Volless Edgars

Nodevēju vārti Brūnā jaunava Dzīvības koks

Edgars Volless

Nodevēju vārti

Romāns

Brūnā jaunava Dzīvības koks

Stāsti

Nodevēju vārti

...

1. nodala

„Pie kājas ņemt!"

Trīsdesmit viena šautene nozibēja kā viena, trīsdesmit viena balta roka piespiedās pie trīsdesmit vienu bikšu vīlēm kā neredzama mehānisma varā. Taisnā sarkanā rinda stāvēja nekustīgi, lāčādas galvas rotām, vienā līnijā. Maršs, kuru spēlēja kapela, dimdoši beidzās, un pēdējie četri no vecās sardzes nozuda aiz baltā torņa stūra.

„Solos — marš!"

Bobijs Longfelovs ar tinkšķi iebāza slaido zobenu maksti, nostiprināja monokli aci un paskatījās uz Sv. Pētera Vinkulas baznīciņu, kuru apmirdzēja vasaras rīta saule. Viņš izklaidībā nepamanīja māza auguma druknu dāmu, kura ar ceļvedi rokā bija pienākusi viņam klāt. Seržants stāvēja blakus, brīnījās un klusībā smējās.

„Atvainojiet, ser."

Bobijs bija septiņdesmit piecas collas garš, un viņam bija jāskatās lejup, lai ieraudzītu runātāju.

Druknajai dāmai galvā bija ar gagāta plāksnītēm un krellēm izgreznota cepure, un pie kakla liela kamejas piespraude. Viņas seja bija tukla un sirsnīga. Viņai bija trīs zodi un gandrīz vīrieša deguns.

„Vai jūs man nevarētu pateikt, kur apbedīta lēdija Džena Gre-

ja?"

Viņai bija dziļa, zema balss. Bobijs mirkšķināja acis kā cilvēks, kas pēkšņi nonācis gaismā.

„ Lēdija- ?"

„Lčdija Džena Greja, ser."

Bobijs nevarīgā mulsumā uzlūkoja seržantu, viņa baltie cimdi knibināja plānās Osiņas.

„Vai esat bijis kapsētā?" viņš jautāja.

„Kādā kapsētā, ser?"

Arī seržants nezināja, ko lai atbild.

„Nu — kaut kurā kapsētā! Vai pazīstat šo lēdiju, seržant?"

,.Nekad neesmu to redzējis, ser."

Bobijs ar klikšķi atzīmēja seržanta maldīšanos.

„Lēdija — kāds bija viņas vārds? — Greja?"

Druknā sieviete sāka palīdzēt.

„Lēdija ir apbedīta B. torija tuvumā, " viņa sacīja.

„Vai šis ir B. tornis, seržant?" Bobijs jautāja.

Seržants domāja, ka jā.

„Labāl< pavaicājiet kārtībniekam, kundze."

Bobijs butu varējis apvainoties, ka gvardes virsnieks pilnā kaujas tērpā aplami noturēts par kārtībnieku, bet tas viņam neienāca prātā. Tā bija viņa pirmā dienesta diena citadelē, un viņš jutās gandrīz nelaimīgs. Viņam nepatika dienas karstums, nepatika piegulošais sarkanais tērps un tveicējošā lāčāda. Tiešām, leitnants Roberts Longfelovs šajā brīdī vēlējās būt viss cits, tikai ne viņa majestātes Berikas pulka gvards.

Druknā sieviete pētīja savu ceļvedi.

„Kur glabājas kroņa dārglietas, ser?"

..Ugunsdrošā skapī, dārgā lēdija," Bobijs ātri atbildēja.

Par laimi, garām nāca īsts kārtībnieks un aizvadīja apmeklētāju uz Veikfīldas torni.

„Ticšām briesmīgi!" Bobijs sacīja, „kas, pie velna, man bija viņai j;lstāsta, seržant?"

..Nekas, ser," seržants sacīja, un Bobijs atviegloti uzelpoja.

Viņš devās sardzes istabā un savās privāttelpās, bet Olorbija kundzi' turpināja savu apskates gājienu, kaut īstenībā šo sārtv.iid/if.o lēdiju neinteresēja ne kroņa dārglietas, ne nelaimīgā Džena, kur.r. f',;ilv.i bija nošķelta no trauslā ķermeņa dažus jardus no tās vietas, kur p;ir viņu apjautājās.

Taču to rit Londonas citadelē bija kāda apmeklētāja, kuru patiešām loti aizkustināja lēdijas Dženas liktenis. Hopa Džoinere stāvēja pie ķēdes, kas aizsargāja mazo četrstūraino upurēšanas laukumiņu no apgānošām kājām, un skatījās uz vienkāršo uzrakstu, tad pāri uz baznlciņu, kur bija nelaimīgās miera vieta.

..Nabadzīte!" viņa maigi sacīja, un Ričardam Holovclam nebija drosmes smaidīt.

Tur jaunība nožēloja bojā aizgājušu jaunību. Skumju pilna, skaista seja noliecās pār vietu, kur Dženas garie mati bija atsviesti no kakla, lai netraucētu cirvja darbu. Diks varēja apbrīnot daiļu profilu un daiļu stāvu, kas, žēlabās salīcis, bija vēl pievilcīgāks nekā taisnā pozā. Viņas sejas krāsa kā zieds izcēlās pret veco akmeņu fonu.

„Jā- briesmīgi, vai ne? Viņa dzīvoja karaļa namā… No tā

loga viņa redzēja, kā aiznes viņas vīru pēc nāves… Hopa, jūs padarāt man šo rītu skumju!"

Hopa viegli uzsmaidīja Dikam un saņēma viņa elkoni.

„Tad es esmu nežēlīga, Dik! Es labošos. — Vai tas brašais jauneklis nav Bobijs?"

Virsnieka slaikais stāvs parādījās uz lieveņa.

„Tas ir Bobijs. Viņš viņnakt pārradās no atvaļinājuma un tagad iepazīstas ar citadeles sarga pienākumiem," Diks smējās. „Viņš ir dzimis slaists — noteiktāks darbs nāks viņam par labu!"

„Es redzu jūsu smaidu šodien pirmo reizi," Hopa pārmeta, un, kaut Diks varētu attaisnoties ar iemeslu trūkumu, viņš neteica nekā.

Diks Holovcls, melnā, labi piegulošā frakā ar sarkaniem margojumiem, kuri atzīmēja viņa amatu, bija par galvas tiesu garāks nekā Hopa, drošsirdīgu seju, pelēkām acīm, atlētisku vingrumu gaitā.

„Un tagad esmu jums visu izrādījis," viņš sacīja. „Es cerēju, ka tas ilgs visu dienu."

Hopa viegli iesmējās.

„Nav tiesa! Jūs domājāt, kā tikt no manis vaļā, kopš tā brīža, kad jūsu apkalpotājs runāja ar jums. Vai jūs kāds gaida?" Pirms vēl Diks paguva atbildēt, viņa turpināja: „Esmu no dabas laba ievērojamu vietu apskatltāja un turklāt es pazīstu citadeli. Bet man gribējās redzēt, kāds jūs izskatāties formā."

Runājot viņa pēkšņi atskārta, cik īsu laiku viņi abi ir pazīstami.

Pirms nepilna mēneša pazaudēts irklis bija viņus savedis kopā ēnainā Tcmzas pietekā, kur viņai nedraudēja nekāds ļaunāks liktenis kā sapīšanās kārklu saknēs.

Viņi gāja pa nogāzi lejup uz Nodevēju vārtiem un apstājās zem spraišļa paskatīties uz drūmo koka aizžogojumu, aiz kura bija upe.

„Nodevēju vārti!"

Viņa nodrebēja, kaut nebūtu varējusi pateikt, kādēļ.

„Nodevēju vārti," viņš pamāja ar galvu. „Augsti cienījamie vārti — jūs ne sapni nevarētu iedomāties, ka karalienes un galminieki ir minuši šos kāpšļus. Tur karaliene Elizabete nosēdās un sacīja, lai viņu Dievs sodot, ja viņa iešot tālāk!"

Hopa atkal smējās, un viņi gāja tālāk garām godu atdodošām sardzēm, līdz nonāca citadeles ikdienas pasaulē, kur redzēja saiņiem piekrautus vagoniņus un saoda zivju smaku no tuvējās Bilingsgētas.

Klusu piebrauca Hopas lielais rolsroiss, un Diks atvēra durvis.

„Kad es jūs redzēšu?"

Hopa viņam uzsmaidīja.

„Tad, kad vēlēsieties! Mans vārds ir telefonu grāmatā!"

„Ko jūs tagad darīsiet?"

Hopas seja mazliet izstiepās.

„Mani gaida nepatīkams apciemojums," viņa sacīja, un Diks izbrīnījies viņu uzlūkoja. Arī viņu gaidīja kas tamlīdzīgs, bet to

viņš neatklāja.

* * *

Diks ar acīm pavadīja automobili, kamēr tas nozuda, tad devās lejup no augstienes, pāri tiltam, kas mēroja vecā pilsgrāvja platumu. Diks vairs nesmaidīja. Pat Bobija mēmais, draudzīgais sirsnības žests gvardu istabā neizgludināja saraukto skaisto pieri.

Pie Dika mitekļa ieejas stāvēja viņa apkalpotājs Brills.

„Tas kungs sūtīja mani jūs meklēt, ser — viņš saka, ka jums esot kāda noruna."

Diks Holovels lēni pamāja ar galvu.

„Kādu stundas ceturksni jūs man nebūsiet vajadzīgs, Brill," viņš sacīja. „Labāk botu, ja jūs paliktu te un, ja mani kāds meklētu, teiktu, ka esmu loti aizņemts."

„Jā, ser Ričard."

„Un, Brill, vai tas kungs jums ko sacīja… par sevi?"

Brills mulsa neziņā.

„Nē, ser. Vioš likās nepacietīgs, un vioš sacīja, ka jūs varot būt laimīgs par šādu mitekli "

Atkal viņš vilcinājās. .,Jā?"

„Tas ir viss, ser… Viņš it ka ņirgājās. Es domāju, tā ir nekaunība, ser. Nākt šurp un kritizēt. Viņš pats nav nekas, cik es varēju noskārst."

„jā — nekas."

Diks kāpa augšup pa akmens kāpnēm, apstājās kādā stāvā pie durvīm, atgrūda tās vaļā un devās iekšā. Ērtā viesistabā pie loga stāvēja kāds vīrs, šķietami ieinteresēts rotas apmācībās.

Pret Diku puspavērstā seja bija plāna un īdzīga, vioa apģērbs bija novalkāts, zābaki nodeldētiem papēžiem. Taču izskatā un gaitā bija liela līdzība ar kluso, vērīgo virsnieku.

„Ha11o!"

Viesis pagriezās pret namatēvu, un viņa skatiens nebija ne draudzīgs, ne miermīlīgs.

„Hallo — brāli!"

Diks nesacīja nekā. Kad viņi stāvēja vaigu vaigā, līdzība bija vēl lielāka, bet bija ari atšķirība. Ja Greiams Holovels atņemtu savai balsij skarbumu, tā būtu līdzīga; bet viņš bija aizmirsis laipnības mākslu, aizmirsis, ka kādreiz spēlējis vadoņa lomu lielā skolā un bijis kādas universitātes lepnums. Viņš tikai zināja, ka viņš ir daudz pārestību cietis cilvēks, kuram „nekad nav laimējies"; viņš nonācis tādā stāvoklī, kad cilvēks vairs atceras tikai nedienas un likstas.

„Tavs apsveikums ir tikpat jūsmīgs, kā arvien, ser Ričard!" viņš zobojās. „Un es varu derēt, ka tu neaicināsi mani azaidā pie virsnieku kopgalda, ko? Savu brāli — Greiamu Holovelu — kurš vakar iznācis no Dārtmūras un zinās pastāstīt jums saistošus stāstus par Kailo Elli!"

Viņa balss izskanēja gandrīz kā kliedziens. Diks noskārta, ka brālis bija dzēris un viņam ir Jauna, skarba oma.

„Pat tavs sasodītais apkalpotājs pret mani izturas kā pret spitālīgu

„Tu tāds esi!" Dika Holovela balss bija apvaldīta un skaidra. ^Spitālīgais — tas tevi raksturo, Greiam! Kaut kas trunošs, no ka grib izvairīties ļaudis, kas sevi ciena, kaut kas necilvēcīgs, ko neatzīst par labu ne Dievs, ne sabiedrība. Un nekliedz, runājot ar mani, ja ne, es tevi ņemšu aiz apkakles un speršu pa trepēm lejā. Vai saproti?"

Draudi laikam līdzēja. Trokšņainais lielībnieks pārvērtās par smilkstošu lūdzēju.

„Neicvēro mani, Dik, esmu šorīt iekampis divus vairāk par astoņiem. Iedomājies, kā tu justos, ja būtu tikai vakar izlaists no cietuma, iedomājies sevi manā vietā- "

„Es nevaru iedomāties, kā es justos, ja būtu pelnījis cietumu," Diks dzestri teica, viņu pārtraukdams. „Man nav tik lielas iedomu spējas. Es nevaru iedomāties sevi tavā vietā, kad tu apdullināji un apzagi vieglprātīgu jaunu gvardes virsnieku, kurš tev, kā manam pusbrālim, uzticējās. Tāpat arī to nē, kā tu aizbēgi ar pieklājīga vīra sievu un pameti viņu Vīne, lai mirst badā. Ir vēl arī citas lietas, kuras es nevaru iedomāties. Ja es varētu saprast, kā cilvēks var vārtīties dubļos tā, kā tu esi vārtījies, es, protams, labāk varētu iejusties tavos brīvības atgūšanas priekos. Ko tu velies?"

Greiama nemierīgās acis meklēja logu.

„Esmu izpostīts," viņš drūmi sacīja. „Es domāju par braukšanu uz Ameriku "

„Vai Amerikas policija ir vēlīgāka pret neliešiem, ka tev jādodas uz turieni?"

„Tu esi cietsirdīgs kā velns, Dik."

Diks Holovels smējās; tie nebija jautri smiekli.

„Cik tev vajag?"

„Nu, brauciens uz Ņujorku- "

„Tevi neuzņems Savienotajās Valstīs ar tavu pagātni — tu labi zini."

„Es varētu pieņemt citu vārdu."

„Tu nebrauksi — tu nedomā braukt."

Diks nosēdās pie rakstāmgalda, atvēra kādu atvilktni, izņēma čeku grāmatiņu un rakstīja.

„Es izrakstīju čeku par piecdesmit mārciņām, un es rakstīju tā, lai tu nevarētu pārtaisīt summu uz pieciem simtiem, kā to izdarīji pagājušoreiz. Turklāt cs vēl drošības dēl piezvanīšu bankai pa telefonu."

Vioš izplēsa čeku un iedeva uzacis saraukušajam viesim.

„Un šī ir pēdējā nauda, ko tu saņem no manis. Ja tu iedomājies, ka vari ko iegūt spaidu ceļā, modinot Kainu, tu maldies. Mans pulkvedis un mani brāļi virsnieki zina visu par tevi — zēns, kuru tu apkrāpi, ir sardzē šo pašu brīdi. Ja tu man uzmāksies, es likšu tevi apcietināt. Vai saproti?"

Grciams Holovels iebāza čeku kabatā.

„Tu esi kā krama gabals," viņš gaudās. „Ja tēvs zinātu- "

„PaIdies Dievam, viņš ir miris!" Diks atturīgi sacīja. „Bet viņš zināja diezgan, lai nomirtu ar sirdstrieku. Arī to es tev nevaru piedot, Greiam."

Greiams smagi elpoja. Tikai bailes aizturēja viņa krūtīs verdošo dusmu uzliesmojumu. Viņš gribēja apvainot, nievāt, pazemot šo ienīsto pusbrāli, bet viņam trūka drosmes.

TOC \o "1-3" \h \z „Pa logu es redzēju, ka tu runāji ar daiļu meiteni- "

„Klusē!" Diks pārtrauca. „Es negribu ar tevi runāt ne par vienu sievieti."

„Tavu brīnumu!" Grciams atguva dalu savas vecās nekaunības. „Es tikai gribēju jautāt, vai Diāna zina "

Diks piegāja pie durvīm un atgrūda tās vaļā.

„Tur tavs ceļš," viņš nepārprotami sacīja.

„Diāna- "

,,Diāna man nav nekas. Iegaumē to. Man nepatīk viņas draugi."

„Vai tas attiecas uz mani?"

Diks pamāja ar galvu uz trepju pusi, un viņa brālis paraustīja plecus un lielīgi pagāja garām.

„Šī vieta ir līdzīga cietumam, bet cs atradīšu ceļu ārā."

„Tev piemērotākais ceļš uz āru ir aizslēgts un aizsprostots," Ričards Holovels drūmi smaidīja.

