satrauca doma, ka drīz būs jāsāk strādāt pie Meistera. Viņa nespēja saprast, kāpēc darbs, kas agrāk bija šķitis tik vilinošs, tagad viesa neskaidras bažas, pat satraukumu.

Lielā māja, kurā dzīvoja Meisters, nebija līdzīga pārējiem Deptfordas namiem. To apjoza augsts akmens mūris, kas padarīja ēku drīzāk līdzīgu cietumam nekā klusas provinces pilsētas savrupmājai.

Padzīvojusi istabene atvēra durvis un ieveda Mēriju grezni iekārtotā viesistabā. Pirmais, ko meitene ieraudzīja, bija spožas klavieres, kas atradās sienas nišā.

No šās istabas durvis veda uz citu, kura drīzāk izskatījās pēc kantora telpām. Tur plaukti bija piekrauti ar dažādu krāsu mapēm, bet uz galda atradās rakstāmmašīna, apsegta ar pārvalku.

Mērija vēl nebija paguvusi visu labi aplūkot, kad atvērās durvis un ienāca Meisters.

Advokāts tik tikko paspēja apslēpt savu pārsteigumu. Viņš arī agrāk nebija cerējis, ka Mērija pieņems viņa piedāvājumu, taču pēc tam, kad meitene bija satikusies ar Vembriju, Morisa izredzes ieraudzīt viņu pie rakstāmmašīnas bija pagaisušas pavisam.

—   Tātad jūs esat izlēmusi, — viņš pēc pauzes sacīja.

—    Jā, — Mērija pamāja.

—    Nu tad lieliski… lieliski… Vai jūs, Mērij, protat rīkoties ar rakstāmmašīnu?

Meitene pasmaidīja.

—    Protu gan. Kad biju divpadsmit gadus veca, tēvs man laika kavēklim uzdāvināja rakstāmmašīnu, un es iemācījos rakstīt, vēl nezinot, ka reiz dzīvē man šī prasme noderēs…

—   Nu tad es tūlīt iedošu jums kaut ko pārrakstīt, — advokāts lietišķā balsi sacīja un iegāja kantorī.

Meisteram ilgi nenācās rakņāties pa saviem papīriem: viņam bija īpaša klientūra un visas lietas tika turētas pilnīgā slepenībā. Secinājis, ka izraudzīties darbu, kuru varētu uzticēt Mērijai, nebūs tik viegli, advokāts, lai viņu kaut kā izklaidētu, piedāvāja apskatīt māju. Otrajā stāvā Meisters apstājās pie kādām durvīm un pēc īsas vilcināšanās atvēra tās.

Mērija iegāja lielā telpā, kura bija gan guļamistaba, gan viesistaba un kuru divās dalās šķīra plīša aizkars. Uz grīdas bija uzklāts skaists veclaiku paklājs. Franču mēbeles klāja bieza putekļu kārta, tātad šeit ilgāku laiku neviens nebija dzīvojis.

—    Cik mājīga istaba! — Mērija sajūsmināta iesaucās.

—    Jā, mājīga… — Meisters atkārtoja.

Viņš pārlaida drūmu skatienu istabai, kurā bija dzīvojusi Gvenda pirms tam… kad ar viņu bija notikusi tā šausmīgā drāma vēsajā, miglainajā rītā.

—     Šī istaba ir labāka nekā dzīvoklis Malpasroudā, vai ne, Mērij? — Meisters jautāja, un viņa sejā parādījās viltīgs smaids. — To vajadzētu tikai savest kārtībā, lai tā būtu savas iemītnieces cienīga. Es nododu šo istabu jūsu rīcībā, Mērij.

—     Kā? Manā rīcībā? Es taču dzīvoju kopā ar Džoniju un nemaz netaisos pārcelties pie jums!

Mērija bija šokēta.

—    Kāpēc gan ne, mana dārgā? — Meisters paraustīja plecus. — Džonijs var pēkšņi kaut kur aizbraukt, un es nevēlētos, ka jūs paliktu viena tai šausmīgajā mājā pie Malpasroudas.

Viņš aizvēra durvis un aizslēdza tās.

—    Visādā ziņā neaizmirstiet, ka šī istaba būs pilnīgi jūsu rīcībā, — advokāts teica, kad viņi kāpa lejā pa kāpnēm.

Mērija neko neatbildēja. Viņa uzreiz saprata, ka šai istabā agrāk dzīvojusi sieviete. Vīrietis nevarētu mitināties tādā telpā.

Meitene sāka atcerēties, kas viņai zināms par Meistera privāto dzīvi, un atcerējās tikai vienu vārdu, kuru tika lasījusi avīzēs.

Gvenda Miltone!

Gvenda Miltone, kuras līķi kādā miglainā rītā izvilka no Temzas! Viņa nodrebēja un atkal atsauca atmiņā grezni iekārtoto istabu, kurā, šķiet, vēl mājoja izgaisušās mīlas gars. Mērija sēdēja kantorī, un viņai likās, ka aiz stikla durvīm, kas veda uz blakusistabu, pavīd bāla, bailēs izķēmota seja. Mērijai nepiemita pārlieks jūtīgums, taču patlaban viņai šķita ļoti nemājīgi šajā namā, kur valdīja klusums un laiku pa laikam atplūda vājas klavieru skaņas. Tāla vīrieša balss dziedāja populāru motīvu.

Moriss Meisters neticēja spokiem.

5. nodaļa Misters Bliss ierodas Londonā

Tajā pašā dienā un stundā, kad Mērija Lenla pārkāpa Meistera nama slieksni, tvaikonis "Olympic" iebrauca Sauthemptonas dokā. Divi Skotlendjarda detektīvi, kas bija pavadījuši kuģi no pašas Šerbūras, nokāpa krastā pirmie un apstājās pie nolaižamajām kāpnēm. Viņiem nācās ilgi gaidīt, kamēr visiem pārbaudīja pasi, taču drīz vien pasažieri cits pēc cita sāka nokāpt krastā.

Pēkšņi kāds no detektīviem pievērsa uzmanību personai, kuru nebija pamanījis uz kuģa. Pa kāpnēm lēni kāpa lejā stalts vidēja auguma cilvēks ar nelielām, melnām ūsiņām un asu bārdiņu.

Detektīvi saskatījās, un, tiklīdz pasažiera kāja skāra krastmalu, viens no likuma sargiem piegāja pie viņa.

—    Lūdzu, atvainojiet, — viņš teica, — bet es jūs uz kuģa neredzēju.

Pasažieris aukstasinīgi uzlūkoja detektīvu.

—     Vai jūs gribat, lai esmu atbildīgs par jūsu aklumu? — viņš zobgalīgi jautāja.

Detektīvi meklēja slavenu banku laupītāju, kuram bija jāiebrauc no Ņujorkas.

—    Vai jūs neparādītu pasi?

Bārdainais pasažieris pēc īsas vilcināšanās iebāza roku svārku iekškabatā un izņēma no turienes vizītkarti.

Detektīvs pārsteigts izlasīja:

"Galvenais inspektors Bliss.

Skotlendjarda kriminālnodaļa.

Komandēts uz vēstniecību Vašingtonā."

—     Lūdzu piedošanu, ser!

Detektīvs atdeva kartīti.

—      Es nepazinu jūs, mister Blis, — viņš teica. — Tolaik, kad aizbraucāt no Skotlendjarda, jums bārdas nebija.

—     Ko jūs meklējat? — Bliss strupi jautāja.

Detektīvs īsumā paskaidroja.

—    Varu apgalvot, ka uz kuģa viņa nav.

Bliss pamāja ar galvu un tūlīt pat nozuda.

Taču viņš negāja uz muitnīcu uzrādīt savu koferi, bet nolika to pie krastmalas margām, nepārtraukdams novērot izkāpjošos pasažierus. Beidzot inspektors ieraudzīja sievieti, kuru bija meklējis.

Stalta, dzīvespriecīga, gudra un pilnīgi bezbailīga — tāds bija pirmais iespaids, kuru viņa atstāja uz Blisu. Līdz šim viņš vēl nebija kļūdījies cilvēkos. Turklāt viņa tik tiešām bija skaista. Sievietes tumšās, samtainās acis šķita daudz redzējušas un iepazinušas. Viņa bija labi, pat pārāk labi ģērbusies. Balto roku greznoja briljanti, bet divi lieli smaragdi zaigoja rožainajās ausu ļipiņās. Kad viņa gāja garām Blisam, inspektoru apvēdīja dārgu smaržu aromāts.

Kuģi sieviete bija iekāpusi Šerbūrā. Bliss uzskatīja to par laimīgu nejaušību, ka viņi brauca vienā un tai pašā kuģī un ka viņa nepazina inspektoru. Viņš sekoja sievietei muitnīcā un vēroja, kā viņa izlauž sev ceļu gar bagāžas kaudzēm, līdz sasniedz lodziņu ar burtu "M". Blisa bagāžas pārbaude nebija ilga, un inspektors nodeva savu koferi nesējam, piekodinādams, lai viņam aizņem vietu drīz atejošajā vilcienā. Tad inspektors devās tur, kur pasažieru pūlī sieviete muitas ierēdnim rādīja savu bagāžu.

Viņa pāris reižu atskatījās, it kā juzdama, ka tiek novērota. Vinu skatieni sastapās, un Blisam likās, ka sieviete ir nedaudz satraukusies.

Kad viņa atkal pagrieza galvu, inspektors pienāca tuvāk, tad cieši klāt. Sieviete vēlreiz atskatījās, un viņas seja pauda neviltotas šausmas.

—    Misis Miltone, ja nemaldos?

—   Jā… Tā esmu es, — viņa teica, stiepjoši izrunājot katru vārdu. Akcents liecināja, ka viņa dzimusi Amerikas dienvidu štatos. — Bet… ar ko man tas gods?

—    Bliss. Skotlendjarda galvenais inspektors Bliss.

Viņa vārds droši vien sievietei bija pilnīgi svešs, bet,

kad viņš pieminēja savu amatu, vina nobālēja, taču tūlīt arī atguvās.

—    Tas ir ārkārtīgi interesanti! Ar ko varu jums pakalpot, Skotlendjarda galveno inspektor Blis?

Katrs viņas vārds izskanēja kā pistoles šāviens.

—    Es vēlētos ieskatīties jūsu pasē.

Ne vārda neteikdama, sieviete izņēma no rokassomiņas pasi un pasniedza to inspektoram. Viņš klusēdams šķirstīja lappuses, rūpīgi vērodams ostu pilsētu zīmogus.

—    Jūs pavisam nesen esat bijusi Anglijā?

—     Jā, protams, — viņa mierīgi atbildēja. — Es te biju pagājušajā nedēļā. Taču darīšanu dēļ man nācās braukt uz Parīzi, bet atgriezties nolēmu caur Šerbūru — man ļoti gribējās satikties ar kādu amerikāni…

Sieviete pētoši raudzījās uz detektīvu, taču viņas skatiens pauda drīzāk pārsteigumu nekā bailes.

—   Bliss? — viņa domīgi pārjautāja. — Šķiet, ka esmu ar jums reiz tikusies.

Viņš joprojām turpināja pētīt zīmogus.

—   Sidneja, Dženova, Domodosola… Jūs daudz ceļojat, misis Miltone. Taču ne tik daudz kā jūsu vīrs.

Viņas sejai pārskrēja viegla ēna.

—    Man nav tik daudz laika, lai stāstītu jums savu dzīvesstāstu vai savu ceļojumu maršrutus. Varbūt gribat uzdot man kādu svarīgāku jautājumu?

Bliss pakratīja galvu.

—    Nē, — viņš atbildēja, — man vairs nav ko jums jautāt. Taču es ceru tuvākajās dienās satikties ar jūsu vīru.

Misis Miltone ironiski piemiedza acis.

—    Ak tā? Vai jūs cerat nokļūt paradīzē?

Bliss pasmaidīja, demonstrēdams savus žilbinoši baltos zobus.

—     Paradīze nudien nav tā vieta, kur viņu varētu atrast. Taču ir citas — vieglāk sasniedzamas vietas.

Viņš atdeva sievietei pasi, apcirtās un aizgāja.

Misis Miltone pavadīja detektīvu ar skatienu tik ilgi, kamēr viņš pazuda pūlī, tad, viegli nopūtusies, pievērsās muitas ierēdnim, kas pārbaudīja viņas bagāžu.

Vai tiešām Nenotveramais jau nokļuvis Anglijā? Tā domājot, viņai auksts vien pār kauliem pārgāja. Kora Miltone mīlēja šo pārgalvīgo cilvēku, kas nogalināja aiz patikas, cilvēku, kuru meklēja daudzu valstu policisti.

Viņa gāja pa stacijas peronu, slepus ieskatīdamās vagonu logos. Drīz vien Kora ieraudzīja meklēto. Bliss sēdējā pie loga un šķita pilnīgi iegrimis avīzes lasīšanā.

— Bliss, — vina nočukstēja, — Bliss… Kur gan esmu viņu satikusi?

Kāpēc šī nopietnā cilvēka skatiens bija tik dziļi iegulies viņas sirdī?

Kora Miltone aizbrauca uz Londonu ļoti nomāktā garastāvoklī.

6. nodaļa Advokāta kabinetā

Džons Lenls bija nepatīkami pārsteigts, ieraugot savu māsu sēžam pie rakstāmmašīnas. Tikai tagad viņš tā īsti apjēdza faktu, ka Lenlu ģimene ir izputināta.

Mērija uzsmaidīja brālim pār milzīgu kaudzi papīru, kas atradās uz galda.

—   Vai Moriss ir? — Džons jautāja, un viņa norādīja brālim uz kabineta durvīm, aiz kurām Meisters parasti uzturējās.

Viņš piegāja pie māsas galda.

—     Kāds nožēlojams darbs, Mērij! Tas nav tevis cienīgs…

—    Nepārdzīvo, Džonij! Darbs kā jau darbs, nav sliktāks par citiem…

Dažus mirkļus brālis klusēdams uzlūkoja māsu. Viņam šķita derdzīgi redzēt Mēriju kalpotājas vietā. Zobus sakodis, viņš piegāja pie Meistera kabineta durvīm un pieklauvēja.

—    Kas tur ir? — balss no iekšpuses jautāja.

Džons nospieda rokturi, taču durvis neatvērās. Viņš

dzirdēja, ka tiek aizslēgts seifs, tad nožvadzēja aizbīdnis un uz sliekšņa parādījās kabineta saimnieks.

—     Kāpēc tāda noslēpumainība? — Džons noburkšķēja.

Meisters ielaida viņu kabinetā un tūlīt pat aizslēdza durvis.

—    Es pētīju dažas loti interesantas pērles. Jūs taču saprotat, ka zagtu mantu nedrīkst rādīt plašākai publikai, — viņš ar uzsvaru atbildēja.

—   Vai pieprasījumu jau saņēmāt? — Džons ātri jautāja.

—   Jā. Gribu jau šovakar nosūtīt pērles uz Antverpeni.

Viņš atslēdza istabas kaktā stāvošo seifu, izņēma no

tā plakanu futrāli un attaisīja to. Uz melna samta spilvena zaigoja apbrīnojami skaista pērļu kaklarota.

—   Šīs pērles maksā vismaz divdesmit tūkstošus mārciņu! — Džonam iegailējās acis.

—   Vai vismaz pieci gadi katorgas darbos, — Meisters piebilda. — Man godīgi jāatzīstas jums, Džonij, ka es baidos.

—     No kā? — Džonijs nespēja slēpt ironiju. — Nevienam ne prātā neienāks, ka slavens advokāts slēpj lēdijai Darnlejai nozagtās pērles! — Viņš iesmējās.

— Pie joda, Moris! Jūs būtu pati interesantākā persona uz apsūdzēto sola! Jūs varat iedomāties, ar kādu baudu avīzes bazūnētu par Temīdas priestera mistera Morisa Meistera arestu?

Neviens muskulis nenodrebēja Morisa Meistera sejā, tikai vina melno acu dzīlēs iegailējās ļauna uguntiņa.

—    Diezgan interesanti. Nezināju, ka jums ir tik liela iztēle. — Viņš pagrieza kaklarotu pret gaismu, vēlreiz to apskatīja un aizvēra futrāļa vāku. — Vai Mēriju redzējāt? — viņš jautāja.

Džons apstiprinoši pamāja.

—    Šausmīgi redzēt viņu sēžam pie rakstāmmašīnas. Saprotu, neko nevar darīt, bet…

Advokāts pagriezās pret viņu.

—     Ko?

—      Man nupat ienāca prātā… Jūsu birojā kādreiz strādāja meitene— Gvenda Miltone…

—     Nu un tad?

—    Viņa noslīcinājās… Kādēļ?

Advokāts cieši paskatījās uz Džonu, un viņa sejā nenodrebēja ne vaibsts.

—    Tiesa konstatēja…

—     Es zinu, ko tiesa konstatēja,— Džons viņu rupji pārtrauca. — Taču man par to ir cits viedoklis…

Viņš piegāja advokātam cieši klāt un viegli pieskārās pie pleca.

—    Mērija Lenla nav Gvenda Miltone, — viņš teica, uzsvērdams katru vārdu. — Un viņa nav bēguļojoša slepkavas māsa, bet gan mana māsa, tādēļ ceru, ka pret viņu jūs izturēsieties labāk nekā pret Gvendu Miltoni.

—    Es jūs nesaprotu, mister Lenl!

—     Domāju, ka tomēr saprotat, — Džons cieši noteica. — Gribu vērst jūsu uzmanību uz to, kas tādā gadījumā notiks. Jā, jā! Jūs dzīvojat mūžīgās bailēs no Nenotveramā, bet jums būs daudz vairāk iemesla bīties no manis, ja ar Mēriju notiks kas nelāgs!

Meisters nolaida acis, taču tikai uz vienu mirkli.

—   Jūs allaž esat bijis histēriķis, Džonij, — viņš teica. — Kā jūs varat kaut ko tādu sacīt! Kurš tad Mērijai vēl ļaunu? Kurš? Bet Nenotveramais un viņa māsa abi ir miruši! Kāpēc gan viņi būtu jāpiemin?

Viņš paņēma futrāli, atkal atvēra to un sāka vērot pērles.

—    Starp citu, Džonij, pērļu zaglim tā runāt…

Neko vairāk viņš nepaguva pateikt, jo pie durvīm

klusu pieklauvēja.

—    Kas tur ir?— advokāts ātri jautāja.

—    Apgabala inspektors Vembrijs!

7. nodaļa Denunciācija

Meisters paslēpa kaklarotu seifā un uzsvērti mierīgi devās pie durvīm.

—    Piedodiet, ka iztraucēju jūs, taču man jāaprunājas ar misteru Lenlu, turklāt steidzami, — Vembrijs ienākot teica:

—    Kas radījis tik dzīvu interesi?— Džons, piespiesti smaidīdams, jautāja.

—    Pirms stundas zvanīja mans kolēģis Bērtons, kuram tagad uzdots izmeklēt lēdijas Darnlejas pērļu zādzību. Viņš lūdza, lai es kaut ko noskaidrojot…

—     No manis?

Mērija sastinga uz sliekšņa, satraukta raugoties brāļa sejā.

—    Varat jautāt visu, kas jūs interesē, inspektor, — Džons nevērīgi noteica. — Esmu gatavs apmierināt jūsu ziņkāri.

—     Es gribētu zināt, kāpēc jūs, mister Lenl, tajā neaizmirstamajā vakarā gājāt uz lēdijas Darnlejas istabu?

—     Kāpēc jūs tas interesē? — Džons nomurmināja.

—   Jūs tad teicāt, ka ejat pēc cepures un mēteļa, kaut gan viens no sulaiņiem jums sacīja, ka visi mēteļi atrodas lejā.

Džons centās neskatīties Alanam acīs.

—     Neatceros, — viņš atcirta. — Diez vai varēšu palīdzēt… Žēl, ka jums nākas vilties, bet es pats par notikušo uzzināju tikai nākamajā rītā no laikrakstiem.

—    Džonij, — Mērija iesaucās, — bet, kad tu atgriezies mājās, tad teici man…

Džons pārtrauca māsu:

—    Tu esi aizmirsusi, dārgā, ka tas notika nākamajā dienā, kad biju izlasījis rakstu avīzē. Tovakar es tik un tā nebūtu varējis tev neko pastāstīt, jo tu gulēji!

Mērija gribēja iebilst, taču klusēja.

Meitenes acīs gailēja tādas ciešanas, ka Alanam bija sāpīgi vinu uzlūkot.

—   Jā, Džonij, es atceros, — viņa klusu piekrita. — Cik muļķīgi, ka biju to aizmirsusi…

Iestājās saspringts klusums.

—     Jūs slikti izskatāties, Džonij! — Alans beidzot pārtrauca klusumu. — Vai nevajadzētu, piemēram, doties kādā ceļojumā? Klimata maiņa, cita vide un iespaidi…

Džons ar izaicinājumu paraudzījās uz detektīvu.

—    Vai esat nolēmis kļūt par mūsu mājas ārstu?

—     Šo jautājumu mēs apspriedīsim citreiz, mister Lenl.

Inspektors vēsi pamāja ar galvu un devās uz izeju.

aļ: # Ј

—     Mjā, Džonij, — advokāts norūca, — lieta kļūst vēl nopietnāka nekā…

—     Nekā kas?

—    Nekā mēs bijām iedomājušies. Šī vairs nebūs viegla pastaiga… nebūt ne… Viņš sāks rakņāties dziļāk, nekā mēs to vēlētos.

—    Tātad jārīkojas ātrāk… — Džons nomurmināja.

—    Uzsist gaisā dārglietas, kuras tiek meklētas, ir ne vien bīstami, bet arī neizdevīgi, mans draugs.

—    Vai jūs gribat teikt, ka atsakāties? — Džons asi jautāja.

—    Nē, — advokāts paraustīja plecus, — ne jau nu gluži atsakos, bet, bet…

—    Ak tā? Labi! Es sapratu! Atveriet seifu un…

—    Ko jūs ar tām iesāksiet?

—    Tas lai paliek manā ziņā, Meister!

Advokāts, smaidu slēpdams, atslēdza seifu, izņēma

no tā futrāli, domīgi noglaudīja to un pasniedza Džonam.

—    Pateicos! — viņš teica un devās uz durvju pusi.

—    Kur jūs tās liksiet? — Meisters laiski jautāja.

—     Pagaidām lai stāv pie manis, vēlāk sameklēšu pircēju, — Lenls drūmi noteica un aizcirta kabineta durvis.

Arī advokāts iznāca uzgaidāmajā telpā.

—     Mērij, šodien pietiks. Varat būt brīva. Pateicos jums!

Mērija izbrīnījusies paraudzījās uz satraukto advokātu, paņēma savu somiņu un izgāja.

Pēc mirkļa Meisters jau sēdēja pie rakstāmmašīnas un klaudzināja uz tīras papīra lapas šādu tekstu:

"Apgabala policijas inspektoram Vembrijam. Lēdijas Darnlejas pērļu kaklarota, kuru nolaupījis Džons Lenls, patlaban atrodas pie viņa mājās."

Viņš strauji izrāva lapu no mašīnas un salocīja četrām kārtām.

Šajā brīdī ienāca telegrāfa kalpotājs.

—    Jums telegramma, ser!

Meisters to atlocīja un izlasīja divas īsas rindiņas:

"Noskaidrota tā cilvēka personība, kurš pirms trim mēnešiem noslīcis Sidnejas ostā. Tas nav viņš."

—  Nenotveramais ir dzīvs! — advokāts nobālis čukstēja.

8. nodala Doktora Lomonda domas

Alans Vembrijs sēdēja savā kabinetā un grozīja pirkstos nupat saņemto ziņojumu. Viņš atkal un atkal pārlasīja mašīnraksta tekstu, gudrodams, cik tas ir patiess un kas to varētu būt rakstījis.

Durvju ailē negaidīti parādījās salīcis stāvs.

—    Ā, tas esat jūs, doktor! Lūdzu, nāciet iekšā! Doktors Lomonds kautrīgi pasmaidīja.

—    Negribēju jūs traucēt…

—    Ko nu, doktor, es jau taisījos ieiet pie jums. Alans juta nepārvaramas simpātijas pret šo savādo,

padzīvojušo cilvēku, kas pirmajā acu uzmetienā likās tik tāls policijas darba specifikai.

Lomonds pētoši piemiedza acis.

—    Šķiet, jūs kaut kas ir satraucis, mister Vembrij!

Alans pāris vārdos izklāstīja lietas būtību un parādīja

anonīmo ziņojumu.

Doktors domīgi bungāja ar pirkstiem pa galdu.

—    Džons Lenls… advokāta Meistera draugs…

—    Vai tad jūs pazīstat viņu?

—    Esmu paradis, nokļūstot jaunā vietā, iepazīties ar visu ievērības cienīgo un arī ar leģendām. Meisters ir viena no Deptfordas leģendām.

Moriss Meisters bija vairāk nekā leģenda, viņš bija nelaimes nesējs. Viņš pamatīgi zināja visus likumus.Viņš šajos likumos zināja visas slēptās viltības un līdz galam neizteikto tik precīzi, ka ne" vienu reizi vien bija izglābis no cietuma klientus, pret kuriem tika izvirzīta smaga apsūdzība. Daudzi nevarēja saprast, kur nabaga zaglēni ņem naudu, lai viņam samaksātu milzīgos honorārus. Mēļoja, ka ar Meisteru norēķinās naudā, kas gūta no zagtu mantu pārdošanas, un ka viņš, izmantojot savas advokāta tiesības, izdibina no klientiem, kur viņi slēpj nolaupīto. Droši vien dažs labs briljantu laupītājs pirms bēgšanas apciemo māju Flenderslenā un atstāj tur. viņu kompromitējošos priekšmetus. Liela mēroga "speciem" Meisters bija kā baņķieris, bet no sīkajiem advokāts izspieda nodevas, un vēl neviens nekad nebija viņu pieķēris.

Doktors pienesa papīra lapu tuvāk pie gaismas un to uzmanīgi izpētīja.

—      Roka nedroša, nav radusi rakstīt ar mašīnu. To var noteikt pēc intervāliem starp vārdiem. Arī intervāli starp rindiņām nav vienādi… Vai jums, inspektor, neiešāvās prātā, ka rakstītājs varētu būt Meisters?

—     Meisters? Pirmkārt, viņi ar Džoniju ir draugi, otrkārt, ja pieļaujam, ka Meisters tiešām iejaukts tamlīdzīgu mantu uzglabāšanā, tad kāda nozīme…

Lomonds joprojām, pieri saraucis, pētīja papīra lapu.

—     Varbūt ir kādi iemesli, kuru dēl Meisters grib novākt no ceļa Džonu Lenlu?

Alans noraidoši pašūpoja galvu.

—    Es nespēju iedomāties… Nē, manuprāt, jūsu viedoklis ir pārāk melodramatisks, doktor! Acīmredzot to rakstījis kāds Lenla ienaidnieks. Viņam piemīt izcilas spējas iemantot ienaidniekus.

—    Inspektor, — ārsts norūca, vēlreiz paceļot papīra lapu pret gaismu, lai pārbaudītu ūdenszīmes. — Varbūt jums gadīsies izdevība sadabūt gabaliņu papīra, kuru Meisters izmanto rakstāmmašīnai, un pie viena ari viņa lietišķās korespondences paraugu.

—    Bet, Dieva dēl, kādēļ viņam būtu jānovāc no ceļa Džons Lenls? — Alans ietiepās. — Meisters ir vecs ģimenes draugs, un, ja ari Džons būtu viņu kaut kā aizvainojis, tad tas nav iemesls, lai viens civilizēts cilvēks sēdinātu otru cietumā!

—   Viņš grib novākt Džonu Lenlu no ceļa, — doktors Lomonds ar uzsvaru atkārtoja. — Tādas ir manas domas, inspektor, un, ja arī man piemīt vājības, tad tomēr esmu saglabājis loģiskās domāšanas spējas.

* # *

Pārnākusi mājās, Mērija ieraudzīja, ka brālis ir ārkārtīgi uzbudināts.

—    Nupat biju pie Hemptoniem, — viņš ātri ierunājās. — Šie izturējās pret mani kā pret spitālīgo, bet cikreiz paši netika viesojušies Lenlkortā!

Mērija bija pārsteigta. Hemptoni bija tuvi tēva draugi.

—     Džonij, vai tiešām tas saistīts… es gribēju teikt, ar mūsu materiālo stāvokli?

Viņš paraustīja plecus.

—     Nebūtu brīnums… Bet man šķiet, ka te slēpjas kas cits.

Mērija izbijusies pavērās brālī.

—   Vai tiešām… lēdijas Darnlejas kaklarotas dēl, Džonij? — viņa stostīdamās jautāja.

—     Jā! Jā! Jā! — Džons histēriski iekliedzās. — Jā, tās vecās žurkas pērļu dēj! Viņi neko tieši neteica, bet mājieni bija pilnīgi saprotami.

—    Džonij, bet tā taču nav taisnība! Vai ne, Džonij?

Viņa vairs nepazina savu balsi.

—    Ak Dievs! Un tu arī! Cik loti esmu noguris…

—     Paskaties man acīs, Džonij! Ko tu zini par to kaklarotu?

Viņš strauji aizgriezās un sāka solot pa istabu.

—    Zinu tikai to, ka tās vairs nav! Turklāt… ar kādām tiesībām tu mani pratini, Mērij?! Vai tiešām tikai tāpēc, ka esi saodusies ar to okšķeri Vembriju? Tas nedod tiesības…

Šajā mirklī atskanēja klauvējiens pie durvīm.

—     Kas tur varētu būt? — Džons aizsmakušā balsī jautāja.

—    Es ielaidīšu.

Viņa atvēra durvis un sastinga uz sliekšņa.

—    Labvakar, Mērij!

Tādu sejas izteiksmi Mērija nekad Alanam Vembrijam nebija redzējusi.

—   Vai jūs gribat aprunāties ar mani? — viņa tikko dzirdami izdvesa.

—   Nē, es vēlos runāt ar misteru Lenlu, — viņa balss skanēja tikpat klusu.

Mērija, automātiski pamāja un ielaida inspektoru istabā.

—    Ko jums vajag, Vembrij?

Džons centās saglabāt balsī augstprātīgu toni.

—   Nupat es sazinājos pa telefonu ar Skotlendjardu, — Alans lēni noteica, — un, ziņojis par notikušo, lūdzu, lai mani atbrīvo no tālākiem pienākumiem šajā…

—    Un jūs atnācāt šurp, lai to pastāstītu mums?

Džons lāva vaļu savam sarkasmam.

—    Es atnācu, lai darītu zināmu… ka rīt… no rīta… es ieradīšos pie jums ar kratīšanas orderi…

Ja Džonam Lenlam būtu kaut nedaudz vairāk prāta, viņš nepalaistu garām izdevību un tiktu vajā no kaklarotas. Taču viņš nevēlējās būt pateicību parādā sava dārznieka dēlam, un šīs jūtas nomāca pat pašsaglabāšanās instinktu.

Ne vārda neteicis, viņš iegāja savā istabā, pēc mirkļa atgriezās un nolika uz galda futrāli.

—   Ņemiet! Jūs taču zinājāt, ka kaklarota ir pie manis, citādi nebūtu nācis, lai runātu!

Alans neuzdrīkstējās paraudzīties uz Mēriju, kas sastingusi stāvēja istabas kaktā.

Viņa uzmeta brālim izmisuma pilnu skatienu.

—     Džon, kā tu to varēji?

Viņš paraustīja plecus un, sakrustojis rokas uz muguras kā arestants, devās uz izeju.

9. nodala Spuldze zvana vietā

Bija jau vēls vakars, kad Alans, nokārtojis visas formalitātes, kas saistītas ar Džona Lenla arestu, izgāja no policijas iecirkņa un devās uz advokāta Meistera māju.

Pārejot pāri ielai, viņš ieraudzīja, ka mūra ēnā slēpjas kāds stāvs. Alanam par brīnumu, nepazīstamais nebēga, kad pār viņu pārslīdēja inspektora kabatas laternas stars.

—     Ko jūs te darāt? — Alans stingri jautāja.

—     Es varu jums uzdot tādu pašu jautājumu.

Svešinieks mierīgi glaudīja savu melno bārdiņu.

—     Esmu policijas virsnieks, — Vembrijs paziņoja.

—     Priecājos iepazīties, kolēģi! Galvenais inspektors Bliss. Skotlendjards. Jūs, cik noprotu, esat jaunais Deptfordas apgabala inspektors?

Alans pamāja.

—     Sen neesmu bijis šai pusē, — Bliss teica. — Nu jāatgūst zaudētais… Vai jūs dodaties pie Meistera? Es pazinu viņu, kad viņš vēl bija Londonā…

Pēkšņi pārtraucis sarunu, Bliss pamāja ar galvu un pazuda aiz stūra.

Vembrijs nospieda zvana pogu pie advokāta mājas durvīm. Pēc kāda laika atskanēja šļūcoši soli.

—     Kas tur ir?

Alans nosauca savu vārdu.

Kādu laiku žvadzēja ķēdes un klaudzēja aizbīdņi, tad durvis atvērās. Meisters mierīgi lūkojās acīs inspektoram.

—   Atnācu pie jums, izpildot šodien apcietinātā Džona Lenla lūgumu. Viņš tiek apsūdzēts lēdijas Darnlejas kaklarotas zādzībā, — Alans dzestri paziņoja.

Advokāts mirkli klusēja.

—     Vai pie viņa atrasta kaklarota? — viņš beidzot jautāja.

Inspektors pamāja.

—     Tiesa, futrālis, kurā tā atradās, nepieder lēdijai Darnlejai. Rota tajā ielikta pēc zādzības. Uz futrāļa saglabājies uzlīmes gabaliņš. Ceru, ka tas mums palīdzēs tālākajā izmeklēšanā, — Alans teica, cieši raugoties uz advokātu.

Meisters negaidot iesmējās.

—     Kādā izmeklēšanā? Droši vien šis futrālis piederējis man. Pirms dažām dienām Džonijs jautāja, vai rnari neesot kāds futrālis. Es, protams, nezināju, kādēļ viņam tas vajadzīgs…

Alans nolaida acis.

Bija zudusi vienīgā izdevība saistīt Meistera vārdu ar zādzību.

—    Džons Lenls lūdza, lai aizvedu jūs pie viņa. Kaut gan man jābrīdina, ka viņu neatbrīvos pret galvojumu. Apsūdzība ir pārāk nopietna.

—    Saprotu. Ienāciet viesistabā!

Meisters aizgāja pēc mēteļa. Palicis viens, Alans sāka aplūkot istabu: derēja kaut ko vairāk uzzināt par noslēpumaino advokātu.