„Kas tas ir?"

„Nodevēju vārti!" Diks sacīja un aizcirta aiz brāļa durvis.

2. nodaļa

Telefona zvans skanēja jau trešo reizi. Diāna nolika uz spilvena mazo, pinkaino Fomu un laiski sniedzās pēc aparāta. Tas bija Kolijs, bez šaubām. Viņa tīšu prātu lika viņam gaidīt.

,Ja mēs botu zinājuši, ka tā ir jūsu gaišā augstība, mēs botu lēkuši kājās pie pirmā tinkšķa," Diāna sacīja. Tas Kolijam nepatika, viņš ienīda sarkastiskas sievietes.

„Vai varu cerēt jūs satikt azaidā pie Siro?" viņš jautāja.

„Nē, jūs nekur nevarat cerēt mūs satikt azaidā. Es azaidu ēdīšu šeit ar misteru Greiamu Holovelu."

Laikam ziņa Koliju pārsteidza.

„Holovelu? Es tiešām nevaru jūs skaidri dzirdēt, Diāna; vai jūs smēķējat?"

Diāna izpūta pret griestiem pelēkus dūmus un nokratīja cigaretes pelnus kristāla šķīvī.

„Nē," viņa sacīja, „man tikai šorīt mazliet mēle neklausa. Izredzes būt vienatnē ar kungu, kurš tikko iznācis no cietuma, ir drusku uztraucošas. Turklāt, viņš nebija nepatiesi notiesāts- "

„Klausietics, Di- "

„Nesauciet mani Di!" viņa dusmīgi pārtrauca.

„Diāna! Lielais grib jūs satikt — godīgi."

„Sakiet Lielajam, ka es negribu viņu satikt," viņa mierīgi atteica. „Man jau diezgan, ka esmu uztraukusies*par vienu noziedznieku dienā."

Kolijs brīdi klusēja. Tad teica:

„Sakiet jel! Jūs jokojāt? Es neticu, ka jūs azaidu ēdīsiet ar Holovelu!"

Diāna nolika klausuli uz galda un paņēma grāmatu. Kad Kolijs Voringtons bija rupjš vai tincinošs, viņa vienmēr nolika klausuli uz galda.

Un Kolijs varēja būt ļoti tincinošs. Viņš dažreiz bija Diānā iemīlējies un reizēm mocījās trakā greizsirdībā. Patlaban viņš bija iemīlējies, un Diānu tas apgrūtināja.

Pie durvīm viegli klauvēja. Ienāca Dombreta, un nočaukstēja tafta ģērbs. Diāna vienmēr tērpa savas kalpones sarkanā taftā.

Dombreta bija divdesmit gadus veca un glīta, tafts viņai labi piestāvēja, un aube piešķīra krievu madonnas izskatu.

„Vai jūs pieņemsiet mis Džoineri, jaunkundz?"

„Mis Džoineri!" Diāna platām acīm uzlūkoja kalponi. „Vai jūs nemaldāties — mis Džoineri?"

„Jā, jaunkundz. Loti skaista jauna lēdija."

Diāna ātri pārdomāja.

„Lūdziet, lai viņa nāk iekšā."

Dombreta bija prom dažus mirkļus.

„Mis Džoincre."

Diāna gāja pāri istabai izstieptu roku, valšķīgu smaidu viņas parasti bālajā sejā. Vina skaidri zināja, kāda viņa tagad izskatās, apzinājās savu skaistumu, savu matu sarkano mirdzumu.

„Tas ir loti jauki, mis Džoinere."

Hopa Džoincre saņēma roku, viņas skaidrās, pelēkās acis sastapās ar Diānas acīm, un to skatiens nebija ne naidīgs, ne aizdomīgs. Viņa bija trīs gadus jaunāka, tajā vecumā, kad grūti atcerēties, kāds tai varēja būt izskats pirms trijiem gadiem; kad jaunavība iemantojusi zināmu noslēpumainību un atturību un slaikais ķermenis nav vairs bezveidīgs.

„Nezinu, ko jūs domāsiet par manu apmeklējumu," viņa sacīja.

Tad tā bija Hopa Džoinere? Viņa bija patīkama. Diāna bija asa kritiķe, kurai bija grūti patikt, bet viņa neatrada neko kritizējamu ne stāvā, ne balsī, ne sejas krāsā.

„Man briesmīgi liels prieks, lūdzu, sēstieties!"

Viņa paķēra miegaino šuneli no spilvena; tas skali protestēja, bet dunkas to apklusināja. Sitieni un glāsti pildīja viņa dzīvi. Bet Hopa palika stāvot, ar vienu roku atbalstīdamās uz kušetes izlocītā gala.

„Es saņēmu no jums vēstuli — dīvainu vēstuli," viņa sacīja. „Vai drīkstu to izlasīt — varbūt jūs esat aizmirsusi, ko rakstījāt?"

Diāna nekad tādas lietas neaizmirsa, bet viņa nenoraidīja. Viņa vēroja jaunavu ar sevišķu interesi, kā tā atvēra rokas somiņu, kā izņēma aploksni un izvilka bieza, pelēka piezīmju papīra lapu. Bez ievada Hopa sāka lasīt:

„Dārgā mis Džoinere! Ceru, ka neuzskatīsiet to par nekaunību, ka es rakstu jums par lietām, kuras skar mani, un es zinu arī, ka jūs cienīsiet manu noslēpumu. Vārdu sakot, es kaut ko nesaprotu. Pirms jūsu parādīšanās uz skatuves es biju saderināta ar seru Ričardu Holovelu — tagad mēs esam atsvešinājušies kādas ģimenes lietas dēl, kura jūs neinteresētu. Pēdējā laikā jūs esat bieži redzēta kopā ar viņu, un ļaudis melš visādas valodas, taujā, kas jūs esat, no kurienes nākat, kas jūsu piederīgie. Taču tas mani…"

Viņa apstājās, lai pāršķirtu aprakstīto lapu.

… skar mazāk nekā manas pašas izredzes uz laimi. Es mīlu Diku un viņš mīl mani, kaut arī pašreiz mēs gandrīz viens ar otru nerunājam. Vai es varētu griezties pie jūsu augstsirdības un lūgt jūs sagādāt mums iespēju draudzības atjaunošanai?"

Viņa beidza lasīt un ielika vēstuli atpakaļ somiņā.

..Nedomāju, ka tas būtu neprātīgs lūgums," Diāna vēsi sacīja.

„Lai es nostumtu sevi pie malas?" Hopa mierīgi jautāja. „Bet kādēļ? Jums pašai ir višas vajadzīgās izdevības, un vai jūs neprasāt pārāk daudz?"

Diāna domīgi kodīja lūpu.

„Varbūt. Vēstule ir muļķīga, bet es biju uztraukta. Protams, tas, ka jūs esat draugi, vēl nenozīmē, ka jūs mīlat viņu "

Hopa pakratīja galvu.

„Es par to nerunāju. Es tikai gribēju jautāt, vai jūs nepārspīlējat manas ziedošanās spējas?"

Diāna samiedza acis.

„Jūs gribat teikt, ka viņu mīlat?"

Hopa Džoincre palocīja galvu.

„Jā gan," viņa sacīja, nenolaizdama acis.

Atzīšanās Diānai aizrāva elpu, un tikai pēc brīža viņa atguva valodu.

„Cil< aizgrābjoši!" viņa sacīja, bet Hopa Džoinere palika nejūtīga pret zobgalību. „Es domāju, ka mans prātīgais lūgums nekaitēs jūsu —" viņa domīgi stomījās, — „jūsu patmīlīgajiem nolūkiem?"

„Vai tas ir tik patmīlīgi?" Hopa jautāja. „Mīlēt un cienīt Diku Holovelu?"

Diāna savaldījās. Viņa nebija cerējusi kaut ko panākt ar savu vēstuli; īstenībā viņa to bija rakstījusi, paklausīdama pēkšņam untumam. Varbūt viņa bija gribējusi sagādāt nepatikšanas Dikam

Holovelam. Bet tagad jaunavas mirdzošais daiļums, uzticība mīlai viņai likās kā izaicinājums — un Diānu bija bīstami izaicināt.

jocīgi, ka tajā brīdī atdzīvojās viss izgaisušais rūgtums, uzliesmoja izdzisušās dusmu ogles, kuras bija kvēlojušas sarkanās ugunīs pirms četriem gadiem. Hopa redzēja, ka Diānas zobi bija sakosti pat smaidā.

„Es jums ko parādīšu."

Balss, kas to teica, likās savāda pat Diānai, taču tā bija viņas pašas. Viņa uz dažiem mirkļiem atstāja istabu un atgriezās, turēdama pirkstos mazu ādas kastīti. Paspiežot atsperīti, vāciņš atvērās un atklāja gredzenu ar trīs lieliem zaigojošiem dimantiem. Diāna izņēma gredzenu un iespieda Hopai rokās.

„Lūdzu, izlasiet, kas tur rakstīts."

Jaunava mehāniski paklausīja, kaut nebūt nebija sevišķi ziņkārīga. Tur bija iegravēts: „Diks Diānai, 1922."

Hopa pasniedza gredzenu sievietei atpakaļ.

„Nu?" Diāna jautāja.

,.Saderināšanās gredzens?"

Diāna palocīja galvu. Hopa viņu uzlūkoja neizpratnē.

„Vai tas tiešām maina apstākļus?" viņa jautāja. „Vai tas būtu pārliecinošāks arguments nekā līdzšinējie, ka man nav jāsatiekas ar Ričardu Holovelu? Es zinu, ka jūs bijāt ar viņu saderināta; viņš man stāstīja — vismaz stāstīja, ka bijis ar kādu saderināts. Daudzi cilvēki ir bijuši vairākas reizes saderināti. Tiešām, mis Mārtiņ, cs nezinu, vai mani uzskati ir samaitāti vai ārkārtīgi veselīgi, bet es šaubos, ka es vairīšos no Ričarda Holovela."

„Es ceru, jūs darīsiet, kā jums patiks." Diānas balss bija dzēlīgi asa. „Liekas, ka tas ir gaumes un labas audzināšanas jautājums. Jūs nevarat gribēt, lai es domāju jūsu vietā."

Viņas acis kavējās pie Hopas somiņas.

„Varbūt bija neapdomīgi rakstīt šādu vēstuli," viņa sacīja un izstiepa roku. „Vai es varu to dabūt atpakaļ?"

Viņu acis atkal sastapās, tad Hopa atvēra somiņu, izņēma vēstuli, saplēsa četros gabalos un uzlika uz galda. Palocīdama galvu, viņa apgriezās un atstāja istabu tik negaidīti, ka ziņkārīgā Dombreta, kura bija pieplakusi ar ausi pie atslēgas cauruma, durvīm atveroties, gandrīz iekrita istabā.

Diana piegaja pie loga, lai vēlreiz uzmestu skatienu aizejošajai Hopai, bet viņai nelaimējās.

„Kādēļ gan- ?"

Diāna Martina brīnījās pati par sevi; viņa nevarēja izskaidrot pati savas rīcības motīvus. Viņa bija atteikusies domāt par Diku jau pirms vairākiem gadiem — viņš vairs nespēlēja lomu viņas dzīvē. Viņa mēģināja atcerēties, kādēļ bija rakstījusi vēstuli. Diānas Mārtinas slēdzieni daudzreiz noveda viņu pie aplamībām, starp kurām viena bija liela. Viņai nepatika domāt par vēstuli. Viņa bija to rakstījusi, nešaubīdamās, ka Hopa to parādīs Dikam, un cerēdama, ka sagaidīs no viņa kādu brāzmainu rakstu, uz kādiem viņš bija spējīgs; viņa, protams, nebija gaidījusi, ka ieraudzīs savā smalkajā zālē jaunavu, kuras daiļums bija tik mierīgs un izaicinošs.

Viņa lakoja uzminēt sava uztraukuma iemeslus, kad ienāca Dombreta pieteikt apmeklētāju, kurš sekoja tai pēdās. Diāna sēdēja uz loga platā sēdekļa, no kurienes pavērās skats uz Kērsona ielu, rokas salikusi, vienu balto pirkstiņu pie lūpām; un tagad viņa pētoši un nosodoši uzlūkoja viesa nodriskāto uzvalku un saīgušo seju. Viņa nogaidīja, kamēr durvis aiz Dombretas aizvērās, un jautāja:

„ Kādēļ?"

„Kādēl?" viņš skarbi atjautāja.

„Kādēl šāda vispārēja nolaidība?"

Greiams Holovels paskatījās uz savu netīro apģērbu un ņirdzīgi teica:

„Es aizmirsu pārģērbties."

Viņa lēni palocīja galvu.

„Tad tu esi bijis apciemot Ričardu, un vai tavas lielās nabadzības acīmredzamība darīja vajadzīgo iespaidu?"

Greiams nometās uz lielās kušetes, izņēma no kabatas papīra cigarešu paciņu un aizsmēķēja, nekā neatbildējis.

„Vai ir kāds sevišķs iemesls, kādēļ tev vajadzēja rādīties arī uz Kērsona ielas ka putnu biedēklim — mani tas vismaz neiespaido."

„Arī viņu tas neiespaidoja," Greiams sacīja, izpūšot dūmus pret griestiem un vērojot, kā tie izklīst. „Viņš man iedeva sasodītu piecdesmitnieku. Es gandrīz gribēju sviest to viņam atpakaļ acis."

„Bet to nedarīji," viņa sacīja.

Greiams jau sen vairs neuztraucās par sarkasmu Diānas valodā; sarkasms iederējās viņas garīgajā un morālajā būtībā. Kādreiz bija laiks, kad šis vioas vieglās zobgalības sadusmoja Grciamu līdz ārprātam. Bet tas bija jau sen.

„Man šķiet," viņa domīgi sacīja, „tu cerēji, ka viņš tev dos tādu naudu, kādu tu prasīsi, lai tikai tiktu no tevis vaļā,un viņš, protams, to nedarīja. Es vēlētos, kaut tu pazītu Diku tik labi kā cs."

„Es viņu pazīstu pārāk labi," Greiams norūca. ..Farizejiskais cūka!"

Diāna labu bridi vilcinājās, un viņas baltie zobi košļāja apakšlūpu.

«Farizejiskais? Nē! Diks nav farizejs. Es domāju, mani viņš nepieminēja?"

,.Viņš sacīja, ka negrib par tevi neko dzirdēt — ja tas tevi var apmierināt."

Viņa pamāja ar galvu.

„Tas nozīmē, kā tu ievadīji sarunu."

„Viņam ir cita meitene," Greiams pārtrauca. „Un viņa ir skaistule! Es redzēju viņus jūsmojam nāvessoda vietā."

Diāna nelikās par to interesējamies, un Greiams, aplūkodams istabu, domāja par jautājumu, ar kuru būtu griezies pie viņas jau viņnakt, ja nebūtu trūcis drosmes, jo viņš juta it kā bijību pret šo sievieti.

„Tev ir skaists miteklis, Diāna. Neesmu sevišķi ziņkārīgs, bet cs nesaprotu, kā tas panākts. Ja es pareizi atceros, tu dzīvoji mēbelētās istabās, kad es aizgāju. Es ievēroju tavu adreses maiņu, bet šī greznība ir tiešām pārsteidzoša."

Viņš zināja, ka Diānai gada ienākums ir tikai dažus simtus liels, tā pietiktu tikai īres samaksai par šo dzīvokli. Viņa arī rakstīja, bija teicamās attiecībās ar Flītielu, bet viņas iedzimtais laiskums padarīja šo ienākumu avotu loti trūcīgu. Diāna mazliet rūgti pasmaidīja.

„Tu baidies no visļaunākā? Velti. Esmu jau čaklāka. Vai esi dzirdējis par Kišlastānas princi?"

Viņš pakratīja galvu.

„Neesi?" Viņa ar plašu žestu norādīja uz istabu.

„Skati viņa devību!"

Viņa smējās par mulsumu Greiama sejā.

„Esmu viņa preses aģente," viņa vēsi sacīja.

„Tas gan neliekas augstas šķiras darbs, bet man tas devis gandrīz četrus tūkstošus gadā, un es domāju, ka esmu savu algu nopelnījusi. Princim ir savi iebildumi pret pasauli un sevišķi pret valdību. Kolijs Voringtons pirms diviem gadiem mani ar viņu iepazīstināja. Man šķiet, Kolijs bija mēģinājis kāst mūsu draugu, bet bez panākumiem, tādēļ iedomājās mani izmantot sev par sabiedroto. Protams, es biju ļoti uzmanīga pret viņa ekselenci, un nepagāja ilgs laiks, kad biju jau atradusi šķirbu viņa zelta skapi. Viņš zaudēja divus šāvienus "

„Ko zaudēja?" apmulsinātais Greiams jautāja.

„Divus šāvienus," viņa atkārtoja. „Franču gubernators bija vēlējis mūsu draugu apsveikt ar deviņām zalvēm, bet bija noticis skandāls, pēc kura šāvienu skaitu samazināja uz septiņiem. Tev liksies smieklīgi, ka tāda lieta var ķerties pie sirds pieaugušam cilvēkam, bet Indijā to atzīst par ļoti svarīgu."

„Vai viņš ir precējies?" Greiams neuzticīgi jautāja.

„DeviņkārtIgi," viņa mierīgi atbildēja. „Es neesmu redzējusi nevienu no viņa sievām; tās tur stingrā noslēgtībā. Es tiešām esmu bijusi viņam loti noderīga — es ieinteresēju mūsu sūtni Parīzē, rakstīju vai iedvesmoju neskaitāmus rakstus par viņu."

Greiams neuzticīgi viņu uzlūkoja, knaibīdams zodu. Diāna smējās.

Diānas izturēšanās nebija draudzīga; viņš to juta. Viņš iesvieda cigāru kamīnā un nolādējās.

„Es iešu mājās un pārģērbšos," viņš pieceļoties norūca. „Un es nevaru teikt, ka šis preses aģentes darbs man patiktu, Diāna."

„Diezin vai tas laupīs man miegu," viņa dzestri atbildēja. „Domāju, tu saproti, ka man vairs nav to četrsimt mārciņu gadā,kas man reiz bija. Kādā neprātīga optimisma brīdī es aizdevu savu kapitālu jaunam kungam, kuram bija lieliski plāni, kā ātri un negaidīti tikt pie bagātības. Es pazaudēju teicamu līgavaini."

Viņas runas izteiksme bija rotaļīga, bet vārdos slēpās žults, un Greiams apmulsa.

„Tu dabūsi visu to atpakaļ. Nākošā dzimšanas dienā man būs divdesmit tūkstoši "

„Tā tu sacīji arī senāk," Diāna viņu izsmēja, „un tavas mātes testaments arī to apliecina! Diemžēl tu esi jau ieķīlājis šo mantojumu! To es izdibināju pēc tavas apcietināšanas." Pēkšņi viņas balss pārvērtās: „Ej mājās, pārģērbies pieklājīgā uzvalkā un esi atpakaļ pulksten vienos." Viņa paskatījās dārgakmeņiem izgreznotā rokas pulkstenī. „Tev nav daudz laika, steidzies! Es gaidu Koliju. Ja viņš tevi še neatradīs, viņš domās, ka esmu viņam melojusi."

Viņa pavadīja Greiamu līdz durvīm un aizvēra tās mazliet par ātru. Tad atgulās atkal uz kušetes un nepaguva iedziļināties jaunāko noveļu lasīšanā, kad pieteica Koliju.

Kolijs Voringtons bija ārkārtīgi tievs cilvēks ar šauru galvu, kuru sedza dzelteni, reti mati — tik reti, ka nevarēja apslēpt pliko pakausi. Viņa seja bija gara un izvagota. Viņš atstāja nelaikā novecojuša cilvēka iespaidu. Daži viņu sauca par izšķērdīgu un brīnījās, no kurienes viņam nāk nauda.

Londonā, Ņujorkā — īstenībā katrā sabiedrības centrā uz zemeslodes — ir cilvēki, kuri visu ļaužu darīšanas padara par savām. Sevišķi to laužu, kuru vārdi atrodami augstākajai sabiedrībai veltītos sējumos.

Kolijs pazina visus, varēja bez rokasgrāmatas uzskaitīt viņu titulus, pateikt, kas bija viņu mātes un citi radi līdz visattālākajiem brālēniem, kamēr vien šie attālie brālēni piederēja pie dižajiem. Viņš zināja viņu ienākumus, zināja, kādā stāvoklī ir viņu īpašumi.

„… Lilija Bēncrleja savā rolsā — kāds ēģiptes sūtniecības darbinieks viņai to deva. Tur vecā lēdija Venerija, tā dzer kā zivs, bet viņai ir pusmiljons; viņas brāļadēls Džeks Vodsers to mantos, kad viņa izdzisīs; viņš apprecēja Mildredu Pērslovu — meiteni, kura aizbēga ar Leju Kastolu, lorda Menscma dēlu…"

Launvēlīgi [audis melsa, ka Kolijs savu talantu izlietojot kā pelņas avotu. „Blēžu sugas ar blēža prātu" — tā viņu diezgan atjautīgi bija raksturojis kāds lords. Pedoka klubā bija norisinājies skandāls — kāršu galda ķilda. Kolijs bija mierīgi nogājis malā. Viņš bija iepīts Torkintona naudas izspiešanas lietā un uzskatīja par labāku pa izmeklēšanas laiku padzīvot uz laukiem. Viņa vārdu tiesā nepieminēja, bet, kad kāds advokāts sacīja: „Man liekas, par i>o draudu vēstuļu rakstīšanu zināja arī kāda cita persona!", tad visi zināja, kas bija šī persona.

Tāds vīrs bija Kolijs Voringtons, kurš sarauktu pieri ienāca viesistabā un apstājās, drūmi vērodams Diānu.

„Hallo, Diāna!"

Apsveicienā nebija sevišķas sajūsmas.

„Sēstieties un nerauciet pieri!"

„Kur Grciams?" viņš jautāja.

„Aizgāja mājās pārģērbties."

Kolijs uzmanīgi nosēdās uz krēsla malas un uzmanīgi pavilka augšup smalki izgludinātās bikses, atklājot balta zīda zeķes virs spīdošām laka kurpēm.

„Jūs esat mulke, ka ielaižaties darīšanās ar Greiamu — jums viņa slava zināma."

„Viņam zināma jūsu slava," Diāna atbildēja pasmīnot, „un man šķiet, ka jūsu ieskati, kas būtu vai nebūtu vēlams biedrs, savā ziņā saskan ar Grciama ieskatiem, izņemot to, ka viņš jūs atzīst par cilvēku, ar kuru pieklājīga sieviete nerādītos sabiedrībā."

Kolijs kaut ko noņurdēja savā nodabā.

„Nelādieties, nemaitājiet savu garastāvokli; man jums kas jājautā. Jūs esat enciklopēdija, Kolij, un es vēl nekad neesmu smēlusi no jums ziņas. Kas ir Hopa Džoinere?"

Kolija kaislība bija pietiekoši stipra, lai iznīcinātu slikto garastāvokli.

„Hopa Džoinere?" viņš atkārtoja. „Tā ir meitene, kurai ir liels dzīvoklis Dcvonšīras namā,'vai ne? Viņai ir divi automobiļi, viens rolss un viens liels jenkijs. Naudas podi. Un viņa ir Dika Holovela draugs…"

„Es visu to zinu," Diāna nepacietīgi sacīja, „bct kas viņa ir?"

Kolijs pakratīja galvu.

„Es nezinu. Viņa atbrauca no nezināmas zemes. Gāja labā skolā. Jocīgi, ka jūs par viņu interesējaties! Esmu par viņu runājis tikai viendien ar gvardu Bobiju Longfelovu- "

„Es nezināju, ka jūs esat viņa draugs," Diāna pārtrauca.

„Es neesmu," Kolijs vaļsirdīgi atzinās, „bet arī ienaidnieki kādreiz sarunājas. Viņa ir bārene; viņas tēvs bija čīlietis un atstāja viņai lielu bagātību. To pārvalda firma „Roks un Mortijs", un, kādēļ šai firmai uzticēta tāda īpašuma pārvaldīšana, Dievs vien zina."

Diānai firmas vārds bija svešs, un Kolijs turpināja savus paskaidrojumus.

„Tie ir krimināladvokāti, paši gandrīz blēži, bet viņi piedalās gandrīz visās lielās prāvās. Ja kāds iekuļas ķezā, tad jāgriežas tikai pie viņiem."

„Kāds ir Hopas Džoineres dzīvesstāsts?" Diāna jautāja, pārtraukdama interesanto advokātu biogrāfiju.

„Lai velns mani rauj, ja es to zinu." Kolijs kasīja savu plāni segto galvu. „Viņa mēdza uzturēties Monksčēzā, Bārkširā. Tā ir jauka veca māja, vēl no nelaiķa Henrija laikiem…"

„Dieva dēļ, nerunājiet ar mani par arhitektūru!" Diāna iesaucās.

„Lai būtu, kā būdams, viņa mēdza tur dzīvot," Kolijs turpināja. „Viņa bija kāda mistera Holcta gādībā. Tas ir vecs dižciltīgs kungs. Man šķiet, viņa tur būs dzīvojusi vairākus gadus. Holets lielāko laika dalu uzturējās Amerikā un meitene dzīvoja saimnieces ziņā. No Monksčēzas viņa aizgāja uz skolu un no skolas uz Parīzi — pabeigt izglītību. Naudas viņai vienmēr bijis diezgan! „Roks un Mortijs" izraudzījās viņai tagadējo dzīvokli. Tas ir viss, ko es zinu. Kādēļ jūs tik ļoti interesējaties par šo jaunavu?"

Diāna izpūta garu dūmu spirāli, tad atbildēja.

„Es interesējos," viņa sacīja, „tādēl, ka šī jaunā apburošā lēdija ir prātīgi jānogādā nost no ceļa."

Kolijs viņu uzlūkoja izbrīnā, tad pasmīnēja.

„Viņa drīz būs iznīcības varā, mana dārgā, jo Londonā ir kāds cilvēks, kurš viņas dēļ prātu zaudējis."

„Es zinu," Diāna skarbi pārtrauca. „Diks Holovels."

„Diks Holovels!" Kolijs smējās. „Viņu gan es nedomāju."

Tagad bija Diānas reize brīnīties.

„Kas tad būtu Hopā iemīlējies?"

Kolijam patika būt teatrālam.

„Mūsu meistars un draugs, viņa ekselence Kišlastānas princis."

„Princis!" Diāna neticēja; viņa domāja, ka Kolijs pļāpā niekus.

„Bet viņš taču Hopu Džoineri nemaz nepazīst," viņa sacīja.

Kolijs pamāja ar galvu.

„Viņš ir to redzējis, mana dārgā, un redzēt nozīmē iemīlēties, kā dzejnieki saka. Viņš katru dienu iet uz Rovu, vēro kā jaunava airē; maksā ļaudīm par izziņām, uz kādu teātri viņa nodomājusi iet; domā par viņu gandrīz tikpat daudz kā par saviem šāvieniem un savu ceturtdaljūdzes garo pērļu virkni. Un šovakar viņš ar Hopu Džoineri satiksies."

„Šovakar? Savās viesībās?" Diāna ātri jautāja.

Kolijs pamāja ar galvu.

„Viesības sarīkotas tikai, lai Riki varētu satikt savu dievību. Viņš ienīst angļus, un viņam neienāktu ne prātā viņu dēļ pūlēties. Viņš ieinteresēja Hopu par Austrumu sieviešu biedrību. Šīs biedrības mērķis ir glābt māsas no daudzsievības šausmām. Ar katru meiteni, ar kuru vien gribat, ir viegli iepazīties."

Diāna piecēlās un lēni staigāja pa istabu, rokas salikusi uz muguras.

„Viņš man neko nav teicis," viņa ierunājās.

„Kādēļ lai viņš to būtu darījis?" Kolijs sacīja, stiepdams vārdus. „Galu galā, ļaudis mīlestības lietās nemēdz prasīt padomus preses aģentiem."

„Jūs esat rupjš," Diāna sacīja.

Viņa devās uz durvīm, gribēdama iet guļamistabā pēc kabatlakata. Nospiedusi kloķi un atgrūdusi durvis, viņa izbrīnā sastinga-

Aiz durvīm stāvēja drukna pusmūža sieviete, lielu un platu seju, enerģisku degunu un mazām acīm, kuras jautri mirkšķinājās.

„Kas — kas jūs esat?" Diāna izdvesa.

„Labrīt, kundze. Mani sauc Olorbija."

Viņa kaut ko meklēja savā somā, izņēma lielu karti un iedeva to Diānai, kura bija pārāk apmulsusi, lai aplūkotu to.

„Man ir kalpotāju apgādāšanas birojs. Katrā laikā, kad jums vajadzīga kalpone vai ķēkša, es būšu priecīga, ja jūs man piezvanīsiet. Trīs — septiņi — deviņi — četri…"

„Kā jūs tikāt iekšā?" Diāna jautāja, un viņā pamodās dusmas. „Kā jūs iedrošināties bez atļaujas ienākt svešā dzīvoklī?"

Viņa pavērās visapkārt un ar acīm meklēja Dombretu.

„Tā ir tikai mana vaina," Olorbija kundze pazemīgi sacīja. „Durvis bija vaļā, manu klaudzienu neviens nedzirdēja, un cs gāju iekšā. Katrā laikā, kad jums vajadzīgas kalpones…"

,,Man nevajag kalpoņu un nevajag arī jūs!" Diāna norādīja uz ārdurvīm, un Olorbija kundze, nebūt nejuzdamās apkaunota, izmetās ārā tik strauji, ko nevarētu gaidīt viņas vecumā. Diana aizcirta durvis un atgriezās pie Kolija.

„Kas tas bija par traucējumu?" viņš laiski jautāja.

„Kāda sasodīta kalpoņu aģente!"

Diana nikni skandināja zvanu, un pēc brīža ienāca Dombreta.

„Kā jūs drīkstējāt atstāt durvis vaļā?"

„Bet es neesmu to darījusi, kundze," kalpone taisnojās.

„Nemelojiet!" Diāna uzkliedza. Jūs atstājāt gan durvis vaļā, un kāda sasodīta sieviete bija ievazājusies iekšā — dievs zina, cik ilgi viņa bija gaidījusi…"

Greiama ierašanās pārtrauca Dombretas nopratināšanu. Diāna aizmirsa uzbāzīgo aģenti un pa visu azaida laiku iztirzāja jautājumu par Kišlastānas princi un viņa vājību pret skaistiem nieciņiem, nedzīviem un dzīviem.

3. nodaļa

Bija ļaudis, kuri domāja, ka viņa ekselencei Kišlastānas princim trūkst vairāk nekā tikai apdomības un sajēgas. Viņš bija garš, tievs, raksturīgiem austrumnieka vaibstiem. Viņš bija nežēlastībā ne vien pie franču valdības, bet viņu ārkārtīgi necieta arī Indijas valdība. Viņš bija Francijas pavalstnieks, bet viņam bija mantoti īpašumi arī Anglijas Indijā.

„Riki", kā princis bija iesaukts, ieradās Londonā ar sašutumu dvēselē. Viņa milzīgā bagātība atrada daudz līdzjutēju tajā sabiedrības slānī, kurš iedzimto valdniekiem piedod visādas savādības.

Viņa rīkotajās dinejās bija greznība un pārpilnība. Tiesa, tajās nepiedalījās Ārlietu ministrijas oficiālās personas, bet svinīgākos gadījumos Ārlietu ministrija tomēr bija netieši reprezentēta.

Diks -Holovels saņēma ielūguma karti uz viņa ekselences rīkotajām viesībām. Četrus bērnības gadus Diks bija dzīvojis Indijā, iepazinies ar Indostānu un iemīļojis turienes valodu. Viņš kalpoja par adjutantu pie Bengālijas ģenerālgubernatora, kad tēva nāve viņam lika pārrasties dzimtenē.

Diks iegāja Bobija Longfelova istabā un atrada slaiko jaunekli

atzvčlušos dziļā sēdeklī un nogrimušu sporta laikraksta lasīšanā.

„Augstais Dievs! Tu, nabaga dvēsele!" Bobijs iesaucās, izlasījis karti. „Bet tu taču negribēsi, lai es atkal satiekos ar šo trako velnu?"

Diks smaidīja.

„Nezinu, kādēļ tu viņu dēvē par traku. Bet es domāju, ka tas botu jauki, ja tu nāktu līdzi. Citādi es aiz garlaicības nobeigšos."

„Protams, viņš nav prātīgs," Bobijs smējās. „Tikko es biju spēris kāju šajā cietoksnī, man lika parādīt viņam dārglietu palātu. Man bija jākāpj augšā pa tām ērmīgajām trepēm un jārāda karaļu dārglietas — īstenībā tas nebija nemaz ļauni, jo es pats tās vēl nekad nebiju redzējis."

„Bet kādēļ tu viņu dēvē par traku?" Diks jautāja.

Bobijs sparīgi palocīja galvu.