No četrām durvīm, kuras atradās katrā sienā, viņu sevišķi ieinteresēja vienas, kurām priekšā bija aizšauta smaga bulta. Inspektors piegāja tuvāk, lai tās aplūkotu, kad piepeši virs durvīm iedegās gaisma un pēc dažām sekundēm atkal nodzisa.

Šajā brīdī ienāca Meisters, pogādams ciet mēteli.

—    Mister Meister, lūdzu paskaidrojiet, ko nozīmē šī gaisma?

—     Kāda gaisma? — Meisters ātri -jautāja. Alanam šķita, ka viņa seja pārvēršas. — Jūs esat pārliecināts, ka redzējāt gaismu? — viņš sastomījās, tad tīši nevērīgā tonī turpināja: — Šī spuldze ir zvana vietā. Es neciešu, ka zvana. Ja nospiež pogu pie ārdurvīm, spuldze iedegas.

Šajā brīdī spuldze atkal iemirdzējās un nodzisa. — Vai jums nebūtu grūti noskriet lejā un paraudzīties, kas grib tikt pie manis tik vēlā stundā?

Kā jau varēja paredzēt, pie ārdurvīm neviena nebija. Bez šaubām, Meisters bija gribējis uz brīdi palikt viens.

10. nodaļa Dīvainā viešņa

Bija pagājušas jau vairākas Stundas kopš Džona apcietināšanas, bet Mērija joprojām nekustīgi sēdēja, satvērusi rokām galvu. Viņas saprāts atteicās ticēt, atteicās pieņemt acīm redzamo — viņas brālis Džons ir zaglis!

Pie durvīm atskanēja zvans. Ejot atvērt, viņa nodomāja, ka atnācis Alans, lai šajā grūtajā brīdī viņu nomierinātu un sniegtu atbalstu.

Uz sliekšņa stāvēja slaida, eleganta dāma.

—    Jūs esat Mērija Lenla?

Viegls akcents liecināja, ka viņa ir amerikāniete.

—    Man vajadzētu ar jums aprunāties.

Dāma apņēmīgi devās uz istabu.

—   Jums ir lielas bēdas, — viņa konstatēja, apsēdusies krēslā un aizkūpinājusi cigareti. — Inspektors Vembrijs esot apcietinājis jūsu brāli par pērļu kaklarotas zādzību.

Mērija apjukusi pamāja ar galvu.

—    Kora Miltone, — viešņa stādījās priekšā.

Šis vārds Mērijai neko neizteica, un viņa vienaldzīgi palocīja galvu. Svešiniece vērīgi palūkojās uz meiteni.

—    Vai par Nenotveramo jums ir nācies dzirdēt?

Mērija pārsteigumā iepleta acis.

—    Par to… slepkavu?

—    Jā. Es esmu viņa sieva!

Mērija izbrīnīta uzlūkoja viešņu.

— Jā. Jūs neesat pārklausījusies, — Kora atkārtoja. — Jums šķiet, ka man nevajadzētu ar to lepoties, vai ne? Jūs maldāties, dārgā!

Tad viņa painteresējās:

—    Jūs strādājat pie Meistera?

—    Jā, es strādāju pie Meistera, — Mērija klusu atsaucās, — taču es nesaprotu, kāds mērķis ir jūsu nācienam tik vēlā stundā…

Kora Miltone nepievērsa viņas vārdiem ne mazāko uzmanību un aplūkoja istabu.

—    Jums nav visai mājīga istaba, taču tā man patīk daudz vairāk nekā tās greznās telpas Meistera mājā… Viņš droši vien jau ir jums tās parādījis. Parasti Meisters laiku nezaudē…

—    Es jūs nesaprotu. — Mērija nosarka.

Šī saruna sāka viņai krist uz nerviem. Ja Džoniju nebūtu piemeklējusi tik briesmīga nelaime, neviens neuzdrošinātos dot viņai tādus mājienus.

—   Ja jūs nesaprotat, ko es gribu teikt, tad nav vērts turpināt. Vai Meisters zina, ka esmu atgriezusies? — atnācēja jautāja.

Kora Miltone sēdēja pie galda, kuram viena atvilktne bija izbīdīta. Viņa nevērīgi attaisīja somiņu un izņēma no tās nelielu, mežģīnēm apšūtu kabatlakatiņu. Šķita, ka viņa pat nedomā iet projām.

—    Vai tad Meisters jūs tik ļoti interesē? — Mērija pārsteigta jautāja un tad gurdi piebilda: — Piedodiet, bet man tagad nenesas prāts apspriest Meistera kunga problēmas.

Tomēr no Koras Miltones tik viegli nevarēja tikt vajā.

—    Iespējams, ka pēc kāda laika Meisters liks jums strādāt līdz vēlai naktij, — viņa teica. — Vai jūs nevēlaties zināt manu adresi?

—    Kāpēc gan…

—   Vēlāk sapratīsiet, — viešņa viņu pārtrauca. — Iedošu savu adresi tam gadījumam, ja jums draudēs nepatikšanas! Es pazinu kādu citu meiteni… bet labāk tagad nestāstīšu skumjus notikumus. Tikai, lūdzu, neizpaudiet Morisam, ka Nenotveramā sieva ieradusies šajā pilsētā!

Mērija tikko sadzirdēja Koras pēdējos vārdus. Viņa piegāja pie durvīm un plaši tās atvēra.

Aizejot viešņa, kā par brīnumu, meitenei silti uzsmaidīja.

Tikko Kora bija iznākusi uz tukšās ielas, kāds vīrietis piebiedrojās viņai tik negaidīti un klusu, ka sieviete neviļus satrūkās.

—    Tu mani nobiedēji! — viņa izsaucās.

—    Vai satiki meiteni? — balss no tumsas jautāja.

—    Jā, satiku. — Tirpuļi pārskrēja viņai pār kauliem. — Artur, kāpēc tu joprojām esi te? Vai nesaproti, cik tas bīstami?

No tumsas atskanēja smiekli.

—    Nebaidies, mani nepazīs!

—     Cerēsim. Bet kā lai es pazīstu tevi, kad satiksimies?

Viņš atkal iesmējās.

—    Šausmas! Mīloša sieva nepazīs savu vīru! Mīlestība tev palīdzēs mani pazīt, dārgā!

—   Gribu zināt, kā tu izskaties patlaban, — viņa teica, pavēršot pret viņu kabatas laternas staru.

—    Nepūlies veltīgi! — Arturs iesaucās. — Neaizmirsti, ka arī citi grib redzēt, kā es izskatos!

Kora dziļi nopūtās. Viņa paguva saskatīt tikai lielas acis, pārējo seju slēpa melna maska.

—    Vai saņēmi manu vēstuli?

—     Jā. Vai tu jautā par šifru? — viņa atbildēja un atvēra rokassomiņu.— Kur tad tas palicis? Droši vien būšu izmetusi Mērijas Lenlas dzīvoklī. Pagaidi mirklīti!

Kora uzskrēja pa kāpnēm un piezvanīja.

—    Es atgriezos, — viņa paskaidroja pārsteigtajai Mērijai, — jo jūsu dzīvoklī esmu pazaudējusi vēstuli.

Viņas abas sāka to meklēt, bet neko neatrada.

—    Varbūt esat to atstājusi citā vietā?

Kora paraustīja plecus un aizdrāzās projām.

Mērija atgriezās ēdamistabā, apsēdās pie galda un automātiski izbīdīja atvilktni, kurā atradās karotes un dakšiņas.

Viņa gandrīz vai iekliedzās aiz pārsteiguma. Tur atradās vēstule, kuru viņas nupat bija meklējušas! Uz aploksnes bija uzrakstīts tikai viens vārds: "Korai". Viņa domāja, ka adrese būs iekšpusē, un, brīdi vilcinājusies, izņēma ārā vēstuli.

Tā bija neliela kartīte, izraibināta ar noslēpumainiem skaitļiem un zīmēm. Mērija saprata, ka tas ir šifrs, bet nepievērsa atradumam lielu uzmanību.

Laikam nelūgtā viešņa bija izmetusi vēstuli atvilktnē tajā brīdī, kad izņēma no rokassomiņas kabatdrānu. Mērija ilgi gaidīja, ka Kora atgriezīsies, bet veltīgi.

Pirms gulētiešanas Mērija ieslēdza vēstuli kādā sava naktsskapīša atvilktnē.

11. nodala Trīs gadi spaidu darbos

Pēc mēneša Mērija sēdēja tiesas ēkas tukšajā priekštelpā. Alans iznāca no sēžu zāles.

Viņš izskatījās noguris un nomākts.

— Jūs nevarat iedomāties, Mērij, ko es visu šo laiku izjutu. Pats briesmīgākais, ka Džonija apcietināšana tiek uzskatīta par manu nopelnu! Vakar komisārs apsveica mani ar lietas sekmīgu noslēgumu…

Alans apsēdās līdzās meitenei, cenšoties rast mierinājuma vārdus. Abi jutās sasprindzināti.

Viņu vientulību pārtrauca Meisters, kā vienmēr brašs un švītīgs.

—   Vai jums nevajadzētu iet uz zāli, Vembrij? — viņš sacīja. — Tūlīt tiks nolasīts spriedums.

Meisteram, bez šaubām, gribējās palikt kopā ar Mēriju.

—   Veikls jauneklis! — viņš piebilda, tiklīdz inspektors bija aizgājis. — Ne visai korekts un karjerists, kā jau visi policisti.

—   Nebiju ievērojusi, ka inspektoram Vembrijam pietrūktu korektuma, — Mērija dzestri atcirta.

Meisters pasmaidīja.

—   Varbūt es neprecīzi izteicos… Viņš taču tikai izpildīja dienesta pienākumu un, jāatzīstas, rīkojās visai veikli, lai nesabiedētu Džoniju!

—     Ko? Ko jūs gribat teikt?

Meisters savilka uzacis.

—    Kaut gan tiesā tas netika pieminēts, — advokāta smaids tapa vēl dzēlīgāks, — taču es zinu,ka Vembrijs Džoniju izsekoja kopš pašas zādzības dienas un tāpēc atbrauca uz Lenlkortu.

—    Vai jūs esat par to pārliecināts? — viņa jautāja. — Es domāju…

—    Jūs domājāt, ka viņš atbraucis, lai satiktu jūs un uzklausītu jūsu apsveikumus par iecelšanu jaunajā amatā? Dārgā Mērij, jums jāsaprot, ka policists visiem saviem dienesta braucieniem prot atrast atbilstošu nevainīgu iemeslu. Protams, ja jūs to tieši pajautāsiet Vembrijam, viņš sadusmosies un visu noliegs…

Mērija kļuva domīga.

—     Es tam neticu! — viņa pašūpoja galvu. — Alans taču man teica…

—    Klusu! — Meisters norūca, ieraudzījis, ka inspektors atgriežas.

—     Spriedums tiks nolasīts pēc desmit minūtēm, — Alans paziņoja.

Ātri, lai Meisters nepagūtu viņu pārtraukt, Mērija jautāja:

—    Alan, vai tiesa, ka jūs jau sen izsekojāt Džoniju?

—     Nē, man nebija ne mazāko aizdomu pret viņu, iekams nebiju saņēmis vēstuli, kuru droši vien bija rakstījis tips, kas ļoti labi pārzinājis kaklarotas nozagšanas apstākļus.

Alans cieši paraudzījās uz Meisteru.

—    Taču, kad jūs ieradāties Lenlkortā…

—   Mīļā Mērij, — Meisters apjuka, — kāpēc jūs uzdodat inspektoram Vembrijam jautājumus, kuri viņu mulsina? — Advokāts paraustīja plecus. — Visiem ir zināms, ka policija it kā saņemot anonīmas vēstules, kas palīdzot atklāt noziegumus.

—    Vēstule, ko es saņēmu, bija rakstīta ar rakstāmmašīnu uz papīra, par kuru šo to esmu noskaidrojis…

—     Ko tieši? — advokāts nevainīgi painteresējās.

—     Ka tādu papīru nav pasūtījis neviens no Deptfordas tirgotājiem un ka to var nopirkt tikai vienā kancēlējas preču veikalā, — Alans ledainā balsī noteica un pagāja sānis.

—    Ko viņš ar to gribēja teikt? — Mērija neizprata.

—   Vai tad kāds var saprast to, ko saka policists? — Meisters smaidīdams atbildēja.

—    Viņš domā, ka Džoniju kāds nodevis, vai ne?

—   Jā, kāds, kas nedzīvo Deptfordā, — advokāts ātri apķērās. — Nav vērts, Mērij, meklēt viņa vārdos apslēptu jēgu, nedz arī satikties ar viņu.

—    Kāpēc?

—    Dažādu iemeslu dēļ. Pirmkārt daudziem maniem klientiem nebūtu patīkami uzzināt, ka mana sekretāre draudzējas ar policijas virsnieku. Nu, protams, — viņš piebilda, ieraugot, ka meitene kļūst drūma, — ne jau nu man būtu jānosaka, ar ko jums jādraudzējas. Es tikai gribu jums palīdzēt, mīļo Mērij! Un pirmām kārtām gribu teikt: jūs nedrīkstat palikt viena dzīvoklī pie Malpasroudas!

—   Džoniju droši vien aizvedīs uz cietumu, — Mērija neklausījās advokāta prātojumos.

—    Džonijam draud spaidu darbi, un jums ir jāsamierinās ar šo domu… Viņš tiks notiesāts uz vairākiem gadiem. Jūs visu šo laiku būsiet viena… Atkārtoju: jūs nedrīkstat viena pati dzīvot tajā dzīvoklī!

—   Jau vairākkārt esmu jums atbildējusi, ka dzīvošu mājās. Zinu, ka jūs gribat man palīdzēt, Moris, bet ir lietas, kuras nevajadzētu uzstāt…

No zāles iznāca Alans.

—    Tiesa nolasīja spriedumu!

—    Un cik? — tik tikko elpodama, Mērija jautāja.

—   Trīs gadi spaidu darbos. Kad tiesnesis jautāja, vai kāds varkaut ko teikt par viņa iepriekšējo dzīvi, es izstāstīju visu, ko zināju… Diemžēl tas nepalīdzēja…

—   Ko tad jūs zinājāt? — Meisters veltīgi centās saglabāt vienaldzību.

—    Teicu, ka Džonijs bija labi audzināts un godīgs zēns, taču viņu samaitāja pazīšanās ar noziedzīgiem cilvēkiem, — Alans noskaldīja. — Un tagad varu piebilst, ka nav tālu tā diena, kad varēšu dabūt rokā cilvēku, kas pazudināja Džoniju, un nosēdināšu to nelieti uz apsūdzēto sola. To es paziņoju ar pilnu atbildību!

12. nodala Zādzība Mērijas dzīvoklī

Lai kaut kā remdētu sirdssāpes, Mērija ar visu sparu nodevās darbam. Meisters, kurš bija zinājis, ka skaistā meitene izrotās viņa kantori, bija patīkami pārsteigts par tādu centību. Kādu laiku Mēriju māca šaubas, vai nebūtu jāpastāsta advokātam par Koras Miltones vizīti, bet, tā kā Meisters vairs nepieminēja Nenotveramo, arī viņa nolēma neko neteikt.

Ar Alanu Mērija nebija tikusies ilgi. Šķiet, viņš izvairījās no meitenes sabiedrības. Viņā delikātums bija pazīstams jau kopš bērnības, taču Mēriju tas sarūgtināja.

Viņu attiecībās skaidrību ieviesa nejaušs gadījums, jo, tādā. pilsētiņā kā Deptforda bija grūti izvairīties no satikšanās vaigu vaigā. Mērija saprata — ja tagad viņa neņems iniciatīvu savās rokās, Alans nespēs pārkāpt robežu, kas viņus šķīra. Tādēļ pēc apsveicināšanās meitene palūdza, lai Alans kādreiz uzaicina viņu uz tasi tējas.

Nemaz nevajadzēja būt doktoram Lomondam, lai pamanītu, cik Alans Vembrijs kļuvis priecīgs pēc šīs tikšanās. Taču, šķiet, doktoram Lomondam piemita arī spējas lasīt svešas domas. Starojošais inspektors nebija vēl paguvis iedrāzties kabinetā, kad izdzirdēja:

—    Viens no diviem: vai nu esat saņēmis mantojumu, vai arī jums ticis piedots!

—     Jā, vēl vairāk, es tiku vaļā no rēga, kas mani mocīja!

—     Kā lai to ņem… Arī mīlestība ir rēgs…

Taču saruna par mīlas lietām vairs netika turpināta, jo kabinetā ienāca drukns, skrandās tērpts vīrs.

—     O! Hekits! — Alans bija pārsteigts. — Nezināju, ka esat jau atbrīvots.

—     Es iznācu pagājušo pirmdien. Advokāts Meisters apsolīja man darbu.

—    Tad jau jūs, Sem, gribat nodarboties ar jurisprudenci, — Alanu nebija pametusi labā oma.

Hekits pasmīnēja.

—    Nē, es pucēšu viņam zābakus… Protams, cilvēkam ar manām spējām tāds darbs ir pazemojošs, bet ko lai citu iesāku, ja policija mani vajā…

Hekits nobraucīja neskūto zodu.

—    Man nekādi neiziet no prāta jaunais Lenls, inspektora kungs.

—    Vai jūs esat pazīstami?

Hekits vilcinājās ar atbildi:

—   Vienreiz biju aizgājis uz viņu muižu. Toreiz viņš, nabadziņš, vēl gāja, pacēlis degunu kā gailis seksti, taču es jau biju dzirdējis, ka viņi ir izputināti. Tad man piedāvāja, lai mēs abi kopā paveicam kādu darbiņu…

Alans zināja, ka zagļu žargonā tas nozīmē zagt vai laupīt.

—    Taču es nepiekritu, — Hekits turpināja. — Man nepatīk strādāt kopā ar iesācējiem, turklāt mēģināja iegrūst šaujamo…

Inspektors zināja, ka profesionāli zagli piesargās, lai viņus nenotvertu ar ieroci rokā. Tomēr viņam ļoti gribējās zināt, kas Hekitam varēja piedāvāt tamlīdzīgu "darbiņu".

Kaut gan Alans viltīgi centās viņu iztaujāt, klaidonis nenodeva līdzdalībniekus. Viņš jau tā bija pateicis vairāk, nekā vajadzētu. Hekits nebija ieradies, lai atklātu savus noslēpumus. Viņš pats gribēja kaut ko uzzināt.

—       Kas dzirdams par Nenotveramo, inspektora kungs? Es lasīju par viņu, kad sēdēju cietumā.

Gandrīz visi sīkie zagli interesējās par šo noziedznieku pasaules lielo personību, taču inspektoram Hekita jautājums šķita aizdomīgs.

—    Vai jūs pazīstat arī Nenotveramo, Sem?

—   Esmu viens no nedaudzajiem, — viņš lepni atbildēja, — kas redzējis viņu bez grima. Nekad neviens aktieris nav spējis tā pārvērst savu seju kā tas zellis!

—     Varbūt mēs jūs izsauksim, — inspektors teica, — ja Nenotveramais atkal parādīsies mūsu pusē.

Sems domīgi pašūpoja galvu.

—    Viņš nekad neatgriezīsies, jo ir noslīcis. Tā bija rakstīts avīzē.

Doktors Lomonds noraudzījās uz aizejošo stiprinieku un nespēja atturēties no piebildes, kas bija saistīta ar viņa mīļāko zinātni — antropoloģiju.

—   Vai pievērsāt uzmanību viņa galvaskausam, Vembrij? Tipiska zema, slīpa piere… Būtu interesanti izdarīt mērījumus…

* * *

Beidzot pienāca ilgi gaidītā trešdiena, kad Alans un Mērija Lenla bija norunājuši satikšanos. No rīta inspektors bija saņēmis zīmīti, kurā meitene lūdza, lai viņš ierodas mazā konditorejā, kurā parasti nebija daudz apmeklētāju.

Mērija atnāca saposusies, tumšzilā kostīmā un bija ārkārtīgi rosīga. Tieši tagad viņa Alanam visvairāk atgādināja seno bērnības dienu rotaļu biedreni.

Saruna, protams, sākās par Džoniju. Viņš, par laimi, pat cietumā nenokāra degunu un jau centās kalt nākotnes plānus.

Nemanot Mērija sāka stāstīt par sevi. Vina joprojām dzīvoja savā vecajā dzīvoklī, taču, lai nejustos vientuļa, bija pieņēmusi darbā kalponi. Šai jaunajai būtnei ārkārtīgi patika visādi šaušalīgi notikumi. Patlaban viņa bija aizrāvusies ar Nenotveramo.

—   Jā, tā ir visas pilsētas leģenda, — Alans piebilda.

—    Starp citu, ja jūs šī persona tik loti interesē, tad jums būtu jāzina, ka pie manis bija atnākusi viņa sieva, — Mērija šo jaunumu pateica tik ikdienišķā tonī, it kā runa būtu par kaut kādiem sīkumiem.

Alans bija pārsteigts.

—     Kora Miltone? — viņš neuzticīgi jautāja.

Mērija visu izstāstīja. Viņa vienīgi nepateica savam

draugam, ka Kora bija brīdinājusi viņu par Meisteru. Diez vai meitene pati apzinājās, kas viņai lika tā darīt.

Alanu visvairāk ieinteresēja vēstule ar šifru.

—    Vai jūs man rīt nevarētu to atnest? — viņš dzīvi jautāja.

Mērija to apsolīja. Vispār viņu satikšanās diez ko neatšķīrās no tūkstošiem līdzīgu, kas ik dienas un ik vakarus notiek visās pasaules malās.

Tiklīdz Mērija bija atgriezusies mājās, iezvanījās telefons.

Runāja Meisters:

—    Kur jūs bijāt? Ir steidzams darbs.

Mērija jau sen bija nolēmusi, ka vakaros nestrādās, tāpēc kategoriski atteicās.

Viņa ieslēdza guļamistabā gaismu un uzreiz ieraudzīja, ka logs ir atvērts. Kalponei bija brīvdiena, un pirms aiziešanas Mērija pati visu bija rūpīgi pārbaudījusi. Vai tiešām…

Mērija pārlaida skatienu istabai. Jā, viņas prombūtnes laikā te kāds bija bijis. No pirmā acu uzmetiena šķita, ka nekas nav nozagts, kaut gan atvilktnes bija izbīdītas un skapja durvis pavērtas. Visas atslēgas bija uzlauztas. Tad viņai iešāvās prātā vēstule ar šifru, un meitene piesteidzās pie naktsskapīša.

Vēstule bija pazudusi.

13. nodala Melnbārdainais iebrucējs

Mērija piegāja pie loga. Uz leju stiepās ap piecdesmit pēdu augsta, stāva siena. Pa labi no loga atradās viņas virtuves nelielais balkoniņš un tam līdzās lifts, ar kuru mājas iedzīvotājiem piegādāja pārtiku no veikala pirmajā stāvā. Veikls un lokans cilvēks varētu uzkāpt augšā pa lifta virvi, bet kurš gan riskētu lauzt kaklu kaut kādas vēstules dēl?

Viņa vēlreiz rūpīgi aplūkoja istabu. Uz jaunā paklāja skaidri bija redzamas slapju kāju pēdas.

Vēl meitene atrada drēbju suku, kuras saros bija ieķērušies sakaltuši dubļu gabali. Likās, ka nesen kāds būtu ar to tīrījis slapjo apģērbu, bet starp ķemmes zobiem bija cieti, melni mati…

Viņas meklējumus iztraucēja šveicara zvans.

—    Atvainojiet, ka traucēju, mis, — viņš teica. — Es tikai gribēju uzzināt, vai pie jums viss ir kārtībā?

—   Ja neņem vērā, ka dzīvoklī pabijuši sveši cilvēki, — Mērija atbildēja.

—     Visu vakaru mājas tuvumā grozījās kāds savāds vīrs ar melnu bārdu, — šveicars paziņoja. — Kāds no īrniekiem pamanījis, ka viņš rūpīgi apskata liftu, bet dāma, kas dzīvo iepretī, apgalvo, ka viņš kādas desmit minūtes esot klauvējis pie jūsu durvīm. Tas bija ap astoņiem vakarā. Vai jums nekas nav nozagts?

—    Nē, nekas vērtīgs.

Kad šveicars bija aizgājis, Mērija uzreiz piezvanīja policijai. Viņai atbildēja, ka inspektora Vembrija patlaban neesot, bet viņš drīz būšot.

Meitene nosauca savu telefona numuru un lūdza, lai inspektors viņai piezvana visai steidzamā lietā.

Pēc stundas viņa izdzirdēja Alana satraukto balsi.

Noklausījies viņas stāstīto, inspektors nedroši iekāsējās.

—   Vai tas, ka tik vēlā stundā atnākšu pie jums, nebūs ārkārtīgi nepieklājīgi?

—    Nē, — Mērija apņēmīgi atbildēja.

Alans atbrauca pēc dažām minūtēm. Viņš vērīgi apskatīja istabu un norūpējies pašūpoja galvu.

—    Vai jūs, Mērij, noteikti zināt, ka neviena manta nav pazudusi?

—    Nē, tikai vēstule.

—      Tā… Deptfordā ieradies slavenais Bliss no Skotlendjarda. Es tiešām nezinu, ko viņš meklē. Ja viņš zinātu par vēstuli, kas gan viņam liegtu jums to paprasīt? Te ir kāds cits āķis… Vai pie jums nav kādi no Meistera papīriem?

Mērija noraidoši pašūpoja galvu.

—     Un viņa mājas atslēgas?

—    Jā, ārdurvju atslēga, — viņa atbildēja. — Taču šo atslēgu es vienmēr nēsāju sev līdzi somiņā. Kāpēc gan tam slavenajam Blisam būtu jāzog atslēga, ja viņš var atnākt pie advokāta pilnīgi atklāti.

Alans pasmaidīja.

—    Loģiski spriežot, tā ir… Taču, ja kāds līdis te pēc vēstules, tad tas varēja būt…

Pie durvīm atskanēja zvans.

Bija uznācis šveicars.

—     Lūdzu piedošanu, bet tas cilvēks atkal klaiņo ap māju. Vai nevajadzētu piezvanīt policijai?

Alans ātri noskrēja lejā pa kāpnēm.

Ielas pretējā pusē viņš pamanīja cilvēku, kas staigāja turp un atpakaļ. s

Tas bija galvenais inspektors Bliss.

—     Labvakar, inspektor Vembrij!

Alans uzreiz uzklupa viņam:

—      Kāds ielauzies mis Lenlas dzīvoklī, un man ir tādas aizdomas, ka tas bijāt jūs, Blis!

—     Ielauzos mis Lenlas dzīvoklī? — Bliss pārjautāja. — Žēlīgais Dievs, inspektor, vai tad es izskatos pēc iebrucēja?

—    Jūs redzējuši pagalmā! Jūs aplūkojāt liftu!

—   Ja ar to pietiek, lai apsūdzētu mani laupīšanā, tad jums būtu mani nekavējoties jāapcietina! — Bliss smaidīdams konstatēja. — Labi, es jums visu paskaidrošu. Es tiešām rāpos pa lifta virvi uz mis Lenlas dzīvokli, vēlēdamies tur šo to pameklēt; bet kāds mani jau bija apsteidzis.

—    Tātad pirms jums dzīvoklī bijis kāds cits?

—    Jā, jā, — Bliss apstiprināja. — Viņš izdarījis tur visīstāko kratīšanu! Ja mans priekšgājējs nav atradis meklēto, tad noteikti vēlreiz atgriezīsies šurp naktī. Tāpēc es te staigāju un gaidu viņu… Tā kā jūs visu zināt, es iešu projām…

—     Nē!

—   Vai jūs joprojām gribat mani apcietināt? Diemžēl, mans draugs, nekādi nevaru jums palīdzēt.

Bliss ceremoniāli paklanījās un pazuda tumsā.

14. nodaļa Ielūgums uz Skotlendjardu

Hekits ievācās Meistera mājā un apmetās starp slotām, sukām, spaiņiem un tamlīdzīgiem piederumiem.

Kaut arī šim vīram bija tumša pagātne, Mērija uzreiz sajuta simpātijas pret šo drukno un krietno cilvēku.

Kad nākamās dienas rītā viņš atnāca uz darbu, Hekits cītīgi spodrināja klavieru vāku un it kā neviļus nospieda taustiņus, radīdams griezīgu skaņu kakofoniju.

—     Labrīt, mis! — viņš sveicināja Mēriju. — Saimnieks vēl nav piecēlies. Viņš šonakt slikti gulēja… Bet es rīt braukšu uz Skotlendjardu, — viņš bez jebkādas pārejas piebilda. — Tiesa, nekad tur neesmu bijis; taču sevišķi neuztraucos. Tāda pati iestāde kā visas citas — ne labāka, ne sliktāka…

Viņa spriedelējumus pārtrauca Meistera parādīšanās. Advokāts izskatījās saguris un nervozs. Viņš diezgan rupji izdzina Hekitu no istabas un tad pavēstīja Mērijai, ka gandrīz visu nakti neesot gulējis.

—    Starp citu, kur jūs bijāt vakarvakarā?

Mērija pastāstīja viņam par mīklaino notikumu, nepieminot ne Koru Miltoni, ne kļūmīgo vēstuli. Viņa galvenokārt uzsvēra, ka dzīvoklis ticis pamatīgi pārmeklēts. Izdzirdis Blisa vārdu, advokāts satrūkās.

—   Bliss? Dīvaini… Loti dīvaini… Jau vairākus gadus nebiju par viņu dzirdējis. Mjā… Nez ko viņš meklēja jūsu dzīvoklī? Ļoti savādi…

Meisteru ārkārtīgi bija satraukusi Blisa ierašanās Deptfordā. Tā nekādā gadījumā nevarēja būt nejauša.

Patlaban Deptfordā bija pati mierīgākā pilsēta, kādu vien var iedomāties. Te jau sen nebija notikuši kaut cik vērā ņemami noziegumi, un advokāts zināja, ka tik augsta ranga detektīvs kā Bliss nebrauktu šurp, ja nebūtu kāds ārkārtīgi svarīgs iemesls.

Tiesa, pēc kāda laika Meisters ar viņam piemītošo optimismu nolēma — var gadīties, ka Skotlendjards atsūtījis Blisu, lai novērotu jaunā apgabala policijas inspektora darbu.

Katram gadījumam viņš pāršķirstīja rīta laikrakstus. Kriminālhronikā nekā interesanta nebija. Kāds virsraksts gan piesaistīja viņa uzmanību:

"DUMPIS CIETUMĀ".

Ziņojumā bija rakstīts, ka vienā no provinces cietumiem izcēlies dumpis. Apcietinātie atbruņojuši sargu un atņēmuši viņam kameru atslēgas. Tai laikā cietumā pārbaudes nolūkā bija ieradies gubernators. Dumpinieki noteikti būtu viņu nonāvējuši, ja kāds no notiesātajiem nebūtu bijis tik drosmīgs un neaizstāvētu gubernatoru līdz tam brīdim, kamēr atsteigušies apbruņotie sargi. Drosmīgā arestanta uzvārds netika minēts.

Hekits klusiņām ienāca istabā un pār advokāta plecu piesardzīgi ielūkojās laikrakstā. Šis ziņojums piesaistīja ari viņa uzmanību.

—     Tas gubernators ir loti labsirdīgs cilvēks. Nesaprotu, kāpēc tie ēzeji gribēja viņu nogalināt, — viņš piebilda.

Advokāts stingri paraudzījās uz Hekitu.

—    Hekit, ja jūs vēlaties strādāt manā mājā, tad runājiet tikai tad, ja jums ko jautās!

—    Piedodiet! — Hekits teica. — Esmu liels pļāpa.

—    Pļāpājiet ar kādu citu!

Hekits klusēdams izgāja, taču tūlīt pat atgriezās, turot rokā iegarenu, dzeltenu aploksni.

Meisters to paķēra un paraudzījās uz atpakaļadresi. Tās vietā bija iespiests zīmogs: "Ļoti steidzami". Zemāk rotājās Skotlendjarda emblēma.

—     Kas atnesa šo vēstuli?

—    Policists.

—     Labi. Varat iet.

Kad Hekits bija izgājis, advokāts ātri atplēsa aploksni. Ar trīcošu roku viņš izņēma no tās mašīnrakstā aprakstītu lapu.

"Ser!

Mums ir tas gods paziņot, ka policijas komisārs Vorfolds lūdz Jūs ierasties Skotlendjardā rīt pulksten vienpadsmitos un trīsdesmit minūtēs ārkārtīgi svarīgā lietā.

Pieņemiet mūsu patiesās cieņas apliecinājumus…"

Tas bija pirmais gadījums advokāta praksē, kad viņu aicināja uz Skotlendjardu.

Ko tas varētu nozīmēt?

Meisters piegāja pie bufetes, izņēma pudeli konjaka un ielēja glāzē labi daudz dzintarkrāsas šķidruma.

Viņa rokas trīcēja.

Meisters piepeši atcerējās, ka rīt viņam bija ieplānoti daži ar Mēriju saistīti pasākumi. Šos plānus tagad nāksies atlikt, un Dievs vien zina, vai tos vispār izdosies īstenot…

15. nodala tikšanās pie drūmā nama

Mērija bija izbrīnījusies, kad tik agrā rīta stundā ieraudzīja kantorī Meisteru. Viņš, manāmi uztraukts, staigāja pa istabu.

—    Man tūlīt jābrauc uz Skotlendjardu, — advokāts, piespiesti smaidīdams, sacīja. — Vai jūs nebūtu ar mieru mani pavadīt?

Pamanījis meitenes apjukumu, viņš piebilda:

—   Nē, ja nevēlaties, nevajag, ar varu jau neuzspiežu… Man pa ceļam gribējās par šo to aprunāties…

Meisters paņēma no galda papīra lapu.

—   Te uzrakstīti visu manu draugu uzvārdi. Ielieciet šo sarakstu somiņā un neaizmirstiet paziņot šiem kungiem, ja… ja ar mani kas notiks.

Viņš neteica meitenei, ka visu nakti bija redzējis briesmīgus murgus un ilgi nespējis iemigt, prātodams, kas viņu sagaida rīt.

Viņš neteica Mērijai arī to, ka sarakstā minētie cilvēki ir sabiedrībā visai ievērojami un vajadzības gadījumā viņi liecinātu advokātam par labu.

Taču viņš varēja pateikt, negrēkojot pret patiesību, ka bija lūdzis Mēriju braukt viņam līdzi vienīgi tāpēc, lai ceļā neuzmāktos drūmas domas par gaidāmo sarunu ar komisāru.