„Viņš ir jucis uz dārglietām. Es viņu nevarēju dabūt prom no kroņa. Viņš turējās pie restēm un gribēja to ar acīm aprit. Viņš teica ko interesantu otram indietim, bet cs nevarēju saprast. Viņš runāja hindi valodā. Žēl, ka tevis nebija, Dik. Kāds no prinča ļaudīm man stāstīja, ka viņš esot jucis uz dimantiem, ka viņam Kišlastānā kādā istabā esot dārgakmeņi, kurus nevarētu nopirkt ne par desmit miljoniem sterliņu mārciņu. Kad viņš iznāca no dārglietu torņa, viņš bija tik uztraukts, ka tikko varēja noturēties kājās. Viņš gribēja man dot piemiņai pērļu auskarus, bet es viņam sacīju: „Dārgais radža, es esmu atteicies no auskaru valkāšanas — jau daudzus gadus tie nav vairs modē."

Diks klusu smējās.

„Tomēr tu būsi lāga zēns, ja nāksi šovakar līdzi uz Arida māju," viņš sacīja. „Man jābūt pieklājīgam pret viņa ekselenci, bet man nevajadzēs tur palikt ilgāk par pusstundu."

Bobijs nopūtās, nosvieda laikrakstu uz tuvākā sēdekļa un piecēlās visā savā garajā augumā.

„Vai man jāizrotājas ar pērļu virkni vai ar rubīna gredzenu?" viņš ņirdzīgi jautāja. „Un es šodien esmu norunājis iet uz teātri ar vienu no saldākajām meitenēm- "

„Tu varēsi arī iet," Diks sacīja. „Mēs nepaliksim pie prinča ilgāk par pusstundu."

Kad viņi nonāca pie prinča mājas, uz platajām trepēm, kuras veda uz pirmo stāvu, jau pulcējās grezns, lēni uz priekšu slīdošs pūlis. Visi Londonas „gandrīz lielie" bija tur sanākuši: parlamenta locekļi, ārpus kabineta ministri, lēdijas, kuras ieradās visur, izņemot galmu, vecīgi Indijas virsnieki, kāds žurnālists, kāds rakstnieks.

„Tur ir Diāna Mārtiņa," Bobijs pēkšņi iesaucās, un Diks, paskatījies augšup, ieraudzīja viņu trepju galā sarunājamies ar Koliju Voringtonu. Kad Diks viņai gāja garām, viņa to apveltīja ar smaidu un ar vēsu galvas mājienu.

„Tas ir necerēts prieks, Dik," viņa apvaldīti sacīja. Dikam bija grūti ticēt, ka viņš kādreiz bijis saderināts ar šo mierīgo un skaisto sievieti un ka viņu šķiršanās reiz bijusi viņa traģēdija. Diks varēja sastapties ar viņu bez apmulsuma, varēja pat viņu apbrīnot, jo nefrīta krāsas ģērbā, smaragda krellēm ap kaklu, ar nevainojamo ādu un tumšajām acīm viņa tiešām bija skaista.

„Vai neesat vēl apprecējies?" viņa smaidīdama jautāja.

„Vēl ne," Diks nopietni atbildēja.

„Kāds mazs putniņš man pačukstēja, ka jūs esot nodomājis —

_ >t

Jūsu mazais putniņš šoreiz teicis patiesību," Diks atbildēja viņas izaicinājumam.

„Cik brīnišķi!" viņa nomurmināja, un nākošajā mirklī viņi bija izšķirti, jo Diks virzījās uz zāli, kur viņa ekselence pieņēma savus viesus.

Viņi izspraucās cauri laužu žogam pie durvīm, un Diks apstājās mēmā pārsteigumā. Istabas vidū stāvēja radža ametista krāsas zīda tērpā, platu sudraba jostu ap viduci, pērļu virknēm ap kaklu. Bet Diku neapstulbināja austrumnieka greznums.

Ar princi runāja maiga meitene baltā ģērbā. Viņa stāvēja ar muguru pret Diku, bet viņš to tūdaļ pazina.

„Augstais Dievs!" Bobijs izdvesa. „Tā ir tava Hopa, vai ne?"

„Es nezinu, ko tu domā, teikdams „tava Hopa". Diks sacīja nevajadzīgā sašutumā. „Tā ir mis Džoinere, man šķiet."

Tobrīd jaunava atskatījās un ar smaidu sveicināja Diku, kurš tuvojās, lai pagodinātu indieti ar savu stīvo paklanīšanos.

„Tas ir jauki, ka jūs atnācāt, ser Ričard," princis eleganti sacīja, laiski vērodams Diku no savu smago acu plakstiņu ēnas. „Es cerēju jus sastapt, kad biju tornī, bet man nelaimējās. Vai pazīstat mis Džoineri?"

Diks uzsmaidīja jaunavai.

,.Veei draugi — jā?" princis sacīja ar aizdomu noskanu balsi.

Pieteica jaunu viesi. Diks atvilka jaunavu no pulcina ap princi, pēdē'am par l»rlu nepatiku.

,,ho gan jū'j darāt šajā peklē?" Diks jautāja, un Hopa klusu smSjās.

„Es esmu viena no augstāko aprindu darbiniecēm; vai jūs to nezinājāt. Dik''" viņa atbildēja. „Esmu austrumu sieviešu kustībā, kaut nevaru teikt, ka visai tālu. Lēdija Sil'orde aicināja mani iestāties viņu komitejā."

E>iks loci labi pazina lēdiju Silfordi kā sievieti ar neparastu sabiedrisku godkārību un ar visai maziem ienākumiem, lai to sekmētu. Viņu uzskatīja par vienu no daudzajiem, kurus bagātais indietis pabalstīja. Dikam nebija šaubu, ka lēdija Silfordc bija Hopu aicinājusi, paklausīdama kādam rīkojumam.Viņš bija mazliet uztraukts, jo zināja par radžas privāto reputāciju.

.,Es necienu šīs tā saucamās kustības," Diks sacīja. „Ir dažas biedrības, kuras dara patiesu darbu, bet Austrumu sieviešu biedrība ir tāda krāpšana, ka pat policija liedz atļauju ziedojumu vākšanai tās labā."

„Es neesmu visai stipri aizrāvusies," Hopa atzinās, kad viņi soļoja uz durvju pusi.

Platā koridorā viņi satikās ar Diānu, un Diana sveicināja Hopu ar pārspīlētu sirsnību, ko varētu attaisnot tikai mūžīga draudzība.

„Tc jau mūsu mazā Hopa!" viņa šķelmīgi sacīja. „Vai še ir jūsu nodoms, Dik?"

Hopa izglāba Diku no nepatīkamās situācijas.

„Es redzēju jūs, kāpdama augšā pa trepēm, bet neatradu izdevību ar jums parunāt, mis Mārtiņ," viņa sacīja. „Es gribēju jums ko nodot."

Viņa atvēra somiņu un izņēma plakanu ādas vācelīti.

„To man atnesa pirms iziešanas no Devonšīras mājas," viņa sacīja. ,.Radžas karte bija pielikta klāt, bet es domāju, ka notikusi kļūdīšanās un ka varbūt jūs varat to izlabot manā vietā."

Diāna nevērīgi paņēma sainīti.

„Es neko par to nezinu," viga teica. „I<as tas ir?"

„Pērļu virkne," jaunava mierīgi sacīja. ,jQs varbūt pateiksiet viņa ekselencei, ka Anglijā dāmai nepieklājas pieņemt dāvanas — pat ne no austrumzemju prinča."

Diks redzēja, ka Diānai vaigi pietvīka nodevīgā sārtumā.

„Kādēl lai es būtu jūsu starpniece?"

„Tādēļ," — Hopa smaidīja — „ka uz radžas kartes, kuru atradīsiet iekšpusē, mana adrese rakstīta ar jūsu roku!"

„Pagaidiet brītiņu!"

Diānas balss bija skarba; viņa izstiepa roku, lai aizturētu Hopu, kura dzīrās doties prom.

„Nesaprotu, kādēļ jūs nevarat pieņemt mazu dāvanu, ja viņa ekselencei labpatikas parādīt jums žēlastību. Galu galā," — viņa viegli paraustīja plecus — Jūs neesat nekāda sevišķā dāma — atvainojiet manu vaļsirdību — vai ne? Es domāju, ka jūsu vārds nav lasāms dižciltīgo radurakstu grāmatās."

„Ne arī Kārlova sarakstā," Hopa vēsi atteica, un Diāna dusmās nosarka.

Diāna palika stāvot ar mākslotu smaidu lūpās un tādu ļaunprātību acīs, kādu Diks tikai reiz senāk bija redzējis.

„Kas tas par Kārlovu?" viņš jautāja, kad bija ārā no pūļa.

„Vai jūs nezināt?" Hopa nevainīgi brīnījās. „Kārlova vārdā saucas kāda liela tirdzniecības aģentūra, kura izsniedz saviem klientiem slepenus sarakstus ar visu to cilvēku vārdiem, kuri Anglijā, un sevišķi Londonā, nodarbojas ar smalku krāpšanu un ir bijuši sakaros ar noziedzniekiem. Ari es esmu šīs aģentūras kliente."

„Cik savāda meitene jūs esat!"

„Ticšām?" viņa smaidīja, kaut viņai nekad dzīvē nebija tik maz gribējies smaidīt. „Es arī esmu diezgan dīvainā stāvoklī."

Viņa atraidīja Dika pavadonību un brauca mājās viena. Viņas domas bija satrauktas. Diāna Mārtiņa bija aizskārusi to sāpīgo jautājumu, kas Hopu mocīja jau piecus gadus.

Viņa nebija „nekas" — Diāna bija sacījusi patiesību. Izņemot faktu, ka viņas vecāki bija miruši, ka viņai bija kapitāls Dienvidamerikā un ka ik gada ceturkšņa pirmajā dienā viņas bankā iemaksāja karaliskas naudas summas kāda advokātu firma, kura, kā pat viņai bija zināms, apkalpoja visēnainākos ļaudis.

Viņa nekad nebija redzējusi pati savu krustāmzlmi, ne ari zināja, kādā zemē viņa ieraudzījusi dienas gaismu. Noslēpumainais misters Holets varētu viņai pastāstīt, bet ar misteru Holetu viņa nekad nebija tikusies. Viņa zināja par misteru Holetu tikai to, ka viņš ir vecīgs vīrs, daudz ceļo un ir zaudējis acu gaismu. Taču viņa mistera Holeta mājā bija dzīvojusi ilgus gadus; bija pavadījusi tur skolas laika brīvdienas; bija baudījusi viņa īpašuma dabas jaukumus, bija jājusi ar viņa zirgiem, baudījusi viņa kalpu laipnību.

Nemiera cilvēks, kas dzīvoja drīz Indijā, drīz Amerikā, drīz Dicnvideiropā, Hopai gandrīz bija kļuvis par visas dzīves mīklainlbas simbolu. Dažreiz viņa to ienīda. Viņš nekad neatbildēja uz viņas vēstulēm, nekad nebija viņai atrakstījis laipnu vārdu. Viņa saņēma dāvanas savā dzimšanas dienā, Ziemassvētkos; ik gadus desmitajā jūnijā viņai pienāca puķes, bet nevienu viņa rokas rakstītu rindiņu viņa nebija redzējusi. Viņa juta, ka tas ir cilvēks, kas dara savu pienākumu mehāniski, bez sirsnības. Viņa bija pārliecināta, ka tā nebija nejaušība, ka viņš atstāja Monksčēzu dienu pirms viņas ierašanās vasaras brīvdienās un atgriezās dažas dienas pēc viņas aiziešanas. Uz viņas vēstulēm atbildēja viņa baņķieris, vecs virs, kurš dzīvoja netīrā kantori Tridnīdielā.

Šovakar, kad kalpone viņu izģērba, viņas domas kavējās pie Monksčēzas un pie mazā skapīša bibliotēkas istabā. Kādreiz pļāpīgā, vecā aukle bija minējusi, ka tur glabājas visi tie noslēpumi, kurus Hopa gribēja izdibināt. Vai tā bija vecās sievas izdoma, lai Hopu uzjautrinātu un mierinātu, vai tiešām tajā skapī-

Reiz bērnībā viņa bija meklējusi skapja atslēgu starp visām atslēgām, kuras varēja atrast. Viena tiešām slēdza skapja durvis, bet tajā brīdī, kad viņa atslēgu apgrieza caurumā, kādas kalpones soju troksnis viņu iztraucēja, un viņa paniski atkal aizslēdza izgriezumiem rotātās ozola durvis. Visus šos gadus viņa glabāja skapja atslēdziņu ādas maciņā, bet tagad izdevība bija jau garām.

Viņa neesot nekas! Diānai Mārtinai bija taisnība. Pirms dažiem mēnešiem šāda zobgalība būtu radījusi tikai smieklus, bet tagad bija iemesls, kādēļ viņa gribēja šo palu iznicināt. Viņa diezgan labi pazina pasauli, lai saprastu, kādas negoda iespējas varēja būt sakarā ar viņas dzimšanu. Viņa zināja, ka bagātnieki kādreiz uztur bērnus, kurus nedrīkst atzīt par saviem. Šādas domas viņai bija jo nepatīkamākas tādēļ, ka Diks bija ienācis viņas dzīvē. Viņa gan varētu stāstīt tam visu — visu, ko zināja — un būt droša par viņa simpātijām. Viņa varētu izzināt par sevi visjaunāko, nebīdamās, ka zaudēs viņa mīlu.

Viņa negulēja, domājot par Monksčēzu un mazo skapīti, un nākošajā pēcpusdienā viņa izšķīrās. Viņai bija arī aizmugurējo durvju atslēga…

4. nodala

Kad nama uzraugs Stimings bija aizbultējis un aizķēdējis uz nakti Monksčēzas lielās durvis, viņš ziņoja savam neieinteresētajam kungam, ka „lietus gāžot kā spaiņiem". Bija lijis visu pēcpusdienu, bet pievakarē lietusgāzes bija jo spējas. Zemākās vietās lietus krājās lielās pelkēs. Tikai grantētā piebraucamā ceļa vidus nebija applūdināts.

Nakts bija melna un draudīga; nakts, kad laucinieki sēdēja zem saviem caurajiem jumtiem un domāja par lāpīšanu vai lādēja muižnieku skopumu.

Stacijas vienjūgs no Vorpletorpas lēni brauca lietū. Vienmuļi klabēja zirga pakavi, skumīgi piebalsojot riteņu čīkstoņai un sēkšanai.

Klaudziens pie loga, un vedējs savilka slapjos grožus, vecās karietes durvis atdarījās, un viegla figūra izkāpa uz ceļa.

Tā bija kāda jaunava, no zoda līdz papēžiem ietinusies spīdošā melnā vaska drānā. Cepure bija uzmaukta gandrīz pār acīm, un viņas seja gandrīz nebija saskatāma spuldzes dzeltenajā gaismā.

„Paldies," viņa sacīja. „Es būšu atpakaļ pēc stundas vai agrāk, ^arbūt jūs varat atrast kādu pajumti, kur uzgaidīt."

Vedējs noliecās, lai runātu, un ūdens strūkliņa notecēja no viņa cepures izlocītās malas.

„Vai jūs neiesiet uz Čēzu, mis? Es varu jūs pievest pie pašām durvīm; jūs izmirksiet cauri slapja."

„Nē, paldies," Hopa steidzīgi atteica. „Ja jūs varētu mani sagaidīt še, es nevēlos — nevēlos uzmodināt visu māju."

Viņa aizsoloja. Vecais zirgs pat nepacēla nokārto galvu, kad viņa pagāja tam garām.

Vārtsarga boda bija tukša, dzelzs vārti mazliet pavērti. Senās dienās, Hopa atcerējās, šeit bija dzīvojis vecais dārznieks, bet tas bija nomiris, kamēr viņa skolojās. Viņa brida pa ūdeni līdz potītēm un priecājās, ka bija attapusies un apāvusi dziļās galošas.

Māju varētu saredzēt, ja vispār būtu kas saredzams, kad viņa gāja garām vārtsarga būdai. Vēlāk viņa to ieraudzīja kā neskaidru masu pret kalnainu fonu. Neredzēja nevienas gaismas. Tātad viņa bija pareizi informēta — misters Holets gāja agri pie miera. Ar nemierīgi pukstošu sirdi viņa nogriezās ap mājas austrumu spārnu.

Viņa bija traka — viņa pati sev to sacīja ik pēc dažiem mirkļiem. Traka, ka gāja uz priekšu, traka, ka izgudroja šo plānu, traka, ka to neatmeta, vēl trakāka, ka apstājās ar atslēgu rokā pie nejiclām durvīm pelēkā efeju apvītā sienā, lai spertu pēdējo soli.

Taču , ja viņai bija stāstīta patiesība, ka aiz mazajām durtiņām ir visu viņas noslēpumu atslēga, tad viņa bija attaisnojama.