—    Nezinu, kāpēc mani izsauc uz Skotlendjardu, — viņš ar mākslotu vienaldzību teica. — Droši vien nenozīmīgā lietā, kas attiecas uz kādu no maniem klientiem.

—Vai jūs bieži izsauc uz Skotlendjardu? — Mērija nevainīgi jautāja.

Advokāts uzmeta viņai ašu skatienu.

—     Nē, es tur nekad neesmu bijis. Dīvaini, ka mani lūdz, lai atbraucu. Līdz šim neesmu dzirdējis, ka uz turieni kāda klienta lietā izsauktu advokātu.

—    Arī man tas šķiet savādi, — Mērija apstiprināja. — Alans teica, ka uz Skotlendjardu uzaicinot vai nu tad, kad gribot kaut ko izdibināt, vai ari tāpēc, lai liktu cietumā…

Advokāta bālā seja nosarka.

—    Neatkārtojiet, lūdzu, to, ko stāstījis tas policists! Mani droši vien izsauc tāpēc, ka ir iegūtas jaunas ziņas par to nelieti, kuru es aizstāvēju…

Mērija saprata, ka šo sarunu nevajag turpināt, jo tā Meisteru pārāk uztrauc.

Advokātam nebija pašam sava automobiļa, jo vietējās garāžās neatradās nevienas tik lielas un elegantas mašīnas, kādas viņam patika, tāpēc Meisters Londonā pasūtīja rolsroisu, kas noteiktajā laikā piebrauca pie mājas.

Visiem kaimiņiem par izbrīnu un skaudību, Mērija apsēdās blakus advokātam, un viņi aizdrāzās Londonas virzienā.

Tuvojoties galvaspilsētai, advokāts sāka nervozēt arvien vairāk un pāris reižu lūdza, lai Mērija pārbauda, vai viņa nav pazaudējusi sarakstu ar viņa augsti stāvošo draugu uzvārdiem.

Sarunā tika pieminēts ari ziņojums vakardienas avīzē. Izrādījās, ka tas ir tas pats cietums, kurā atrodas Džonijs, un Mērija uztraucās, vai ari viņas brālis nav iejaukts nekārtībās.

Advokāts negaidot sarosījās.

—   Ak tā? Džonijs atrodas tieši tur? Tā, tā… Protams, es ievākšu ziņas. Neraizējieties, mana dārgā… Cerēsim, ka viņam būs bijis tik daudz prāta, lai neiejauktos dumpī, pretējā gadījumā viņam var klāties loti slikti!

Mērija nepaguva atbildēt. Automobilis apstājās pie Skotlendjarda galvenajām durvīm.

—   Vai uzgaidīsiet mani mašīnā? — Meisters jautāja.

—    Vai jūs tur ilgi būsiet?

Viņa nezināja, ka advokāts būtu ar mieru maksāt lielu naudu, lai precīzi uzzinātu, cik ilgi viņš atradīsies šajā drūmajā ēkā.

—   Kas to lai zina! Policisti parasti rīkojas loti gausi… Nu, pagaidiet mani, kur vēlaties…

Šajā laikā neliela auguma drukns vīrs izkāpa no tramvaja un devās uz tām pašām durvīm.

—    Tas taču ir Hekits! —1 advokāts iesaucās. — Dīvaini… Viņš man neteica, ka brauks uz šejieni.

Mērija nevarēja saprast, kāpēc tik nenozīmīgs notikums tā satraucis advokātu.

Meisters pamāja viņai un devās uz ieeju. Pie pašām durvīm viņš apstājās. Ja nu šis uzaicinājums nav nekas cits kā lamatas? Ja nu Hekits ir policijas aģents, kas speciāli iesūtīts pie viņa, lai par advokātu savāktu kompromitējošus materiālus? Ja nu…

Zobus sakodis, viņš atvēra durvis un iegāja gaitenī.

Pēc mirkļa Mērija ieraudzīja Alanu un izkāpa no automašīnas.

—     Mērij! — Viņš plati pasmaidīja. — Ko jūs te darāt? Ak tā, esat atbraukusi līdzi Meisteram!

—    Jūs zināt, ka viņu izsauca..:

Alans pamāja.

—     Kādā lietā? Viņš ir tik satraukts…

Alans nodomāja, ka Meistera uztraukums LĪDZ vizītei Skotlendjardā nav nekas salīdzinājumā ar to uztraukumu, kas viņu pārņems PĒC šīs vizītes.

—    Vai kopā ar jums neatbrauca arī Hekits? — viņš smaidīdams jautāja.

—    Nē, — Mērija atbildēja. — Meisters pat nezināja, ka Hekits taisās braukt uz šejieni. Šķiet, ari šis fakts viņu ir satraucis… Kas par lietu, Alan? Vai tas ir noslēpums?

—    Jūs pati no visa iztaisāt noslēpumu, — Alans pasmaidīja. .

Šajā brīdī pie ēkas piebrauca mazs, elegants automobilis. Šoferis pietrūkās no savas vietas, apskrēja mašīnai apkārt un atvēra durvis. Ārā izkāpa skaista, eleganta, jauna dāma. Kaut arī bija agrs rīts, viņa smēķēja cigareti garā iemutī, kuru graciozi turēja smalkādas cimdā tērptajā rokā. Paejot garām, dāma apvēdīja viņus ar dārgu smaržu aromātu. Viņa lietišķā gaitā iegāja pa durvīm.

—     Skaista, vai ne? — Alans konstatēja. — Viņa ir jūsu veca paziņa!

—     Vai tiešām misis MiltOne? — Mērija pārsteigta iesaucās.

—     Jā, misis Miltone. Nu man jāskrien un jāpalīdz viņai atrast ceļu pa mūsu ēkas bezgalīgajiem gaiteņiem.

Alans saņēma Mērijas roku un, ieskatījies viņai acīs, teica:

—    Jūs taču zināt, kur mani atrast briesmu brīdī, vai ne?

Mērija atkal iesēdās automobilī un ilgi raudzījās uz ēku, ar kuru bija saistītas drūmas atmiņas brāļa dēl.

Piepeši viņa pamanīja, ka kāds raugās uz viņu pa automašīnas lodziņu, un ieskatījusies redzēja zem sarauktām, sirmām uzacīm jauneklīgas acis.

—    Jūs esat mis Lenla, vai ne? — svešinieks jautāja. — Es esmu doktors Lomonds.

—     Doktor Lomond, es jūs uzreiz pazinu, — viņa iesaucās un pasmaidīja.

—    Jūs taču nekad neesat mani redzējusi!

—    Alans… tas ir, misters Vembrijs man teica, ka jau pa gabalu varot pateikt, ka jūs esat ārsts.

Laikam teiktais doktoram patika, jo viņa pleci ietrīcējās aizturētos smieklos.

65

—    Ja jūs būtu ziņkārīga, tad pajautātu man, — viņš sacīja, — kā es jūs pazinu… Cik drūma ēka! — doktors turpināja, raugoties uz Skotlendjardu. — Mani atrāva no ierastās nodarbošanās un izsauca uz šejieni kādas mazas nabaga būtnes dēļ…

3 — Tapils

Mērijas sejā parādījās šausmu izteiksme: viņa iedomājās, ka doktors izsaukts, lai apskatītu līķi.

Viņš pamanīja meitenes izbailes un jautri iesmējās.

—     Nebaidieties, tā ir dzīva un loti glīta! — viņš paskaidroja un piebilda: — Vai jūs man neatļautu kādreiz aiziet pie jums? Ļoti gribētos papļāpāt.

—    Es būšu priecīga, doktor, — Mērija laipni atbildēja.

Meitenei patika vecais vīrs: viņa smaidā strāvoja tik daudz optimisma un jaunības, bet acu skatiens liecināja par izcilām prāta spējām.

Viņa prātoja, kas gan varētu būt tā mazā, glītā sieviete, un tad iedomājās, ka tai vajadzētu būt Korai Miltonei. Viņa atcerējās, ka Alans bija stāstījis par doktora neparastajām spējām un ka viņu bieži uzaicinot piedalīties nopratināšanā.

Mērijai kļuva doktora žēl, jo meitene juta pret viņu dziļas simpātijas un viņai šķita, ka Lomondam būs grūti saskarsmē ar Koru Miltoni.

16. nodala Meisters zaudē aukstasinību

Kad Alans iegāja komisāra Vorfolda pieņemamajā istabā, viņam pateica, ka komisārs aizkavēsies un jau iepriekš lūdz atvainot viņu.

Alans jau taisījās pārskatīt rīta avīzes, kad durvis strauji atvērās un ienāca Bliss. No pirmā acu uzmetiena varēja pateikt, ka inspektors nav labā omā.

Kādu brīdi detektīvi klusēja.

—    Ja Nenotveramais tiešām ir atgriezies, tad mūs sagaida grūtas dienas, — Alans ierunājās pirmais.

—   Dienas! — Bliss iespurdzās. — Gadi, nevis dienas! Gadi! Starp citu, kāpēc šurp izsaukts tas klaidonis Hekits?

—   Viņš apgalvo, ka esot redzējis un pazīstot Nenotveramo.

Bliss skali iesmējās.

—    Ak kungs! Kādas muļķības! Vai tiešām jūs nesaprotat, ka viņš vazā jūs aiz deguna! Žēlīgā debess! Cik tālu mēs esam nonākuši! Kas noticis ar veco Skotlendjardu!

—     Starp citu, doktors Lomonds apgalvo…

—    Ko? Tas ārsts? Ak Dievs! Kur es esmu nokļuvis?

—    Hekita liecību var pārbaudīt, — Alans nepadevās.

—    Kā? Kā? Iemāciet to man!

—   Jūs pats to varētu izdarīt. Dzirdēju, ka jums reiz gandrīz vai izdevies apcietināt Nenotveramo.

Bliss ar nožēlu paraudzījās uz Alanu.

—   Man? Es redzēju tikai tā nelieša muguru… Apcietināt varētu vienīgi viņa līķi! Mjā! Diez kas nav… Kas vēl būtu varējis viņu redzēt?

—    Šķiet, ka Meisters…

Bliss atmeta ar roku.

—     Blēņas! Un, ja arī redzējis, tad klusēs kā kaps!

Nē jel, tie ir bērna šļupsti! Kliedzoša aprobežotība… Jā, man labāk vajadzēja palikt Vašingtonā.

—     Kāpēc tad nepalikāt? — Alans nenocietās.

—     Mani izsauca uz turieni, kur esmu vairāk vajadzīgs!

Alans nespēja noslēpt smaidu.

—   Jūs esat ļoti kautrīgs cilvēks, Blis. Tikai nez kāpēc kopš jūsu ierašanās noziegumu skaits Anglijā nav samazinājies.

Ienāca komisārs Vorfolds.

—     Cilvēks, kas jums no cietuma rakstīja par Nenotveramo, ir atnācis, ser, — Alans ziņoja.

—     Komisāra kungs, vai tiešām jūs ticat tām muļķībām? — Bliss jautāja.

—   Viss jāpārbauda, Blis, — komisārs atbildēja un ar žestu uzaicināja abus inspektorus savā kabinetā.

Ienāca Sems Hekits. Viņš vairs neizskatījās pēc cilvēka, kas nesen būtu sēdējis cietumā. Ieraugot Alanu, viņš plati pasmaidīja.

—    Mister Vembrij, priecājos jūs redzēt!

Tad viņa skatiens pievērsās Blisam.

—     Jūs droši vien atceraties inspektoru Blisu? — Alans jautāja.

—    Bliss… — Smaids pazuda no Hekita sejas. — Jūs esat ļoti pārvērties. Agrāk jums nebija bārdas.

Bliss paraustīja plecus.

—    Hekit, — komisārs viņu uzrunāja. — Jūs uzrakstījāt mums vēstuli, kad bijāt cietumā, vai ne?

Hekits pamāja.

—    Labi. Jūs rakstījāt šādi…

Viņš izņēma no mapes vajadzīgo papīru un skalā balsī nolasīja:

"Te visi vien runā par Nenotveramo, kas noslīcis Austrālijā. Tagad, kad viņš vairs nav dzīvs, es varu pastāstīt par viņu, jo redzēju viņu pats savām acīm un zinu, kur viņš dzīvoja…"

—    Pareizi, — Hekits pamāja. — Es dzīvoju ar viņu vienā mājā.

—    Tātad jūs zināt, kā viņš izskatās.

—    Kā viņš izskatījās, ser, — Hekits izlaboja komisāru. — Viņš taču ir miris…

Komisārs pakratīja galvu. Hekita seja pārvērtās.

—    Ko? Nenotveramais ir dzīvs? — viņš nočukstēja. — Tādā gadījumā — visu labu!

—    Pastāstiet taču mums…

—    Nē! Ja viņš ir dzīvs, tas visu maina.

—     Nemuļķojieties, Hekit! — komisārs viņam uzsauca. — Ja palīdzēsiet mums, mēs arī varam būt jums noderīgi…

—     Kam? — Hekits atieza zobus. — Mironim? Es nevēlos būt mironis. Nē, tādas spēlītes es nespēlēju. Visu labu, kungi!

—    Pagaidiet! — Bliss pavēlēja.

—    Lai iet!

Komisārs pamāja Hekitam, un viņš ātri izšmauca ārā pa durvīm.

—    Blēdis! — Bliss norūca.

—      Nē, viņš kaut ko zina, — komisārs sacīja. — Bet ko? Labi. Vembrij, paskatieties pieņemamajā istabā! Ja tur ir advokāts Meisters, lai viņš nāk iekšā.

Ienācis kabinetā, Meisters demonstratīvi paraudzījās pulkstenī.

—    Mani uzaicināja ierasties tieši vienpadsmitos trīsdesmit, bet tagad…

—    Piedodiet, ka liku jums gaidīt, — inspektors saltā balsī atvainojās. — Lūdzu, sēdieties!

Meisters nolika uz galda cepuri un spieķi, apsēdās un sāka no koptajiem pirkstiem novilkt smalkādas cimdus. >

—    Jūsu seja man šķiet pazīstama, — viņš uzrunāja Blisu.

—     Galvenais inspektors Bliss, — detektīvs stādījās priekšā.

Meisters pievērsās komisāram:

—    Vai jums nešķiet dīvaini, komisār, ka Karaliskās tiesas advokāts tiek izsaukts uz Skotlendjardu?

—   Jūs tikāt ielūgts, nevis izsaukts, — inspektors dzestri atbildēja. — Bet tas nav svarīgi… Mēs uzaicinājām jūs šādā jautājumā… Jums, Meistera kungs, ir diezgan plaša prakse. Jūs esat uzstājies kā aizstāvis pašās bezcerīgākajās lietās un esat pazīstams ari kā… labdaris.

Meisters pasmaidīja un pamāja par zīmi, ka pilnīgi piekrīt komisāra vārdiem.

—    Kāds tips izdara ielaušanās zādzību, — komisārs turpināja, — pēc tam viņu apcietina, bet nolaupītās mantas netiek atrastas. Zaglim naudas nav… Un tad kā burvis no pasakas parādāties jūs! Jūs ne vien lieliski un pašaizliedzīgi aizstāvat viņu tiesā — ak, ja vien būtu tikai tas! — bet arī visu laiku, kamēr nabadziņš izcieš cietumsodu, atbalstāt viņa ģimeni!

—   Vai tad mans pienākums nav aizstāvēt un atbalstīt nelaimīgos? — advokāts iebilda, it kā nebūtu manījis komisāra ironiju. — Vai tad tas ir pareizi, ka nabaga bērniem jācieš savu vieglprātīgo tēvu grēku dēl?

—   Jā, jā, protams, — komisārs gurdi noteica. — Taču, Meistera kungs, es neesmu jūs uzaicinājis tādēļ, lai apspriestu šīs savādās labdarības iemeslus… Starp citu, jūs ne vien materiāli atbalstāt notiesāto tuviniekus, bet arī iekārtojat viņus darbā…

—    Es jūs lāgā nesaprotu, komisār…

—    Piemēram, ja noziedzniekam ir skaista māsa… Pie jums patlaban par sekretāri strādā mis Lenla?

-Jā-

—    Viņas brālis ir notiesāts uz trim gadiem. Informācija, kas kalpoja par iemeslu viņa apcietināšanai, iegūta ar jūsu līdzdalību.

Meisters paraustīja plecus.

—    Varbūt man piemīt daži trūkumi, komisār, taču mans pilsoņa pienākums ir augstāks par visu.

—    Pirms diviem gadiem, — Vorfolds lēni turpināja, — viņai bija priekštece, skaista meitene, kas pēc kāda laika noslīcinājās.

—    Jā, jā… Tā bija traģēdija… Baismi pat atcerēties.

—     Es saprotu. Meiteni sauca par Gvendu Miltoni. To jūs atceraties? Viņa bija Artura Henrija Miltona, kurš pazīstams ar iesauku Nenotveramais, māsa.

Komisāra balsi bija kaut kas tāds, kas lika advokāta pierei norasot.

—    Es nezinu, — komisāra vārdi krita vienmērīgi un skani kā ūdens pilieni tukšā spainī, — vai Nenotveramais uzticēja jums savu naudu, bet māsu…

—    Vai tad es esmu vainīgs viņas nāvē? — advokāts nervozi iebilda. — Vai tad es viņu iegrūdu Temzā?

—   Taču jūs jau laikus gatavojāt viņai vietu atbilstošā klīnikā!

—    Tie ir meli!

—    Nē, taisnība! Un Miltonam tas ir zināms.

—     Bija! Bija zināms! Viņš gājis bojā Austrālijā.

—     Viņš nav miris Austrālijā. Un jūs, iespējams, to jau zināt. Jo vairāk — viņš patlaban ir Londonā.

—     Tas nevar būt! Pilnīgi izslēgts! Varbūt viņš nav miris, bet ierasties Londonā, kur viņam draud nāvessods…

—   Atkārtoju: viņš un viņa sieva ir Londonā. Un viņa patlaban atrodas te, Skotlendjardā.

Meisters izbolīja acis.

—     Tāpēc mēs uzaicinājām jūs šurp — lai savlaicīgi brīdinātu par briesmām, kas draud jūsu dzīvībai…

—     Kāds man sakars ar viņa māsas nāvi? Kur jūs to rāvāt? Ikviens var apliecināt… Kaut vai jūs, Vembrij…

—    Es par to neko nezinu, — Alans dzestri atbildēja. — Bet ja kaut kas notiks ar Mēriju Lenlu…

—   Esmu jūs brīdinājis, — komisārs nobeidza. — Kopš šodienas jūsu māja tiks rūpīgi apsargāta. Kad satumsīs, cieši aizveriet slēģus! Vēlu vakarā nevienu nelaidiet iekšā! Blis, es uzticu jums Meistera kungu. Apsargājiet viņu kā pats savu tēvu!

Bliss ceremoniāli palocīja galvu.

Advokāts automātiski paņēma no galda cepuri un devās uz durvīm.

—    Jūs aizmirsāt spieķi!

Bliss, paņemot to rokā, netīšām pagrieza uzgali. No spieķa izlīda ass, garš asmens.

—   O, advokāta kungs pratīs sevi aizstāvēt! Nu esmu mierīgs, — Bliss sarkastiski piebilda.

Meisters klusēdams paņēma savu spieķi un izgāja no kabineta.

Pa gaiteņiem viņš gāja kā aizmidzis, nespēdams atjēgties no dzirdētā.

Nenotveramais ir Londonā! Noticis brīnums, un tas cilvēks atkal ir parādījies šeit! Varbūt viņš ir kaut kur tuvumā un uzglūn…

Tagad Meisters katrā pretimnācējā saskatīja Nenotveramo. Ejot uz automašīnu, viņš ar izbailēm ielūkojās ikvienā nepazīstamā sejā.

—     Vai noticis kas nepatīkams, Moris? — Mērija jautāja, ieraugot viņu tik apjukušu.

—     Nē, nē… nekas, — Meisters apgalvoja, bet pats bailēs aplūkoja garāmgājēju, kas grozīja rokās parastu spieķi.

Tad advokāta uzmanību piesaistīja preču iznēsātājs, un viņš nodomāja, ka Nenotveramais varētu nogrimēties arī tā.

Meisters centās atcerēties, kur viņš redzējis Blisu, viņa seja šķita dīvaini pazīstama.

Nu' ari šoferis advokātam likās aizdomīgs: Nenotveramais taču varētu sēdēt pie automašīnas stūres un tādējādi novērot viņu!

—    Kas jums vainas, Moris? — pie auss atskanēja Mērijas balss.

—   Jā, Mērij, jābrauc mājās, — Meisters apjucis sacīja.

Viņš ierausās automašīnā un ar vaidu atšļuka sēdeklī.

Mērija lika šoferim braukt atpakaļ uz Deptfordu un

pati apsēdās līdzās advokātam.

—     Vai noticis kas šausmīgs, Moris? — viņa atkal jautāja.

-rNē, mījo Mērij, — viņš atbildēja, cenzdamies saņemties. — Lai cik tas savādi neskanētu, nekas briesmīgs nav noticis. Policistu kungi vienkārši gribēja pabaidīt mani! Mani— Morisu Meisteru! — Viņš dobji iesmējās. — Vai tad es nezinu, kas ir detektīvi? Armijas virsnieki, kuri neko nejēdz no kriminālistikas… Bliss, par kuru jūs man stāstījāt, arī tur bija. Vai neesat par viņu kaut ko dzirdējusi? Varbūt Vembrijs stāstījis…

Mērija pakratīja galvu.

—   Nē, es pateicu jums visu, ko zināju, — viņa atbildēja.

—     Bliss! — Meisters nomurmināja. — Nekad vēl neesmu redzējis detektīvu ar bārdu. Pirms daudziem gadiem detektīvi nēsāja bārdas, bet tagad visi skujas… Viņš esot atbraucis no Amerikas… Vai Hekitu jūs redzējāt?

Mērija apstiprinoši pamāja.

—     Es daudz ko dotu, lai uzzinātu, kāpēc vinu izsauca un par ko prašņāja Skotlendjardā!

Meisters izņēma no kabatas mazu zelta kārbiņu, un Mērija izlikās, ka cītīgi raugās laukā pa logu. Viņa jau sen bija ievērojusi, ka advokāts, ieelpojis šķipsniņu balta pulverīša, klust pilnīgi cits cilvēks. Bieži viņa brīnījās par kokaīna iedarbību, nedomājot par to, ka tas pamazām grauj Meistera organismu un ka viņam nemitīgi jāpalielina devas.

Šoreiz Meisters kļuva manāmi jautrāks.

—   Starp citu, Mērij, es painteresējos par dumpi cietumā. Džonijs tajā nav piedalījies!

Advokātam būtu grūti pasacīt, no kurienes viņš ņēmis tādas ziņas, taču narkotiku iedarbībā viņš mēdza melot visbezkaunīgākajā veidā. Meisters atkal sāka runāt, lai Mērija pārvācas no sava dzīvokļa uz viņa māju.

—    Jūs redzēsiet, kā iekārtošu jūsu istabu, — viņš centās iestāstīt. — Visas ērtības, pašai sava kalpone un līdzās nebūs to briesmīgo kaimiņu.

Taču Mērija atkal kategoriski atteicās, un Meisters saprata, ka uzstāt būtu veltīgi.

17. nodaļa Skotlendjarda ziņas par Nenotveramā dzīvi

Doktors Lomonds sēdēja Vorfolda kabinetā un tina vienu no savām nebeidzamajām cigaretēm.

Komisārs pagaidīja, kamēr viņš aizsmēķēs, un tad uzrunāja doktoru:

—     Es vēlos aprunāties ar jums…

—    Par sievieti? — doktors jautāja, nepalūkojoties uz viņu.

—     Kā jūs uzminējāt? — komisārs brīnījās.

—     Es neuzminēju. Es zināju. Ko jūs gribat uzzināt par šo dāmu?

—     Vēlos ievākt ziņas par viņas vīru, — komisārs teica.

Doktora acis jautri iedzirkstījās.

—    Vai tad sievas kaut ko zina par saviem vīriem?

Doktors paraustīja plecus.

—   Es neesmu pārliecināts, ka cilvēks, par kuru runāsim, ir viņas vīrs, — piebilda Bliss, kas arī atradās kabinetā.

Vecais vīrs iesmējās.

—    Nu, tad ir cita lieta! Ja viņš ir citas sievietes vīrs, tad gan viņa droši vien daudz zinās par viņu… Bet kas viņa ir?

Komisārs pagriezās pret Alanu.

—     Es nezinu viņas īsto vārdu. Un jūs?

—   Kora Miltone, — Alans atbildēja. — Dzimusi Barforda.

Lomonds pacēla acis.

—     Kora Barforda. Kāda sagadīšanās! Pirms dažiem mēnešiem es kaut ko dzirdēju par Koru Barfordu, — viņš lēni noteica, izpūšot dūmu gredzenu.

Bliss uzrunāja komisāru:

—    Man ir steidzamas darīšanas, ser. Ja neesmu jums vajadzīgs, tad, lūdzu, atjaujiet man iet!

Pie durvīm viņš pagriezās pret doktoru.

—    Tā būs lieta, kas jums noteikti patiks! Cilvēkam ar jūsu intelektu vajadzētu ar to tikt galā nedējas laikā!

—     Bet es jau vēl nezinu lietas būtību, — doktors teica un iesmējās.

Blisam šie smiekli skanēja ausīs visu laiku, kamēr viņš gāja pa gaiteni.

Komisārs atvēra aktu vākus un iesāka savu stāstu:

—    Šā cilvēka dzīvesstāsts ir pavisam neparasts. Pirmām kārtām man jāsaka, kungi, ka viņš nekad nav bijis mūsu rokās. Viņš ir slepkava. Cik mēs zinām, visi viņa izdarītie noziegumi ir nesavtīgi, jo viņš nav tos veicis, lai gūtu bagātību. Ir gandrīz noskaidrots, ka kara laikā viņš ir bijis flotes virsnieks. Viņš bijis pilnīgi vientuļš un draudzējies tikai ar vienu cilvēku, kuru vēlāk nepatiesi apsūdzēja gļēvulībā un nošāva. Trīs mēnešus pēc kara beigām pulkvedi, kas bija izvirzījis šo nepatieso apsūdzību, atrada nogalinātu. Mēs esam pilnīgi pārliecināti, ka slepkava bijis Nenotveramais, kas pazudis tūlīt pēc pamiera noslēgšanas…

—     Pazudis, — doktors atkārtoja. — Viņš ir skots?

—      Viņš atteicās no visiem piešķirtajiem apbalvojumiem, — komisārs turpināja. — Viņš nekad nav fotografējies, pat ne pulka grupas uzņēmumā. Mums ir tikai viens zīmējums, kas izgatavots pēc kuģa stjuarta vārdiem. Šai kuģī, kas braucis uz Vankūveru, Miltons apprecējies…

—    Apprecējies? — doktors iesaucās.

Komisārs paskaidroja:

—    Uz kuģa atradās meitene, kas slēpās no amerikāņu policijas. Viņa bija nošāvusi cilvēku, kurš viņai uzmācies kādā šaubīgā dansingā. Droši vien viņa teikusi Miltonam, ka tiks apcietināta, tiklīdz ieradīsies Vankūverā, jo Miltons pratis pārliecināt garīdznieku, kas atradies uz kuģa, lai viņus nekavējoties salaulā. Tādējādi šī meitene kļuva par Lielbritānijas pavalstnieci un uz viņu vairs neattiecās likums par izraidīšanu.

Doktora acis atkal jautri iedzirkstījās.

—   Tādā gadījumā viņš noteikti ir skots! — viņš iesaucās.-

—    Tiklīdz kļūs zināms, ka šis cilvēks atkal ieradies Anglijā, sāksies panika, — komisārs turpināja. — Uz viņa sirdsapziņas ir daudzas slepkavības. Viņš, bez šaubām, nogalinājis augļotāju Atamanu… Meisters, starp citu, bijis šīs slepkavības liecinieks. Miltons atstājis savu māsu Meistera gādībā, kad viņam pēc Atamana nogalināšanas nācies bēgt. Viņš nezināja, ka Meisters mums ziņoja par visām viņa gaitām…

—     Un Nenotveramais to zina? — doktors jautāja. Viņš pievilka savu krēslu tuvāk galdam. — Loti interesanti!

—    Mēs zinām, ka pirms astoņiem mēnešiem Nenotveramais bijis Austrālijā. Nu saņēmām ziņu, ka viņš ieradies Anglijā. Bet atgriezties šurp viņš uzdrīkstējies tikai tāpēc, lai izrēķinātos ar Meisteru māsas dēj.

—   Jūs teicāt, ka jums esot viņa portrets.

Komisārs pasniedza doktoram zīmējumu.

Doktors nespēja atgūties no pārsteiguma.

—   Vai jūs nejokojat? — viņš jautāja. — Es taču šo cilvēku esmu redzējis!

—    Ko jūs sakāt? — komisārs neticīgi iesaucās.

—    Es pazīstu šo mazo bārdiņu un šo dīvaino, it kā nedaudz pastiepto seju…

—    Vai tiešām jūs pazīstat šo cilvēku?

—   Es nesaku, ka labi pazīstu viņu, bet saticis esmu.

—    Kur? Londonā?

Doktors pašūpoja galvu.

—    Nē. Satiku šo zelli Portsaidā pirms kādiem astoņiem mēnešiem. Es biju apmeties šajā pilsētā pa ceļam no Bombejas. Dzīvoju kādā no viesnīcām, kad uzzināju, ka iezemiešu kvartālā mīt nabadzīgs eiropietis, kas mirst no drudža. Protams, devos viņu apraudzīt. Mani allaž interesējuši eiropieši, kas apmetas iezemiešu kvartālos… Viņš bija ļoti smagā stāvoklī un, manuprāt, vairs nevarēja atveseļoties… Mans pacients bija tieši šis cilvēks!

—   Vai jūs nekļūdāties?

—    Zinātnieks nekad nevar apgalvot, ka ir par kaut ko pilnīgi pārliecināts… Šis cilvēks bija apmeties Portsaidā pa ceļam no Austrālijas.

—   Vai viņš izveseļojās?

—    Nezinu… Viņš murgoja, kad biju ienācis, un allaž atkārtoja vienu un to pašu vārdu: "Kora". Es biju pie viņa divreiz. Trešoreiz saimniece pateica, ka viņš pēkšņi nakti pazudis. Dievs vien zina, kas ar viņu varēja notikt! Vai tiešām tas bija Nenotveramais?

Komisārs paskatījās uz zīmējumu.

—     Man šķiet, ka jā, — viņš klusu sacīja. — Esmu pārliecināts, ka viņš ir dzīvs. Jūs varat izdarīt mums lielu pakalpojumu, doktor. Ir kāda persona, kas noteikti zina, kur atrodas Nenotveramais. Tā ir viņa sieva Kora Miltone. Es vēlētos, lai jūs viņu nopratinātu. Jūs daudzreiz esat sniedzis mums vērtīgus pakalpojumus, it īpaši nopratināšanā.

Komisārs uzrunāja Alanu:

—     Pasauciet misis Miltoni!

Tad komisārs izņēma no mapes papīra lapu un paskaidroja:

—    Te ir ziņas par viņas pārvietošanos triju nedēju laikā. Viņa atbraukusi ar britu kuģi un apmetusies "Karltonā".

Doktors sakārtoja brilles un iedziļinājās lasīšanā.

—    Viņa atbraukusi no Dženovas, vai ne? Ar Lielbritānijas pasi! Vai tiešām viņi ir precējušies?

—    Par to nevar būt nekādu šaubu! — komisārs iesaucās. — Taču viņi kopā pavadījuši tikai nedēju…

—    Nedēļu? — doktors pārjautāja. — Tādā gadījumā viņa varbūt vēl ir iemīlējusies vīrā! Ja es Portsaidā tiešām satiku Nenotveramo, tad diezgan daudz zinu par viņa sievu. Karsoņa murgos slimnieks visu laiku runāja par viņu… Pag, ļaujiet man atcerēties…

Doktors iegrima pārdomās un tad piepeši iesaucās: — Es atcerējos galveno: orhidejas!

18. nodaļa kora ģībst

Durvis atvērās, un istabā ienāca Kora Miltone. Uz sliekšņa apstājusies, viņa aplūkoja ikkatru no klātesošajiem. Pirkstos viņa turēja apdzisušu cigareti.

Komisārs piecēlās no krēsla un sveicināja:

—     Labdien, misis Miltone! Es lūdzu jūs atbraukt šurp, lai mans draugs varētu ar jums aprunāties.

Viņš norādīja uz doktoru Lomondu.

Kora pat neparaudzījās uz viņa pusi. Viņas uzmanība bija koncentrēta uz Vorfoldu.

—     Es ļoti priecājos, — viņa atbildēja, mazliet zobgalīgi pasmaidot. — Vai jūs neieteiktu, kuras teātra izrādes man vajadzētu apmeklēt?

—    Pats interesantākais teātris Londonā ir Skotlendjards, — doktors iejaucās. — Te uzved melodrāmu bez mūzikas, un jums tiek uzticēta galvenā sieviešu loma.

Kora ar interesi pavērās doktorā.

—    Ļoti asprātīgi. Ko mēs spēlēsim?

—      Dialogu… Jautājumus uzdošu es. Jūs, šķiet, nesen atgriezāties Londonā no ārzemēm? Sakiet — kur jūs šķīrāties ar savu vīru?

Smaids no viņas skaistās sejas pazuda.

—     Kas ir šis cilvēks? — Kora uzrunāja komisāru.

—    Doktors Lomonds, Deptfordas apgabala policijas ārsts.

Acīmredzot šī atbilde Koru nomierināja, un viņas balsī ieskanējās iepriekšējā ironija, kad viņa atbildēja:

—     Kāpēc jūs to jautājat? Jūs taču droši vien zināt, ka es jau labu laiku neesmu redzējusi savu vīru un vairs arī neredzēšu… Ceru, ka visi būs lasījuši laikrakstos, ka nabaga Arturs noslīcis Sidnejas ostā.

Viltīgs smaids atplauka doktora lūpās, un viņš norādīja uz jaunās sievietes eleganto kleitu.

—    Jā, jā, protams… Es uzreiz pamanīju, ka jūs esat dziļās sērās.

Kora saprata, ka par zemu novērtējusi pretinieku, un uz mirkli zaudēja pašsavaldīšanos.

Doktors turpināja smaidīt.

—     Atgriezīsimies vēl pie šī bēdīgā notikuma. Cik zinu, jūsu vīrs steidzīgi aizbrauca no Anglijas pirms trim vai četriem gadiem. Kad jūs viņu redzējāt pēdējoreiz?

Kora Miltone jau bija atguvusies un uzskatīja par labāku neatbildēt uz šo jautājumu.

Kora juta, ka pretinieks ir daudz spēcīgāks, tāpēc nolieca galvu, kad doktors viņai uzmeta savu zilo acu caururbjošo skatienu.

—     Jūs ieradāties Sidnejā trīs mēnešus pēc vīra, — viņš turpināja, ielūkodamies sarakstā. — Jūs nosaucāt sevi par misis Džeksoni un apmetāties viesnīcā "Harbour", 36. istabā, un bieži tikāties ar savu vīru.

Jaunās sievietes lūpas notrīcēja.

—     Ģeniāli! Zināt pat manas istabas numuru!

Tad viņa asi piebilda:

—     Es taču jums teicu, ka neesmu viņu redzējusi…

Tomēr doktoru nevarēja tik viegli izsist no sliedēm.

—   Viņš piezvanīja jums pa telefonu, un jūs norunājāt satikšanos. Varbūt es maldos?

Viņš apklusa, it kā gaidīdams atbildi, bet jaunā sieviete neko neteica. Tad doktors turpināja:

—    Viņš baidījās, ka jūs tiekat izsekota un varat uzvest policiju uz viņa pēdām…

—   Baidījās! — viņa iesaucās, un balsī ieskanējās dusmas. — Jūs aizmirstat, ka Arturs Henrijs Miltons nekad nav baidījies!

Tad viņa, it kā nomierinājusies, piebilda:

—    Lai gan tagad tam vairs nav nozīmes, jo viņš ir miris…

—   Atdzīvināsim viņu, — doktors ieteica. Viņš teatrāli paklanījās un noknikšķināja pirkstus.

—     Es lūgtin lūdzos tevi, Artur Henrij Milton, kas izbrauca no Melburnas ar kuģi "Temistokls" tajā dienā, kad otrreiz precējies ar citu sievieti! Atdzīvojies! Ai, atdzīvojies!

Kad doktors nosauca kuģi, Kora Miltone nodrebēja, bet viņa pēdējie vārdi padarīja dāmu niknu.

—    Tie ir meli! — viņa iekliedzās. — Citas sievietes nekad nav bijis!

Piepeši viņa apķērās un apjukusi iesmējās.

—     Cik muļķīgi dusmoties par jūsu jokiem! Es neesmu spiesta atbildēt uz jūsu jautājumiem un nemaz nesaprotu, kāpēc man te jāsēž.

Vina piecēlās un devās uz durvīm.

Vembrijs arī piecēlās kājās.

—    Atveriet durvis misis Miltonei, — doktors teica un nevainīgā tonī piebilda: — "Misis Miltone" — vai nav tiesa?

Kora sašutusi atskatījās.

—     Ko jūs ar to gribat teikt?

—     Man likās, ka šīs ari bija tādas kāzas joka pēc, kādas pēdējā laikā kļuvušas populāras dīkdienības nogurdinātu cilvēku vidū.

—    Varbūt jūs esat slavens doktors, — viņa iekarsa,

—    bet šoreiz jūsu diagnoze ir pilnīgi aplama!

—    Tātad jūs tiešām esat precējusies?

—    Jūsu zināšanai, pirmoreiz mūs garīdznieks salaulāja uz kuģa, un šīs laulības bija pilnīgi likumīgas… Tad mēs vēlreiz salaulājāmies Svētā Pāvila baznīcā Deptfordā. Un varu apgalvot, ka šīs nebija nekādas laulības joka pēc, kā jūs uzskatāt, vienīgais joks… mans pūrs.

—      Precējusies! — doktors neuzticīgi nočukstēja.

—     Taču precētiem cilvēkiem ir ļoti vāja atmiņa. Vīrs aizmirsa jums atsūtīt jūsu mīļākās orhidejas…

—     Kāds tam sakars ar orhidejām?

Šis vecais vīrs ne vien kaitināja, bet arī iedvesa viņai bailes.

—      Viņš taču vienmēr kāzu atceres dienā sūtīja jums orhidejas, — doktors teica, cieši raugoties uz jauno sievieti. —> Pat tad, kad viņš slēpās Austrālijā un jūs dzīvojāt dažādās pilsētās, kad jūs abi tikāt izsekoti, viņš sūtīja jums šos ziedus. Tomēr šogad jūs orhidejas nesaņēmāt. Es nedomāju, ka viņš būtu par tām piemirsis. Varbūt viņš šoreiz aizsūtījis tās kādai citai?

Koras acīs iedegās liesma.

—    Ak tad tā! Tad ziniet, ka Arturs nekad nav domājis par citu sievieti, ka viņš pakļāva sevi nāves briesmām, lai satiktos ar mani. Mums vajadzēja satikties Kolinzstrītā, bet es viņu nepazinu… Bet viņš riskēja ar dzīvību, lai kaut vai pa gabalu mani redzētu…

—     Jā, bija vērts riskēt! — doktors teica. — Tātad viņš bija Melburnā, kad dzīvojāt tur, un tomēr neaizsūtīja orhidejas?

Kora saniknojās.

—     Orhidejas! Ļoti man vajadzīgas orhidejas! Kad nesaņēmu tās, uzreiz sapratu… — viņa aprāvās.

—    Ka viņš izbraucis no Austrālijas, — doktors viņas vietā pabeidza. — Tāpēc jūs tā steidzāties aizbraukt… Es sāku domāt, ka jūs joprojām mīlat viņu.

Kora pasmaidīja un sacīja:

—     Cerams, ka tagad varu iet? Jūs taču netaisāties mani apcietināt, vai ne?

—    Jūs esat brīva un varat iet, kad vēlaties, misis Miltone, — teica komisārs Vorfolds.

—    Uz redzēšanos!

Viņa devās pie durvīm.

—      Mīlestība ir akla, — doktors nerimās. — Jūs satikāt viņu Kolinzstrītā un nepazināt. Jūs gribat mūs pārliecināt, ka viņš bija tik labi grimēts, ka nepazināt savu vīru gaišā dienas laikā. Tas ir pilnīgi neticami, misis Miltone! Apdomājiet, ko runājat!

Kora vairs nespēja savaldīties.

— Kolinzstrītā! — viņa nicīgi iesaucās. — Viņš varētu parādīties arī Rīdžentstrītā gaišā dienas laikā, un viņu neviens nepazītu! Viņš ir spējīgs uz tik traku rīcību! Vēl vairāk… Viņš varētu atnākt šurp, uz Skotlendjardu, pašā lauvas rīklē, un jūs viņu nepazītu. Jūs varētu apsargāt visas ieejas un izejas, bet viņš mierīgi ienāktu un izietu no šejienes! — Viņa cieši piegāja klāt savam mocītājam.

Šajā mirklī istabā ienāca inspektors Bliss.

Kora Miltone piepeši nobālēja un paģība.

19. nodala Doktors sajūt noslēpumu

Par spīti visām baumām, Mērija jau kopš bērnības juta pret Morisu Meisteru patiesu cieņu.

Viņai nešķita, ka no Meistera varētu draudēt kaut vismazākās briesmas. Viņa pārāk draudzīgi izturējās pret advokātu, lai iedomātos, ka viņš spētu aizrauties ar viņu.

Uzaicinājumu pārcelties uz viņa māju meitene uztvēra kā parastu laipnību. Atteikšanās galvenais iemesls bija viņas tieksme uz patstāvību un nevēlēšanās būt no kāda atkarīgai.

Un tomēr Mērija nekādi nevarēja aizmirst Gvendas Miltones likteni. Kaut arī neviens viņai neko sīkāk nebija stāstījis par traģēdiju, tomēr meitene prātā savienoja iegūto ziņu fragmentus ar saviem minējumiem un izdarīja pilnīgi noteiktus secinājumus. Meisters vairs neizskatījās tāds, kādu viņu bija radījusi meitenes bērnišķīgā iztēle.

Kādu dienu atnākot uz darbu, Mērija redzēja, ka logiem tiek likti jauni rāmji. Strādnieki paskaidroja, ka saņēmuši rīkojumu izgatavot jaunus slēģus ar skrūvēm.

Mērija nesaprata, kāpēc Morisam tas vajadzīgs. Viņš taču nekad nebija baidījies no laupītājiem un netika veicis nekādus drošības pasākumus. Tiesa, Meisteram bija ļoti vērtīgas sudrablietas, par kurām Hekits allaž priecājās. Reiz viņš pat teica:

—    Vienmēr, kad tīru šo sudraba krūku, mis, es domāju, ka par to dotu vismaz deviņus mēnešus cietuma.

Mērija jautāja Meisteram, kāpēc viņš tagad katru vakaru tik rūpīgi noslēdz durvis, bet advokāts tikai teica:

—    Es vēlos, lai tas, kas grib ienākt pie manis, būtu spiests zvanīt pie durvīm.

Tad viņš sāka sūdzēties, ka jūtoties vientuļš, un lūdza, lai viņa kādu vakaru atnākot uz vakariņām, solīja nospēlēt uz klavierēm viņas mīļākos skaņdarbus.

Šoreiz Mērija uzreiz neatteica, bet apsolīja padomāt.

Todien Morisam bija ne visai parasts klients — autovadītājs, kas, būdams iereibis, atradies pie stūres un ticis par to apcietināts.

Vakarā Meisters lūdza, lai Mērija aiznes doktoram Lomondam steidzamu vēstuli. Doktors bija devis slēdzienu šajā lietā.

Lomonds uzskatīja, ka autovadītājs bijis galīgi piedzēries. Meisters, kas apšaubīja policijas slēdzienu, pieprasīja, lai klientu izmeklē vina ārstējošais ārsts un lai tas notiek doktora Lomonda klātbūtnē.

Mērija pastāstīja, ka satikusi doktoru pie ieejas Skotlendjardā.

Meisters saknieba lūpas un sacīja:

— Tas vecis ir gudrs kā pats nelabais. Viņam galvā vairāk prāta nekā visiem Skotlendjarda ierēdņiem kopā. Centieties mīļāk uzsmaidīt viņam, dārgā Mērij! Man visādā ziņā jāizpestī klients. Viņš ir bagāts biržas mākleris.

Mērija gan šaubījās, vai viņas smaids spēs atstāt uz doktoru vajadzīgo iespaidu. Meitenei šķita, ka viņš ir cilvēks ar stingru pārliecību, kuru nekas nespēj sašķobīt.

Kalpone, kas atvēra durvis, pavēstīja, ka doktors nupat esot pārnācis un diez vai kādu pieņemšot.

Mērija tomēr lika sevi pieteikt. Kalpone aizgāja un tūlīt pat atgriezās. Viņa ieveda meiteni viesistabā, kur vecais vīrs sēdēja ar grāmatu klēpī.

Viņš paraudzījās uz Mēriju pāri brillēm, kas bija noslīdējušas uz paša degungala.

—    Priecājos jūs redzēt, dārgā mis! — doktors iesaucās un, piecēlies no krēsla, pagāja viņai pretī.

Mērija pasniedza Meistera vēstuli, kuru viņš izlasīja, purpinot sev zem deguna:

—     Ā… no Meistera! Par to piedzērušo braucēju… Viņš tiešām bija pilnā, un neviens medicīnas spīdeklis nespēs to padarīt par atturībnieku… Lieliski, lieliski!

Viņš salocīja vēstuli, ielika to kabatā un atkal smaidīdams paskatījās pāri brillēm uz meiteni.

—   Tātad Meisters padarījis jūs par izsūtāmo? Lūdzu, apsēdieties!

—    Pateicos, doktor! — viņa atbildēja. — Man jāiet mājās.

—    Jūs iesiet mājās, — viņš atkārtoja. — Būtu ļoti prātīgi darīts, ja jūs paliktu savā dzīvoklī…

Sev par lielu brīnumu, Mērija piepeši pastāstīja, kā Bliss apmeklējis viņas dzīvokli. Kad meitene atguvās, tad saprata, ka jau izstāstījusi lielāko daļu notikuma.

—    Jā, interesants gadījums, — Lomonds domīgi piebilda. — Tas Alans Vembrijs ir lāga zēns, — viņš piepeši teica, pavērdamies Mērijā no biezo uzacu apakšas. — Es teikšu tā: jūs brīnāties, kāpēc Bliss bija ielīdis jūsu dzīvoklī? Protams, simtprocentīgi apgalvot to nevaru, bet, būdams psihologs, dodu priekšroku reāli pamatotiem motīviem. Bliss ielīda dzīvoklī tāpēc, ka meklēja kaut ko sev loti svarīgu. Ja policijas virsniekam kaut ko loti vajag, viņš ir spējīgs uz lielu risku… Vai jums kaut kas pazuda?

Viņa pakratīja galvu.

—    Nekas, tikai vēstule, kura man nepiederēja. To pie manis nejauši bija aizmirsusi misis Miltone. Es atra-

* du vēstuli un ieslēdzu to atvilktnē. Tā bija vienīgā manta, kas pazuda…

Doktors domīgi nobraucīja zodu.

—   Vai tad Bliss varēja zināt, kur tā atrodas? Un, ja arī būtu zinājis, vai viņš riskētu lauzt kaklu, lai to iegūtu? Ja ari viņš to ir ieguvis, tad ko ar to panācis?

Doktors paraustīja plecus.

—    Te slēpjas noslēpums, kuru neesmu spējīgs uzminēt…

Viņš pavadīja meiteni līdz durvīm un raudzījās nopakaļ visu laiku, kamēr viņa kāpa lejā pa kāpnēm.

20. nodaļa Nebūšanas Meistera mājā

Pēc vizītes Skotlendjardā Meisters bija pilnīgi pārvērties.

Viņš vairs tik ļoti nepievērsa uzmanību savai ārienei un tikpat kā nešķīrās no pudeles.

Darbus viņš bija pametis un nu, Mērijai par lielu prieku, katru ritu pavadīja pie klavierēm. Viņš spēlēja diezgan profesionāli un ar lielu izjūtu. Mērijai pat šķita — jo vairāk viņš dzer, jo labāk spēlē. Viņš iegrima

mūzikā ar visu savu būtni, un Mērija bieži vien ilgi nevarēja saņemt atbildi uz jautāto.

Meisters bija kļuvis ārkārtīgi nervozs un bailīgs, nodrebēja pie katra mazākā troksnīša, izbijās no katra klauvējiena pie durvīm.

Pat Hekits jutās nelāgi, atrodot savu saimnieku pie pudelēm nokrauta galda.

Reiz, kad Alans bija darbā, viņu pasauca pie telefona. Runāja Hekits, un viņa balss bija satraukta. Viņš lūdza, lai inspektors atbrauc uz Meistera māju un atved sev līdzi doktoru.

—    Kas noticis ar Meisteru? — Alans jautāja.

—    Kaut kas nelāgs, ser, — Hekits atbildēja. — Viņš ieslēdzies guļamistabā, visu laiku kliedz un vaimanā…

Pēc stundas ceturkšņa Alans un doktors Lomonds jau stāvēja pie Meistera durvīm. Hekits, aiz bailēm trīcēdams, tās atvēra.

—   Kāpēc neizsaucāt savu mājas ārstu, Sem? — Alans stingri jautāja.

—   Esmu ļoti pārbijies, ser, — Hekits atbildēja. — Viņš visu laiku ārdās.

—   Es ieiešu pie viņa, — doktors teica. — Kur ir viņa istaba?

Sems uzveda Lomondu augšā un tūlīt pat atgriezās.

—   Jūs laikam baidāties, ka nāves gadījumā uz jums varētu krist aizdomas par slepkavību, vai ne, Sem? — Alans jautāja.

Inspektors paņēma no galda masīvu sudraba paplāti un sāka to aplūkot.

—    Skaista manta, vai nav tiesa? — Hekits piebilda.

—  Kā jūs domājat, cik par to varētu dabūt?

—' Vismaz trīs gadus, — Alans stingri atbildēja, un Hekits nodūra acis.

—    Mister Vembrij, vai jūs nevarētu man pateikt, ko mūsu apgabalā dara inspektors Bliss? Viņš visu laiku grozās ap mūsu māju, bet vakar es atradu viņu paslēpušos augšstāvā. Es pat jautāju: "Ko jūs te darāt, mister Blis?"

—    Jūs melojat, Hekit! — Alans mierīgi iebilda. Uz kāpnēm atskanēja policijas ārsta soļi.

—     Kas viņam kaiš, doktor? — Alans jautāja. Doktors Lomonds paošņāja kādu no karafēm, kas

stāvēja uz galda.

—     Es zinu, — inspektors teica. — Šī ir inde, kas novedīs viņu kapā!

—     Ja vien būtu tikai tas! — vecais vīrs iesaucās.

—  Tā inde, kas viņu nonāvē, ir kokaīns! Doktors aplūkoja istabu.

—    Neparasta telpa kantorim, vai ne? — viņš jautāja.

—    Jā gan, — Alans piekrita. — Manuprāt, te daudz kas noticis… Starp citu, Hekit, vai jaunie slēģi ar skrūvēm ir jau gatavi?

—    Jā, ser, es tikai nesaprotu, kam tie vajadzīgi?

—    Tāpēc, lai nevarētu iekļūt Nenotveramais! Hekita seja pārvērtās.

—     Tad tādas tās lietas, — viņš nočukstēja. — Te ir Nenotveramais… Tad tāpēc šie slēģi, tad tāpēc saimnieks gribēja, lai es gulētu te! Pat par simttūkstoš mārciņām es nebūtu ar mieru pavadīt nakti šajā istabā!

Doktors pavīpsnāja.

—     Manuprāt, tā ir pārāk iespaidīga summa par tik apšaubāmu pakalpojumu, — viņš teica un tad piebilda: — Vai jūs nevarētu mūs atstāt divatā, mister Hekit?

Viņš pats aizvēra durvis aiz Hekita.

—     Nāciet man līdzi, gribu, lai jūs paskatītos uz Meisteru, — doktors sacīja un sāka kāpt augšā pa kāpnēm.

Alans bija pārsteigts par to, cik loti Meisters pārvērties. Viņš sakņupis gulēja gultā, pirksti konvulsīvi burzīja zīda pārvalku, un lūpas murmināja neskaidrus vārdus.

Kādu stundu Alans kopā ar doktoru uzkavējās slimnieka istabā, palīdzot atvieglināt viņam ciešanas. Šajā laikā uz kāpnēm vairākkārt atskanēja Hekita soli.

Kad Alans nokāpa lejā, bija jau diezgan vēls. Sems, aplicis zaļu priekšautu, ar lupatu spodrināja logus.

—    Kā saimnieks jūtas? — viņš jautāja Alanam.

Inspektors neatbildēja. Viņa uzmanību atkal piesaistīja tās pašas noslēpumainās durvis, virs kurām bija spuldze.

—    Kur ved šīs durvis, Sem?

Sulainis pakratīja galvu. Viņu pašu šis jautājums nodarbināja jau sen, un viņš gribēja, tiklīdz gadītos iespēja palikt mājās vienam pašam, izpētīt, kas slēpjas aiz durvīm.

—      Nezinu, ser. Nekad neesmu redzējis, ka tās būtu atvērtas. Varbūt aiz tām ir telpa, kur saimnieks glabā naudu. Manuprāt, viņš ir sakrājis miljonus!

Alans pagrūda durvis. Tās bija aizslēgtas. Viņš paraudzījās visapkārt.

—    Vai jums nav šo durvju atslēgas?

Brīdi vilcinājies, Sems parādīja ar pirkstu:

—    Tur tā karājas, virs kamīna! Es to zinu, jo…

—     Jo mēģinājāt atslēgt durvis, — Alans viņu pārtrauca.

Hekits sāka tik enerģiski protestēt, ka kļuva skaidrs: viņš vēl nebija paguvis īstenot šo ieceri.

Vembrijs piegāja pie kāpnēm, kas veda uz augšstāvu, un ieklausījās: viņš bija izdzirdējis advokāta balsi. Bet Meistera vietā parādījās doktors.

Pēdējā laikā doktors Lomonds viņu mulsināja. Šķita, ka slavenais antropologs nokļuvis daiļās Koras Miltones ietekmē. Alans jau divreiz bija redzējis viņus kopā un reiz pat brīdinājis doktoru:

—     Sargieties, doktor, tā ir loti bīstama sieviete…

—    Es pats esmu loti bīstams vīrietis, — doktors par atbildi bija pasmējies. — Viņa man patīk, un man žēl viņas. Vispār mana vājība ir žēlot sievietes.

—     Pielūkojiet, ka neiekulaties ķezā, — Alans piebilda.

Doktors pajokoja:

—    Vai jums šķiet, ka esmu tik jauns?

Nokāpis lejā un ienācis istabā, doktors jautri piemiedza acis.

—   Jūs vēl neesat aizgājis, inspektor? Vai jūs ari kādu gaidāt?

—    Nē jel… Tas ir, gaidu kādu no saviem kalpotājiem, bet… Iespējams, ka viņš gaida mani ārā…

—    Viss var būt, — Lomonds dziļdomīgi noteica.

Alans nosarka un izgāja ārā, nolēmis pagaidīt Mēriju

uz ielas.

Doktors viltīgi pasmaidīja.

Viņš piesēdās pie klavierēm un paraudzījās apkārt. Piepeši viņš ieraudzīja neparastu parādību: virs aizslēgtajām durvīm iedegās spuldze… Ja tas bija signāls, tad ko tas nozīmēja? Doktors pārsteigts raudzījās uz spuldzi, kas nodzisa tikpat ātri, cik iedegās. Viņš uz pirkstgaliem piezagās pie durvīm un ieklausījās. Klusums…

Negaidot ienāca Hekits ar vairākām vēstulēm rokā.

—    Hekit, — doktors mierīgi jautāja, — vai šajā mājā dzīvo vēl kāds, izņemot jūs un saimnieku?

Hekits uzmeta viņam neizpratnes pilnu skatienu.

—    Nē, vairāk neviens… Vecā ķēkša ir slima…

—    Un kas tad vāra Meisteram rīta kafiju?

—    Es, ser.

Doktors paraudzījās uz griestiem.

—     Kas atrodas augšā?

—      Kambaris ar nevajadzīgām mantām, — Hekits atbildēja.

Viņš jau sāka justies neomulīgi.

—     Kas noticis, doktor? — Sems jautāja.

Doktors sarauca pieri grumbās.

—     Man šķita… — viņš iesāka. — Nē, nekas!

—    Vai nevēlaties apskatīt kambari, ser? — Sems ieteica.

Doktors ātri pamāja un sekoja Hekitam uz augšstāvu, pagāja garām Meistera istabai un iegāja nelielā kambarī, kas bija piekrauts ar vecām mēbelēm.

21. nodaļa Atgriešanās

Būdams ārkārtīgi turīgs cilvēks, Meisters naudu labprāt ieguldīja nekustamajā īpašumā. Kādu laiku viņš citu pēc cita pirka zemes gabalus, kas atradās ap viņa mājvietu. Un tagad viņa īpašumi sniedzās līdz pat ūdenszālēm aizaugušajam kanālam, kura krastā atradās vairāki noliktavām līdzīgi šķūņi.

Tovakar gar kanāla malu gāja stalts liela auguma jauneklis. Pienācis pie Meistera mājas sētas, viņš izņēma no kabatas atslēgu un atslēdza vārtiņus.

Pagājis vēl dažus soļus, viņš ar to pašu atslēgu atslēdza kādu no noliktavām un, iegājis tajā, atkal aizslēdza durvis. Tad pa vītņu kāpnēm viņš nokāpa pazemes gaitenī, kura sienas bija apmūrētas ķieģeļiem. Koridors bija pietiekami augsts vidēja auguma cilvēkam, bet jauneklim nācās pieliekties, lai tajā iekļūtu.

Šķita, ka šo eju viņš labi pazīst, jo, nogājis sešus

soļus, sataustīja sienā mazu nišu. Tajā atradās četri elektriskie lukturi.

Jauneklis turpināja iet pa pazemes gaiteni, kas krasi nogriezās pa kreisi. Drīz vien viņš sasniedza istabu, kas līdzinājās pieliekamajai telpai, no kuras uz augšu veda ar grīdsegu noklātas kāpnes.

, Jauneklis piesardzīgi un klusu kāpa augšā. Nonācis līdz kāpņu vidum, viņš uzmina ar kāju 'uz kāda pakāpiena un pasmaidīja, jo zināja, ka istabā iedegsies gaisma. Tas bija paša Meistera izdomāts signāls.

Piegājis pie durvīm, jauneklis apstājās un ieklausījās.

Viņš izdzirdēja Meistera un Mērijas balsis.

—    Mērij, dārgā! Cik jūs esat skaista! Kad skatos uz jūsu pirkstiņiem, kas skraida pa rakstāmmašīnas taustiņiem, man šķiet, ka tie ir taurenīši, kas lidinās no zieda uz ziedu…

—    Nekļūstiet banāls, Moris!

Tad atskanēja mūzika. Meisters bija piesēdies pie klavierēm.

Pēc tam jauneklis atkal izdzirdēja Meistera balsi un saklausīja istabā cīņas troksni.

Meisters bija apkampis Mēriju ap pleciem un centās piekļaut sev klāt, kad piepeši izbailēs pamanīja durvīs parādāmies roku. Viņš mežonīgi iekliedzās un izskrēja no istabas.

Mērija sastingusi raudzījās, kā durvis lēni atveras un istabā ienāk jauneklis.

—    Džonij! — viņa iesaucās un metās brāļa skāvienos. — Kāda laime! Tu esi atgriezies!

Džonijs stingri paraudzījās uz māsu.

—    Mērij, ko tu te dari? Es domāju, ka tu vairs nestrādā pie Meistera… Es atstāju viņam tev paredzētu naudu, lai manas prombūtnes laikā tev nebūtu jāstrādā! Tas bija pēdējais, ko es viņam lūdzu.

Mērija pārsteigta pavērās brālī.

—    Tu atstāji Meisteram naudu?

—    Kā tad… Vai tad viņš ir pārtraucis tev to ik mēnesi izmaksāt, kā mēs bijām vienojušies?

—    Es pat nezināju, ka tu esi man atstājis naudu, — viņa nočukstēja. — Nedusmojies uz mani, Džonij…

—    Man viss skaidrs, — viņš noteica.

Tad Džons pastāstīja, kā ticis atbrīvots no cietuma.

—    Cietumā izcēlās dumpis, un tie ārprātīgie gribēja nogalināt gubernatoru… Es viņu aizstāvēju, taču domāju, ka man sodu samazinās uz kādu laiku… Pēkšņi man vakar pusdienas laikā paziņoja, ka esmu brīvs.

Mērija apkampa brāli.

—1 Džonij, ceru, ka tu tagad sāksi jaunu dzīvi! Meisters apsolīja, ka palīdzēs tev iegādāties fermu un nodarboties ar putnkopību… Padomā, Džonij, tev nebūtu bijis jāiet cietumā, ja tu uzklausītu Meistera padomus…

—     Hm… — Džonijs norūca, — tā viņš tev teica?

Brālis cieši paraudzījās uz māsu.

—   Mērij, saki atklāti — vai tu esi iemīlējusies Meisterā?

Tāds pieņēmums meiteni aizvainoja, un viņa neko

neteica. Džons viņas klusēšanu izprata kā apmulsumu.

—    Vai tu mīli viņu? — viņš atkal jautāja.

—    Viņš bija ļoti labs pret mani… — meitene iesāka, kaut gan pati nevarētu pateikt, kā izpaudusies Meistera labsirdība.

—    Un tomēr, sākot ar šodienu, tu vairs nestrādāsi, — viņš stingri noteica.

Mērija iesmējās un iesaucās:

—    Tu atgādināji, ka man ir daudz darba!

Viņa apsēdās pie rakstāmmašīnas. Izdzirdis tās nomierinošo klaudzoņu, istabā piesardzīgi ielūkojās Meisters.

Viņš pārsteigts raudzījās uz Džonu un pat pakāpās atpakaļ, it kā viņa priekšā būtu nostājies spoks.

Džons ar skatienu palūdza māsu iziet no istabas un uzrunāja advokātu, nepasniedzot viņam roku.

—    Sakiet, Meister, — kāpēc jūs nepateicāt māsai, ka es viņai atstāju naudu?

—   Vai jūs man nepateiktu, Džonij, kāpēc esat te? — Meisters stostīdamies nomurmināja.

Džons īsumā izstāstīja, kā ticis atbrīvots.

—    Un tagad, lūdzu, atbildiet uz manu jautājumu! — viņš teica.

Taču Meisters ātri atguvās.

—     Mīļais Džonij, manuprāt, nevajadzētu likt jūsu māsai nīkt aiz durvīm… Es izturos pret viņu kā tēvs…

Sastapis Džona dusmīgo skatienu, viņš nolieca galvu.

—    Jebkurā gadījumā es neieteiktu pieskarties viņai nekādu iemeslu dēļ! — Džons iesaucās. — Es pazīstu jūs sen, Meister, un zinu, kādas jums tieksmes… Varu

iedomāties tās tēva jūtas, kuras jums ir pret viņu! Taču piesargieties! Ja taisāties atkārtot notikumu ar Gvendu Miltoni, tad jums labi neklāsies, Meister!

22. nodala Nenotveramā sūtnis

Meisters piegāja pie klavierēm, apsēdās un sāka spēlēt sentimentālu melodiju. Viņa garastāvoklis piepeši mainījās, advokāts iegrima mūzikā un, šķiet, bija aizmirsis jaunekļa klātbūtni.

Viņš nepamanīja, ka no ielas puses pie loga pienāk cilvēks ar melnu bārdu un rūpīgi aplūko istabu. Seju viņš bija cieši piespiedis pie loga stikla.

Lenls joprojām draudēja Meisteram.

—     Ielāgojiet, Moris, — viņš teica, — ja jūs raudzīsieties uz manu māsu tāpat kā uz Gvendu Miltoni, es

* jūs nobeigšu ātrāk nekā Nenotveramais!

—     Nerunājiet muļķības, mīļais Džonij! — Meisters smaidot atbildēja. — Jūs taču zināt, ka Nenotveramais gul Sidnejas ostas dibenā, un, ja arī ir noticis brīnums, tad tagad viņš jūtas kā vajāts zvērs. Viņa dēl taču sacelta kājās visa policija.

—    Nenotveramais ir Londonā, un jūs to labi zināt, — jauneklis asi iebilda. — Dievs to zina, cik tālu vai tuvu viņš šobrīd atrodas.

Cilvēks, kas stāvēja pie loga, piepeši pazuda, it kā būtu dzirdējis šos vārdus.

—    Kāpēc jūs man allaž draudat, Džonij? — Meisters noteica. — Es taču netaisos ar jums strīdēties. Varbūt jums vajadzīga mana palīdzība…

Par atbildi jauneklis izņēma no kabatas mazu paciņu, nolika uz galda un attina. Tajā atradās grezna briljantu rokassprādze.

Meisters paņēma to un pacēla pret gaismu.

—   Te ir tā rokassprādze! — viņš teica. — Un es visu laiku prātoju, kur to esat licis?

—     Biju pēc tās iegājis, šurp nākot. Tā glabājās pie kāda mana drauga. Tas ir viss, kas man palicis… — viņš skumīgi piebilda. — Es izdarīju trīs zādzības, un tikai viena no tām nesusi man labumu.

Meisters domīgi noteica:

—    Tā būs bijusi zādzība Kemdenkresentā.

—    Man negribētos par to vairs runāt, — Džonijs viņu nepacietīgi pārtrauca. — Nekas tāds vairs nenotiks. Cietumā esmu labojies. Starp citu, tajā gadījumā, kuru jūs pieminējāt, cilvēks, kuru atsūtījāt man palīgā, aizbēga ar laupījumu. Jūs pats man to teicāt…

Šajā mirklī Meisteram ienāca prātā jauns plāns.

—     Es jums sameloju, — viņš klusu sacīja. — Mūsu draugs neaizbēga ar laupījumu.

—    Tiešām?

—Viņš man visu izstāstīja. Laupījums tika paslēpts tukšā mājā Kemdenkresentā, un tur tas atrodas arī tagad. Es jums tad to nepateicu, jo pēc gadījuma ar lēdijas

Darnlejas pērlēm negribēju būt iejaukts vēl kādā lietā. Es būtu varējis aizsūtīt pēc šā laupījuma daudzus cilvēkus, taču neuzticos nevienam…

Džonija seja pauda šaubas — viņš gandrīz spētu padoties kārdinājumam. Taču atguvies stingri noteica:

—     Lai laupījums tur arī paliek!

Tomēr Meisters saprata, ka jauneklis sāk svārstīties.

—   Jūs esat nenormāls! — viņš nicīgi ieteicās. — Padomājiet, ko esat ieguvis no tā, ka sēdējāt cietumā?

v •

So grabulīti! — Advokāts norādīja uz rokassprādzi.

—     Pat ja iedošu jums par to divdesmit mārciņas, tik un tā būšu zaudētājs… Bet tajā mājā ir laupījums asr toņsimt mārciņu vērtībā, par kuru, patiesību sakot, jūs jau esat samaksājis!

Džonu mocīja šaubas.

—    Pilnīgi pareizi! — viņš iesaucās. — Es tiešām esmu par to samaksājis dārgu cenu!

Meisters iegrima pārdomās. Viņš izveidoja visas jaunā plāna detaļas.

—    Ejiet ritnakt un paņemiet to visu! — viņš ieteica.

—     Es vēl padomāšu, — Džons beidzot teica. — Ja atceraties, nosauciet man mājas numuru, jo esmu to jau aizmirsis.

Meisters nekad neko neaizmirsa.

—        Piecdesmit septiņi, — viņš uzreiz atbildēja.

—    Tagad iedošu jums divdesmit mārciņas par rokassprādzi.

Viņš izņēma no rakstāmgalda kārbu, kurā parasti glabāja naudu.

—    Labi, dodiet! — Džons piekrita. — Taču, ja atnesīšu to laupījumu, tad pieprasīšu pilnu vērtību… vai ari būšu spiests pārdot kādam citam…

Meisters apvainojās.

—      Ak tā jūs izturaties pret mani! — viņš sašuta. — Tāda ir jūsu pateicība par manu atbalstu! Man taču bija tik daudz iespēju, lai ietupinātu jūs cietumā! Ņemiet naudu! — viņš piebilda un pameta pār galdu divdesmit mārciņas, kuras Džonijs steidzīgi iebāza kabatā.

Piepeši Meisters atskatījās, jo aiz viņa muguras nočīkstēja durvis.

Uz sliekšņa stāvēja doktors Lomonds. Hekits bija atstājis viņu pieliekamajā telpā un pavisam aizmirsis, ka vecais vīrs vēl arvien atrodas šeit.

—    Vai es jūs netraucēju? — Lomonds jautāja.