Hopa ielika atslēgu caurumā un pagrieza. Durvis ne visai viegli lāvās grūdienam. Viņa izņēma no kabatas elektrisko spuldzīti, apgaismoja šauro akmens koridoru, aizvēra durvis un devās augšup pa trijām trepēm līdz otrām durvīm. Tā pati atslēga, kas slēdza pirmās, slēdza arī šīs durvis. Hopa atradās garā, platā koridorā, kas bija izklāts ar paklāju. Sienmalē stāvēja statujas, krēsli un dīvāni.

Nekas nebija mainījies kopš viņas pēdējās uzturēšanās šeit. Vecas portrejas smagos zelta rāmjos, austās tapetes, kas sedza dalu sienas, gari sarkani aizkari, kuri slēpa austrumu logu — viss viņai bija labi pazīstams!

Šeit lietus troksnis neieskanēja. Hopa dzirdēja lielā, vecā pulksteņa tikšķēšanu priekšistabā. Kaut kur mājā vējš klabināja valīgiL loga rāmi. Dziļi ievilkdama elpu, viņa steidzās uz priekšu pa koridoru, pagriezās pa kreisi un nonāca priekšistabā. Tad apstājās un klausījās, acīm lūkodama ieurbties tumsā. Spocīga gaisma rādīja divus gaurus aizrestotus logus, kuri bija galvenās ieejas sānos. Hopai vajadzēja visa viņas gribasspēka, lai pārietu priekštelpai un klusu nospiestu bibliotēkas durvju rokturi.

Kurējās uguns; liels atzveltnes krēsls aizklāja kamīnu, tomēr varēja redzēt sarkano atblāzmu. Istaba likās tukša. Hopa pazina krēslu un neviļus palocīja galvu. Tajā viņa bija saritinājusies sēdējusi un lasījusi Hentija romānus, kad bija vēl skolas meitene. Un tad viņa pārlaida skatienu visai istabai un ieraudzīja skapi. Viņa sakoda zobus, gandrīz skriešus devās pāri mīkstam paklājam un drebošiem pirkstiem iebāza caurumā atslēdziņu, kuru bija izņēmusi no savas somiņas…

Tukšs! Hopai mute mulsumā atvērās. Paslēptuvē nebija nekā…

Kaut kas lika viņai atskatīties, un viņa gandrīz saļima. No krēsla pacēlās dūmu ripulīši.

„Vai jūs neaizmirsāt aizvērt durvis? Jūtams it kā caurvējš."

Balss bija klusa un nomierinoša.

Hiopa stāvēja, stīvi lūkodamās uz to pusi, no kuras atskanēja balss, tad izmisumā no somiņas izrāva mazu brauniņu.

„Nekustieties!" viņa uzsauca zemā balsī. „Es esmu apbruņota."

No krēsla piecēlās gara, spēcīga auguma cilvēks sirmiem matiem, lielām, tumšām brillēm. Pīpe ļenkuroja viņa zobos. Viņam bija melns uzvalks.

„Nāciet un sēstieties, nāciet tuvāk pie krāsns," viņš sacīja. Jūs būsiet samirkusi."

Hopa vilcinājās, tad lēni tuvojās viņam, drebošā rokā sakrampējusi pistoli.

,.Nekustieties!" viņa gandrīz nepazina pati savu balsi, tad izdzirda sirsnīgus smieklus.

„Man šķiet, jums rokā revolveris vai kas tikpat dramatisks? Tas ir pārāk ļauni! Es nopietni runāju par durvīm: vai jūs neaizmirsāt tās aizvērt? Esmu ļoti jūtīgs pret aukstumu."

Hopa gāja uz durvīm. Tur viņai bija izdevība — vai lai bēg? Dažos mirkļos viņa būtu laukā. Bet vecais kungs bija viņu redzējis; tas būtu ļoti necienīgi aiziet tādā ceļā.

Durvis aizvērusi, viņa atgriezās pie uguns. Vecais kungs atkal sēdēja — pīpi zobos, seju pavērsis pret kvēlošām oglēm.

Jūs ienācāt pa aizmugurējām durvīm, man šķiet? Man būs jāpārmaina atslēga. Sēstieties, lūdzu!"

Hopa vilcinājās.

„Es zināju, ka jūs esat sieviete," viņš turpināja savā maigajā balsi. „Nopratu to, kad dzirdēju jūsu ģērba švīkstoņu, kaut bez šaubām, tas varēja būt ari makintošs. Ko jūs vēlaties?"

Hopa laizīja lūpas; viņas rīkle bija sausa. Viņa divreiz mēģināja runāt un beidzot izdvesa:

„Es ko gribēju… meklēju… kas, es domāju, atrodas šajā istabā. Nekas… vērtīgs… nevienam citam, tikai man. Vai jūs neredzat… nenoskārstat?"

Vecais kungs mierīgi smaidīja.

„Es noskārstu, bet es nevaru redzēt. Es esmu akls."

Viņš sacīja to tik vienkāršā balsi, ka Hopa acumirklī nevarēja saprast šo vārdu svarīgumu.

„Akls?" viņa iesaucās. „Ak, man — man tik žēl."

Taču viņas sirds iegavilējās. Viņš nevarēja redzēt — viņš nepazīs, ja kādreiz atkal redzēs.

„Es tiešām negribēju jūs apzagt," viņa sacīja. „Bet pagājušo vasaru cs — mani piederīgie īrēja šo māju un es biju še kaut ko pametusi, ko negribēju citiem ļaut atrast."

Viņa varēja droši runāt, jo zināja, ka vasaras mēnešos Monksčēza bija izīrēta kādai amerikāņu ģimenei.

„Ak, tad jūs esat no Osbornu dzimtas? Labi, jaunā lēdija, ja jūs varat atrast, ko meklējat, tad ņemiet to. Man žēl, ka jūs izbiedēju."

Hopa paskatījās atpakaļ uz skapja atvērtajām durvīm.

„Tas ir aiznests prom," viņa sacīja. „Un tagad cs iešu — vai drīkstu?"

Vecais kungs piecēlās un gāja pāri istabai, taustīdamies gar mēbelēm. Neklūdīdamics viņš pagriezās pa labi, izgāja caur priekštelpu un nonāca mazajā sānu koridorā. Kādu mirkli viņš stāvēja aiz durvīm, lietum gāžoties pār viņu.

„Labu nakti," viņš sacīja. „Ceru, ka jūs pārāk nesamirksiet." Viņš gaidīja, kamēr izgaisa viņas aizejošo soļu skaņa, tad atslēdza un aizbultēja aizmugurējās durvis un atgriezās bibliotēkā.

Istabā ienācis, viņš uzgrieza elektrisko gaismu un gāja uz savu krēslu pie uguns. Minūtes piecas viņš sēdēja nekustēdamies, drūmi sarauktu pieri, tad lēni piebāza pīpi, aizdedzināja to, uzstūma uz pieres tumšās brilles, paņēma no krēsla avīzi un turpināja lasīšanu, ko aizmugurējo durvju atvēršanas troksnis bija pārtraucis.

„Nabaga Hopa Džoinere!" viņš murmināja starp dūmu izpūtieniem. „Nabaga Hopa Džoinere!"

5. nodala

„Es teikšu jums patiesību," Hopa Džoinere izmisumā sacīja, un Diks Holovels smējās.

„Ceru, ka varēšu to izturēt," viņš sacīja. „Kas jums dara rūpes, mana dārgā?"

Viņš saņēma viņas abas rokas savējās un dažus mirkļus paturēja, pirms viņa tās atvilka.

„Jūs varat nevēlēties mani pazīt, kad būšu jums pastāstījusi," viņa teica. „Vai atceraties, ko Diāna Mārtiņa sacīja par mani?"

„Diāna saka tik daudz par katru cilvēku, ka es nevaru visu paturēt galvā," Diks smaidīdams atbildēja.

„JOs atceraties gan!" viņa sacīja. „Diāna teica, ka es neesmu nekas ."

„Tas ir absurds," Diks sacīja, „jo es jūs loti tverami redzu kā daiļu lēdiju, kura dod man tēju savā smalkajā, greznajā viesistabā. Jūs esat tikpat reāla kā „Ricas" viesnīca, ko redzu pa jūsu logu."

„Neesiet aušīgs," Hopa sacīja. „Viņa gribēja teikt, ka man nav ne dzimtas, ne vecāku, ka es esmu — ak, visšausmīgākais, ko jūs varat iedomāties."

„Bet tas taču nav nekas!" Diks mierīgi atteica.

Šādas iespējamības pieņemšana bez uztraukuma pirmajā mirklī Hopu atviegloja, tad sadusmoja. „Es vēl nezinu, vai es esmu," viņa sacīja. „Tas ir riebīgi, Dik, ka jūs ticat, ka es esmu!"

„Es teicu par jums tikai to, ka esat vismīļākā meitene Dieva pasaulē un ka es jūs precēšu, aiziešu no armijas un dzīvošu laimīgi."

„Esict prātīgs, Dik — lūdzu! Vai jūs neredzat, kādā šausmīgā stāvoklī cs esmu? Es nezinu, kas sūta man naudu, es nezinu nekā par saviem vecākiem, es tiešām — neesmu nekas! Tas viss man bija vienaldzīgs, kamēr jūs nebijāt ienācis manā dzīvē."

2—Tapals

Hopa nogrima domās, saraukusi pieri smalkās krunciņās; te pēkšņi sacīja:

„Es jums ko pastāstīšu." Bez ievada, bez izskaidrošanas vai savas rīcības attaisnošanas viņa stāstīja par savu apmeklējumu Monksčēzā.

Diks klausījās diezgan nopietni, un, kad viņa bija beigusi, viņš sacīja:

„jQs bijāt pārāk pārdroša. Kas ir Holets?"

Viņa pakratīja galvu.

„Es neko nezinu par viņu, izņemot to, ka viņš ir loti bagāts un diezgan vienaldzīgs pret mani. Viņam ir liels īpašums Kentā; taisnību sakot, esmu tur pavadījusi savas bērnības lielāko dalu."

„jQs nekad viņu neesat redzējusi?"

Viņa pakratīja galvu.

„Nekad. Viņš daudz ceļoja; patiesībā viņš bija ārzemēs visu to laiku, kamēr es dzīvoju tur. Es jautāju viņa advokātiem, vai viņš ir man kāda rada, un viņi atbildēja ar sevišķu uzsvaru."

„Viņš nebija?" Diks jautāja.

„It nekāda. Misters Holets pazinis manu māti — man šķiet, tur būs bijis kāds vecs romāns, bet man nekad nav bijis iespējams parunāt ar viņu par šo lietu. Viņš laikam ir mana tēva testamenta kurators, es domāju."

„Vai jūs esat redzējusi šo testamentu?"

Viņa pakratīja galvu.

„Es neesmu neko redzējusi, Dik. Es tikai zinu, ka saņemu milzīgu pensiju. Advokāti man piegādā Kārlova sarakstu."

„Un jums nav nekādu citu radu?"

„Nekādu," viņa mazliet rūgti atbildēja, tad pasmaidīja. Jūs redzat, es neesmu nekas!"

„Man šķiet, jūs saņemsiet no saviem advokātiem vēstuli par mani," viņš smējās. „Ja es pats neesmu nevēlams,tad man ir daži nevēlami radi!"

Diks domāja par saviem nevēlamajiem radiem, kad gāja pa Pikadilli laukumu, un, kad viņš iegriezās cirkā, viņš satikās vaigu vaigā ar savu brāli. Greiams Holovels vairs nebija tas noskrandušais klaidonis, kurš bija Diku apciemojis citadele. Viņš bija moderni tērpts no laka kurpēm līdz pat pelēkajai Hamburgas

cepurei. Pirmajā mirkli Diks bija pārsteigts, tad pasmaidīja un gribēja paiet garām, bet Grciams viou aizturēja.

„Ja tu vari izturēt negodu, ka esi kopā ar cietuma putnu, es gribētu dažus vārdus ar tevi parunāt," viņš vēsi sacīja.

„Tagad ir laiks un vieta," Diks atbildēja, „bet, ja tas ir naudas lietā "

Greiama lūpas savilkās smīnā.

„Tu domā tikai par naudu," vioš sacīja. „Nē, es gribu runāt ar tevi par Diānu."

Smaids nozuda no Dika Holovela sejas.

„Tas ir vēl neauglīgāks temats," viņš iesāka.

„Viņa grib būt draudzīga, tas ir viss," Greiams sacīja. „Nav nekādas jēgas turpināt naidu. Vai tad tu nekad nevarēsi piedot, ka viņa kādu citu labāk ieredzēja nekā tevi?"

„Ja es to vispār atceros," Diks atcirta, „tad tā ir vienīgā lieta, par ko cs viņai esmu pateicīgs."

Viņš paskatījās pulksteni.

„Baidos, ka nevaru tev ziedot vairāk laika, Greiam, pēc piecām minūtēm man jāsatiek kāds draugs. Bet tu vari pateikt Diānai, ka man nav dusmu. Es tikai negribu ar viņu satikties; ne tādēļ, ka viņa manī modinātu nelaimības sajūtu, bet tādēļ, ka viņu turu par nodevīgu, divkosīgu un neuzticamu."

To teicis un pamājis ar galvu, viņš pagāja garām, un Greiams, nostājies sānejā, noskatījās, kā Diks pārgāja pār ceļu un nozuda pūlī.

Diāna sagaidīja Greiamu savā viesistabā un ar sievietes aso instinktu nojauta, ka abi brāli satikušies.

„Viņš bija kā arvien pašapzinīgs," Greiams norūca, atlaizdamies ērtā sēdeklī un meklēdams kabatās papirosu maku. „Viņš ir tev piedevis, bet negrib ar tevi ielaisties darīšanās."

„Ko tad tu gaidīji?"

„Es domāju, ka būtu ērtāk, ja mēs atkal turētos kopā. Bet tas puisis ir stūrgalvīgs."

Diāna stāvēja un lūkojās uz Greiamu, pielikusi pirkstu pie lūpām, ar kājas purnu viegli sitot takti.

2-

„Tu esi mulkis," viņa sacīja. „Vai tu runāji ar viņu par kabatas naudu?"

35

Grciams skarbi iesmējās.

„Kabatas naudu? Nē, viņš noraidīja šādu iespēju. Turklāt, ja Trēns tiešām grib man darbu dot, tad naudas būs diezgan un drošība arī."

Diāna domīgi kodīja lūpu.

„I<as tas būs par darbu?" viņa jautāja.

„Kā, velns, lai es to zinu?" Greiams bija uztraukts. „Trēns nesaka pa telefonu, kādam darbam tu esi vajadzīgs. Es nekad neesmu pie viņa strādājis. Vai tu esi, Diāna?"

Diāna izvairījās no atbildes.

„Viņš ir loti devīgs," viņa apliecināja, „un loti bīstams."

„Kādēl bīstams?" Grciams steidzās jautāt.

„Man šķiet, šādas sugas ļaudis ir bīstami," Diāna sacīja aizvien vēl domīgi. „Darbs, kuru viņš man lika darīt, nebija grūts, bet es tagad redzu, ka tas bija nepieciešams viņa plāniem. Tas notika pirms diviem gadiem. Mani lūdza aizvest lordu Firlingemu uz kādu no Trēna spēļu namiem. Man bija jāsaka, ka es tur pazīstu dažus cilvēkus, un mēs tur iegājām, nākdami no operas. Firlingems zaudēja četrdesmit tūkstošus mārciņu. Es uzzināju to tikai vēlāk, jo atstāju viņu tur, un viņš spēlēja. Es dabūju pirmo mājienu par notikušo tikai tad, kad saņēmu divus tūkstošus mārciņu."

„Divus tūkstošus mārciņu!" Greiams iesvilpās. „Tas tēviņš tiešām maksā labi."

„Man sākumā šī lieta likās riebīga," Diāna sacīja, „bet Firlingems ir lopiņš; viens no visnepatīkamākiem cilvēkiem, kādus esmu pilsētā redzējusi."

Viņa paskatījās mazā sienas pulksteni virs kamīna.

„Mums būtu jāiet."

Grciams viņu izbrīnījies uzlūkoja.

„Vai arī tu iesi pie Tigera?"

Diāna palocīja galvu.

„Man ir dots mājiens no viņa majestātes, ka cs varu tevi pavadīt un pelnīt pati," viņa sausi sacīja.

„Pcluslazda" klubs, kura biedru sarakstā bija lasāmi arī daži lielu vīru vārdi, atradās netālu no Soho laukuma. Kluba telpu un iekārtas greznība bija ārkārtīga, bet sevišķi tas bija izslavēts savas virtuves un mēreno cenu dēj.

Par spīti baumām, ka tur notiek spēles, policija nekad nebija lokālam pievērsusi īpašu vērību. Reizi vai divas reizes Skotlendjarda ierēdņi bija iejaukušies viesu pulkā, bet nebija redzējuši neko noziedzīgāku par bridža spēli uz piecdesmit mārciņām par simtu, bet bridža spēli var atļaut pats mājastēvs vai kluba komiteja. Tādēļ pie atbildības nevienu nesauca. Bakara spēle notika bez kluba ziņas, un, protams, nevienu svešinieku nepieņēma par dalībnieku, ja tam nebija droša galvinieka. Nekad neradās aizdomas, ka spēle nebūtu godīga, taču misters Trēns, kurš piedalījās ar lielām summām un dažreiz turēja banku, nenovēršami piecēlās kā vinnētājs.

Azaida viesi bija izklīduši, kad Diāna ar savu biedru iegāja kluba vestibilā.

„Misters Trēns ir sekretāra istabā," pačukstēja sirmais šveicars, un apmeklētāji sekoja viņam uz dibentclpām pa koridoru, kas bija izklāts ar biezu paklāju, līdz nonāca pie kādām rožkoka durvīm; šveicars apstājās un pieklauvēja.

Kāda balss atbildēja un, nospiedis kloķi, šveicars nostājās sānus un lāva viesiem ieiet istabā, tad aizvēra durvis.

Cilvēks, kas pacēla savas zilās acis, vienaldzīgi uzlūkodams ienācējus, bija drīzāk sešdesmit nekā piecdesmit gadus vecs. Viņa biezie mati bija sirmi, tīri noskūtā, spēcīgā seja gandrīz bez grumbām. Pat tad, kad viņš sēdēja, viņa garums bija acīmredzams, viņa plato plecu spēks iespaidīgs. Cigāra gals bija iekniebts starp zobiem, kuri bija loti balti, taču pārāk nelīdzeni, lai domātu, ka tie ir mākslīgi. Tas bija Tigers Trēns, vairāk lauvas nekā kaķu sugas, tomēr cilvēcīgāks, nekā Diāna bija iedomājusies.

Viņš lēni piecēlās, izņēma cigāru no mutes un iesvieda to kamīnā.

„Esiet sveicināti mūsu alā," viņš sacīja ar humora mirdzumu acīs. Jūs, bez šaubām, esat Diāna Mārtiņa."

Viņam bija dziļa, krāsaina balss; viņa valoda bija apdomīga. Diāna nodomāja, ka nekad nav sastapusi citu cilvēku, kurā būtu tik patīkami vīlusies. Un viņa saprata, kādēļ šis noziedzīgo uzņēmumu meistars un izgudrotājs visu mūžu bija izbēdzis no atbildības likuma priekšā. Diāna atcerējās visu, ko Kolijs viņai bija stāstījis — par slazdiem, kādi Trēnam esot bijuši izlikti, par sarežģīto sistēmu, kas bijusi izstrādāta viņa notveršanai. Divu zemju labākās galvas bija gudrojušas tīklu šim tīģerim, bet viņš tos visus bija piemuļķojis.

„Jums vajadzētu mani atcerēties, mister Trēn," Diāna sacīja, smaidā atklājot zobus.

„Mana politika ieteic nevienu neatcerēties un pat ar vistuvākajiem draugiem sastapties kā ar svešiniekiem, ar kuriem vajadzīga iepazīstināšana. Tas ir veselīgs paņēmiens — jums vajadzētu to izmēģināt."

Viņš runāja ar Diānu, bet viņa acis kavējās pie Greiama.

„Un jūs esat misters Holovels, bez šaubām! Sēstieties, lūdzu. Vai vēlaties kafiju?"

Vioš piespieda zvaniņu un pēc brīža deva rīkojumu, kaut neviens apkalpotājs nebija ienācis un neviens telefons nebija redzams. No sienas dziļa balss sacīja: „Jā, kungs."

„Tas ir mans mazais skaļrunis," Trēns paskaidroja. „Tas ierīkots sienas apšuvumā: jūs to neredzēsiet."

„Vai jūs nebaidāties, ka jūs kāds var noklausīties?" Diāna ziņkārīgi jautāja. Trēns iesmējās.

„Viņi var noklausīties tikai tad, kad cs vēlos. Vai jūs bijāt dzimtenē?"

Vioš pievērsās Greiamam, kurš pietiekoši labi pazina savu bijušo biedru žargonu, lai saprastu smalkjūtīgo cietuma apzīmējumu.

„Jā," vioš īsi atbildēja.

,.Nelaimīgi — loti nelaimīgi," Tigcra Trēna balss bija līdzjūtīga. „Jūs nebūtu tur nokļuvis, ja būtu gadījies kāds, kas par jums domā. Ģenerāli ir ļoti vāji cīnītāji ar bajonetēm, bet visgudrākie un drošsirdīgākie kareivji nevar būt spējīgi ģenerāļi."

Vios pasniedza Greiamam cigāru kasti un, kad tas bija vienu izvēlējies, turpināja:

„Nevicns nevar būt veiksmīgs noziedznieks, ja vioam trūkst policista prāta, ja nav palīga, kas domā un spriež tāpat kā detektīvi."

Diāna "tūdaļ saprata, ka katram vārdam, ko vioš teica, bija sevišķa nozīme.

„Piemēram, ja es gribētu izdarīt kādu lielu zādzību… Te būs kafija."

Paslēptais lifts neradīja nekādu troksni, ko viesi būtu sadzirdējuši, taču, kad Trēns piegāja pie sienas, tajā atvērās panelis un parādījās paplāte ar kūpošām krūzitēm. Viņš izcēla to, uzlika uz galda, aizdarīja paneli, pieskaroties ar roku, un bridi gaidīja, galvu noliecis, klausīdamies, tad, acīmredzot apmierināts, viņš ielēja savā krūzītē labi daudz krējuma, apmaisīja un izdzēra vienā malkā.

„Ja es, piemēram, gudrotu lielu spērienu un tiem, kas tur piedalītos," viņš mirkli apklusa, „dotu piecdesmittūkstoš mārciņu, es loti rūpīgi iestudētu šo lietu. Es liktu cilvēkam praktizēties kāpšanā, lēkšanā no liela augstuma; liktu viņam iepazīties ar armijas apmācību grāmatu (ja viņam būtu jānonāk saskarē ar kareivjiem) un ar pavēlēm un noteikumiem. Es liktu viņam izpētīt strāvas "

„I<as tas par darbu?" Greiams nepacietīgi jautāja.

Vēss skatiens pavērsās pret viņu.

„Vai es runāju par kādu darbu?" Tigcrs Trēns jautāja lēnīgi, gandrīz pārmetoši. „Es tikai mēģinu pierādīt dažus principus."

Brīdinošs Diānas skatiens apklusināja jauno cilvēku.

„Es šorīt te sēdēju un domāju," Trēns turpināja. „Es nezinu, kas mani ierosināja uz šādām domām. Droši vien vakardienas kriminālprāvu apraksts. Cik neattīstīts prāts ir noziedznieku šķirai! Tur kāds cilvēks notiesāts spaidu darbos par neveiklu zādzību, kas viņam devusi mazāk nekā simts mārciņas. Cik nejēdzīgi, es domāju. Viņš varētu iegūt piecdesmit tūkstošus mārciņu ar daudz mazāku risku un ar tikpat lielām pūlēm un nebūtu jāiekrīt. Piecdesmit tūkstoši mārciņu!" viņš prātoja. „Tā ir laba nauda!"

Viņš apklusa, it kā gaidīdams iebildumus, bet, Diānas brīdināts, Grciams klusēja.

„Vienkārša ielaušanās zādzība nevar pacelt nekādā slavā," Trēns sacīja, izklaidīgi lūkodamies pa logu uz Soho laukumu. „Un, ticiet man, slavai ir nozīme, ja cilvēkam ir izdomas spējas. Ja es būtu kramplauzis, man patiktu redzēt sava nozieguma aprakstu avīzēs lieliem burtiem; man patiktu izdarīt kaut ko tik sensacionālu, ka visa pasaule par mani runātu."

Viņš atkal apstājās, sakoda lūpas, uzlūkoja Diānu, tad Greiamu.

„Ir pagājuši trīssimt gadi, kopš kāds neveiklis lūkojis izdarīt visievērojamāko zādzību pasaulē. Viņš bija liels pleika, tomēr gandrīz būtu aizmucis ar zagto mantu, arī bez aeroplāna un motorlaivām, un citām mūslaiku cilvēka ērtībām. Šis pulkvedis Bieds…"

Diāna neviļus iekliedzās, bet Greiamam acīmredzot šis vārds neko neizteica.

„Šis pulkvedis Bieds cieta kauna pilnu neveiksmi — un pelnījis arī bija. Vai viņu pakāra? Esmu aizmirsis. Vai ar pakāršanu soda par krona dārglietu zādzību- "

Greiams Holovels pietrūkās kājās, šausmās un apmulsumā iepletis muti.

„Krona — krona dārglietas?" viņš dvesa.

„To vērtība — teiksim, miljons sterliņu mārciņu." Tigers Trēns traucējumu izlikās nemanām. ..Sentimentālā vērtība vēl daudzreiz lielāka. Neprātīga iedoma, jūs teiksiet? Arī es tā sākumā domāju, jo kādu gan prieku varētu sagādāt zaglim iespēja uzlikt galvā Anglijas kroni — nevis lai pavalstnieki viņu apbrīnotu, bet lai nīktu tumšā, smacīgā istabiņā Kišlastānā?"

Pat Diāna nogrēkojās pret apdomību.

„Jūs domājat Kišlastānas princi- "

Trēns apklusināja viņu ar žestu.

„Es nepazīstu nekādus prinčus. Indija ir zeme, kas mani nevaldzina. Es tikai izsaku vārdos savus tukšos izdomājumus. Ārprātīga cilvēka iedoma… Bet ārprātīgie ir radniecīgi ģēnijiem, un loti spīdošas idejas reizēm izperinātas sajukušās smadzenēs. īpaši, ja tās ir kādas vājības varā. Dažu cilvēku vājība ir sievietes, citiem tā ir valdīšanas kāre. Es pazinu kādu cilvēku, kurš dienu un nakti domāja tikai par kribedža spēli, un kādu citu, kurš krāja Ķīnas porcelānu un būtu raudājis pat par saplēstu šķīvi. Citi ir jukuši

uz dārglietām, uz dārgakmeņiem- " Viņš nopūtās. „Cilvēku

prātus nekad nevar ietilpināt vienā rāmī; katram ir sava izteiksme." Te pēkšņi viņš novirzījās no sarunas temata: „Piecdesmit tūkstoši mārciņu ir liela nauda. Un viss prasa tikai dažu nedēlu pūles, instrukciju rūpīgu ievērošanu… un nekāda riska. Daža laba sadauzīta galva, bet ne jūsējā, ja mēs iedomātos to, kas nav iespējams, ka jūs piedalītos šādā dēkā."

Greiams Holovels bija bāls un drebēja. Viņš mēģināja klepot, tomēr viņa balss palika aizsmakusi.

„Vai kas tiešāks un skaidrāks vēl nāks?" viņš jautāja.

Tigcrs Trēns piecēlās, piegāja pie ugunsdrošā skapja sienā, atslēdza to un izņēma nelielu sējumu brūna papīra vākos, biezas burtnīcas apjomā. Viņš ātri pašķirstīja lapas,un Greiams pamanīja mašīnas rakstu.

„Te ir kāds mans romāniņš, viens no nedaudzajiem, ko esmu sarakstījis," misters Trēns sacīja, lēni aizdedzinādams cigāru un turēdams elkoni uz grāmatiņas. „Esmu ņēmis kādu lapu no cita autora sacerējuma un lokalizējis savu stāstu paša izdomātā valstī Puritānijā, kur ir pils, saukta stiprā pils. Tā atrodas platas upes krastā un ir tūkstošiem gadu veca. Šajā pilī ir modri apsargāts tornis, kur glabājas valdošā prinča dārglietas. Vaļas brīžos esmu izstrādājis plānu, kā uzņēmīgs un gudrs cilvēks, paklausot instrukcijām, nolaupa šīs dārglietas. Tas ir asprātīgs stāsts. Esmu izveidojis grāmatu tā, lai to varētu ielikt kabatā, un, ja jūs lasīsiet manu nabaga pūliņu iznākumu, jūs redzēsiet, ka dārglietas esmu nosaucis par „augliem", gvardu par „uzraugu". Ja gadītos, ka grāmata nonāktu citās rokās, personai, kurai nebūtu iepriekšēju paskaidrojumu, grūti būtu to saprast. Jautājums ir," — viņš vienaldzīgi vārstīja lapu stūrus — „vai jūs esat pietiekoši ieinteresēts, lai nodotos šī saistošā romāna studēšanai?"

Greiams pamāja ar galvu.

„Šīrīta laikrakstā izsludināta maza mēbelēta lauku mājiņa," Trēns sacīja. „Jūs atradīsiet sludinājumu „Mcgafona" devītajā lappusē, trešajā slejā. Ja jūs gribētu to uz dažiem mēnešiem noīrēt, man šķiet, aģenti ņemtu no jums par to mazu maksu. Mājiņa ir pārvaldnieka ziņā, un, man nav šaubu, ja jūs viņam palūgtu vai ari nemaz nelūgtu, jūs katru vakaru pulksten astoņos atrastu grāmatiņu uz jūsu galda. To jums atņemtu ap diviem naktī, taču jums nemaz nevajadzētu vēl ne pilna mēneša, lai izmācītos visu no galvas."

Viņš izņēma kabatas grāmatiņu, sameklēja lapās ielikto laikraksta izgriezumu un iedeva Greiamam.

„Te ir sludinājums."

„Es rakstīšu šodien," Greiams aizsmacis sacīja.

Misters Trēns pamāja ar galvu, nolika grāmatu atpakaļ ugunsdrošajā skapī un pagriezās, jautrām acīm uzlūkojot Diānu.

„Man ir kāds cits romāniņš jums, mis Mārtiņ," viņš sacīja, „bet par to runāsim citreiz."

Viņš piegāja pie loga un lakojās ārā, rokas sabāzis dziļi kabatās. Skatīdamās viņam garām, Diāna ieraudzīja pazīstamu seju.

„Cik jocīgi!" viņa iesaucās.

„Kas ir jocīgs?" Tigers Trēns nepavērsās.

„Tā taču ir tā nelietīgā sieviete, kas šorīt ienāca manā dzīvoklī un jautāja, vai man nevajagot kalpones! Viņa bija ienākusi priekšnamā, es atradu viņu aiz savas viesistabas durvīm."

„Tiešām?" Misters Trēns nepagrieza galvu. „Cik saistoši! Jūs runājat par to tuklo sievieti — ļaujiet man dzirdēt, kā viņa sevi sauc."

„01orbija kundze," Diāna sacīja.

Trēns domīgi pamāja ar galvu.

„Viņa ir pateikusi savu īsto vārdu. Tā ir Džcna Olorbija. Jā cs pazīstu viņu," Tigers Trēns lēni teica. „Viņa ir viena no gudrākajām slepenpolicistēm Skotlendjardā. Ceru, ka, pirms jūs atradāt viņu aiz savām durvīm, jūs nerunājāt par dzīves svarīgākajām lietām."

Diāna juta, ka sārtums izzūd viņas vaigos.

„Bet ko viņa gribēja uzzināt? Kādēļ viņa ir šeit? Vai viņa man sekojusi?"

Diāna bija mazliet apjukusi.

„Tas varētu būt. Sievietēm piemīt tukša ziņkāre, bet Olorbija kundzes ziņkāri nevarētu saukt par tukšu."

Viņš pievērsa Diānai smaidīgu seju.

„SIcpcnpolicists uzmana ne tādēļ, ka viņš zina, bet tādēļ, ka vēlas zināt. Es esmu uzmanīts visu savu mūžu, un es justos neomulīgi, ja tā nebūtu! Viņa droši vien grib zināt, kādēļ misters Greiams Holovels jūs apmeklē, vai, ja viņa zina šo iemeslu, tad to, kādi ir viņa nākotnes plāni. Skotlendjards ļoti interesējas par cilvēkiem, kuri izlaisti no pārmācības nama."

„Viņa mani uzmana?" Grciams uztraucās. „Es tam darīšu galu

___ j>

Jūs nedarīsiet nekādu galu," mistera Trēna balss bija loti laipna, bet tikpat barga. „Lai viņa uzmana, tas ir derīgi viņas acīm."

„Viņa vairāk līdzinās veļas magātājai," Diāna brīnījās.

„Viņa ir mazgājusi labu tiesu netīras veļas un pa lielākajai daļai publiski," Trēns sacīja. „Un viņa ir ļoti pamatīga mazgātāja, ticiet man! Varbūt," viņš sastomījās, „varbūt būtu labāk, mis Mārtiņ, ja jos noīrētu Kobhemas kotedžu un uzaicinātu savu draugu Holovelu pie sevis. Tas ir, ja jūs varat paciest šādu pieklājības pārkāpumu. Es domāju, jūs varat, jo," — viņš sarauca pieri — „es nevaru labi atceroties, cik ilgs laiks ir pagājis, kopš jūs ar draugu Greiamu esat apprecējušies, bet man nāk prātā, ka tas bija mēnesi pirms viņa apcietināšanas."