—    It nemaz, doktor! Lūdzu, nāciet iekšā! — Meisters aicināja. — Tas ir viens no maniem draugiem — misters Lenls.

—     Es nupat sarunājos ar jūsu māsu, — Lomonds uzrunāja jaunekli. — Jūs taču nesen atbraucāt no laukiem, vai ne?

—     Es nesen iznācu no cietuma, — Džons asi viņu izlaboja un pagriezās, lai ietu.

Viņš jau satvēra durvju rokturi un gandrīz nokrita, jo durvis no otras puses tika strauji atrautas vaļā. Uz sliekšņa parādījās Hekits, satraukts un izbijies.

—    Kungs, pie jums atnākuši, un, kad jautāju, kā man pieteikt, man sacīja: "Pasakiet, ka no Nenotveramā!"

Meisters šausmās nodrebēja.

—     Nenotveramā sūtnis! — doktors skali iesaucās.

—    Vediet vinu ātrāk šurp!

—    Doktor… — advokāta balss skanēja lūdzoši. Taču Lomonds deva viņam zīmi, lai apklust.

—    Es zinu, ko daru!

—     Doktor, jūs esat jucis! — Meisters murmināja.

—     Iedomājieties tikai…

—    Lai ienāk! — doktors atkārtoja. Viņa acis bija pievērstas durvīm.

Tās atvērās, un pārbiedētais advokāts ieraudzīja staltu, elegantu sievieti, kurai acīs dzirkstīja smiekli.

—    Atzīstieties, ka nobiedēju jūs līdz nāvei! — viņa iesaucās un nedaudz zobgalīgi paklanījās Meisteram.

Tad viņa pamāja doktoram.

—   Vēl mirklis, un es būtu nomiris ar sirdstrieku, — Meisters iesmējās.

—    Tātad es jūs sabaidīju, — viņa pasmējās. — Man jāaprunājas ar jums, advokāt.

Meisters izskatījās bāls un vēl nebija īsti atguvies no bailēm, ko izraisīja Nenotveramā vārds vien.

—    Mīļais Džonij, — viņš uzrunāja jaunekli, kas bija sastindzis, nepazīstamās sievietes skaistuma pārsteigts,

—    ceru, ka mēs esam vienojušies. Es jums sīkāk uzrakstīšu vēstulē un aizsūtīšu to ar kurjeru.

Džonijs izgāja no istabas.

—     Vācies projām! — Meisters rupji uzkliedza Hekitam, bet no Sema nebija tik viegli tikt vaļā.

—     Nekliedziet uz mani, Meister! Citādi aiziešu no jums pavisam un šodien pat! — viņš atcirta.

—    Varat šļūkt pie velna!

—    Citreiz, kad mani pieķers zādzībā, es ņemšu sev citu advokātu, — Sems nerimās.

—   Citreiz, kad jūs pieķers, jums tiķs piespriesti septiņi gadi cietumā! — Meisters ieaurojās.

—    Tāpēc es gribu citu advokātu!

Hekits skali aizcirta durvis.

—  Tāda ir pateicība par to, ka aizstāvu šos neliešus, — Meisters konstatēja, kad Hekits bija izgājis.

Bija skaidrs, ka Meisters grib palikt vienatnē ar skaisto sievieti, un doktors to saprata. Viņš ieminējās, ka atstājis augšstāvā savu somu, un izgāja no istabas.

—   Dārgā misis Miltone, jūs kļūstat arvien skaistāka un skaistāka, — Meisters uzrunāja viņu pieglaimīgā balsī. — Kur ir jūsu dārgais vīrs?

Kora piegāja pie durvīm, pa kurām bija izgājis doktors, nedaudz tās pavēra un ieklausījās. Tad atgriezās iepriekšējā vietā.

Meisters mierīgi aizsmēķēja cigāru.

—   Paklausieties, — Kora iesāka, un viņas balss pazeminājās līdz čukstam. — Es gribu aprunāties ar jums, kamēr nav atgriezies tas skotu okšķeris… Kāpēc jūs nevarētu aizbraukt projām no šejienes uz kādu vietu, kur jūs neviens nepazīst un kur varētu dzīvot ar svešu vārdu? Jūs esat bagāts cilvēks un varat to atļauties…

Meisters viltīgi pasmaidīja.

—   Saprotu, — viņš norūca, — esmu sācis kādu traucēt, tāpēc jūs cenšaties mani iebaidīt…

—   Kāda jēga man būtu to darīt! — Viņas acis gailēja.

—    Vai tiešām jūs nesaprotat, ka no viņa neizbēgsiet? Bet es negribu, lai vēl kāds mirtu. Diezgan!

—     Mana dārgā, — advokāts gribēja noglaudīt viņas vaigu, bet sieviete atsprāga atpakaļ, — neuztraucieties manis dēl…

—    Jūsu dēl? — viņas balsī skanēja tāds nicinājums, ka jebkurš cits vīrietis, izņemot Meisteru, nebūtu to pacietis. — Es ne pirksta nepakustinātu, lai izpestītu jūs no elles, varat būt par to drošs! Brauciet projām!… Es gribu glābt viņu, nevis jūs! Brauciet!

—   Veikli izdomāts! — Meisters caur zobiem noteica.

—    Viņš neuzdrošinās atgriezties, tādēļ atsūtījis uz Angliju jūs, lai mani aizvilinātu…

Jaunās sievietes acis sašaurinājās, it kā tās būtu apžilbinājusi spoža gaisma.

—    Ja jūs nogalinās, tad tas notiks.tieši šeit… Varat nešaubīties! Tieši šajā istabā, kur jūs lauzāt viņa māsas sirdi… Jūs esat ārprātīgs! — viņa iesaucās.

—      Bet ne tik loti, lai iekristu jūsu slazdos, mana dārgā, — Meisters noteica. — Pieņemsim, ka Nenotveramais ir dzīvs… Deptfordā es varu dzīvot bez bažām. Mani apsargā. Ja es brauktu uz Argentīnu, viņš gaidītu mani tur. Uz Austrāliju — tāpat… Pat ja es nokļūtu Keiptaunā… Nē, nē, mana mīļā, tik lēti mani nevar noķert…

Kora gribēja vēl kaut ko teikt, bet atvērās durvis un istabā ienāca Lomonds.

—     Vai jūs jau beidzāt sarunu, Kora? — vecais vīrs jautāja.

Kaut arī Kora bija satraukta, viņa iesmējās.

—   Paklausieties, doktor! Tikai draugi mani sauc par Koru…

—   Es esmu jūsu labākais draugs, — doktors nopietnā balsī sacīja.

—   Misis Miltone pati nezina, kas ir viņas draugi, — Meisters iejaucās. — Es vēlētos, lai jūs to viņai paskaidrotu…

Doktors, nepievērsis viņam uzmanību, raudzījās uz sievieti.

Meisteram radās sajūta, ka viņš ir lieks pats savā mājā. Advokāts steidzīgi aizgāja uz kantora telpām.

—   Es priecājos, ka redzu jūs, Kora, — doktors sacīja.

Viņa iesmējās.

—    Cik jūs esat jocīgs!

—   Es sasmīdināju sērojošu atraitni, — viņš pajokoja.

Kora uzmeta viņam ātru skatienu.

—     Nekaitiniet mani ar šo atraitnību! Dažreiz man šķiet, ka būtu bijis labāk, ja es nekad nebūtu satikusi Arturu!

Doktors pieglaimīgi jautāja:

—    Vai tad Arturs ir tik slikts cilvēks?

Viņa nopūtās.

—    Arturs ir labākais cilvēks pasaulē, bet tādam kā viņš nevajadzēja precēties…

—    Un tomēr jūs sekojāt viņam uz Austrāliju… Paklausieties, Kora, jūs taču joprojām viņu mīlat! Jūs cerat uz labāku nākotni. Veltīgi! Vai nebūtu vienkāršāk viņu aizmirst?

—     Aizmirst? — Viņa nodrebēja. — Jums šķiet, ka man tas būtu jādara?

—     Nezinu, — doktors domīgi noteica. — Nav vērts viņa dēļ tik ilgi ciest! Pieņemsim, ka viņš ir dzīvs, un agri vai vēlu jūsu vīrs tiks notverts…

Viņa paraudzījās uz kantora durvīm, aiz kurām atradās Meisters, un sacīja, cieši raugoties doktoram acīs:

—    Redziet, doktor Lomond, es zinu, ka manam Nenotveramajam draud briesmas, taču es nebīstos policijas… Ja vēlaties, varu jums ko pateikt…

Viņš lēni pamāja ar galvu.

—     Es būšu ar jums pilnīgi atklāta. Manuprāt, visā pasaulē ir tikai viens cilvēks, kas spējīgs jelkad notvert Nenotveramo. Un tas cilvēks esat jūs!

—    Tas ir neprāts no jūsu puses, — doktors teica.

—     Kas tieši?

—   Tik skaista sieviete kā jūs visu mūžu dzenas pakaļ ēnai… Jūs zaudējat labākos mūža gadus… Tā var kļūt par vienu vienīgu nervu kamolu. Vai viņš ir tā vērts?

—    Kāpēc jūs man to sakāt? — Viņa pietrūkās kājās. — Jums ir kāds slēpts iemesls…

—     Zvēru, ka domāju tikai par jums…

—      Manuprāt, ne! — Kora saniknojās. — Jūs esat vīrietis, un visi vīrieši ir vienādi. Ielāgojiet, esmu labprātīgi nokāpusi ellē un tur arī palikšu!

Ar nepacietīgu kustību viņa paķēra no galda savu somiņu.

—     Es tikai gribēju dot jums padomu, — doktors apmulsis nočukstēja.

—     Padomu… — viņa paķircināja.— Tikai tad, kad Arturs Henrijs Miltons man pateiks, ka vairs nemīl mani, es aiziešu no viņa!

Iekams doktors paguva vēl ko teikt, viņa aizcirta durvis.

Meisters, kas visu laiku bija klausījies aiz durvīm, ienāca istabā.

—    Jūs sadusmojāt misis Miltoni, doktor.

—     Var jau būt, — Lomonds domīgi atbildēja, paņemot cepuri un somu.

—    Sievietes ir savādas būtnes, — Meisters turpināja. — Man liekas, ka jūs viņai loti patīkat!

—   Jūs tā domājat? — doktors pārjautāja. Viņa domas klejoja kaut kur tālu. — Nez vai viņa pieņems manu ielūgumu, ja uzaicināšu viņu pusdienās?

—     Padomājiet, cik labi būtu, ja viņa kaut nedaudz zaudētu modrību un izpļāpātu jums kaut ko par Nenotveramo, — Meisters tīri nopietni sacīja.

—   Tieši par to es domāju… Vai jūs domājat, ka viņa var izpļāpāt?

Advokātu sāka uzjautrināt šis vecais virs, kas savos gados vēl cerēja, ka var patikt jaunai sievietei.

—    Nekad nevar paredzēt, ko izdarīs sieviete, ja iemīlēsies, vai ne, doktor? — viņš zobgalīgi piebilda.

Doktors klusēdams paklanījās un aizgāja.

23. nodala Advokāta Meistera viltība

Meisters nosprieda, ka Džons viņam rada patiesas briesmas. Viņš taču pat draudēja! Jā, jaunais neprātis bija spējīgs īstenot draudus, ja vien…

—    Vai tiešām viņš būs tik lētticīgs un naktī dosies uz Kemdenkresentu? — Meisters domāja.

No Džona viņa domas pārceļoja uz Mēriju. Tieksme uz šo meiteni bija kļuvusi par neprātīgu kaislību, un tagad, kad Meisters baidījās viņu zaudēt, Mērija viņam šķita skaistākā sieviete pasaulē.

Moriss piesēdās pie klavierēm un sāka spēlēt savu mīļāko melodiju. Viņš nepamanīja, ka istabā ienāk Mērija un vairākas reizes viņu pasauc, iekams advokāts atguvās. Moriss raudzījās uz meiteni neko neredzošām acīm.

—     Moris! — viņa atkārtoja.

Mūzika apklusa.

—    Es gribēju pateikt, ka vairs nevaru turpināt darbu pie jums, kad Džonijs ir atgriezies.

—    Tie ir nieki, — Meisters atbildēja, un viņa balsī ieskanējās tēvišķa gādība.

—    Viņš ir aizdomu pilns, — Mērija turpināja.

—    Aizdomu pilns, — Meisters atkārtoja. — Es vēlētos, lai tam tiešām būtu iemesls…

Meisters piecēlās, piegāja pie meitenes un uzlika viņai rokas uz pleciem.

—  Ja jūs aiziesiet, cilvēki domās, ka es tiešām esmu nezvērs, — viņš pieglaimīgā balsi teica. — Jūs taču nevarat visu mūžu izpildīt Džonija vēlmes. Viņš, loti iespējams, pusi mūža pavadīs cietumā…

Mērija iekliedzās un atrāvās no viņa.

—   Vajadzīga vīrišķība, lai raudzītos patiesībai acīs, — advokāts turpināja. — Nav jēgas sevi krāpt! Džonijs tiešām ir samaitāts jauneklis! Jūs taču visu vēl nezināt… Es centos daudz ko slēpt no jums, taču tas bija loti grūti…

—    Ko jūs centāties slēpt no manis? — viņa trīcošā balsī izdvesa.

Mērija bija bāla kā krīts.

—    Lieta tāda… — viņš iesāka, it kā prātodams, vai vajadzētu viņai teikt. — Kā jūs domājat, ko izdarīja jūsu trakais brālis, iekams viņu notvēra un tiesāja? Jūs taču zināt, ka es biju viņa labākais draugs, un tomēr viņš viltoja manu parakstu uz čeka… Četrsimt mārciņas…

Viņa šausmās atstreipuloja atpakaļ.

—   Tas taču ir noziegums! — Mērija iesaucās.

—   Nav vērts lietas saukt īstajā vārdā. — Viņš izņēma no kabatas piezīmju grāmatiņu, kurā bija ielikts čeks. — Te ir tas čeks. Nezinu, kāpēc esmu to saglabājis un ko man iesākt ar Džoniju…

Mērija mēģināja saskatīt vārdu uz čeka, taču Meisters, smagi nopūties, sāka staigāt pa istabu. Tas bija čeks, kuru viņš bija saņēmis ar rīta pastu, bet, ka tas ticis viltots, to advokāts izdomāja nupat. Meisteram nereti uznāca tādi pēkšņas iedvesmas brīži.

—   Vai tad šo čeku nevar iznīcināt? — Mērija trīcošā balsī jautāja.

—   Protams, es varētu to iznīcināt. — Meisters lieliski spēlēja savu lomu. — Bet Džonijs ir tik atriebīgs! Man šis čeks jāglabā pašaizsardzības dēļ.

Meisters ielika čeku atpakaļ grāmatiņā.

—    Protams, es nevienam nekad to nerādīšu, — viņš paziņoja, uzmetis ašu skatienu Mērijai.

Tad viņš piebilda jau maigākā balsī:

—     Es loti vēlos aprunāties ar jums, Mērij, par jūsu brāli, par daudz ko citu… Gribētos aprunāties ar jums mierīgi, lai mūs neviens netraucētu… Atnāciet pie manis vakariņās!

Viņa pakratīja galvu.

—    Jūs zināt, ka es to nevaru darīt, — Mērija teica. — Moris, vai tiešām jūs vēlaties, lai par mani mēļotu to pašu, ko par Gvendu Miltoni?

Meisteru pārņēma niknums.

—     Kāpēc visi man pārmet par šo meiteni?! — viņš iesaucās. — Labi, ja negribat, nenāciet! Es tik tiešām nesaprotu, kāpēc man būtu jāžēlo un jāglābj Džonijs!

Viņa piepešās dusmas Mēriju izbiedēja.

—    Moris, — viņa iesaucās, — ja jūs tiešām vēlaties…

—     Man vienalga, — viņš pārtrauca. — Es nekad neesmu rāpojis uz ceļiem sievietes priekšā un arī jums neko nelūgšu! Brauciet projām no šejienes, ja gribat, bet varat būt pārliecināta, ka Džonijs jums līdzi nebrauks!

Mērija satvēra viņu aiz rokas. Meiteni pārņēma šausmas, ka Meisters varētu izpildīt savus draudus.

—    Moris, jūs zināt, ka izpildīšu visu, ko vēlaties… Advokāts uzmeta meitenei savādu skatienu.

—    Nāciet rītvakar vienpadsmitos! — viņš atdzīvojās.

—   Ja jums vajadzīgs pavadonis, tad ņemiet līdzi Nenotveramo!

Tikko viņš bija izteicis šos vārdus, pie durvīm atskanēja trīs klauvējieni.

Meisters izbijies atkrita krēslā un trīcošā balsī izdvesa:

—    Kas tur ir?

Par atbildi atskanēja zema vīrieša balss:

—    Man jārunā ar jums, Meister!

Moriss piegāja pie durvīm un atvēra tās. Uz viņu raudzījās tumšās un baigās inspektora Blisa acis.

—     Ko… ko jūs te darāt? — Meisters nomurmināja. Bliss dzēlīgi pasmaidīja, parādīdams baltus, līdzenus

zobus.

—   Es sargāju jūs no Nenotveramā un kā tēvs gādāju par jums, — viņš asi teica. '

Inspektora skatiens pievērsās nobālušajai meitenei.

—   Vai jūs, mis Lenla, nedomājat, ka arī jums nepieciešama apsardze?

Viņš cieši raudzījās uz meiteni.

—    Es nebaidos no Nenotveramā, — viņa atbildēja.

—  Zinu, ka viņš nenodarīs man neko jaunu. Bliss greizi pasmaidīja.

—    Par viņu es nemaz nedomāju, — inspektors teica.

Un viņš atkal paraudzljas uz Meisteru ar savu smago, dīvaino skatienu.

24. nodaļa Bliss brīdina

Nākamajā rītā, ienācis kantorī, Meisters piegāja pie Mērijas un uzlika viņai rokas uz pleciem.

Meitene pacēla acis un paraudzījās uz advokātu.

—   Moris, — viņa teica. — Vai jūs man teicāt taisnību par čeku? Vakar es nemitīgi par to domāju un esmu ļoti satraukta…

Viņš klusu nopūtās.

—   Jūs uzstājat, lai es šovakar atnāktu? Bet tagad mūs neviens netraucē, un mēs varam aprunāties.

—    Jūs aizmirstat, Mērij, ka mājā ir svešas personas, kuras varētu noklausīties, — Meisters pieglaimīgā balsī iesāka. — Es jūtu pret jums lielas simpātijas, es jūs tā mīlu…

—    Ko jūs ar to gribat teikt? — viņa pārtrauca. — Ja esmu pareizi sapratusi, jūs mani mīlat tik ļoti, ka taisāties piedāvāt man roku un sirdi?

—    Nu… protams, — viņš apjucis nomurmināja. — Es jūs ļoti mīlu, bet precības ir tāda lieta, no kuras līdz šim esmu centies izvairīties. Tik tiešām — kāda nozīme vārdiem, kurus baznīcā nopurpina mūsu pašu algotais mācītājs?

—     Tad sakiet atklāti, ka jums nav vēlēšanās mani precēt, — meitene konstatēja. — Atklāti un konkrēti.

—     Protams, ja jūs vēlaties… — viņš ātri noteica.

—    Es jūs nemīlu un nevēlos precēt, — meitene mierīgi turpināja, — taču gribu zināt skaidri un gaiši, ko jūs no manis vēlaties…

Mērija stāvēja Meisteram pavisam tuvu, un viņas acīs gailēja aizturētas dusmas. Nekad vēl viņa Morisam nebija šķitusi tik skaista.

Piepeši viņš satvēra meiteni aiz pleciem, un Mērijai nācās sakopot visus spēkus, lai atbrīvotos no apskāviena un atgrūstu viņu.

' — Nu man viss skaidrs! — viņa dusmīgi iesaucās. — Šovakar es nebūšu!

Meisters ierunājās klusā, pieglaimīgā balsī:

—    Vai tad jūs nesaprotat, dārgā Mērij, ka es vienīgi vēlos, lai jūs būtu laimīga! Gribu novērst visus rūpestus un nelaimes no jūsu ceļa… Vēlos, lai jūs aizietu no tā šausmīgā, mazā dzīvokļa. Jūs taču zināt, kas notika ar jūsu brāli. Ja viņš tagad ir brīvs, tad neaizmirstiet, ka jaunas apsūdzības gadījumā viņam nāksies izciest gan jauno, gan veco sodu. Un nu iedomājieties, ka es izvirzu apsūdzību čeka viltošanā. Ko tas nozīmēs Džonijam? Ceru, ka saprotat: viņam tas nozīmēs septiņus gadus spaidu darbos. Piedevām vēl divarpus gadu iepriekšējā soda. Kopā iznāk deviņarpus gadu… Jums būs jau .pāri trīsdesmit, kad atkal viņu ieraudzīsiet.

Meisters redzēja, ka Mērija ir tik loti nobālusi, ka kuru katru brīdi var paģībt.

—     Varbūt tagad jūs paraudzlsieties uz visu citām acīm? — viņš iesāka.

Meitenes sejā advokāts izlasīja, ka viņa ir gatava uz visu, lai glābtu brāli.

—   Vai tad citas iespējas nav, Moris? — Mērija vārgā balsī jautāja. — Vai es nevaru sniegt jums citu pakalpojumu? Esmu ar mieru būt pat par kalponi jūsu mājā. Kļūšu jūsu labākais draugs, ja vēlaties…

Mērija nedroši paskatījās uz viņu.

—    Ja es lūgšu Džoniju…

—     Nedariet to! — advokāts viņu pārtrauca. — Ja lūgsiet Džoniju, viņš atnāks šurp, un sāksies vēl sentimentālākas sarunaš! Brīdinu, ka tad es piezvanīšu uz policiju, un tas būs Džonija gals. Ceru, ka sapratāt mani…

Viņa bēdīgi pamāja ar galvu.

Pulksten piecos advokāts teica, ka viņa var iet mājās. Mērijai sāpēja galva, un viņa nebija spējīga strādāt. Burti izplūda acu priekšā, nebija spēka koncentrēties…

Mērija, atviegloti nopūtusies, izgāja uz ielas. Bija bieza migla, un dažu soļu attālumā neko nevarēja redzēt.

Viņai iešāvās prātā doma visu izstāstīt Alanam, bet tad meitene nodomāja, ka tas varētu Meisteru sakaitināt un tādējādi iedzīt postā brāli.

Varbūt viņa visu būtu izstāstījusi Džonijam, ja viņš būtu mājās. Taču Džons bija aizgājis un atstājis zīmīti, ka devies pie kāda no saviem paziņām.

Nogurusi un sarūgtināta, Mērija staigāja pa istabu.

Pēc piecām minūtēm kalpone paziņoja, ka ar viņu vēlas runāt kāds melnbārdains kungs.

Mērija ātri izsteidzās priekštelpā.

—   Pirmīt es nepaguvu jums stādīties priekšā, — iesāka durvīs stāvošais cilvēks. — Inspektors Bliss.

Meitenes sirds nodrebēja, viņa nevarēja saprast, kāpēc šurp atnācis Skotlendjarda detektīvs, un jau sāka domāt, ka notikusi jauna nelaime. Varbūt Meisters jau ziņojis un Bliss zina par Džona noziegumu…

—    Lūdzu, nāciet iekšā! — viņa drebošā balsī uzaicināja.

Bliss ienāca istabā un, neizņēmis no lūpām cigareti, ar gurdu žestu nocēla no galvas cepuri, it kā šī laipnība prasītu no viņa lielu piepūli.

—    Jūsu brāli nupat izlaida no cietuma, vai ne? — viņš jautāja.

—  Aizvakar, — viņa atbildēja. — Vakar viņš atgriezās mājās.

Viņai par brīnumu, inspektors vairs nerunāja par Džonu, bet, izņēmis no kabatas rīta laikrakstu, nolika to uz galda un ar pirkstu parādīja rakstu pirmajā lappusē. Mērija to ātri izlasīja.

—    Ko tas nozīmē? — viņa jautāja.

—    Tieši to es vēlējos jums pajautāt, — viņš teica, nenovērsdams no meitenes smago acu skatienu. — Šo ziņu noteikti ievietojis Nenotveramais, un tā domāta viņa sievai. Vai arī, gluži otrādi, ziņu ievietojusi sieva Nenotveramajam. Lai uzrakstītu šo tekstu, ticis izmantots šifrs, kas pagājušo nedēļu bija atstāts jūsu dzīvokli. Lūdzu, parādiet man šo šifru!

—    Man ļoti žēl, ka nevaru izpildīt jūsu lūgumu, mister Blis, — Mērija atbildēja. — Šifru nozaga, un es domāju…

—    Ka to esmu izdarījis es… — ar rūgtu smīnu inspektors viņu pārtrauca. — Tātad jūs nenoticējāt manam stāstījumam, ka es redzēju citu cilvēku, kas rāpās jūsu dzīvoklī pa virvi… Mis Lenla, man ir iemesls domāt, ka šifru nenozaga, ka tas joprojām atrodas jūsu dzīvoklī un ka jūs zināt, kur tas ir.

Mērijai likās, ka Bliss grib viņu pārbaudīt un pats netic tam, ko apgalvo.

—    Šifra te nav, — viņa mierīgi iebilda. — To nozaga tajā dienā, kad, atgriezusies mājās, pamanīju, ka mans dzīvoklis ir izvandīts.

Viņš uzmeta meitenei dīvainu skatienu, un Mērija nesaprata, vai tajā vīd neuzticība vai kas cits.

—     Tādā gadījumā vienīgi Nenotveramais un viņa sieva zina, kur ir šifrs, — viņš teica.

—    Varbūt arī tā persona, kuru jūs redzējāt un kura bija manā dzīvoklī, — viņa iesāka.

—    Visticamāk, tas būs bijis pats Nenotveramais, — Bliss teica, nenolaižot no viņas acu. — Sakiet, mis Lenla, — vai jūs ļoti baidāties no Nenotveramā?

Mērija pasmaidīja.

—    Atkārtoju, ka it nemaz nebaidos no viņa. No visa tā, ko esmu par viņu dzirdējusi, secināju, ka viņš nenodarītu ļaunu neaizsargātai sievietei.

Mērija atkal sastapa viņa dīvaino skatienu.

—      Priecājos, ka esat tik labās domās par to nelieti, — inspektors teica. — Diez vai es pats varētu pievienoties šīm domām… Kā jums patīk Meisters?

Nenogaidījis atbildi, Bliss ātri turpināja:

—        Rūpīgāk uzmaniet savu brāli, mis Lenla! Viņš ir vājas gribas jauneklis un ātri var nonākt sliktā ietekmē. Piedodiet, ka iztraucēju jūs…

Inspektors devās uz durvju pusi, tad vēlreiz atskatījās.

—      Vembrijs gan ir lāga zēns, vai ne?

Viņš pamāja un izgāja no istabas.

Kad Bliss bija aizgājis, Mērija atcerējās, ka viņai vajag šo to nopirkt. Veikalus slēdza septiņos, tādēļ viņa paķēra grozu un izsteidzās uz ielas. Meitene bija nolēmusi pagatavot ēdienus, kuri Džonam vislabāk garšo, tādēļ jo rūpīgi izraudzījās produktus.

Kad viņa ar iepirkumiem gāja atpakaļ uz mājām, tad ieraudzīja sev pa priekšu ejam gara auguma sakumpušu cilvēku un uzreiz pazina doktoru Lomondu.

Mērija gribēja iekļūt mājā nepamanīta, taču doktors viņai uzsauca:

—      Prieks redzēt tik saimniecisku jaunu lēdiju! Es visu laiku novēroju jūs, kamēr iepirkāties.

—       Es nezināju, ka atrodos policijas uzraudzībā! — Mērija pajokojās.

—      Jā, esmu loti vērīgs, — vecais vīrs turpināja. — Es novēroju visus cilvēkus, pat savus detektīvus… Piemēram, es gribētu zināt, kādēļ pie jums bija atnācis Bliss un kādā omā viņš bija?

—     Kā jūs zināt, ka mani apciemoja Bliss?

Vecais vīrs izpleta rokas.

—    Viņš visu dienu te klaiņoja…

—     Vai ari tagad jūs kādu izsekojat? — viņa painteresējās.

Atbildes vietā viņš norādīja uz kādu stāvu, ko varēja saskatīt tumsā. Pa gabalu tas atgādināja inspektoru Blisu.

—     Mani ļoti interesē tas detektīvs, — vecais ārsts teica. — Viņš ir noslēpumains, un man patīk atrisināt noslēpumus…

Mērija atvadījās no viņa un aizsteidzās mājās. Viņa atnāca gandrīz vienlaikus ar Džonu, kas bija labā omā. Viņš pat pateica kaut ko tādu, kas lika meitenes sirdij iepukstēties straujāk.

• — Zini, tas Vembrijs ir lāga zellis. Vajadzēs ieiet pie viņa iecirknī un piereģistrēties…

Viņa pēdējie vārdi atkal Mērijā uzjundīja smagas domas.

—     Tu taču esi atbrīvots pirms termiņa, Džonij. Ja kaut kas notiks… Es gribu zināt, vai tādā gadījumā tev nebūs jāizcieš arī iepriekšējais sods…

—       Nekas nevar notikt, — viņš pārtrauca māsu, — un, lūdzu, nerunāsim par šo tematu. Labāk pasaki — kad beigsies tavs pazemojošais darbs pie Meistera? Naudu, kuru biju atstājis tavām vajadzībām, viņš ir iztērējis, vismaz viņš izvairās no atbildes uz šo jautājumu… Vārdu sakot, viņš ir nelietis, un tev nevajadzētu uzturēties viņa sabiedrībā.

Sarunājoties ar māsu, Džons nekādi nespēja saņemties un pateikt, ka vakarā viņam būs-jāaiziet.

Beidzot, it kā starp citu, viņš piebilda:

—    Iespējams, ka šovakar pārnākšu loti vēlu… Kāds draugs ielūdzis mani vakariņās…

Arī Mērija uztraucās, nezinādama, kā pamatot savu prombūtni vakarā, tādēļ nepievērsa brāļa vārdiem lielu uzmanību.

—    Varbūt es… es arī aizkavēšos, Džonij! Sieviešu klubā notiks sanāksme, un tā var ieilgt…

Katrs bija iegrimis savās domās.

Džons aizgāja ap astoņiem vakarā, bet Mērija sāka gaidīt, kad pulksteņa rādītāji tuvosies vienpadsmitiem… Meitene neviļus sev jautāja, ko Alans domās par viņas rīcību… Alans taču loti dievina viņu.

Mērija aizvēra acis, it kā slēpdamās no šausmīgās vīzijas. Viņai bija šķitis, ka stundas, kuras tika pavadītas tiesas gaitenī, gaidot, kad Džonam nolasīs spriedumu, *ir pašas drausmīgākās viņas mūžā. Tagad meitene sapf&ta, ka pats drausmīgākais vēl ir priekšā.

25. nodala Noslēpumainais aeronauts

Tovakar migla sabiezēja ar katru mirkli. Stundu pēc Mērijas sarunas ar brāli neliels divvietīgs automobilis apstājās pie šķūņa lauka malā.

Kara laikā tur bija atradies lidlauks, bet tad šī zeme vairākas reizes bija gājusi no rokas rokā, un nu vairs, neviens precīzi nezināja, kam tā pieder.

Apturējis mašīnu, braucējs noslaucīja starmešus un devās uz šķūni. No miglas atskanēja suņa riešana, un tad kāda balss jautāja:

—    Tas esat jūs, pulkvedi?

-Jā.

—     Esmu sagatavojis jusu aeroplanu. Tas ir pilnīga kārtībā. Tomēr es neieteiktu lidot pāri Lamanšam. Migla ir pārāk bieza un, kā ziņoja, paceļas divtūkstoš metru augstumā.

—     Nekas nevar būt patīkamāks! — jautri atsaucās cilvēks, kuru mehāniķis bija nosaucis par pulkvedi. — Lidojumi miglā ir mana vājība!

Mehāniķis norūca, ka katrs varot darīt pēc sava prāta, un devās pa priekšu, apgaismojot ceļu ar mazu, blāvu lukturīti…

Sasprindzinājis spēkus, viņš atvēra angāra durvis. Tā dzijumā iespīdējās lidaparāta propelleris.

—    Varat lidot, pulkvedi, — mehāniķis teica, tīksminoties par aeroplānu. — Kad domājat atgriezties?

—    Pēc nedējas… vai mazliet vēlāk, — viņš atbildēja.

Viņa mēteļa apkakle bija tik ļoti sacelta stāvus, ka

seju nevarēja redzēt. Šad tad varēja tikai pamanīt asi iemirdzamies acis, viss pārējais grima gandrīz vai līdz pašām uzacīm uzvilktās mīkstās filca cepures ēnā.

—     Jā, vēl kas, ser, — mehāniķis atkal ierunājās. — Šodien te bija ieradusies policija. Viņi izošņāja visu apkārtni un loti interesējās, kam pieder šī lidmašīna. Es teicu, ka jūs esat bijušais gaisa fleites virsnieks, bet, patiesību sakot, es pats īsti nezinu, kas jūs esat, ser!

Tas, kas tika saukts par pulkvedi, klusu iesmējās.

—    Būtu labāk, ja jūs nelauzītu par to galvu. Jums ir samaksāts pietiekami, lai domātu tikai par dzinēja darbību.

—    Vai esat dzirdējis par Nenotveramo, ser? Šodien par viņu rakstīts vakara avīzēs…

—     Kas tas Nenotveramais ir? — pulkvedis jautāja.

—    Cilvēks, kas nemitīgi maina savu ārieni… Policija jau vairākus gadus viņu medī.

Mehāniķi Grīnu ārkārtīgi interesēja visādi noziegumi un noziedznieki. Viņš ne vien atcerējās visas pēdējo divdesmit gadu laikā notikušās slepkavības, bet varēja arī nosaukt visus noziedzniekus un viņu tiesāšanas gadus.

—   Tas Nenotveramais ari esot dienējis gaisa flotē, — mehāniķim gribējās parunāties.

—     Nekad neesmu dzirdējis par viņu! — pulkvedis Grīnu pārtrauca.

Iegājis angārā, viņš rūpīgi apskatīja lidmašīnu. Redzētais viņu apmierināja.

—   Viss ir, kā nākas… Nezinu, kad došos ceļā, laikam vēlu naktī. Izvediet lidmašīnu no angāra un turiet to gatavībā! Kā nākas, pārlūkojiet lauku, lai man nebūtu jāzaudē laiks paceļoties.

—    Es jau to izdarīju, ser.

—    Lieliski!

Pulkvedis izņēma no kabatas paciņu naudas un pasniedza to mehāniķim.