Diānas lūpas sakniebās, bet viņa neko neteica. Tātad šis noslēpums nepiederēja viņai vien!

„Vusteršīras dzimtsarakstu nodaļā, vai ne?" Trens jautāja, it kā pūlēdamies atcerēties ko piemirsušos.

Jums ir loti labs informācijas birojs, mister Trēn," Diāna vēsi sacīja.

Trēns smaidīja.

..Pietiekoši," viņš sacīja. „Jūs ar savu vīru varētu studēt grāmatiņu kopīgi."

„Bet ja es nevēlos piedalīties?" Diāna jautāja. „Vai tad būtu kāda starpība?"

Trēns paraustīja savus platos plecus.

„Tur būtu tāda starpība, kā starp piecdesmit tūkstošiem un simts tūkstošiem mārciņu," viņš sacīja. „Vai jūs varat iedomāties, mis Mārtiņ, kāds uztraukums izceltos visā pasaulē? Vai atceraties da Vinči „Monas Lizas" nozušanu? Pastipriniet vēl simtkārtīgi. Auglis — sauksim to tā — būtu prom. Kungs, pēc kura rīkojuma tas paņemts, būtu algu samaksājis. Kādu summu augļa īpašnieki gan maksātu, lai dabūtu to atpakaļ — un vai neatteiktos no visiem jautājumiem?"

„Bet tagad, man šķiet, būtu labāk, ja jūs ietu," viņš sacīja. „Esmu ziņkārīgs un gribu redzēt, ko dara Olorbija kundze — es domāju gan, ka ar jūsu aiziešanu „Peluslazda" klubu vairs nepagodinās viņas mulsinošā uzmanība."

Kad viņi gāja uz durvīm, Trēns teica:

„Blakus minot, misters Kolijs Voringtons nav mans uzticības vīrs. Es jums to pasaku, lai kādā pārskatīšanās brīdī jūs nepadomātu, ka viņš tas ir."

Viņš bija uzsvēris vārdu „mans", un, braucot mājās, Diāna domāja, kā uzticības virs gan misters Voringtons varetu būt. Greiamam bija citas domas. Vioš vēl aizvien skatījās atpakaļ pa automobila aizmugurējo lodziņu uz Olorbija kundzi, kura ar dzīvu interesi bija vērojusi viņu aizbraukšanu no „Peluslazda" kluba.

6. nodaļa

Viņa ekselence Kišlastānas princis sēdēja sakrustotām kājām savā dzīvojamā istabā, tumšām acīm lūkodamies tukšumā. Viņa brūnās, tievās rokas rotaļājās ar smaragdu virkni, kura karājās viņam kaklā. Lāgiem viņš izņēma no kabatas mazu zelta vācelīti, ierakās ar pirkstu dzeltenīgā pulverī, ar ko vācelīte bija piepildīta līdz pusei, un pieskārās ar pirkstu mēlei, tad atkal aizvāza vāciņu un paslēpa vācelīti sava ģērba plašajās krokās.

Viņam baķus bija laikrakstu izgriezumu kaudze, ar redzamu riebumu viņš sāka lasīt apdrukātās loksnītes.

Kišlastānas princis Rikisivi bija izglītots Anglijā kādā lielā valsts skolā. Viņa zināšanas angļu valodā bija pilnīgas. Tomēr viņam bija tādas antipātijas pret saviem virskungiem, ka viņš visās oficiālajās sarunās izmantoja tulka palīdzību. Viņa antipātijas bija īstas. Viņš bija valdnieku pēctecis, tic gadu simteņiem bija valdījuši Indijā pirms angļu ienākšanas. Tagad klīda baumas par viena valdnieka atcelšanu un otra iecelšanu. Varēja lūgt viņu atkāpties uz Parīzi, ar gubernatora pensiju, kamēr viņa pēctecim nodotu milzīgās bagātības, kuras bija sakrātas tūkstoš gados.

Pārkāpumu, kas viņu noveda Pondičerijas gubernatora priekšā, nav nozīmes aprakstīt. Tā bija slepkavība, aukstasinīga nogalināšana, vienas sievietes mocīšana, otras nozušana. Skaistā eirāziete, kura bija nozudusi starp viņa pils kolonādēm, gandrīz bija princi iegāzusi postā. Ja viņa būtu atrasta un izjautāta, postā krišana būtu nenovēršama, bet viņu neatrada un nekad neatradīs, kamēr zeme neatdos savus miroņus un kādu jauku dārziņu neizrakņās meklētāju lāpstas.

Atmiņas par šo policijas ierēdņu un viņu asinssuņu sekmīgo piemulķošanu prinča sirdī vienmēr modināja līksmu sajūtu. Kas reiz bija darīts, to atkal reiz varētu darīt, un neviens nebūtu gudrāks. Bet — viņš domaja, un viņa tumšās acis nemirkšķinādamas vērās telpā, bet kas bija meitenes ievešana baltajā pilī turpat no Kišlastānas bazāra, salīdzinot ar to, kas būtu tādas meitenes vešana tūkstoš jūdzes pār jūru. Kišlastānā neviena acs vairs neko neredzētu, neviena auss nedzirdētu, neviena mēle neizpaustu, jo ļaudis savu princi fanātiski dievināja. Tā būtu laba atriebība šiem cilvēkiem, kuri bija nicīgi pret viņu izturējušies, kuri pat viņa prinča godu bija slepeni apdraudējuši…

Bet kā lai to piepilda? Vioš bija izdomājis simts paņēmienu, bet visus atmetis.

Aiz durvīm, kuras sedza aizkari, vioš izdzirda vieglu klaudzienu un paskandināja zvanu, dodams zīmi, ka klauvētājs var ienākt. Tas bija tulks, kurš savam pavēlniekam ko pateica klusā balsī.

„Lai nāk iekšā," princis palocīja galvu.

Ieveda Koliju Voringtonu.

Vai vioš bija ko izgudrojis? Rikisivi vēroja viou pusvērtām acīm un minēja.

Misters Voringtons piederēja pie tiem nedaudzajiem izredzētajiem, kuri varēja dabūt audienci katrā laikā. Vioš bija izdarījis indietim pakalpojumus ļoti savādās lietās, tik savādās, ka Rikisivi varētu bez kautrēšanās iesākt sarunu par to, kas tagad visvairāk nodarbināja vioa domas, bet vioi runāja par daudzām lietām, pirms nonāca pie svarīgā jautājuma par Hopu Džoineri.

„Šajā pusē būtu viegli," Kolijs sacīja. „Vai būtu iespējams dabūt viou caur Indiju līdz Kišlastānai, jums labāk jāzina nekā man. Es pat nepazīstu piekrastes dabu — nezinu, vai tur iespējams izcelties malā neapdzīvotā vietā "

Radža pamāja ar galvu.

„Tur tas būtu vienkārši," vioš sacīja, „daudz vieglāk nekā šeit Anglijā. Sievietes tur ceļo aizplīvurotas un dzīvo aiz nolaistiem aizkariem. Bet šeit…" Vioš grozīja galvu.

„Būs bīstami, bet neiespējami nebūs," Kolijs sacīja. „Istenībā, radža, tas būtu naudas jautājums."

Vioš minēja summu — veselu bagātību, bet Riki nepacietīgi noraidīja jautājumu par izdevumiem.

„Nauda nav nekas. Jums vajadzēs palīgu. Tas būs Trēns."

„Nc Trēns," Kolijs noteikti iebilda. „Es zinu, ka jums bijušas šādas un tādas darīšanas ar viou, un es neesmu ziņkārīgs, kādas īsti tās ir. Bet, par sievietēm runājot, vioš ir škebīgs."

Vioš pastāstīja kādu notikumu par Trēna „škebīgumu" — nostāstu, kas botu gandrīz ticams, pat pilnīgi ticams, ja tur nebūtu ievīts pavediens par kādu laupīšanu uz jūras.

„Nē, es nepazīstu jaunavu," vioš sacīja, atbildot uz jautājumu. „Daži mani draugi gan. Vioa ir skaista… Es domāju, vioa bez pretošanās nesekos."

Indietis viou uzlūkoja.

„Vai es būšu tāds mulkis un to prasīšu?" vioš sacīja. „Nē. Es vairs nemēģināšu viou satikt. Es vioai aizrakstīju atvainošanos par manu aplamību ar pērlēm; ar to mūsu pazīšanās ir galā. Mis Mārtiņa pazīst jaunavu. Vai vioa jums palīdzētu?"

Kolijs vilcinājās.

Vioš labi apzinājās sava nodomātā darba neģēlību. Vioa dubļos pavadītā dzīve bija iznicinājusi vioa visu, kas varētu sacelties riebumā pret prinča priekšlikumu. Gods, pašcieoa, pieklājība — tās vioam bija parādības, kas novērojamas un izmantojamas citos cilvēkos. Vioam bija pašam sava vērtību sajēgsme un arī pašam savi ideāli.

Rupjākais cilvēks bez mākslinieka dāvanām var apbrīnot kādas Koro gleznas skaistumu, taču tādēļ nevēlēties ne gleznot, ne arī dzīvot audeklā uzburta meža jaukumā. Vioš varēja apbrīnot skaistumu un nevainību, kā miesnieks varētu apbrīnot jēru, ko vioa nazis kaus. Kolijs lielījās ar to, ka nav nevienam ne pensu parādā un nekad nav licis nevienai sievietei gaidīt, kad vioam bijusi kāda noruna. Pati vioa samaitātība prasīja, lai vioam būtu teicamas īpašības.

Vioš brauca uz Diānas māju un ieradās taisni tajā acumirklī, kad vioa, Greiama pavadīta, nozuda aiz mājas durvīm. Vioš atrada abus savādi nobažījušos.

„Nu, ko Trēns gribēja?" Kolijs jautāja, tiklīdz ienāca istabā.

„Neko daudz," Diāna izvairīgi atbildēja.

„Jocīgs velns šis Trēns. Stāsta, ka vioš runājot visās Eiropas valodās, izņemot ungāru! Blakus minot, Diāna, vai esat pēdējā laikā redzējusi mazo Džoineri?"

Diāna viou aizdomīgi uzlūkoja.

„Par „mazo Džoineri" jūs saucat noslēpumaino jauno personu no Devonšīras mājas? Ne, mCs nesatiekamies ar viou. Kādel?"

Vioš paraustīja plecus.

„Man likās, ka redzēju viou , kad braucu šurp," vioš sacīja un jautāja atkal, „ko Trens gribēja?"

Diānai bija veikla mēle.

„Vioš atver jaunu spēļu namu Portlendskvērā," vioa sacīja. „Bet es vioam teicu, ka mani tas nevilina."

Kolija asās acis Diānu vēroja, un vioa nomanīja vioa neuzticību.

„Tas neizklausās pēc Trēna. Vioš neprasa padomu svešiem, pirms sāk ko darīt," Kolijs sacīja.

„Varbūt vioš gribēja aprunāties par Hopu Džoineri," Diāna dzēlīgi iecirta.

Tas bija šāviens uz labu laimi, bet Diāna redzēja, ka Kolija izteiksme pārvērtās.

„Jā?" vioš steidzīgi jautāja. „Ko vioš gribēja par Hopu Džoineri zināt?"

Vioš gandrīz nodeva sevi pārsteiguma brīdī, bet ātri apķērās, redzot Diānas seju, un sāka smieties.

„Es nebrīnītos ne par ko, ko Trēns darītu," vioš sacīja ar mākslotu vienaldzību, kura nevienu nepievīla. „Un vai vioa piedāvājums — es domāju, vioš ko piedāvāja — attiecās uz Greiamu arī?"

Vioa balsi bija manāms izsmiekls. Vioš nekad nebija slēpis, ka Greiamu ienīst, un Diāna bieži gudroja, vai Kolijs Voringtons zina „noslēpumu", kas vismaz Tigeram Trēnam nebija noslēpums.

„Es domāju, Tigers neteiks jums paldies par deguna bāšanu vioa noslēpumos," Kolijs turpināja. „Vioš ir jocīgs velns, kā jau teicu, un, jo mazāk kādam ir darīšanu ar viou, jo mierīgāks tam prāts."

Vioš ievirzīja sarunu citās sliedes, un tagad Diāna nāca ar pārsteidzošu jautājumu. Pirmoreiz Kolijam trūka ziou.

„01orbija kundze?" vioš brīnījās. „Nē, es neatceros, ka būtu ko dzirdējis par šo dāmu. Vai vioa ir mūsu orbītā?"

Acīmredzot vioš par šo sievieti neko nezināja, un Diāna nodomāja, ka prātīgāk ir taujāšanu neturpināt.

Olorbija kundzi Diāna neaizmirsa, un tas Diānu kaitināja — kaitināja taisni tādēļ, ka šādas bažas bija liekas. Ja tā sieviete kādu uzmanīja, tad tas droši vien bija Tigers Trēns. Diānas īstais nemiera cēlonis varēja būt tas, ka vioa nekad nebija nonākusi darīšanās ar policiju. Vai tagad viņai tas būs jāpiedzīvo? Ne visai patīkamas šādas bailes.

Stundām paejot, Diāna sāka apzināties, cik Trēna plāns ir briesmīgs. Vioa pavadīja nakti bez miega, grozīdamās no vieniem sāniem uz otriem, un, pirms uzlēca saule, vioa bija puslīdz apoēmusics tālāk neielaisties šajā lietā, un šo apņēmību vioa pateica Greiamam, kad tas iegriezās pie vioas drīz pēc azaida.

Greiams nicīgi pasmējās.

„Nav nekā bīstama, ja Trēns ir aizmugurē," viņš sacīja. „Piccdesmit tūkstoši mārciou tev var likties nieka lieta, kad tu vari grābt no radžas bagātībām, bet man tās būtu labs loms. Esmu noguris šajā suoa dzīvē."

„01orbija kundze- " Diāna iesāka.

„Blēoas!" vioš smējās. „Kāda vioai dala gar mums? Vioa uzmana „Peluslazda" klubu."

Diāna pakratīja galvu.

„I<ādēl vioa ieradās šeit?" vioa jautāja. „Kādēl vioa klausījās aiz manām durvīm? Esmu pārliecināta, ka Dombreta nemeloja, ka nav atstājusi ārdurvis vaļā — tai sievietei būs bijusi pašai sava atslēga. Esmu iebiedēta, Greiam, un ari tu tāds būtu, ja drusku vairāk padomātu par šo lietu."

Greiams kodīja lūpu un rauca pieri.

„Mums vēl jāparunā ar Trēnu par šo sievieti," vioš sacīja. „Varbūt cs Trēnu šorīt satikšu."

Kad Greiams piezvanīja uz „Peluslazda" klubu, mistera Trēna tur nebija, vismaz tāda vēsts vioam atnāca atpakaļ. Sirmais šveicars (Greiams pazina balsi) ieminējās, ka misters Trēns varbūt esot iegriezies „Royal" krodzioā. Paklausīdams mājienam, Grciams devās uz Pikadilli un, tiklīdz bija nosēdies garajā telpā pie galdioa, redzēja ienākam Trēnu ar cigāru zobos. Pavēries apkārt ar neuzkrītošu skatienu, Trēns nesteigdamies tuvojās Holovelam. Greiams vēlreiz pārrunāja ar viou vakardienas notikumus, un, vioam par brīnumu, Tigers skatījās tagad uz tiem daudz nopietnāk.

„Par ko mis Mārtiņa runāja?"

„Nevaru atcerčtics," Greiams sacīja. „Protams, tas var ari būt nejaušs gadījums,ka viņa iekļuva Diānas dzīvoklī."

Trēns pakratīja galvu.

„01orbijas kundzei nav tādu nejaušu gadījumu!" viņš sacīja. „Es noņemu cepuri šīs sievietes priekšā! Ja tā bija nejaušība, kādēļ vioa minēja par iemeslu darba meklēšanu? Nē, ser, tā nav bijusi nejaušība. Vioa nāca ar nolūku, jo vioai bija kādas aizdomas. Bet kas gan tās varēja būt par aizdomām? Varbūt vioa zināja, ka esmu uzaicinājis Diānu pie sevis."

Trēns domīgi stiepa lūpu.

„Varbūt vioa bija nākusi okšķerēt ne jūsu kundzes, bet jūsu dēļ," vioš sacīja. „Tas ir diezgan uztraucoši."

„Vai tas jūs uztrauc?" Greiams jautāja.

Lēns smaids uzausa skaistajā, vecajā sejā.

„Mani ne," vioš sacīja gandrīz jautri. „Man zināms Olorbija kundzes stāvoklis Skotlendjardā."

Vioš paskaidroja, ka druknā dāma reiz bijusi policistc un ka par iecelšanu oficiālā vietā policijas galvenajā miteklī vioai jāpateicas savai izcilajai spējai paturēt atmioā svešas sejas. Vioa redzējusi naudas viltotāja Berta Haula ģīmetni un šo cilvēku, ko meklējusi visa Eiropas policija, vioa ne vien sazīmējusi, bet arī panākusi vioa apcietināšanu un ar policista palīdzību nogādājusi Skotlendjardā.

„Vioa skaitās klejojoša uzdevumu pildītāja, bet īstenībā vioa ir noziegumu atradēja," Tigers paskaidroja. „Es nekad neesmu dzirdējis, ka vioai būtu likts veikt kādu sevišķi svarīgu darbu, jo vioas uzdevums ir gādāt darbu vīriešu kārtas policistiem. Un vioai ir bijusi veiksme!"

Vioš minēja daudzus noziegumus, kurus bija atklājusi šī sieviete, un Greiams brīnījās, cik visi tie bija svarīgi.

„Vioa ir Skotlendjarda metamais šķēps," Tigers turpināja, „bet jums nekad nav jāuztraucas, kad vioa savu vērību veltī jums, un tas, ka vioa jūs uzmana, vēl nenozīmē, ka vioa jūs tur aizdomās par kādu pārkāpumu, bet vioa cer, ka aizdomas kādreiz varētu būt dibinātas."

Trēns vairāk nepieminēja Olorbija kundzi.

Greiams gaidīja tālākus sīkumus par lielo plānu, un likās, ka saruna turpināsies no tās vietas, kur vakar bija pārtraukta, jo Tigers Trēns jautāja, vai viņš aizrakstījis mājas aģentam. Bet, kā redzams, darba devējs negribēja par lietu tagad spriest, jo sarunu novirzīja uz kopējiem paziņām, un tikai tad, kad Greiams bija samaksājis tēriņu un Trēns piecēlās, lai ietu, sarunas atkal sākās par torņa dēku, bet ari tik noslēpumainā veidā, ka jaunais cilvēks tikai vēlāk atskārta, ka teiktais attiecās uz plānu.

„Man liekas, jūs neinteresējaties par kuģiem?" Trēns jautāja bez ievada.

Greiams pakratīja galvu.

„Varbūt jūs būsiet dzirdējis par „Skaisto Annu?"

„Nē," Greiams izbrīnījies atbildēja. „Kas tā ir, zvejas laiva?"

„Tā nav zvejas laiva."

Trēns bija loti apdomīgs; likās, ka viņš katru vārdu rūpīgi meklēja un apsvēra.

„Skaistā Anna" ir tālbraucējs kuģis, nav liels un, man šķiet, nav apdrošināts Lodā. Ja es botu jūsu vietā, es mēģinātu iepazīties ar „Skaisto Annu" un ar viņas kapteini un īpašnieku." Trēns bridi klusēja. „Viņa vārds ir Elijs Boss, un viņš nav — kā saka — universitātes cilvēks! Jūs viņu nesastapsiet Jūrnieku meistaru klubā — man liekas, viņa iemīļotā vieta ir „Trīs jautrie matroži" Laimhauzā."

Greiams pārsteigts klausījās.

„Vai jūs gribat, lai es viņu uzmeklēju?" viņš jautāja, un Trēns pasmaidīja.

„Es gribu, lai jOs darāt visu, ko vēlaties; es tiešām neuzstāju, ka jums jāīrē tā kotedža uz laukiem, bet, ja jūs to noīrētu, man būtu patīkami. Es neprasu, lai jūs icpazīstatics ar kapteini Eliju Bosu, bet, ja gadītos, ka jūs varētu nodibināt ar viņu sarunu attiecības, man būtu patīkami." Un tad: „Vai jums nebūtu nepatīkami pagaidīt piecas minūtes pēc manas aiziešanas? Es nedomāju, ka būtu ieteicams mums abiem kopā rādīties uz ielas."

Grciams pēkšņi atcerējās jautājumu, ko bija gribējis noskaidrot.

„Mēs dabūsim zināmu summu, ja mums laimēsies, mister Trēn," viņš sacīja, pazeminot balsi. „I<as notiks, ja mums neizdosies?"

Atkal tāds pats smaids.

Jums nevar neizdoties," atskanēja vienkārša atbilde. „Šo mazo dēku vada prāts."

7. nodala

Hopai Džoincrei bija ļoti viegla pasta soma. Veikala sludinājumi un cirkulārvēstules gan pienāca normālā apjomā, bet viņas privātā korespondence bija loti maza.

Torīt, kad kalpone ienesa vēstules kopā ar tēju, Hopa ieraudzīja pazīstamu zilu aploksni un ar mazu grimasi izvilka to no pārējām vēstulēm. Viņas advokāts rakstīja reti, bet, kad viņš to darīja, tad vioam bija kas nepatīkams sakāms, un šī vēstule nebija izņēmums.

„Dārgā mis Džoincre," vēstulē bija lasāms. „Mēs esam dzirdējuši, ka jūs esat pazīstama ar kādu misteru Holovelu. Mēs jūtam, ka jūsu aizbildni neatzīst šo pazīšanos par vēlamu, un mūsu pienākums ir jums zioot, ka Holovels, kaut izglītots cilvēks, ir izcietis cietuma sodu par krāpšanu. Šādos apstākļos būtu ieteicams pārtraukt šo pazīšanos, kurai labs gals nevar būt.

Mēs paliekam, dārgā mis Džoincre,

Jūsu padevīgie."

Hopa izlasīja vēstuli un sarauca pieri, tad klusu pasmaidīja, jo saprata, kas noticis. Labvēlīgais spiegs, kurš uzraudzīja vioas gaitas, bija maldīgi noturējis Diku Holovelu par vioa brāli. Viņa būtu varējusi uztraukties, bet kļūdīšanās bija tik redzama, ka vioa tikai smējās.

Nabaga Diks! Vioa gribēja rakstīt atbildi un norādīt uz kļūdu. Bet humora gars viou atturēja. Varbūt vioa saoems vēl vairākas šādas vēstules, varbūt ar vēl uztraucošāku saturu.Būtu diezgan uzjautrinoši tās sakrāt un izdevīgā brīdi satriekt rakstītājus ar viou kļūdīšanās pierādījumu.

Kalpone bija sagatavojusi Hopai vannu un izklāja vioas apģērbu.

„Kāda sieviete jūs šorīt meklēja, mis. Man nepatika vioas izskats, un cs vioai sacīju, ka jūs neesat mājās — vioa izskatījās tāda, it kā meklētu darbu."

Hopa pakratīja galvu.

„Man labāk patiktu, ja jūs nesūtītu ļaudis prom, kamēr es nezinu, kas tie ir un ko tie vēlas," vioa sacīja. „Šāds gadījums nebija pirmais."

„Man loti žēl, mis." Džencta, kā parasts, taisnojās. „Bct es darīju to tikai tādēļ, ka man likās '

Dženeta bija pārlieku uzbāzīga ar saviem pakalpojumiem, kaut citādi laba kalpone, un pēdējā laikā Hopai bija radušās mazas aizdomas, ka noslēpumainās informācijas par viņas gaitām un paziņām advokāti ieguva no šīs meitenes.

Tikko Hopa bija apģērbusies, Dženeta ienāca un paziņoja, ka apmeklētāja atkal atnākusi.

„Kāda Džonsona kundze, mis," viņa sacīja. „Viņa atnākusi sakarā ar Indijas sieviešu komiteju."

Tas nepadarīja Hopai šīs Džonsona kundzes apmeklējumu tīkamāku, jo viņa bija atzinusi, ka šī filantropijas nozare nav viņai piemērota, un jau bija aizrakstījusi atteikšanās vēstuli.

Dažus mirkļus vēlāk Hopa iegāja savā skaistajā mazajā viesistabā, kur atrada resnu, plecīgu sievieti ar vīrišķīgu seju domīgi lūkojamies pa logu. Hopas taujājošo skatienu sastapa vaļsirdīgs smaids.

„Man loti žēl, ka jūs tik agrā stundā iztraucēju, mis Džoinere," viešņa sacīja. „Un, man šķiet, es sev aiztaupīšu labu tiesu melu, ja tūdaļ jums pateikšu, ka nemaz neesmu no Indijas sieviešu komitejas un ka mans vārds ir Olorbija."

Tas Hopai neko neizteica, bet viešņas nākošie vārdi bija diezgan uztraucoši.

,.Vislabāk man patiktu, ja neviens nezinātu par manu apmeklējumu," viņa turpināja. „Lieta tāda, mis Džoinere, ka es esmu no policijas."

Viņa sameklēja vizītkarti ar tādu veiklību, kāda varētu piemist burvju māksliniekam, un Hopa Džoinere lasīja: „Misis Emīlija Olorbija, 385. istaba, Jaunais Skotlendjards."

Viņa izbrīnījusies uzlūkoja viešņu.

„Slepenpoliciste ?" viņa sacīja, un Olorbija kundzes smaids kļuva vēl platāks.

„Es gribētu attaisnot šo nosaukumu, mis Džoinere," viņa sirsnīgi sacīja. „Mēs, tuklās sievietes, esam romantiskas. Bet es pavadu laiku, bāžot savu nejauko degunu citu laužu darīšanās. Dievs radījis mūs dažus skaistus, citus derīgus — un ikreiz, kad es ielūkojos spogulī, es saprotu, cik derīgai man jābūt! Nabaga Olorbijs — viņš bija varonis! Tam cilvēkam bija kļūdas, bet viņam, bez šaubām, netrūka drošsirdības. Varbūt viņam bija ari humora izjūta, kaut es to nekad nemanīju, un vienīgā jocīgā lieta, ko viņš izdarīja, bija tā, ka viņš apprecēja mani!"

Viņai bija jautra, smieklu pilna balss, un Hopa pati nemanīja, kā sāka smaidīt, klausoties Olorbija kundzes nesakarīgo čalošanu.

Jocīgi, kā strādā noziedznieku smadzenes," viņa turpināja. „Visi ļaundari, kuriem manis dēl bija jāatbild par saviem darbiem, atriebdamies vienmēr ir ņirgājušies par manu izskatu! Es esmu salīdzināta ar visiem mīļiem mājlopiem, izņemot cāli un varbūt arī zosi. Bet es neesmu pārāk jūtīga. Ja es būtu tāda bijusi, es būtu pazudusi. Ir bijuši tādi notiesātie, kas apgalvojuši, ka labāk uzņemtos ciest desmit gadus ilgāku cietuma sodu nekā mani precēt, bet man šķiet, tā ir tikai izrunāšanās."

Viņa apklusa, lai atvilktu elpu, un labsirdīgi vēroja jaunavu.

Jūs droši vien brīnāties, kādēļ es esmu ieradusies jūsu skaistajā dzīvoklī. Ne jau nu tādēļ, lai runātu pati par sevi, bet gan par jums. Jūs esat Indijas sieviešu komitejas locekle, vai ne?"

Hopa pamāja ar galvu.

„ Es biju, bet atteicos."

„Ak tā!" Olorbija kundze, kura zināja tik daudz, acīmredzot nebija informēta par šo iznākumu. „Tā, tā," viņa sacīja. „Tad jūs laikam negribēsiet, lai jums stāstu par šo krāpšanu. Vai misters Holets ir jūsu personīgs draugs?"

Negaidītais jautājums pēkšņi samulsināja jaunavu, un brīdi viņa bija kā mēma.

„Esmu viņu tikai reizi sastapusi," viņa atbildēja, tad smaidot teica: „Vai viņš ir bīstams noziedznieks?"

Olorbija kundze papurināja galvu.

„Nccsmu manījusi, ka Holets būtu noziedznieks," viņa sacīja. „Turklāt viņš ir akls un akli noziedznieki ir reti. Es interesējos ne tikai par viņu, bet par ļoti daudziem. Piemēram, par Kišlastānas princi: viņam ir jauks izskats."

„Man šķiet, drīzāk nejauks," Hopa sacīja, un Olorbija kundze atkal smējās.

„Mis Diāna Mārtiņa, vai tā ir jūsu draudzene?"

„Nē," Hopa īsi atbildēja.

„Hm!" Olorbija kundze pielika pirkstu pie viena no saviem daudzajiem zodiem. „Greiamu Holovelu jūs droši vien nepazīstat, kaut arī esat pazīstama ar vioa brāli. Skaists puisis! Es viendien redzēju viou citadelē. Ieaujiet man atcerēties…"

Vioa savilka pieri briesmīgās grumbās. „Vai cs jūs neredzēju tur kopā ar viou?"

„Tas var būt," Hopa atteica mazliet vēsi.

„Citadelē man vienmēr reibst galva," Olorbija kundze sacīja. „Vai jūs turp ejat bieži, mis Džoinere?"

Hopa ar žestu aicināja Olorbija kundzi sēsties un ,kad viešoa bija apsēdusies, nosēdās arī pati.

„Tagad, lūdzu, neesiet noslēpumaina. Ko jūs īsti gribējāt no manis izdibināt?" vioa mierīgi jautāja. „ Ja tas ir kas, ko es varu jums stāstīt, protams, es to darīšu. Bet noslēpumaini ļaudis mani kaitina."

„Arī mani," Olorbija kundze sacīja, nebūt nejuzdamās samulsināta. „Es jums teikšu, kādēļ esmu nākusi, mis Džoinere." Vioa atvēra lielu ādas somu, kuru bija turējusi padusē un kura bija līdzīga portfelim, un sameklēja tur mazu papīra lapiou, kur bija uzmestas dažas piezīmes.

„Es jums jautāšu bez aplinkiem, un man jābrīdina, ka tas jums liksies nekautrīgi; ja jūs piezvanīsiet un liksiet tai mazajai čaukstei izvadīt mani ārā, es nebūšu pārsteigta."

Dženctas apzīmējums izvīla smaidu Hopas sejā, bet vioa bija pārāk lielas ziokāres varā, lai izklaidētos.

Jūs esat draugi ar seru Ričardu Holovelu no Berikas gvardiem, un tagad es jums jautāšu skaidri, kas nodarbina manu prātu. Vai esat saderināta ar seru Ričardu?"

„Nē," Hopa sacīja.

„Vai vioš jums ir loti mīļš draugs?"

Jaunava vilcinājās.

Jā," vioa beidzot sacīja, „vioš man ir loti mīļš draugs."

„Vai vioš ir tik mīļš draugs," — Olorbija kundze runāja loti lēni, „ka darītu jūsu dēl visu?"

Hopa izbrīnījusies uzlūkoja sievieti.

„Es nesaprotu- " vioa teica.

„Vai jas esat vioa mīļākā?" Olorbija kundze neveikli jautāja, un jaunavas nosarkums deva atbildi.

Pirms Hopa attapās, vecākā sieviete steidzīgi turpināja:

Jūs domāsiet, ka iedrošinos pārāk daudz! Bet es jums gribu teikt, jaunā lēdija, ka sers Ričards Holovels, pēc mana standarta, ir labs cilvēks, un cs gribētu, lai jūs nepārsteigtos, ja lūgtu viou darīt to, ko labs cilvēks nedarītu."

Hopa varēja tikai nezioā pakratīt galvu.

„Man nav ne jausmas, ko jūs domājat, misis Olorbij," vioa sacīja, „bet jūs varat būt droša, ka es nekad Ričardu nelūgšu darīt ko negodīgu, un mani apbēdina, ka varat pieļaut tādu varbūtību."

„Es tiešām esmu jums devusi iemeslu dusmoties. Bet cs vēl gribēju jautāt, vai kādreiz esat prasījusi no Ričarda Holovcla pakalpojumu, kas vioam traucētu ievērot savu pienākumu?"

„Protams, ka neesmu!" Hopa īgni atteica.„Ticšām, mis Olorbij, jūs esat vairāk nekā noslēpumaina."

„Ticšām?" Olorbija kundze bija loti vēlīga. „Rcdzict, mis Džoincre, mans stāvoklis ir loti delikāts. Es zinu daudzas lietas, kuras man nevajadzētu zināt — ja jūs būtu tik informēta kā es, nebūtu nekādas vajadzības tērēt vārdus." Vioa grūti nopūtās. „Bet jūs neesat! Jūs, protams, nepazīstat Tigeru Trēnu? Jūs nevarat viou pazīt: vioš negrozās jūsu sabiedrībā. Un misteru Greiamu Holovelu jūs arī nepazīstat." Vioa apklusa.

„Es šo un to zinu par viņu," Hopa mierīgi sacīja. ,.Viņš ir sera Ričarda brālis, un viņš ir bijis — nelaimē. Taisnību sakot, viņi ir Ričardu nav labi draugi, un .protams, es nekad neesmu ar viņu iepazīstināta, kaut "