—     Ja jūs esat tik ziņkārīgs, mans draugs, tad pateikšu, ka ceru šonakt ceļot kopā ar jaunu dāmu. — Viņš dobji iesmējās. — Poētiski, vai ne?

—     Droši vien esat to nozadzis vīram, vai ne? — Grīns interesējās.

—   Jā, viņa ir precējusies… Katrā ziņā, jo biezāka būs migla, jo labāk. Mums nebūs bagāžas. Gribu ņemt līdzi vairāk degvielas.

—    Uz kurieni taisāties lidot, pulkvedi? — Grīns gribēja zināt pēc iespējas vairāk.

Pulkvedis nekļuva dusmīgs. Droši vien viņš bija labā omā.

—     Iespējams, ka uz Franciju vai Beļģiju, bet iespējams, ka uz Ziemejāfriku vai Īrijas dienvidiem… Kas to lai zina? Precīzi nevaru jums pateikt, kad atgriezīšos, bet ar šo naudu jūs varēsiet labi iztikt vismaz gadu… Ja nu es pēc desmit dienām neatgriežos, tad iesaku pārdot angāru un turēt mēli aiz zobiem. Dievs dos, un mēs vēl tiksimies…

Viņš devās atpakaļ pie automobiļa, un Grīns, soļojot viņam līdzās, visu laiku centās ieskatīties sava ceļabiedra sejā, lai apmierinātu ziņkāri.

Tomēr mehāniķim neizdevās ieraudzīt, kā izskatās neparastais klients, kas vienmēr nāca naktī, tērpies garā mētelī un uzmaucis cepuri līdz pašām acīm.

Grīnam šķita, ka viņa klientam ir bārda. Tomēr viņam ne reizes neizdevās ielūkoties aiz paceltās apkakles, lai par to pārliecinātos.

—   Bet par to Nenotveramo… — Grīnam piepeši kaut kas iešāvās prātā.

Pulkvedis jau sēdēja pie stūres.

—    Grin, es neko nezinu par Nenotveramo, vienīgi to, ka viņš ir ļoti bīstams cilvēks un ir riskanti ne vien izsekot, bet arī runāt par viņu… Labāk domājiet par lidmašīnām, Grīni… Ilgāk dzīvosiet…

26. nodaļa Hekits pošas uz Kanādu

Reiz Hekits, iedams pa galveno ielu, ieraudzīja plakātus, kuros bija cildināta dzīve Austrumkanādas prērijās. Tā viņam ienāca prātā doma emigrēt uz turieni un ierīkot pašam savu fermu.

Darbs pie Meistera viņam galīgi nebija pa prātam, bet nodarboties ar veco amatu vairs negribējās.

Taču, lai īstenotu šo loloto plānu, bija vajadzīga nauda, daudz naudas.

Visvairāk Semu pievilka metāla kārba, kurā Meisters glabāja naudu. Parasti tā atradās advokāta rakstāmgalda otrajā atvilktnē.

Tomēr paveikt iecerēto nebija nemaz tik viegli. Hekits nekad neatradās istabā viens pats, turklāt attiecības starp kungu un kalpu bija kļuvušas aizvien asākas. Beidzot Meisters paziņoja Hekitam, ka ir tik žēlīgs un atjauj viņam palikt dienestā līdz nedējas beigām, bet ne ilgāk.

Nu vairs nedrīkstēja zaudēt laiku. Hekits nolēma izraudzīties brīdi, kad viņa kungs piesēdīsies pie klavierēm un tā iegrims mūzikā, ka aizmirsīs visu uz pasaules. Un tiešām, pēc kāda laika Meisters sāka spēlēt. Sems jau gribēja ķerties pie lietas, kad piepeši mūzika apklusa. Piezadzies pie durvīm, viņš ieraudzīja, ka advokāts guļ, nolicis galvu uz taustiņiem.

Pirmām kārtām vajadzēja nodzēst gaismu. Uguns kamīnā bija gandrīz vai apdzisusi, taču Hekitu tas nemulsināja, viņš bija pieradis strādāt pa tumsu.

Sems aizzagās līdz rakstāmgaldam, sataustīja otro atvilktni un ar mūķīzeri, kas vienmēr bija kabatā, viegli to atslēdza. Kārba ar naudu atradās parastajā vietā, taču kramplauzim ar to vēl likās par maz.

Viņš jau sen bija jūsmojis par Meistera sudrablietām un nolēma paņemt dažas pašas dārgākās. Sems ieraudzīja advokāta ceļasomu, izbēra tās saturu uz grīdas un sāka tajā likt visu, kas trāpījās pa rokai.

Piebāzis ceļasomu pilnu, viņš nolēma doties projām un sāka lēnām kāpties uz loga pusi.

Patlaban Sems gāja garām noslēpumainajām durvīm, kuru nozīmi viņam nebija izdevies noskaidrot. Piepeši viņš izdzirdēja vāju skaņu un sastinga uz vietas. Skaņa atkārtojās.

Nolēmis, ka dzirde viņu maldinājusi, Hekits strauji devās pie loga, brīvo roku uz priekšu pastiepis, kā to parasti cilvēki dara, ejot pa tumsu.

Pēkšņi viņš sajuta, ka viņa delnu satver kāda auksta, spēcīga roka un saspiež kā spīlēs.

Sems sakoda zobus, lai apslāpētu kliedzienu.

Ar spēju rāvienu viņam izdevās atbrīvoties. Tumsā neko nevarēja saskatīt, taču viņš izdzirdēja kādu paātrināti elpojam.

Vienā lēcienā Sems sasniedza logu un pēc sekundes jau bija brīvībā. Viņš nevilcinājās un metās bēgt, ko kājas nes, pateikdamies Dievam par brīnišķīgo izglābšanos.

Notikušo Hekits varēja izskaidrot tikai ar to, ka Meisteram atnācis pakaļ Nenotveramais…

27. nodaļa alans šaubas

Tās pašas dienas vakarā Alans iegriezās pie Meistera, jo advokāts bija piezvanījis un lūdzis, lai viņš atnāk.

Meisters sāka iztālēm:

—    Man grūti runāt, inspektor… Jāatzīstas, es to daru ar riebumu, taču pilsoņa pienākums… ir augstāks par visu!

Alans klusēja, gaidīdams turpinājumu.

—     Tas attiecas uz Džoniju… Vai jūs, Vembrij, saprotat, cik man tagad ir grūti? Taču atcerieties, ko man todien Skotlendjardā teica komisārs! Es tieku turēts aizdomās, tiesa, pilnīgi nepamatoti, bet tomēr aizdomās…

Alans nevarēja saprast, ko nozīmē šis dīvainais ievads.

—   Tagad nevaru riskēt, — Meisters turpināja. — Varbūt pirms pāris nedēļām es būtu uzņēmies zināmu risku Mērijas dēļ… es gribēju teikt, mis Lenlas dēļ… Bet tagad ir cita lieta. Ja es zinu, ka tiek gatavots noziegums, tad mans pienākums ir brīdināt policiju.

Nu Alans visu saprata. Taču viņš klusēja, ļaudams Meisteram izteikties līdz galam. Advokāts nervozi staigāja pa istabu šurp un turp. Ar visu savu būtni viņš sajuta to nicinājumu, kas dvesa no jaunā cilvēka, un sāka viņu ienīst. Jo vairāk, Meisters nešaubījās — Alans zina, ka viņa denunciācija ir rūpīgi sagatavota un apdomāta.

—   Vai jūs saprotat mani? — Meisters beidzot jautāja, lai pārtrauktu klusumu.

—     Un tālāk? — Alanam gandrīz vai kļuva nelabi. — Kādu noziegumu Lenls gatavo?

Meisters iekāsējās.

—      Lieta tāda, ka lēdijas Darnlejas pērļu zādzība nebija Džonija pirmais noziegums… Pirms nepilna gada viņš apzaga mis Bolteri. Vai atceraties to lietu?

Vembrijs pamāja. Mis Boltere bija ekscentriska vecmeita, kurai piederēja lielas bagātības. Viņas māja bija īsta dārglietu noliktava. Zādzība, par kuru Meisters runāja, bija palikusi neatklāta, bet toreiz tika nozagtas rotaslietas kādu astoņu tūkstošu mārciņu vērtībā.

—     Un tagad, pēc gada, jūs esat nolēmis ziņot policijai, ka Džonijs piedalījies zādzībā? — Alans saltā balsī jautāja.

—      Ziņas, kuras gribu sniegt policijai, ir šādas, — Meisters ātri ieteicās. — Kad zagļi nesa projām laupījumu, viņus kāds bija izbiedējis un viņiem nācās bēgt. Esmu pilnīgi pārliecināts, ka nozagtās mantas viņi paslēpuši netālu no nozieguma vietas.

Alans klusēja.

Meisters atskatījās un pazemināja balsi:

—     No dažiem Džonija izteicieniem es secināju, ka viņš šovakar ies uz Kemdenkresentu, lai tās mantas paņemtu. Viņš prasīja, lai iedodu man piederošās neapdzīvotās mājas atslēgu. Manuprāt, laupījums paslēpts uz piecdesmit septītā nama jumta… Vajadzētu jau šovakar pat norīkot tur kādu no jūsu vīriem…

—    Saprotu, — Alans klusu teica.

—   Nevēlos, lai jūs domātu, ka vēlu Jaunu Džonijam… Es drīzāk būtu ar mieru, lai man nogriež labo roku, nekā sagādātu viņam nepatikšanas…

Alans atgriezās iecirknī ar smagu sirdi. Visdrausmīgākais, ka viņš pats bija iekļuvis slazdā. Meisters droši vien jau rakstījis priekšniecībai, ka devis viņam šīs ziņas. Ja Alans brīdinātu Džonu, tad viņu varētu atbrīvot no dienesta, turklāt vēl ar nodevēja slavu.

Viņš aizsūtīja vienu policistu uz tā nama jumta, kuru Meisters bija norādījis.

Doktors Lomonds reiz sacīja, ka viņu pārsteidzot tas, cik policija esot cietsirdīga pret sīkajiem noziedzniekiem un vienaldzīga pret to jauniešu ciešanām, kuri izdara noziegumu pirmoreiz.

Alans uzdeva sev jautājumu: vai ari viņš nav kļuvis tikpat nežēlīgs kā citi viņa amata brāļi?

Varbūt viņiem vairāk vajadzētu līdzināties ārstiem un nevis sodīt, bet glābt sīkos noziedzniekus, lai viņi atkal varētu iekļauties sabiedrības dzīvē? Gluži kā nolasījis viņa domas, kabinetā ienāca Džons, lai reģistrētos pēc pirmstermiņa atbrīvošanas.

Viņš pirmoreiz sveica Alanu ar ciešu rokasspiedienu.

—    Man prieks, ka jūs esat atgriezies, Lenl, — Alans teica.

Laika bija maz, tāpēc viņš uzdeva tiešu jautājumu:

—    Vai šovakar gribat kaut kur iet?

—     Esmu ielūgts pie draugiem, — Džons pārsteigts atbildēja. — Kāpēc jūs tas interesē?

Alans uzrunāja dežurējošo seržantu:

—    Vai nezināt, cik ilgi no šejienes jāiet līdz Kemdenkresentai?

—    Kādas desmit minūtes, — policists atbildēja.

—    Tik tuvu! — Alans cieši paskatījās uz jaunekli.

—   Tikai desmit minūtes no Kemdenkresentas līdz policijai…

Džons neko neatbildēja.

—    Es arī gribu pastaigāties, — Alans teica. — Vai iesim kopā? Mēs varētu par daudz ko aprunāties.

Džons jau paraudzījās uz inspektoru ar aizdomām.

—    Nē, pateicos… Mani gaida draugi.

Alans vēl vienu reizi mēģināja brīdināt jaunekli.

—    Cik atceros, Džonij, jūs bijāt lielisks skrējējs?

—   Jā, esmu pat piedalījies sacensībās un ieguvis vairākus kausus.

—    Ja es būtu jūsu vietā, — Alans pacēla pirkstu,

—   es skrietu taisnā ceļā uz mājām, aizslēgtu visas durvis un nespertu ārā ne soli…

—    Kāpēc? — pārsteigtais seržants iejaucās.

—     Un ja nu viņš par to dabū balvu vai atzinības rakstu?

Džonijs neizpratnē pasmaidīja.

—      Vēlu jums labu nakti, Džonij, gadījumā, ja šovakar vairs jūs neredzēšu, — Alans nopietni teica, raugoties viņam tieši acīs.

28. nodaļa blisa dīvainā izturēšanās

Skaļi lādot laiku, ienāca doktors Lomonds. Tikko viņš paguva novilkt slapjo lietusmēteli un atlaisties savā iemīļotajā krēslā, kad gaitenī atskanēja smagu soļu troksnis un kabinetā ieskrēja Meisters.

Advokāta mētelis nebija aizpogāts, platmale noslīdējusi pakausī… Bija neparasti redzēt šo švītīgo cilvēku tik noplukušā izskatā.

Pēc tumšās ielas elektriskā gaisma apžilbināja Meisteru, un viņš ilgi lūkojās doktorā, iekams pazina viņu.

—   Ā! — viņš iesaucās. — Kāda tikšanās! Medicīnas un justīcijas kalps vienā personā!

Tad viņš pagriezās pret Alanu.

—   Vai viņš jau apcietināts? Visiem atkal būs mierīgs prāts, ja viņu no jauna nogādās drošā vietā, goda vārds, Vembrij!

—    Ja jūs atskrējāt, lai to uzzinātu, tad varējāt piezvanīt pa telefonu, — Alans dzestri noteica.

—    Nē, es atnācu iesniegt sūdzību! — Meisters iesaucās, un Alans pamanīja viņa acīs savādu dzirksti, kas liecināja, ka vēl nav pārgājis narkotiku apdullinājums. — Es atnācu, lai paziņotu, ka Hekits, tas nožēlojamais gļēvulis, aizbēdzis un atstājis mani vienu pašu visā mājā. Bet es esmu tik viegli uzbudināms, katrs troksnis man krīt uz nerviem — vai sprēgā malka kamīnā, vai gaudo vējš aiz loga…

Šajā brīdi durvīs parādījās cilvēks, kuru neviens no klātesošajiem, šķiet, nepamanīja. Inspektors Bliss klusu ielūkojās istabā un tikpat klusu pazuda.

Meisters turpināja vaimanāt.

—    Mani nervi ir pagalam sabeigti, man draud ārkārtīgas briesmas… Pat te, šajā istabā, es skaidri jūtu nāves klātbūtni, te, pavisam līdzās…

Piepeši viņš sagrīļojās un zaudēja samaņu. Alans laikus paguva satvert advokātu.

Par laimi, te bija doktors un varēja sniegt viņam palīdzību.

Dežurējošais seržants izņēma no sava galda pudelīti ar ožamo sāli, kuru allaž glabāja nervozām dāmām.

—    Kas viņam kaiš? — Alans jautāja.

—     Narkotiku iedarbība, — doktors vēsi atbildēja. — Aiznesiet viņu uz inspektora kabinetu! Pēc pāris minūtēm viņš atgūsies.

Galvu šūpojot, viņš vēroja, kā bezpalīdzīgo Meisteru iznes no istabas. Tad viņš izsteidzās gaitenī un sastinga pie ārdurvīm.

—    Kas noticis, doktor? — Alans jautāja.

—    Viņš atkal ir te, — doktors nočukstēja, norādot uz ielu.

—    Kas?

—   Viņš novēroja mūs visu laiku, kopš te ienāca Meisters!

Lomonds atgriezās istabā, piebīdīja krēslu tuvāk kamīnam un apsēdās.

—    Kur tad ir tas noslēpumainais vērotājs? — Alans smaidot jautāja.

—     Nezinu. Man šķita, ka viņš ļoti līdzīgs Blisam. Viņš lāgā neieredz mani, tikai nevar saprast, par ko…

Doktors domīgi raudzījās ugunī un virpināja smēķi.

—    Vai jūs zināt kādu, kuru viņš ieredzētu? — Alans jautāja. — Jā, savāds cilvēks…

—    Šodien par viņu klubā stāstīja neparastas lietas, — doktors nočukstēja. — Satiku kādu kungu, kas viņu bija pazinis Vašingtonā. Viņš apzvērēja, ka redzējis Blisu Bruklinas slimnīcā garīgi slimo nodaļā!

—     Kad tad tas bijis?

—     Tur jau ir tas joks! Viņš apgalvo, ka redzējis inspektoru pirms kādām divām nedēļām…

—    Tai laikā viņš taču bija jau te!

—    Vai jūs labi pazīstat Blisu? — doktors negaidīti jautāja.

—     Nevarētu teikt, ka visai labi, — Alans atbildēja. — Pirms viņa aizbraukšanas uz Ameriku mēs nebijām pazīstami…

Tobrīd piepeši ienāca pats inspektors Bliss.

Viņš piegāja pie dežurējošā seržanta un, cieši raugoties viņā savām briesmīgajām acīm, asi sacīja:

—     Man vajadzīgs revolveris!

—     Piedodiet… — seržants iesāka.

—     Man vajadzīgs revolveris! — Bliss atkārtoja vēl neatlaidīgāk.

Alans pasmaidīja un uzrunāja seržantu:

—      Ka jūs nesaprotat: Skotlendjarda inspektoram Blisam vajadzīgs revolveris… Ko jūs ar to darīsiet, Blis?

Bliss greizi pasmaidīja.

—    Tas uz jums neattiecas.

—     Gluži otrādi, — Alans atbildēja, — šis ir mans apgabals.

Seržants pasniedza Blisam revolveri.

—    Vai, jūsuprāt, ir kādi iemesli, kas liegtu man saņemt ieroci? — Bliss asi jautāja.

—     Protams, ne! — Alans atbildēja un tūlīt pat apķērās: — Pag, Blis! Jūs taču neparakstījāties, ka esat saņēmis ieroci! Šķiet, esat aizmirsis mūsu noteikumus…

Bliss atgriezās pie galda.

—     Piedodiet… Es tik ilgi esmu bijis projām, ka…

Doktora acīs iedzirkstījās jautras liesmiņas.

—    Labvakar, mister Blis! — viņš noteica.

Likās, ka Bliss tikai nupat būtu pamanījis doktora klātbūtni.

—    Labvakar, profesor! — viņš ar vieglu ironiju atbildēja. — Vai vēl neesat noķēris Nenotveramo?

—    Vēl ne, — doktors smaidīdams atbildēja.

—    Labāk uzrakstiet vēl vienu grāmatu, tad būs vieglāk viņu noķert.

—   Ja es arī neesmu noķēris Nenotveramo, tad tomēr varu apgalvot, ka man ir bijusi iespēja saķert viņu pie rokas…

Bliss uzmeta viņam aizdomu pilnu skatienu.

—    Vai jums ir kādi minējumi?

—   Pārliecība, pilnīgi neapgāžama pārliecība, — doktors noslēpumaini atbildēja.

—   Uzklausiet manu padomu, doktor, — Bliss sacīja. — Ļaujiet, lai policijas darbu dara profesionāli detektīvi. Arturs Miltons ir ļoti bīstams cilvēks… Starp citu, vai jau ilgs laiks pagājis, kopš satikāt viņa sievu?

—    Jā, un jūs?

—   Ļoti sen. Es pat nezinu, ar ko viņa patlaban dzīvo kopā.

—   Lūdzu, neaizmirstiet, inspektor Blis, ka jūs runājat par manu personisko draugu! — doktors stingri noteica.

Viņa acis dusmīgi iegailējās.

Inspektors Bliss iesmējās, kas notika ļoti reti.

—    Ahā! Viņa arī jūs notvērusi savos tīklos! Mjā… Viņa prot savaldzināt sirdis.

—   Vai jūs neticat, ka sievietei var būt vienkārši draugi? — doktors jautāja.

—   Tā jau nu es tam ticēšu! — Bliss asi atbildēja un, redzot, ka Alans ir neapmierināts, piebilda: — Jūs, Vembrij, arī esat sentimentāls cilvēks, vai ne?

—    Jā, tas ir mans trūkums, — Alans sausi izmeta.

—   Vai jūs zināt, ka mis Lenla strādā Meistera kantori un advokāts ir vai bez prāta viņas dēj? — Bliss turpināja. — Cik romantiski, vai nav tiesa? Aristokrāta meita un vecs blēdis, zagtu mantu slēpējs…

—    Vai jūs jelkad esat mīlējis, inspektor? — Alans jautāja.

—      Es… — Bliss atkal iesmējās. — Nu nē! Vēl nav piedzimusi tā sieviete, kas spētu mani padarīt neprātīgu…

Un viņš devās uz durvju pusi.

—    Ko jūs taisāties darīt? — Alans jautāja, un viņa balsī bija saklausāms uztraukums.

—    To, ko būtu vajadzējis darīt jums!

29. nodaļa darbs svarīgāks par visu

Dežurējošais seržants nekādi nevarēja rimties.

—   Apbrīnojami, kāpēc inspektors Bliss neievēro dienesta noteikumus, — viņš uzrunāja Alanu, kad Bliss bija aizgājis, — nevienam nav tiesību tāpat vien paņemt ieroci!

—    Bliss var pārsteigt ar daudz ko, — Alans domīgi noteica.

Doktors Lomonds iegāja inspektora kabinetā, kurā bija ienests Meisters. Advokāts jau sāka atgūties.

Kad doktors atgriezās, ienāca policists un kaut ko iečukstēja inspektoram ausī.

—   Mani vēlas redzēt dāma? — Alans pārsteigts jautāja.

—   Tā ir Kora Miltone, — doktors uzreiz paskaidroja, it kā intuitīvi būtu uzminējis apmeklētājas vārdu.

Šajā brīdī ienāca Kora, kā vienmēr eleganti ģērbusies.

Uzacis bija dusmīgi savilktas — droši vien viņa ar kaut ko nebija apmierināta, taču centās to neizrādīt.

— Jums laikam ir ļoti veca galva, doktor, — viņa sacīja, uzmetusi Lomondam īgnu skatienu.

Alanam allaž bija šķitis, ka doktors ir pārāk aizrāvies ar šo jauno sievieti.

—    Kas par lietu? — doktors jautāja, paspiedis Koras pasniegto roku. -

—     Sieviete nedrīkst gaidīt vīrieti ilgāk par stundu, — viņa diezgan dzēlīgi piebilda.

—      Piedodiet! — doktors iesaucās. — Biju pilnīgi aizmirsis, ka esmu ielūdzis jūs pusdienās! Mani izsauca uz šejieni, un es piemirsu… Dieva dēj, piedodiet man!

—     Bet es taču mirstu badā, — jaunā sieviete neapmierinātā balsī turpināja. — Kopš paša rīta neko neesmu ēdusi…

—      Nabadzīte… Man jūsu ir žēl! Vai nevarat paēst viena pati?

—     Es gribētu to darīt jūsu sabiedrībā.

—     Bet tas būtu bīstami.

—    Vai tiešām jūs domājat, ka es varētu jūs saindēt?

—     Kas to lai zina! Ja ne miesīgi, tad garīgi…

Alans klausījās šo sarunu un nevarēja saprast, kāds

bija Lomonda mērķis un kāpēc viņš draudzējās ar Koru.

—    Ceru, ka apžēlosieties par nabaga sievieti un aizvedīsiet viņu paēst, — Kora lūdzošā balsī teica.

Alanam likās, ka viņa izmisīgi piepūlas… Kādā nolūkā? Uz šo jautājumu viņš nevarēja atbildēt.

—    Es to Joti vēlētos, bet… — doktors iesāka.

—    Paklausieties jel, flegmātiskais skot, jums nevajadzēs maksāt par ēdienu, — jaunā sieviete nerimās.

Doktors iesmējās.

—    Protams, tas ir vilinoši, — viņš piebilda, — taču man ir steidzams darbs…

Smaids pazuda no Koras sejas, un acis dusmīgi iedzirkstījās.

—    Darbs… — Viņa lepni iesmējās un devās uz durvīm. — Es zinu, kas tas par darbu… Jūs cenšaties notvert Arturu Miltonu! Tas ir jūsu darbs, un tam jūs veltāt visus spēkus.

—    Kur jūs tagad iesiet, dārgā Kora? — doktors satrauktā balsī jautāja.

Jaunā sieviete uzmeta viņam dusmīgu skatienu.

—   Domāju, ka pusdienlaiks jau sen ir pagājis, — viņa atbildēja, — taču es ceru, ka kāds no maniem draugiem pacienās mani ar vakariņām un uz klavierēm nospēlēs manus mīļākos skaņdarbus.

Doktors domīgi noraudzījās, kā viņa aiziet.

—    Tas izskanēja kā zināms drauds pat man, — viņš teica Alanam.

Alans uzreiz neatbildēja, taču viņa balss skanēja ļoti nopietni, kad viņš sacīja:

—     Doktor, uzklausiet manu padomu un nelakstojieties ar Nenotveramā sievu…

—    Ko jūs ar to gribat teikt?

—     Man bail, ka vienas traģēdijas vietā var notikt divas.

Noklaudzēja ārdurvis, un gaitenī atskanēja soļi. Kļūdīties nebija iespējams: tur vienmērīgiem soliem gāja policists, kas veda arestantu.

Alans gandrīz vai iekliedzās, kad ieraudzīja savā priekšā Džonu Lenlu.

Policists sāka zinot, kā apcietinājis jauno cilvēku:

—   Es atrados uz Kemdenkresentas piecdesmit septītā nama jumta. Šis jauneklis pārlīda no blakusmājas jumta un sāka kaut ko meklēt aiz lietus ūdens cisternas. Tad es vinu apcietināju, kā bija pavēlēts.

Lenls stāvēja nekustīgi, galvu nodūris. Šķiet, ka viņš neko nejuta. Negaidīti viņš paraudzījās uz Alanu. Viņu skatieni sastapās.

—    Pateicos jums, Vembrij! — viņš teica. — Ja man būtu vairāk prāta, es te nestāvētu.

Seržants pierakstīja Džona vārdu un adresi.

—    Kā jūs varat izskaidrot to, ka atradāties uz piecdesmit septītā nama jumta? — viņš jautāja.

—    Es tur meklēju mantas, kuras, kā man teica, paslēptas aiz cisternas, — Džons ātri atbildēja, — taču neko neatradu. Tas ir viss… Vembrij, es uzticu jums savu māsu! Manuprāt, viņai nepieciešama aizstāvība.

Doktors Lomonds atbalstīdams izveda Meisteru no kabineta.

—    Džonij! — Meisters, kas jau bija pilnīgi atguvies, mākslotā pārsteigumā iesaucās. — Kā jūs te gadījāties? Vai tiešām kas atgadījies? Nu, nenokariet degunu! Es jūs aizstāvēšu…

—    Meister, — negaidot iesaucās Džonijs, — aiz cisternas mantu nebija!

Un, iekams kāds paguva viņu aizturēt, jaunais cilvēks sagrāba advokātu aiz rīkles. Visi klātesošie bija sastinguši aiz pārsteiguma, un Džonam bija iespēja nogāzt advokātu uz grīdas un dot viņam vairākus spēcīgus sitienus. Ātrāk par visiem reaģēja inspektors Bliss, kas šajā brīdī iesteidzās istabā. Ar spēcīgu rāvienu viņš Džonu atgrūda no upura.

—    Vai jūs neesat viņu ievainojis? — Bliss jautāja.

Džonijs, dusmās aizelsies, nenolaida acu no sava

ienaidnieka.

—    Žēl, ka nenomiedzu!

Bliss uzmeta viņam ātru skatienu.

—    Nav labi būt egoistam, Lenl!

Kad Džonu aizveda, inspektoram Vembrijam radās iespēja uz neilgu laiku aiziet no policijas iecirkņa. Jaunekļa apcietināšanas dēļ bija daudz neskaidrību, un viņš, pirms rakstīja atskaiti, nolēma aprunāties ar Džona māsu.

30. nodaļa mērija gatava upurēties

Alans piezvanīja pie durvīm un izdzirdēja sev mīļo balsi:

— Tas esi tu, Džonij? Domāju, ka esi paņēmis līdzi atslēgu.

Ieraudzījusi Alanu, meitene soli atkāpās un, sajutusi piepešu nespēku, atbalstījās pret durvju stenderi.

—     Kas… kas noticis?

Alans neatbildējis iegāja istabā,

Mērija atslīga krēslā un aizklāja seju rokām.

—    Viņš… apcietināts?

—    Jā, — Alans atbildēja.

—     Par paraksta viltošanu? — viņa tikko dzirdami jautāja.

Alans neizpratnē paraudzījās uz meiteni, un viņa saprata, ka inspektors nezina, par ko ir runa.

—   Mērij, man loti žēl, bet jūsu brāli nupat apcietināja par to, ka viņš naktī atradās uz svešas mājas jumta.

—    Par laupīšanu! Ak Dievs!

—     To es patlaban apgalvot nevaru, pats lāgā nesaprotu, kas par lietu. — Viņš maigi uzlika roku meitenei uz pleca. — Bet jūs varat pajauties uz mani: darīšu visu iespējamo, lai viņam palīdzētu. Aprunāšos ar pazīstamu advokātu… Un vēl — viņš pārsteidzīgi izrīkojās ar Meisteru…

Un Alans pastāstīja, kas noticis policijas iecirknī.

—     Ko? Viņš piekāvis Meisteru? — Mērija sašutusi iesaucās. — Viņš zaudējis prātu! Moriss taču var… — Viņa piepeši apklusa.

Alans pētoši noraudzījās uz Mēriju.

—    Ko jūs gribējāt teikt? — viņš maigi jautāja. — Ko viņš var?

Mērija klusēja.

—     Kas tā par paraksta viltošanu, Mērij?

—    Es nevaru, nevaru! — vina nočukstēja. — Tagad Moriss neparko nepiedos Džonijam…

Alans ar lielām pūlēm savaldījās, lai nepastāstītu meitenei par Meistera nodevību. Vienīgi profesionālā goda stingrie noteikumi atturēja viņu no kārdinājuma.

—    Es nevaru saprast, — Alans teica, — kāpēc Džonijs gāja uz to namu. Viņš teica, ka uz jumta, aiz cisternas, bijušas paslēptas kaut kādas mantas. Bet tur nekā nebija…

Mērija, nolikusi galvu uz galda, klusu raudāja.

—    Uzticieties man, dārgā! — viņš teica aiz saviļņojuma trīcošā balsī. — Es patlaban neesmu policijas virsnieks. Esmu jūsu draugs. Es… es jūs mīlu!

Mērija nekustējās un necentās atbrīvoties no Alana rokām, kuras bija apņēmušas viņas plecus.

—    Man prieks, ka beidzot jums to pateicu. Es visu mūžu ēsmu jūs mīlējis, kopš tā laika, kad jūs vēl bijāt bērns… Bet… Mērij, kāpēc jūs klusējat?

Piepeši meitene atgrūda viņu un pietrūkās kājās.

—    Es jūs lūdzu, Alan! — viņa iesaucās. — Nepieskarieties man, es neesmu jūsu cienīga! Cerēju, ka man nevajadzēs iet, bet tagad neko vairs nevar mainīt…

—   Kur jūs iesiet? — inspektoru pārņēma satraukums.

—   Alan, es zinu, ka mīlat mani… un esmu laimīga… Ticiet man, sieviete to nekad neteiks, ja nejutīs to pašu. Taču man jāglābj Džonijs! Tas ir mans pienākums!

—    Sakiet — kas par lietu? — viņš centās izdibināt.

Viņa pakratīja galvu.

—   Nevaru, — Mērija stingri atbildēja. — Tas jāizdara man pašai, un neviens man nespēs palīdzēt…

Alans saprata, ka pienācis izšķirošais brīdis.

—    Droši vien tas saistīts ar Meisteru? Vai viņš draud jums un brālim? Mērij, dodiet man nedaudz laika un nekur neejiet! Es drīz atgriezīšos.

31. nodaļa Sāncenši

Meistera māja grima tumsā. Šķita, ka tajā viss ir izmiris.

Taču dežurējošais policists, kas stāvēja pie ieejas, teica, ka dzirdējis skanam klavieres.

Alans paņēma no viņa ārdurvju atslēgu un klusu iekļuva iekšā. No augšstāva plūda rapsodijas melodiskās skaņas.

Meistera durvis bija aizslēgtas. Alans klusu pieklauvēja.

—    Kas tur ir? — atskanēja Meistera satrauktā balss.

—    Vembrijs… Atveriet!

Advokāts atvēra durvis.

Alans uzreiz ieraudzīja, ka Meisters ir piedzēries.

Uz sejas vīdēja zilumi, kurus bija atstājušas Džona dūres.

Alans pagrieza slēdzi.

—    Man nepatīk gaisma, — Meisters norūca. — Kāpēc jūs iededzāt…

—     Vēlos jūs redzēt, — Alans stingrā balsī teica,

—     un gribu, lai jūs mani redzētu…

Meisters uzlūkoja inspektoru.

—     Lieliski, mister Vembrij! — viņš beidzot teica.

—    Taču vai jūs man nepaskaidrotu, kāda iemesla dēļ jūtaties manā mājā kā saimnieks?

—     Nē, vispirms jūs man pasakiet — par kādu paraksta viltošanu jūs runājāt ar Mēriju Lenlu?

Šis tiešais jautājums nedaudz atskurbināja Meisteru. Viņš pakratīja galvu.

—     Nesaprotu, par ko jūs runājat…

Meisters uzreiz saprata, ka Mērija visu izstāstījusi inspektoram.

—   Jūs ielaužaties nakts vidū un jautājat man par kaut kādu viltošanu, — Meisters izlikās sašutis. — Saprotu, jūs esat policists un drīkstat to darīt, bet man kā advokātam bieži iznāk darīšana ar parakstu viltojumiem, tāpēc es nudien nezinu, par kuru gadījumu jūs runājat!

Vembrija skatiens pievērsās mazam, apaļam galdiņam, kas bija pārsegts ar baltu galdautu un atradās istabas vidū. Zem galdauta varēja saskatīt galda piederumu kontūras.

—     Meister, jūs draudat Mērijai Lenlai, un es gribu zināt, kas par lietu! — jaunais cilvēks iesaucās. — Jūs piespiežat, lai viņa kaut ko darītu pret savu gribu. Šķiet, ka nojaušu visu. Un vēlos jūs brīdināt…

—   Kā policijas virsnieks? — Meisters viņu pārtrauca.

—    Kā vīrietis, — Alans uzsvēra. — To riebīgo rīcību, kuru esat iecerējis, varbūt nevar sodīt pēc likuma panta, taču ielāgojiet — ja nodarīsiet Jaunu Mērijai Lenlai, es jūs izraušu kaut vai no elles!

Meisters samiedza acis.

—     Tie ir draudi? Neaizmirstiet, ka cilvēki, kuriem draud, parasti dzīvo ilgāk nekā citi… Visu mūžu man ticis draudēts, un tomēr ar mani nekas nav noticis… Nu man draud Nenotveramais, draud Džonijs, un tagad vēl jūs… Taču saprotiet— tas man nekādu Jaunumu nenodara!

Alans raudzījās uz Meisteru stingru, naida pilnu skatienu.

—    Es nesaprotu, Meister, vai jūs apjaušat, cik tuvu nāvei atrodaties?

Meistera lūpas nodrebēja.

—    Neaizmirstiet, Meister, ka tad, ja mana nojauta ir pareiza un ja Nenotveramajam neizdosies īstenot iecerēto, jums būs darīšana ar mani…

Meisters ilgi raudzījās uz inspektoru, cenzdamies izdabūt savā pelēkajā sejā smaidu.

—    Kā redzu, jūs esat iemīlējies Mērijā Lenlā! Tas ir labākais joks, kuru es pēdējos gados esmu dzirdējis!

Un Meisters histēriski iesmējās. Šie baismie smiekli vajāja Alanu, kamēr viņš kāpa lejā pa kāpnēm, un pat uz ielas viņam likās, ka tie skan joprojām.

32. nodaļa trauksme nakti

Alana prombūtne bija ilgusi divas stundas.

—     Vai te bija inspektors Bliss? — viņš jautāja, atgriezies iecirkni.

—    Jā, ser, — dežurējošais seržants atbildēja. — Viņš bija ienācis uz pāris minūtēm, lai nopratinātu apcietināto Džonu Lenlu. Es iedevu viņam atslēgu.

—     Cik ilgi viņš pratināja?

—     Kādas piecas minūtes.

Alans domīgi paraudzījās ugunī un automātiski notrauca lietus pilienus no cepures.

—    Vai manas prombūtnes laikā nekas nav noticis?

—   Nē, ser. Tikai viens dzērājs ārdījās, un es pasaucu doktoru Lomondu… Starp citu, ser, lūk, ko es atradu Džona Lenla kabatā starp papīriem, kad jūs bijāt izgājis.

Viņš pasniedza Alanam saburzītu papīra strēmelīti.

Alans izlasīja pāris steigā uzkricelētus vārdus:

"Te ir atslēga. Varat iet, kad gribat. Nr. 57."

—    Tas taču ir Meistera rokraksts!

—       Pilnīgi pareizi, ser, — seržants apstiprināja. — Viņam ari pieder piecdesmit septītais nams… Droši vien tas jaunajam Lenlam nāks par labu, vai ne, ser?

Alanam kā nasta novēlās no pleciem.

—    Laikam Meisters, kad to rakstīja, bija stipri iedzēris, — viņš konstatēja. — Citādi viņš nebūtu pieļāvis tādu kļūdu!

—    Ko par to saka likums, ser? — seržants turpināja iztaujāt.

Alans nebija jurists. Taču zināja — ja Džons iekļuvis mājā ar tās īpašnieka atļauju, viņu nevarētu apsūdzēt par ielaušanos.

—    Vai jūs atradāt atslēgu? — viņš jautāja.

—    Jā, ser.

Pie atslēgas piestiprinātajā birkā bija norādīts īpašnieka uzvārds.

Alans atviegloti nopūtās.

—    Tomēr labi vien ir, ka Lenls sēž aiz atslēgas, — viņš sacīja. — Viņš bija tik satracināts, ka gandrīz vai nosita Meisteru. Tā būs labāk. Pagaidām…

Tad seržants uzdeva Alanam jautājumu, kas viņu bija nodarbinājis visu vakaru.

—    Varbūt tas Lenls arī ir Nenotveramais?

Tiklīdz viņš to bija izteicis, durvis parādījās doktors

Lomonds. Viņš bija neparasti satraukts.

—     Kurā kamerā tika ievietots Lenls? — viņš ātri jautāja.

—    Astotajā, gaiteņa galā, — seržants atbildēja.

—     Kameras durvis ir līdz galam atvērtas, un tajā neviena nav! — doktors iesaucās.

Seržants izskrēja no istabas. Alans metās pie telefona.

Prātā iešāvās doma: "Meisteram gals!"

Skotlendjards atbildēja, un Vembrijs lūdza, lai visiem policijas posteņiem tiktu paziņots par apcietinātā izbēgšanu. Viņš aizsūtīja policistu arī uz Džona dzīvokli, stingri piekodinādams nenobaidīt viņa māsu.

Palicis viens pats ar doktoru, Alans sāka nervozi staigāt pa istabu šurp un turp.

—    Nesaprotu, kā viņš varēja aizbēgt!

—   Man ir kāds pieņēmums, — doktors sacīja. — Ikreiz, kad pielaidīsiet inspektoru Blisu pārāk tuvu noziedzniekam, šis noziedznieks pazudīs.

Izrunājot šos mīklainos vārdus, doktors devās uz izeju, bet uz sliekšņa saskrējās ar Semu Hekitu, kuru veda divi policisti.

Alans paraudzījās uz Semu un neviļus pasmaidīja.

: — Labvakar, mister Vembrij! — drūmi norūca Hekits. — Kāpēc šie vīri nevarētu likt mani mierā? Kāpēc viņi mūžīgi mani vajā?

—   Stāstiet visu pēc kārtas! — Alans viņu pārtrauca, uzrunādams policistus.

—     Es ieraudzīju šo cilvēku laukumā, — viens no viņiem paskaidroja, — un lūdzu, lai viņš parāda, kas atrodas ceļasomā. Viņš atteicās to darīt un gribēja aizbēgt. Tad es viņu apcietināju…

—   Tie ir meli! — Hekits viņu pārtrauca. — Es tikai atbildēju: "Ja jums vajadzīga ceļasoma, tad ņemiet to!"

—   Apklustiet, Hekit! — Alans pavēlēja. — Kas atrodas somā?

—   Nezinu, — Sems paraustīja plecus. — Atklāti sakot, es to atradu uz ielas…

—   Vai nebūtu vienkāršāk atvērt somu un paskatīties iekšā? — seržants ieteica.

Ceļasomu nolika uz galda un attaisīja vaļā. Virspusē atradās kārba, pilna ar naudu.

—    O! Tā taču ir kārba, kurā mans saimnieks parasti glabā naudu, — Hekits bija patiesi pārsteigts. — Kā tā te gadījusies? Rau, vēl viens noslēpums, kas jums jāatklāj, mister Vembrij! Jūs to varēsiet aprakstīt savos memuāros…

—     Notikušajā es nesaskatu neko noslēpumainu, — Alans skeptiski konstatēja. — Kas vēl ir somā?

Cita pēc citas uz galda sāka parādīties Meistera sudrablietas.

—      Mister Vembrij, jūs esat sagrāvis visus manus sapņus par Kanādas prērijām, — ar komiskām skumjām Hekits novaidējās. — Tik un tā es nekad vairs neatgriezīšos tajā mājā, kur mīt nešķīstais gars…

—    Nešķīstais gars? — policists pārjautāja.

—     Kā tad! Es gribēju iziet no istabas, kad pēkšņi mani satvēra kāda dzelzs roka… Auksta kā mironim…

Iezvanījās telefons. Policists Atkinss, kas dežurēja pie mājas, ziņoja, ka advokāts ieslēdzies un nekādi nereaģē uz klauvēšanu, un ka pilsētā esot manīts Nenotveramais.

—    Nezinu, kāda auksta roka jūs toreiz tumsā satvēra, Hekit, — Alans teica, — bet tagad jūs brauksiet man līdzi uz Meistera māju. Vediet viņu! Ātrāk turp!

Alans iebāza kabatā revolveri un izsteidzās uz ielas, pamājot doktoram Lomondam, lai ari viņš nāk līdzi.

Dienesta automobilī aizveda Semu Hekitu, tāpēc viņiem nācās iet kājām. Ceļš uz Meistera māju veda .caur Flandersleinu, pašu nomaļāko pilsētas daļu, kur pat policisti naktīs staigā divatā. Migla bija tik bieza, ka inspektoram un ārstam gandrīz vai taustoties nācās virzīties uz priekšu, turoties tuvāk sienām un sētām.

—     Šķiet, ka esam nokāpuši ellē, — doktors teica.

—  Nesaprotu, kas šī par vietu?

—     Mēs esam Flandersleinā, — Alans paskaidroja,

—  un šī iela ne velti tiek dēvēta par "mazo elli". Miglā atskanēja klusināti smiekli, un balss tumsā

skaidri sacīja:

—    Viņš grib noķert Nenotveramo!

—     Kas tas? — doktors jautāja.

—     Šajā ielā jūs nedrīkstat ne par ko brīnīties, — Alans atbildēja. — Te mīt sabiedrības padibenes, un tagad viņi lien laukā no savām pažobelēm, lai paņirgtu par policistiem, labi zinādami, ka sods par to nedraud.

Kaut kur ieķērcās gramofons. Sākumā skaņas bija labi dzirdamas, bet tad piepeši apklusa, it kā mājā būtu aizcirstas durvis.

No pretējās puses atskanēja histēriski sievietes smiekli.

—     Re, kur slavenais doktors! Viņš noķeršot Nenotveramo!

Doktoram kļuva baisi.

—    Kā viņi miglā var mūs saskatīt? Alans nevijus nodrebēja.

—    Viņiem ir pūces acis, — viņš nočukstēja.

Tai laikā kāds aizskāra viņa plecu, bet, kad inspektors atskatījās, nevienu nevarēja ieraudzīt.

—   Muļķīgs joks! — Alans norūca. — Vai tiešām viņi mūs vajās visu ceļu?

Tagad doktors juta, ka kāds atrodas viņam līdzās.

—   Dieva dēļ, neejiet tālāk! — viņam pie auss nočukstēja satraukta balss.

—     Kora! — doktors iesaucās.

—   Neejiet tur! — viņa atkal nočukstēja. — Tur priekšā jūs gaida nāve! Es gribu jūs glābt! Atgriezieties!

Balss negaidot apklusa.

Beidzot priekšā atspīdēja Meistera mājas laternas gaisma.

Atkinss gaidīja viņus pie pašām ieejas durvīm. Neko jaunu viņš nevarēja pateikt.

—    Es negribēju lauzt durvis, pirms nebijāt atnācis, — viņš paskaidroja. — No turienes atskanēja vienīgi klavieru spēlēšana. Nu arī tā noklusa. Es apgāju mājai apkārt un ieraudzīju viņa logā gaismu degam…

Alans iedrāzās mājā. Hekits un policists, kas viņu apsargāja, sekoja inspektoram. Gājienu noslēdza Atkinss un doktors.

Alans uzskrēja pa kāpnēm un no visa spēka sāka dauzīt durvis. Nekādas atbildes.

—   Dodiet man kaut kādu atslēgu, un es dabūšu vaļā durvis, — Hekits nedroši piedāvāja savus pakalpojumus.

Visi nepacietīgi gaidīja, kamēr kramplauzis noņēmās ar atslēgu. Arī šoreiz Hekits bija sava uzdevuma augstumos. Pēc dažām sekundēm durvis atvērās.

Istabā dega tikai viena lampa, kas apgaismoja Meistera smokingā tērpto stāvu. Viņš bija nolicis galvu uz klavierēm un klusi krāca.

Alans atviegloti nopūtās un apstājās istabas vidū.

—    Es reiz dzirdēju izteicienu: "Miris šai pasaulei," — un tikai tagad ieraugu cilvēku tādā stāvokli, — viņš teica, norādot uz Meisteru.

—    Paldies Dievam, — atskanēja Sema Hekita balss. — Nedomāju, ka būšu tik priecīgs, redzot šo veco kraukli dzīvu!

Viņš sāka kratīt Meisteru aiz pleca, bet neko nepanāca.

—    Iededziet augšējo gaismu! — Alans pavēlēja. — Jā, te ir viss, kā bijis… Doktor, vai nevarat pamodināt viņu?

—    Tas nav tik vienkārši… Esmu bieži viņu redzējis šādā stāvoklī, — Hekits norūca.

—    Sem, parādiet mums, kur jūs bijāt, kad jūs satvēra tā dzelzs roka! — Alans sacīja.

—    Es stāvēju te, bet roka pastiepās no turienes, — Hekits atbildēja, norādot uz noslēpumainajām durvīm.

Tās, kā vienmēr, bija aizslēgtas, un atslēga karājās vecajā vietā.

33. nodala meistera gals

Šķita pilnīgi neiespējami, ka pa šīm durvīm kāds spētu ienākt bez Meistera ziņas.

Alans ievēroja, ka vakariņas uz mazā galdiņa palikušas neskartas. Viņš saprata, ka Mērija nav bijusi te, un viņam kļuva vieglāk ap sirdi.

Tad inspektors pārlaida acis logiem. Tiem priekšā bija cieši aizvilktas zaļas plīša portjeras.

Arī Hekits pievērsa tam uzmanību, atcerēdamies, ka, bēgot projām, bija atstājis logu atvērtu.

—     Kāds ir bijis šajā istabā! — viņš iesaucās.

—   Tas ne par ko neliecina, — Alans iebilda. — Meisters pats varēja aizvilkt aizkarus.

Hekits piegāja pie noslēpumainajām durvīm un nospieda rokturi. To klāja putekļu kārta.

Alans domīgi noraudzījās uz klāto vakariņu galdu.

—     Divi šķīvji, — viņš nomurmināja. — Un pudele franču šampanieša…

—    Droši vien viņš bija ielūdzis vakariņās dāmu, — doktors konstatēja.

—   Kāpēc jūs domājat, ka tieši dāmu? — Alans neapmierināts jautāja. — Vīrieši taču arī dzer šampanieti…

Doktors norādīja uz sudraba vāzi, kurā bija iebērtas konfektes.

—     Bet vīrieši reti ēd šokolādi.

Alans uzmeta viņam dusmīgu skatienu.

—    Jūs kļūstat par īstu detektīvu.

Doktors pacēla vienu no salvetēm. Zem tās atradās neliels safjāna futrālis. Viņš atvēra to un ieraudzīja smalki izstrādātu gredzenu.

—    Vai tad Meisters būtu tērējis naudu, lai kaut ko tādu uzdāvinātu vīrietim? — doktors ar zināmu ironiju jautāja inspektoram.

—     Nezinu, — Alans dzestri atteica.

Meisters nodrebēja, pacēla galvu un beidzot pamanīja, ka istabā neatrodas viens pats.

—     Cik pulkstenis?

—     Pusviens.

Šķita, ka šī atbilde pilnīgi atskurbināja Meisteru. Viņš pietrūkās kājās.

—     Pusviens! Tātad viņa jau atnākusi!

—     Par ko jūs runājat? — Alans asi jautāja.

Meisters nepievērsa viņam nekādu uzmanību.

—     Viņa taču solījās atnākt! Viņa teica, ka būšot vienpadsmitos!

Inspektors manīja, ka Meisters vēl nav īsti atguvies, taču vajadzēja steigties.

—    Paskatieties, vai neesat pazaudējis lādīti ar naudu…

Meisters apbrīnojami ātri saprata teiktā jēgu un metās pie rakstāmgalda.

—    Pazudusi! — viņš iebrēcās un pievērsās Hekitam. — Viņš ir zaglis! Hekits to nozaga!

—     Nomierinieties, Meister, mēs viņu jau apcietinājām, — Alans teica. — Varu paziņot jums ko nepatīkamāku… Nenotveramais ir Deptfordā… — Viņš palūkojās uz noslēpumainajām durvīm, it kā gaidot, ka tās tūlīt atvērsies.

Meisters kaut ko norūca un sagrīļojās. Piepeši viņš iesmējās.

—      Nenotveramais! Padomā tik, Nenotveramais! Viņam nebūs tik viegli šeit iekļūt. Kaut gan šodien man negribas par vinu runāt. Man ir citi plāni. Citi…

Šajā mirklī divas no trim lustras spuldzēm nodzisa.

—    Kas noticis? — Alans brīnījās. — Vai kāds aizskāra slēdzi?

—    Nē, ser, — atbildēja Atkinss, kas stāvēja pie durvīm. — Vienīgi es to būtu varējis izdarīt.

Visiem kļuva baisi… Briesmas, par kurām šajā dienā bija tik daudz runāts, nu atradās pavisam līdzās… Šajā mājā…

Negaidot iestājās pilnīga tumsa.

—     Palieciet visi savās vietās! — Alans nočukstēja. — Atkins, vai jūs neaiztikāt slēdzi?

—    Nē, ser.

—    Varbūt to izdarījis kāds cits?

—    Nē, nē, — visi noliedza.

Virs noslēpumainajām durvīm iedegās signālgaisma. Nočīkstēja durvju viras. Kāds nāca…

—     Atkins, nostājieties līdzās Meisteram! — Alans nočukstēja. — Pārējie nekustieties!

Nu varēja skaidri dzirdēt kādu ejam pa paklāju un paātrināti elpojam… Piepeši uz mirkli tumsu pāršķēla kabatas lukturīša gaismas stars.

Pēc tā virziena Alans saprata, ka var nogriezt ienācējam ceļu, un sāka lēni virzīties uz priekšu, ieklausoties katrā troksnī.

Negaidot viņš uzskrēja kādam virsū. Satvēris to aiz pleciem, viņš pārsteigumā iekliedzās. Tā bija sieviete!

Viņa no visa spēka pūlējās atbrīvoties.

—    Kas jūs esat? — Alans jautāja.

—    Laidiet mani vajā! — satraukti nočukstēja pazīstama balss.

Kādu brīdi vini klusēdami cīnījās, bet tad Alans uzgrūdās kaut kam asam. Tas bija dīvāna gals. Spējas sāpes lika viņam uz brīdi palaist vajā savu gūstekni, kura tūlīt pat pazuda tumsā.

Kādu laiku istabā valdīja pilnīgs klusums. Un piepeši atskanēja skaļš sauciens:

—    Meister, esmu atnācis tev pakal!

Kaut kas noklaudzēja, un aizcirtās durvis.

Gaisma iedegās tikpat piepeši, kā bija izdzisusi.

Visi pārsteigti raudzījās cits citā. Istabā bija tās pašas personas, kas pirmīt. Ari noslēpumainās durvis bija aizslēgtas un atslēga karājās savā vietā.

Mainījies bija kas cits.

Meisters gulēja uz grīdas.

Viņa krūtīs bija iedurts spieķis, tas pats spieķis ar slepeno asmeni galā.

Uzgalis vēl šūpojās.

No ielas atskanēja skali smiekli.

34. nodaļa nenotveramais noiet no skatuves

Policisti pārmeklēja visu māju, bet neko aizdomīgu, kā jau tas bija gaidāms, neatklāja.

Meistera līķis tika aiznests.

Alans visus izsūtīja ārā un arī pats izgāja uz ielas. Viņš bija projām kādu stundu. Kad inspektors atgriezās, doktors centās uzsākt ar viņu sarunu.

—    Dārgais Vembrij, varu derēt, ka jūs esat satraucies Mērijas Lenlas dēļ!

—   Jā, es nupat biju pie viņas, — Alans gurdi noteica.

—     Tā taču bija viņa, kas ienāca istabā pirms slepkavības, vai ne?

Alans jau sen bija pārstājis brīnīties par vecā vīra analītiskajām spējām.

—    Doktor, es uzņemšos lielu risku un pastāstīšu jums visu. Tas, kas šonakt notika, var maksāt man karjeru, bet man vienalga. Jā, tā bija viņa… Mērija Lenla.

Doktors pamāja.

—    Tā jau domāju.

—   Viņa bija atnākusi pēc čeka, uz kura, kā apgalvojis Meisters, Džonijs esot viltojis viņa parakstu.

—     Kā viņa iekļuvusi istabā?

—    To viņa atteicās izpaust. Es arī neuzstāju… Viņa bija tik loti uztraukusies par brāli…

—    Nabaga bērns! — doktors līdzjūtīgi noteica. — Un tomēr labs ir tas, kas labi beidzas.

—    Jūs esat optimists, doktor, — Alans konstatēja.

—    O jā! Es nekad nezaudēju cerību. Nenotveramais savu darbu ir padarījis, un nu vairs nav nekādu briesmu…

—     Briesmas pastāv vienmēr… — Alans iesāka un pacēla galvu.

Viņam šķita, ka ir saklausījis kādus piesardzīgus sojus.

—    Kas tas? — doktors sarosījās. — Augšā it kā kāds staigātu… Es dzirdēju šīs skaņas, kad jūs te nebijāt.

Alans pasauca policistu.

—    Vai kāds ir otrajā stāvā? — viņš jautāja.

—     Nav, ser«

Alans piegāja pie durvīm, atrāva tās vaļā un iesaucās:

—    Kas tur ir?

Neviens neatbildēja.

—    Es iešu paskatīties… Pagaidiet te!

Kad Alans atgriezās, viņš bija bāls kā līķis.

—    Jūs varat iet, — viņš uzrunāja policistu.

—    Augšā bija atvērts logs, — viņš paskaidroja, pievēršoties doktoram. — Droši vien ielīdis kaķis…

Lomonds cieši paraudzījās jaunajā cilvēkā.

—    Kāpēc esat tik bāls? Kas noticis?

—     Jāatzīstas, man kļuva baisi, — Alans atbildēja. — Šis nams ir nāves mājoklis…

Tomēr tāda atbilde doktoru neapmierināja.

—    Vembrij, jūs augšā kādu redzējāt? — viņš teica.

—    Jūs allaž nolasāt citu domas…

Inspektora balss trīcēja.

—    Jā, ar pilnu pārliecību varu apgalvot, ka patlaban jūs domājat par inspektoru Blisu! — doktors iesaucās.

Alans pārsteigts raudzījās uz Lomondu, taču dežurējošā policista ierašanās atbrīvoja viņu no vajadzības atbildēt.

—     Man nupat ziņoja, ser, ka manīts kāds cilvēks, kas pārkāpis pār sētu dārzā, — viņš teica.

—     Pirms cik ilga laika? — Alans ātri jautāja.

—    Pirms kādām piecām minūtēm, ser.

—      Droši vien tas bijis kaķis, — doktors ironiski piebilda.

Augšstāvā atkal atskanēja viegli soļi.

—     Ejiet un paskatieties, kas tur tagad ir! — inspektors lika policistam. — Jāatzīstas, ka šis nakts piedzīvojums mani ir pamatīgi nogurdinājis. — Viņš pagriezās pret doktoru Lomondu.

—      Mani ari. — Doktors izstaipījās un nožāvājās. — Tūlīt pat iešu mājās un likšos gulēt… Veciem cilvēkiem ir kaitīgi tik vēlu iet pie miera.

Neviens no viņiem nepamanīja, ka aiz loga parādījās inspektora Blisa seja. Kādu laiku tas uzmanīgi novēroja viņus, tad, pievilcies aiz rokām, klusiņām iekļuva istabā.

—     Vai zināt, doktor, — tobrīd Alans teica. — Es neizjūtu pret Nenotveramo to naidu, kādu man kā policistam vajadzētu just.

Lomonds lēni noteica:

—    Patiesību sakot, katrā sliktā cilvēkā, protams, izņemot Meisteru, ir arī kas labs, gluži tāpat kā labos cilvēkos ir kaut kas slikts…

—      Man vajag jums kaut ko pateikt, Lomond, — Alans pazemināja balsi. — Es zinu, kas ir Nenotveramais!

—     Ko?

—    Jā. Es viņu labi pazīstu… Un man prieks, ka viņš nogalināja Meisteru…

Bliss, aiz aizkariem paslēpies, nenovērsa no viņiem acu.

—     Lomond, tagad es varu jums nosaukt Nenotveramā vārdu…

Iznācis no aizkariem, Bliss ātri pielavījās doktoram no mugurpuses un pavērsa pret viņu revolvera stobru.

—    Tas esat jūs!!!

Bliss norāva no doktora galvas sirmo parūku.

Pārsteigtais Alans ieraudzīja jaunu vīrieti ar bieziem, tumšiem matiem.

—    Jūs esat apcietināts, Artur Milton! — Bliss iesaucās.

—     Blis, — Nenotveramais sacīja, — jūs apgalvojāt, ka esmu gandrīz vai nodūris jūs, kad centāties mani apcietināt pagājušo reizi…. Bet jūs zināt, ka tie ir meli, jo es nekad nenēsāju līdzi dunci…

Bliss pasmīnēja, parādīdams baltu zobu virkni.

—     Tam nav nozīmes. Esmu noķēris jūs, Nenotveramais! Un jūsu sieva nojauta, ka turu jūs aizdomās, kad viņa Skotlendjardā tā pārbijās…

Nenotveramais nicīgi pasmīnēja.

—     Jūs sev glaimojat, Blis. Mana sieva zaudēja samaņu tobrīd, kad pazina mani.

—     Jā, ar Portsaidu bija tīri labi izdomāts, — Bliss turpināja. — Jums laimējās, ka satikāt tur slimo doktoru Lomondu un pēc viņa nāves varējāt izmantot viņa dokumentus… Starp citu, vai jūs izlaidāt no kameras Džonu Lenlu?

—     Protams. Un nesaskatu šajā rīcībā neko sliktu…

—    Tikai tāpēc vien, lai novirzītu aizdomas uz mani, — Bliss nevarēja rimties. — Apķērības jums netrūkst. Beidzot esmu tam visam darījis galu! Es apsūdzu jūs Meistera slepkavībā ar iepriekšēju nodomu!

—     Blis… — Alans iesāka.

—    Ļaujiet man rīkoties! — Bliss atcirta. — Ja gribēšu dzirdēt jūsu padomu, tad pajautāšu pats!

Uz kāpnēm atskanēja soli. Istabā iedrāzās Kora un metās vīra apkampienos.

—     Ak, Artur… Artur! — viņa iesaucās. — Es taču tevi brīdināju!

Bliss gribēja izvest viņu ārā.

—     Pagaidiet bridi! — Nenotveramais teica un uzrunāja sievu: — Kora, vai tu neesi aizmirsusi, ko man apsolīji?

—     Nē, neesmu, — viņa caur elsām atbildēja.

Bliss uzmeta viņiem aizdomu pilnu skatienu un atkal

pavilka sievieti aiz rokas uz durvju pusi.

Kora pavērsa pret viņu savu bālo, skaisto seju.

—   Jūs gribat viņu saņemt ciet un kā mežonīgu zvēru ietupināt krātiņā! — viņa iekliedzās. — Jūs gribat viņu dzīvu aprakt un domājat, ka es to pieļaušu?

—    Jūs nespēsiet glābt viņu no karātavām! — Bliss asi atbildēja.

—     Es varu pierādīt, ka glābšu!

Bliss pārāk vēlu ieraudzīja Koras rokā revolveri. Atskanēja šāviens, un Nenotveramais nokrita.

Alans piesteidzās palīgā Blisam. Divatā viņi atbruņoja Koru. Taču pa to īso laiku, kamēr viņi cīnījās, Nenotveramais piepeši pietrūkās kājās un izskrēja no istabas.

—    Ak Dievs, viņš bēg! — Bliss iebrēcās pilnā rīklē un, revolveri vicinādams, skrēja pie durvīm.

Tās izrādījās aizslēgtas.

Kora iesmējās.

—     Lauziet durvis! — Bliss uzsauca Alanam.

Tad viņš pagriezās pret Koru.

—     Ilgi jūs nesmiesieties, milēdij!

Durvis izlidoja no eņģēm, un pēc mirkļa jau Alans drāzās lejā pa kāpnēm.

—   Jūs esat loti gudrs, mister Blis, — Kora smējās, — bet Nenotveramais ir vēl gudrāks, un jūs to zināt. Tur, pie mājas, viņu gaida mašīna, un desmit jūdzes no šejienes gatavībā atrodas lidmašīna. Nenotveramais nebaidās lidot miglā! Drīz viņš būs jau tālu! Neceriet, ka jums jelkad izdosies viņu notvert!

—     Es apcietināšu jūs, skaistulīt, — Bliss draudīgi nošņāca, — un ar to būs pilnīgi pietiekami, lai viņš nepamestu jūs… Es labi pazīstu Nenotveramo!

Bliss pasauca policistu.

Viņš ienāca un nostājās pie durvīm, gaidot pavēli.

—      Es esmu inspektors Bliss no Skotlendjarda, — bārdainais virs ātri noteica. — Apsargājiet šo sievieti! Nejaujiet viņai iziet no šejienes, ja jums rūp sava āda!

Un viņš izskrēja uz kāpnēm.

Policists, kas bija palicis sargāt gūstekni, ne vārda neteicis, devās pie kamīna, paņēma atslēgu, kas karājās virs tā, un atslēdza noslēpumainās durvis pie pretējās sienas. Tad viņš nometa formastērpu, un pārsteigtā Kora atradās sava vīra apkampienos.

— Iesim tur, Kora, — viņš nočukstēja, norādot uz durvīm, aiz kurām sākās pazemes eja…

Mis Plūmpudiņa

—    Neviens vēl nav bankrotējis tādēļ, ka samierinās ar mazu peļņu, — Antonijs prātoja.

—     Šo izteicienu es esmu lasījis kādā grāmatā, — Painkejs piebilda.

Viņi abi ēda vakariņas kādā smalkā lokālā.

—   Tas ir dīvaini, ka es ne reizes vēl neesmu iekritis. Es esmu pratis izspiest naudu no vissīkstākajiem veikalniekiem, esmu apvedis pa stūri pat drošības naudas izkrāpējus, esmu savaldījis visnekrietnākos augļotājus. Esmu kāvies ar nāvi un ar velnu un tomēr esmu liktenim atkarojis līdzekļus savai dzīvei.

—   Visdīvainākā ir jūsu nekaunīgā pieticība, — Painkejs ieminējās.

Painkejs Stefens bija advokāts, kas ar mīlas romānu rakstīšanu nopelnīja daudz vairāk naudas nekā ar savu tiešo amatu. Kaut gan Painkejs vēl bija gluži jauns, viņam bija kails pakausis un ieradums smēķēt briesmīgi garu pīpi, un viņš nekad nebrauca autobusā.

—     Dīvaini, ka tieši jūs man to sakāt, — Antonijs domīgi teica. — Es vienmēr esmu domājis, ka saprāts ir mana vājā puse. Var jau ari būt, ka es maldos, bet redziet: esmu iekrājis savu mazo kapitālu, atņemot dažiem neliešiem daļiņu no tās naudas, ko viņi ieguvuši negodīgā veidā. Un es pat ar lepnumu varu teikt, ka ar savu rīcību esmu ieguvis nebūt ne sliktu popularitāti. Nupat kāda Sitijas firma lūdza manu palīdzību.

—    Kas tad īsti meklē jūsu palīdzību — vai Rotšildi?

Antonijs pakratīja galvu.

—     To man, protams, nav tiesību izpaust, — viņš nopietni atbildēja, pieceldamies un atstādams Painkeju samaksāt rēķinu. — Atvainojiet, ka es jau eju, bet man vēl jāizlasa avīzes.

—    Arī es vēl neesmu izlasījis "Zvaigzni". Kas tad īsti uzvarējis mācekļu sacensībās?

Antonijam Ņūtonam tomēr bija savas vājības. Viņš gan to atzina, tomēr tādā veidā, ka īstenībā šīs vājības vajadzēja uzskatīt par tikumiem un rakstura stingrību. Antonijam bija vājība uz skaistām sievietēm, kaut gan viņš apgalvoja, ka raugoties uz tām pilnīgi bezpersoniski.

Kad viņš nākamajā rītā iznāca no sava dārgā dzīvokļa Raselskvērā, uz kāpnēm atkal satika mis Plūmpudiņu. Tā bija maza un resna jauna sieviete, kuras mati šķita kā ar putekļu sūcēju ieviļņoti, un viņas seja izskatījās tā, it kā būtu apsauļota caur sietu. Smaidot, kas ar viņas labsirdīgo dabu gadījās visai bieži, kļuva redzami arī bojātie zobi.

—      Kas ir šī skaistule? — Antonijs jautāja šveicaram (viņš dzīvoja smalkā pansijā, kur pie durvīm stāvēja īsts šveicars).

—    Tā ir mis Elīza Džibla, ser.

—     Pēc tādas viņa arī izskatās, — Antonijs pavisam nepieklājīgi norūca.

Viņš nodomāja, ka sieviete izskatās pēc plūmpudiņa, ko pagatavojis iesācējs pavārs.

Pirmo reizi viņš mis Plūmpudiņu bija redzējis pansijas salonā, kur tā sēdēja uz dīvāna līdzās kādam tumšādainam jauneklim, kas šķita tikai nupat atbraucis no Palestīnas, lai apmeklētu savus ticības brāļus. Netālu no viņiem sēdēja kāda vecāka dāma — acīmredzot mis Džiblas māte. Viņa bija sakārusi dimantus visur, kur vien tos varēja piestiprināt.

Ejot gar salona durvīm, Antonijs redzēja, kā mis Džibla jokodamās iekniebj jauneklim ausī, un viņš aiz riebuma nodrebēja.

—    Tā taču nedrīkst uzvesties, Lizī! — mis Džiblas māte viņu apsauca.

Pamanījusi Antoniju, mis Plūmpudiņa ātri atrāva roku no sava kavaliera auss.

Tas notika dažas dienas pirms tam, kad Antonijs uzzināja mis Plūmpudiņas īsto vārdu un kad saņēma firmas "Tenkers un biedrs" neparasto uzdevumu.

Tobrīd Antonijam klājās samērā labi, un viņš bija stingri nolēmis šādu dzīvi turpināt. Viņš tik paļāvīgi ticēja pats sev, ka bez apdomāšanās būtu apņēmies veselu sūtījumu modernu platmaļu izpārdot mežoņiem, kas skraida apkārt basām kājām un ēd jēlu gāju.

Antonijs kājām devās uz Sitiju. Acī viņam bija monoklis, bet rokā viņš vicināja spieķi ar gandrīz zelta rokturi. Galvā viņam bija nevainojami spožs cilindrs, bet rokās citrondzelteni cimdi. Platīna pulksteņķēde mirdzēja saulē.

Firmas "Tenkers un biedrs" birojs atradās kādā šaurā šķērsieliņā veca nama augšējā stāvā. Mazajā priekštelpā sēdēja kāda padzīvojusi sieviete, kas agrāk varēja būt bijusi bārdāma un redzējusi arī labākas dienas.

—   Misters Tenkers jūs jau gaida. Lūdzu, nāciet iekšā! — viņa skumjā balsī aicināja.

Pa šaurām durtiņām Antonijs nokļuva kādā citā telpā, no kuras loga atklājās skats uz šauro, netīro šķērsielu.

Pie rakstāmgalda sēdēja vecīgs kungs sirmiem matiem un pār brillu malu uzlūkoja apmeklētāju.

—    A, jūs esat misters Ņūtons! Lūdzu, sēdieties, sēdieties! Kāds jauks laiks šodien, jauks laiks šodien!

—    Ir gan jauks! — Antonijs piekrita.

Misteram Tenkeram bija paradums atkārtot savus vārdus.

—    Sēdieties, mister Ņūton, sēdieties! Man šķiet, mēs loti ātri salīgsim, loti ātri salīgsim. Es jau vēstulē rakstīju, ka esmu par jums dzirdējis, par jums dzirdējis. — Misters Tenkers runāja loti ātri. — Jūs vēl esat jauneklis, jauneklis! Vēl spēcīgs, veselīgs un tā tālāk? Vai jums ir arī pietiekami daudz naudas, daudz naudas?

—     Jā, man ir mazs kapitāls, — Antonijs pieticīgi atbildēja.

—   Protams, tas jums ir! Mans draugs Betlers stāstīja, ka jūs gribot pirkt Medūzas viesnīcu, Medūzas viesnīcu.

Antonijs tiešām bija domājis par dažu viesnīcu pirkšanu. Vaļasbrīžos viņš apmeklēja dažādus starpniekus, un viņa dzīvoklī visi kakti bija piesvaidīti ar prospektiem. Bet ikreiz, kad Antonijs sāka aprēķināt savu bankas kontu, izrādījās, ka tas jau sen iztukšots.

—    Jā, jums taisnība, bet acumirklī es vēl negribu pirkt. — Viņš nezināja, vai ari Tenkera firma nav nekustamo īpašumu pārdošanas aģentūra, jo vēstulē tā bija nosaukta par "ģenerālaģentūru uzticamības lietās". Tas lāgā nesaskanēja ar nekustamo īpašumu pārdošanas starpniecību, jo šajā darījumā taču nav nekā slēpjama — vienīgais, ko aģents var noklusēt pircējam, ir piedāvājamo namu skursteņu un jumtu trūkumi.

—     Saprotu, saprotu, — misters Tenkers piekrita. — Man šķiet, mister Ņūton, ka jūs rīkojaties pareizi, rīkojaties pareizi. Nami un nekustamie īpašumi šobrīd ir visai neienesīgs naudas ieguldījuma veids, ieguldījuma veids.

Tātad misters Tenkers tomēr negribēja piedāvāt viņam savus pakalpojumus šajā nozarē.

—     Es gribu runāt par kādu loti diskrētu lietu. Es gribētu jums ko uzticēt. Vai varu to, vai varu to?

—    Dariet to, dariet to!

—    Vakar es biju pansijā, lai redzētu jūs personīgi, bet nedomājiet, ka es tad jau gribēju ar jums runāt, ar jums runāt! Es gribēju jūs tikai redzēt, tikai redzēt. Es loti labi protu noteikt cilvēka raksturu, raksturu. Es vēl nezināju, vai jūs tiešām esat tas cilvēks, kādu man vajag, kādu man vajag, ari tad vēl ne, kad saņēmu jūsu piekrišanu, jūsu piekrišanu. Bet nu es to zinu, mister Ņūton, nu es to zinu.

Viņš sniedza Antonijam roku, un Antonijs to ari saņēma, kaut gan tajā nekā nebija.

—    Nu, es jums īsumā pastāstīšu, par ko ir runa. Mēs neesam advokātu firma. Pirms dažiem gadiem es gan biju advokāts, bet tad gadījās kāds notikums, kura dēj man nācās nevainīgam ciest… Bet tam nav nekādas nozīmes, nav nekādas nozīmes.

Ar strauju rokas mājienu viņš pārtrauca pats sevi. Tādi sīkumi kā izslēgšana no advokātu sarakstiem taču nebija vērti, lai par tiem runātu.

—     Bet, kaut arī es neesmu advokāts, man tomēr ir daudz klientu: ļaudis ar augstu stāvokli, ļaudis ar milzīgu bagātību. Reizēm mums gadās veikt arī visai dīvainus uzdevumus.

—     Protams, — Antonijs piekrita. — Ikviens uzņēmums, kas dod vairāk par desmit procentiem peļņas, ir dīvains un neparasts.

Misters Tenkers sarauca pieri.

—     Es nerunāju par naudas lietām — ak nē, ak nē! Kaut gan mums maksā loti labi un ari mēs maksājam ļoti labi, loti labi.

Viņš atslēdza rakstāmgalda atvilktni un izņēma no tās ar sarkanu lentīti pārsietu papīru žūksni.

—     Vai esat kādreiz rakstījis mīlestības vēstules? — viņš pēkšņi jautāja.

—    Simtiem, pat tūkstošiem.

Misters Tenkers pamāja ar galvu.

—   Vai jūs būtu ar mieru par labu atlīdzību, teiksim, divdesmit mārciņu par vēstuli, rakstīt mīlestības vēstules dāmai, kuru neesat redzējis? Es jums tūliņ visu paskaidrošu, — viņš turpināja, ievērojis Antonija pārsteigumu. — Mana kliente ir kāda bagāta atraitne, kurai ir jauna, apbrīnojami skaista, bet romantiski noskaņota meita. Nelaimīgā kārtā šī meitene ir iemīlējusies viņas augstības… — ak, ko es runāju! — savas mātes šoferī. Protams, mana kliente tūliņ atlaidusi šo šoferi, bet meitene arvien vēl skumst pēc viņa.

Viņš apklusa, uzmetis apmeklētājam zīmīgu skatienu.

—    Kas man te būtu darāms? — Antonijs jautāja.

—   Jums jāaizraksta, ka esat viņu redzējis parkā. Sakiet, ka viņa jums atgādina sauli, ka… nu, un tā tālāk. Gan jau jūs pats to zināsiet labāk. Mūsu uzdevums ir gādāt, lai viņa aizmirst šoferi un aizraujas ar kādu citu. Vēl tikai jautājums: vai jūsu rakstīšanas stils būs pietiekami romantisks un puķains?

—   Par to neraizējieties, — Antonijs atbildēja. — Mans stils būs brīnišķīgs. Vai vēstules lai parakstu ar savu īsto vārdu?

Misters Tenkers paraustīja plecus.

—   Pietiktu arī ar pirmajiem burtiem, bet to jūs varat darīt pēc saviem ieskatiem. Es tomēr negribētu, ka jaunā meitene patiesi iemīlas jūsos, mister Nūton. Viņa ir milzīgu bagātību mantiniece, un tas radītu lielus sarežģījumus. Bez manas ziņas jūs nedrīkstat sastapties ar šo dāmu, un visas vēstules es pārlasīšu.

—     Es vēl padomāšu, — Antonijs sacīja.

Bet jau tajā pašā vakarā viņš uzrakstīja Tenkera firmai savu piekrišanu, pievienojot arī paraugvēstuli, kurā aprakstīja visus tos iespaidus, kādus jaunā dāma uz viņu atstājusi. Antonijs tik gleznaini attēloja visus iemīlēšanās simptomus, ka pat fanātisks medicīnas students būtu varējis viņu apskaust šīs vēstules dēļ. Viņš rakstīja par to, cik jauka pēkšņi likusies pasaule; Antonijs stāstīja par viņas tēlu, ko tas atmiņās paņēmis līdzi savā vientujajā dzīvoklī, par pacelto koka lapiņu, kurai pāri gājusi viņas burvīgā kājiņa.

Jau agri no rīta pienāca mistera Tenkera atbilde un divdesmit mārciņu naudaszīme. Mazliet vēlāk viņš pats piezvanīja pa telefonu.

—     Jūs labi protat šo lietu — lūdzu, turpiniet! Otrai vēstulei jābūt mazliet kaislīgākai. Tad vēl kas — zināmā dāma nekad nemēdz staigāt pa tādām vietām, kur sabirušas koku lapas. Jūs taču neļaunosieties, ka jums to aizrādu?

—     Tieši otrādi— esmu jums ļoti pateicīgs. Vai ari dāma rakstīs man?

—    Tas ir iespējams, — misters Tenkers diplomātiski atbildēja. — Ja kāda vēstule pienāks, es tūliņ to nosūtīšu jums.

Divas dienas vēlāk Antonijs arī saņēma gaidīto atbildi. Jaunās dāmas jūsmošana un aizrautība liecināja, ka atmiņas par šoferi jau sen izgaisušas no viņas sirds.

Antonijs rakstīja atkal, un šoreiz viņa vēstule iznāca jau desmit lappušu gara. Kad Tenkers atsūtīja divdesmit mārciņas, Antonijam jau šķita, ka īstenībā nemaz nevajadzētu šo naudu pieņemt. Trešā vēstule tika nosūtīta nākamajā svētdienā. Tajā viņš rakstīja par dabas jaukumiem, par zvaigznēm, mēnesi un debesīm, par lilijām, mākoņiem, rozēm, smaržīgām naktīm, par jūrām, maigām vēsmiņām un sapņiem. Atbilde uz šo vēstuli pienāca jau otrā dienā. Jaunā meitene stāstīja viņam par suņiem un tērpiem, par garīdzniekiem un mīlu, par automašīnām, Visumu un elektriskajiem ilgviļņiem, par nāvi un kastaņbrūniem cimdiem.

Lasot to visu, Antonijs jutās sajūsmināts. Nemaz nedomājot par atalgojumu, viņš nosēdēja pusi nakts, sacerot atbildi. Vēstuli viņš nobeidza tikai tad, kad pietrūka papīra. Otrā rītā viņš nosūtīja vēstuli Tenkeram.

Antonijs jau mīlēja viņu, šo mazo hercogieni. Viņas vārds bija Filija — lēdija Filija Blanka. Antonijs sapņoja par viņu, par viņas dziļajām, zilajām, nopietnajām acīm. Antonijs pat pūlējās uzminēt, vai viņa valkā Milānas zeķes. Viņš zināja, ka Filija ir maza auguma un gracioza, ziloņkaula sejaskrāsu. Protams, viņa arī muzicēja un dziedāja.

Trešajā dienā beidzot pienāca viņas atbilde. Sev par lielu izbrīnu, viņš saņēma to tieši uz savu adresi. Jau pie pirmajiem vārdiem viņa sirds sāka skali pukstēt.

"Manu sapņu vienīgais karali!" skanēja vēstules uzruna. Meitene gribēja vinu redzēt, lūkoties viņa acīs, klausīties viņa balsī…

Antonijs noslaucīja sviedrus no pieres un sapņaini pasmaidīja. Viņš bija viņai viss. Piederīgie, bagātība, pat glītie šoferi — viss bija aizmirsts. Un tā tas turpinājās līdz pat pēcrakstam.

Tad nāca pats pēcraksts:

"Ak, Antonij, ko lai es daru? Mana māte atradusi vienu no Tavām vēstulēm, un mans brālis ir briesmīgi nikns, viņš saka, lai es tūliņ precos ar Tevi."

Antonijs sagrīļojās, bet tad pārvarēja savu vājumu un turpināja lasīt.

"Mans brālis teica, ka drīzāk viņš varētu piedot šoferim, ka tas, pasniedzot braukšanas stundu, turējis manu roku. Ari tas neesot bijis tik ļauni, ka mēs sasitām auto, uzskrienot kokam. Bet nu viņš negribot un nevarot man piedot, viņš raida mani prom no mājām. Antonij, mans dārgais, es eju pie Tevis!"

Iebāzis saburzīto vēstuli kabatā, Antonijs paķēra platmali un skriešus devās lejup pa kāpnēm. Garāmejot viņš apstājās šveicara priekšā.

—     Ja kāda dāma prasa pēc manis — es jau vakar esmu aizceļojis. Bet, ja ierodas kāds kungs, tad paziņojiet, ka esmu aizbraucis jau pagājušajā nedēļā. Ja viņa jautā, vai esmu bagāts, sakiet: nē! Ja viņa jautā, vai esmu skaists, sakiet: nē!

—    Jā, to es varu izdarīt, ser! — šveicars atbildēja.

Antonijs ielēca taksometrā un lika braukt uz Sitiju.

Bridi vēlāk viņš, negaidīdams aicinājumu, iedrāzās mistera Tenkera birojā. Vecais kungs uzmeta viņam pār brillēm laipnu skatienu.

—   Jūs laikam nākat pēc savas naudas, mister Ņūton? Es nupat gribēju jums to nosūtīt.

—   Nē! — Antonijs aizelsies iesaucās. — Man nevajag naudu! Viņa grib mani precēt!

—    Dāma, ar kuru jūs sarakstījāties? Protams!

—     Ko? — Antonijs iekliedzās.

—     Protams, protams! Kas tad tur sevišķs?

—    Viņas māte atradusi manas vēstules. Mister Tenker, jums jāpalīdz man tikt sveikā cauri! Aplieciniet rakstiski, ka esmu rīkojies tikai jūsu uzdevumā.

Misters Tenkers skumji pakratīja galvu.

—   Tādā gadījumā es pārkāptu savas klientes uzticību. Es darīšu vēl vairāk, mister Ņūton. Es kategoriski noliegšu, ka man šajā lietā kas zināms. Man ļoti žēl, bet oficiāli es jūs pat nepazīstu.

Antonijs no pārsteiguma apsēdās krēslā.

—     Bet es iesūdzēšu jūs tiesā, vecais blēdi! — viņš kliedza.

Misters Tenkers tikai skumji pasmaidīja.

—     Kā tad jūs to izdarīsiet? Tas ir galīgi neiespējami. Ir pilnīgi izslēgts, ka mans vārds tiktu minēts tiesas priekšā, izņemot vienīgi to gadījumu, ja es tiktu uzaicināts par liecinieku precību solījuma laušanas prāvā.

—    Kas īsti ir šī dāma? — Antonijs jautāja, pamazām atgūdams pašsavaldīšanos.

—    Dāma, kas jūs mīl, ir no labas ģimenes. Vina tik ļoti iemīlējusi jūs, ka pirms ierašanās pie manis veselu nedēļu nodzīvoja jūsu pansijā.

—     Manā pansijā… no labas ģimenes… — Antonijs aizsmakušā balsī atkārtoja.

Misters Tenkers pamāja ar galvu.

—    Tā ir kāda mis Džibla — viena no bagāto Džiblu atvasēm.

—    Džibla!… — Antonijs izdvesa. — Mis Plūmpudiņa! — viņš piebilda, sabrukdams krēslā.

—      Kā redzu, jūs esat viņu jau saticis, — misters Tenkers apmierināts sacīja. — Viņa ir ļoti patīkama jauna meitene.

Galīgi samulsis, Antonijs izgāja uz ielas. Pēkšņi viņam iešāvās prātā Painkejs, un viņš lika šoferim braukt pie tā.

Painkejs Stefens vispār necieta viesus, un pagāja labs brīdis, kamēr Antonijs nokļuva pie viņa.

—     Klau! — viņš visai nelaipni iesaucās. — Ko tad jūs šeit meklējat?

—    Painkej, es esmu pazudis, es esmu pavisam pagalam! — Antonijs nopūtās.

Advokāts viņu izbrīnā uzlūkoja.

—    Jūs taču nenākat prasīt no manis juridisku palīdzību? — viņš bailīgi jautāja. — Kopš "Megafons" iespiedis manu pēdējo romānu "Šķirtās dvēseles", es esmu pilnīgi atteicies no advokatūras. Vai nevēlaties kaut ko iedzert?

Antonijs pakratīja galvu.

—   Vai pazīstat tādu misteru Tenkeru? — viņš jautāja.

Painkejs pamāja.

—    Tenkers agrāk bija advokāts, bet tad tika iepīts kādā tumšā lietā un izslēgts no savienības. Tagad viņam pieder precību birojs.

Antonijs dobji ievaidējās.

—    Un kā viņš to dara? — viņš jautāja.

—    Ak, viņam ir sava īpatnēja sistēma, — advokāts atbildēja. — Bet to viņš nevienam neatklāj. Tomēr viņam izdodas savest kopā un saprecināt pat visneiedomājamākos pretstatus. Dažiem no viņa upuriem gan izdodas izbēgt Tenkera nolemtajam liktenim, ja tie var atpirkties no viņa ar prāvāku summu. To es nejauši uzzināju no kāda drauga, kas arī bija kritis viņa rokās. Bet šis draugs ir loti bagāts — viņa tēvam pieder liela misiņa fabrika.

—    Un kā īsti viņš bija noķēris jūsu draugu?

—   Šis paņēmiens bija tik vienkāršs un naivs, ka es vēl šodien brīnos, kā Bobs uz to iekrita, — Painkejs īgni sacīja. — Vecais nelietis bija viņu pierunājis rakstīt mīlestības vēstules kādai jaunai dāmai… Nu, kas jums notika?

—      Nekas, nekas, — Antonijs steidzīgi atbildēja. — Bet kā tad viņš jūsu draugu uz to piedabūja?

—    Viņš stāstījis, ka jaunā dāma esot nelaimīgi iemīlējusies un ka vajagot glābt viņas dzīvību. Bobs, protams, iekrita šajos slazdos. Sarakstoties viņš pat jutās iemīlējies nepazīstamajā skaistulē, bet, viņu ieraugot, gandrīz paģība. Viņš samaksāja piecus tūkstošus mārciņu, lai izvairītos no trokšņainas prāvas par laulības solījuma laušanu. Nesaprotu, kā viņš varēja būt tik traks ēzelis!

—    Jā, jā, tas var gadīties, — Antonijs rūgti piebilda. — Ļaujiet man mirkli pārdomāt.

Painkejs šausmās uzlūkoja viņu.

—     Mans Dievs, vai arī jūs viņš būtu iegāzis?

—    Līdz šim neviens vēl nav mani iegāzis! — Antonijs īsi atbildēja. — Netraucējiet mani! Es pašlaik domāju, kā viņu noķert.

Pēkšņi viņš pasmaidīja, jo kaut kas bija ienācis prātā. Arī šoreiz labā atmiņa bija viņam palīdzējusi.

Kad viņš pārnāca savā dzīvoklī, šveicars ziņoja, ka kāda dāma jautājusi pēc viņa un pašlaik kopā ar savu māti gaidot viņu pansijas vestibilā.

—     Tā ir mis Džibla, ser. Viņa reiz nodzīvoja šeit vienu nedēļu — varbūt atceraties viņu?

—    Pasakiet dāmām, ka es gaidu viņas savā istabā! — Antonijs nopietni atteica.

Tiklīdz viņš bija iegājis savā dzīvojamā istabā, pie durvīm klauvēja.

—     Lūdzu! — Antonijs droši atsaucās.

Mis Džibla ienāca un pameta visapkārt biklu skatienu. Misis Džibla bija šausmīgi uzcirtusies un izskatījās tik atbaidoša, cik vien iespējams.

—     Lūdzu, sēdieties!

—    Nē, es nesēdēšu! — vecākā dāma atbildēja. Viņai bija dziļa, zema balss, un viņa runāja tik skaļi, ka loga rūtis gandrīz šķindēja. — Es palikšu šajā negodīgajā

un bezsirdīgajā namā tikai tik ilgi, cik tas būs nepieciešams.

—   Ak, māt, nerunā ar viņu tā! — mis Džibla iesaucās sirdi aizkustinošā balsī. — Esmu pārliecināta, ka viņam ir laba sirds. Runā taču ar māti, Antoniji

—    Jūs esat rotaļājies ar jaunas, nevainīgas meitenes jūtām, mans kungs! Es prasu paskaidrojumu!

—   Tur nevajag nekādu paskaidrojumu. Es ieraudzīju jūsu meitu parkā, viņas skaistums pilnīgi samulsināja manu prātu, un es esmu nāvīgi iemīlējies viņā.

īsu mirkli pat misis Džibla bija mēma.

—    Neviens, kas redzējis šo dāmu, — Antonijs turpināja, uzmezdams ātru skatienu mis Plūmpudiņai, kura izbrīnā ieplestu muti lūkojās viņā, — nespēj pretoties viņas burvībai. Kas viņu redz, tas iemīl!

Viņš aicinoši atpleta rokas, bet Elīza atkāpās soli atpakaļ.

—     Tātad jūs gribat manu meitu precēt? — misis Džibla uztraukta jautāja.

—   Tā būtu manas dzīves augstākā laime! — Antonijs ekstāzē iesaucās.

—   Vai tiešām jūs gribat viņu precēt? — misis Džibla neticīgi atkārtoja.

—     Protams — tas ir mans mūža sapnis! Ak, Elīza, beidzot!

Bet mis Džibla atkāpās vēl tālāk no viņa, un mirkli māte ar meitu pārsteigtas saskatījās.

—     Bet nav nemaz vajadzīgs, ka jūs precat manu meitu, — misis Džibla ātri sacīja. — Manai meitai tūliņ

jādodas uz Dienvidfranciju atpūsties no šiem uztraukumiem. Protams, jūs, būdams džentlmenis, bez iebildumiem uzņemsieties šī ceļojuma izdevumus. Ko gan jums nozīmē tūkstoš mārciņu?

—    Dienvidfrancija ir tieši tā vieta, kuru esmu izraudzījies mūsu medusmēneša pavadīšanai, — Antonijs sajūsmināts atbildēja.

—     Nevajag pārsteigties! Varbūt jau rīt jūs domāsiet citādi. Šeit būs mana vizītkarte, mister Nūton. — Viņa nolika uz galda glīti iespiestu vizītkarti. — Ceru, ka līdz rītam jūs būsiet apdomājies un vairs negribēsiet izpostīt mana bērna dzīvi. Nāc, Elīza!

Bet Elīza jau bija ārā no istabas.

Stundu vēlāk Antonijs stāvēja kāda slavena advokāta birojā.

—     Es lūdzu ierosināt tiesas prāvu pret mis Elīzu Džiblu, dzīvojošu Pils viesnīcā Rīdžentpārkā.

—    Par ko jūs gribat viņu iesūdzēt? — advokāts jautāja, atzīmēdams adresi.

—    Par laulības solījuma laušanu, — Antonijs mierīgi paskaidroja.

Neizrādīdams ne mazāko izbrīnu, advokāts pazvanīja un lika ieaicināt savu sekretāru.

Otrā rītā pulksten vienpadsmitos misters Tenkers zvanīja Antonijam pa telefonu.

—     Nupat pie manis bija kāds cilvēks no Hilla un Beneta advokātu firmas. — Mistera Tenkera balss viegli drebēja. — Viņš uzaicina mani par liecinieku kādā laulības solījuma laušanas prāvā. Pie velna! Ko tas īsti nozīmē?

Antonijs palika nesatricināmi mierīgs.

—     Jūs taču sacījāt man, ka stāšoties tiesas priekšā vienīgi tādā gadījumā, ja tikšot uzaicināts par liecinieku laulības solījuma laušanas prāvā. Un es šo prāvu esmu ierosinājis.

—      Bet jūs taču nedomājat šo joku turpināt? Visa tiesa smietos par jums!

—     Es pieprasu vismaz tūkstoš mārciņu sāpjunaudas, — Antonijs atbildēja. — Par citu laužu smiekliem man nav daļas.

—    Jūs esat traks! — misters Tenkers iesaucās. — Tā taču ir nenormāla prasība! Esiet taču prātīgs!…

—    Tāds es vienmēr esmu bijis.

Misters Tenkers brītiņu klusēja.

—     Ja jūs saņemat simt mārciņu, tad taču šī lieta nokārtota, ko? Simt mārciņu— tā ir vesela kaudze naudas, vesela kaudze naudas.

—    Jums taisnība, jums taisnība, — Antonijs piekrita. — Bet tas tomēr nav tūkstotis, nav tūkstotis.

Misters Tenkers uzkāra klausuli. Vēlāk uz skatuves parādījās misis Džibla. Viņa bija tuvu ārprātam.

—    Ko tas nozīmē, mans kungs? — viņa jautāja, rādīdama Antonijam kādu rakstu.

—    Tas nozīmē, ka jūsu meita vai nu apprecēs mani, vai arī samaksās man par manu svētāko jūtu aizskaršanu. Mis Plūm… jūsu meita ir izpostījusi visu manu mūžu!

—    Bet mans kungs… — Misis Džibla bija tuvu asarām. -vJa mēs samaksāsim jums tūkstoš mārciņu — mēs esam izpostītas!

—   Jūs taču varat pārdot savus briljantus, — Antonijs mierīgi pamācīja. — Es kā jūsu nākamais znots…

—     Tas nekad nenotiks! — viņa iekliedzās. — Tad jau es… tad jau es drīzāk…

Arī šī saruna beidzās ļoti neapmierinoši misis Džiblai.

Pēcpusdienā misters Tenkers ieradās personīgi.

—     Redziet, mister Ņūton, — nav nekādas jēgas apgrūtināt tiesu ar mūsu mazo ķildu. Misis Džibla negrib, ka jūs precat viņas meitu. Viņa ir ar mieru labāk samaksāt jums divsimt piecdesmit mārciņu. Nauda man ir līdzi.

Viņš nometa uz galda banknošu žūksnīti. Tikai īsu mirklīti Antonijs šaubījās.

—   Ak, nē, — viņš beidzot sacīja, — es nevaru pārdot savas svētākās jūtas par tik niecīgu summu.

—    Tas viss jau ir labi un jauki, — misters Tenkers piekrita, — bet te ir nauda.

—   Atkāpies no manis, sātan! — Antonijs augstprātīgi atbildēja.

Pulksten vienpadsmitos vakarā Antonijs ieradās pie Painkeja Stefena, un šoreiz advokāts saņēma draugu atplestām rokām.

—    Mans dēls, mēs tūliņ dzersim pudeli vīna! — Viņš sameklēja bufetē pudeli un glāzes. — Es šodien pārdevu savu jauno romānu par trīssimt mārciņām.

—      Bet es savu romānu pārdevu par tūkstoš mārciņām, — Antonijs lepni atbildēja. — Mans romāns saucas — "Nekad nerādi citiem savu laulības gredzenu". Romāna ļaunais gars ir kāds bijušais advokāts, kas pieņēmis savā dienestā kādu precētu sievieti, lai ievilinātu slazdos lētticīgus vīriešus. Bet viņš aizmirsis pašu galveno — pateikt viņai, lai viņa novelk no pirksta laulības gredzenu. Šī sieviete ir tikpat skaista un pievilcīga, cik visbriesmīgākā ragana. Nelietis izvēlējies tieši viņu tādēļ, lai cilpā iekritušais jauneklis labāk būtu ar mieru atpirkties ar prāvu naudas summu nekā saistīties ar šo putnubiedēkli. Bet mana romāna beigās tomēr triumfē varonis. Viņš — to es vēl neesmu pieminējis — ir skaists jauneklis ar laipnu smaidu un nevainojamām manierēm, kas visos modina dziļu apbrīnu. Kad viņš iet pa ielu, sievietes apstājas un pavada viņu sajūsmā mirdzošiem skatieniem, un…

— Tas izklausās pēc Ouvena Naresa, — Painkejs viņu pārtrauca, un Antonijs jutās mazliet apvainots.

SATURS

Nenotveramais .. Mis Plūmpudiņa

IZDEVNIECĪBa tapals JAU IZDEVUSI ŠĀDUS E. VOLLESA DARBUS:

Ceturtais mēris Pie 3 ozoliem Londonas tumšās acis Noslēpumainais testaments Bongindas karalis Dvēseļu kapteinis Pazudušais miljons Miljonāra kaimiņš Cilvēks, kas zina visu Tris taisnīgi viri Spoku nams Savādā grāfiene Zaļais strēlnieks Kaislību upuri Dižciltīgais klaidonis Hipodroma blēži Nodevēju vārti Šausmu eņģelis Sidraba trīsstūris Tetovētās rokas Piektais dūzis Parādnieks

Pirātu gūstā Durvis ar 7 atslēgām Dimantu straume Melnais abats Viesnīca pie Temzas Zilā roka

Varonīgā mantiniece Baltā maska Diseldorfas slepkava Jūras meitene Kniepadatas noslēpums Cilvēks bez vārda Liktenīgā kļūda Dubultnieks Atriebējs Lords Bokseris Džons Fleks Cilvēks no Marokas Kokaīna skandāls Kreica Kalps Bandītu karalis Mantojuma alkas Nenotveramais

&

Jokdaris

Bīstamie liecinieki

Grāmatas var iegādāties visās grāmatnicas, preses kioskos un lauku pasta nodaļās. Izdevniecības tālrunis: 7280728

___________ ZORZA S1MENONA RAKSTI_________

15 SĒJUMI CIETOS VĀKOS, AUGSTVĒRTĪGĀ POLIGRĀFISKĀ NOFORMĒJUMĀ MĀKSLINIEKS JURIS UTĀNS

6. SĒJUMS "fttfcvfdtotr 7. SĒJUMS 8. SĒJUMS

"MENESS DŪRIENS" VIENS NO Z. SIMENONA T. S. EKSOTISKAJIEM ROMĀNIEM, KUROS DARBĪBA RISINĀS EIROPIETIM SVEŠĀ, PAT NAIDĪGĀ VIDĒ. ŠEIT ĀFRIKĀ, GABONĀ. "MEGRĒ ATVAĻINĀJUMĀ" SLAVENAIS KOMISĀRS MEGRĒ NAV TIPISKS VARAS PĀRSTĀVIS. VALDZINA VINA DZĪVESGUDRĪBA UN PSIHOLOGA TALANTS.

SAGATAVOŠANA 9. SĒJUMS

"RUg ĢIMENES LOGS*, "MEGRĒ PIE KORONERA"

PIEPRASIET VISĀS GRĀMATNĪCĀS, PASTA NODALĀS UN PRESES KIOSKOS!

KARTERA BRAUNA ROMĀNI PASTĀVĪGI SAISTĪJUŠI HOLIVUDAS UZMANĪBU,TIE BIEŽI EKRANIZĒTI. ARĪ IASOT ŠĶIET, KA SKATĀMIES FILMU, KURĀ INTRIĢĒ ELEGANTA NEVĒRĪBA PRET IERASTĀM MORĀLES NORMĀM, LĒRUMS LĪKU UN TIKPAT DAUDZ DAILU DĀMU, KAS BEZ LIEKAS KAVĒŠANĀS NODODAS MĪLAS ROTAĻĀM. UN KĀDS DETEKTĪVS IR TIK NEATVAIRĀMS UN ČAKLS SEKSA LAUCIŅĀ, KA, ŠĶIET, MAIZES DARBU VIŅŠ VEIC STARP CITU — KĀ ROTAĻĀDAMIES! KĀRTERS BRAUKS — RAKSTNIEKS, KURU JAU PAZĪSTAM, PATEICOTIES IZDEVNIECĪBAI TAPAIS".

: "DĀMA", "PELĪTES MIUOHS"

mmmaam

n mmMmmm >

•CIETSIRDĪGĀ SALOMI", "SANIKNOTĀS AMAZONES"

"SFINKSAS ACS", "BLONDĪNE"

"ATRAITNE NERAUD' "KARMENA" , *

KĀRTĒRS BRAUNS SĀK UZVARAS GĀJIENU LATVIJĀ!

JAUNA MINI GRĀMATU SĒRIJA

TAPALS MINI

fekfa (jubrniekt littu&it Luļo Ģubrniekt IttazMf auto qnbwiek(

KATRĀ DAUDZ DERĪGU PADOMU, UN ATSLODZEI MĀRA PUTNINA ZĪMĒTIE JOCIŅI.

"LAI RIPO!" — KONKRĒTI PADOMI AUTOBRAUCĒJIEM, KO DARĪT, JA CELĀ PĒKŠŅI SANIKOJAS AUTIŅŠ.

' ' T t / /

PIEPRASIET VISĀS GRĀMATNĪCĀS, PASTA NODALĀS UN PRESES KIOSKOS!

IZDEVNIECĪBAS "TAPALS" TĀLRUNIS — 7280728

Valsts Ģimenes veselības centrs rekomendē: šī grāmata ir izglītošanas un audzināšanas līdzeklis gan SIEVIETĒM, gan VĪRIEŠIEM.

"Šī gramata izglīto sievieti, kā seksualajās attiecības sasniegt pilnību, nelietoļot medikamentozus līdzekļus." "Runājot par sieviešu seksuālajiem traucējumiem, apejot vīriešu lomu tajos, būtu vienpusīgi, tāpēc grāmatā daudz vērtīgu pamācību var gūt ari vīrieši."

"Bet tiem, kuriem šķiet, ka viņi visu to jau zina un neko jaunu uzzināt nevēlas, varam ieteikt pakavēt laiku ar R. Sviftas piedāvātajām anekdotēm "par tēmu". "

Andris Šauriņš, medicīnas doktors psihiatrs, Valsts ģimenes veselības centra seksopatologs

* * #

Kaut kur lejā, miglainajā bezdibenī, iemirdzējās Londonas ugunis.

Daiļā pasažiere, piekļāvusi pie krūtīm orhideju pušķi, maigi uzsmaidīja pilotam.

Content

Volless Edgars Nenotveramais Mis Plūmpudiņa

Nenotveramais

1. nodaļa Jaunais inspektors

2. nodala Lēdijas Darnlejas pērles

3. nodaļa Nenotveramais ir dzīvs!

4. nodaļa Gvendas Miltones istaba

5. nodaļa Misters Bliss ierodas Londonā

6. nodaļa Advokāta kabinetā

7. nodaļa Denunciācija

8. nodala Doktora Lomonda domas

9. nodala Spuldze zvana vietā

10. nodaļa Dīvainā viešņa

11. nodala Trīs gadi spaidu darbos

12. nodala Zādzība Mērijas dzīvoklī

13. nodala Melnbārdainais iebrucējs

14. nodaļa Ielūgums uz Skotlendjardu

15. nodala tikšanās pie drūmā nama

16. nodala Meisters zaudē aukstasinību

17. nodaļa Skotlendjarda ziņas par Nenotveramā dzīvi

18. nodaļa kora ģībst

19. nodala Doktors sajūt noslēpumu

20. nodaļa Nebūšanas Meistera mājā

21. nodaļa Atgriešanās

22. nodala Nenotveramā sūtnis

23. nodala Advokāta Meistera viltība

24. nodaļa Bliss brīdina

25. nodala Noslēpumainais aeronauts

26. nodaļa Hekits pošas uz Kanādu

27. nodaļa alans šaubas

28. nodaļa blisa dīvainā izturēšanās

29. nodaļa darbs svarīgāks par visu

30. nodaļa mērija gatava upurēties

31. nodaļa Sāncenši

32. nodaļa trauksme nakti

33. nodala meistera gals

34. nodaļa nenotveramais noiet no skatuves

Mis Plūmpudiņa

IZDEVNIECĪBa tapals JAU IZDEVUSI ŠĀDUS E. VOLLESA DARBUS: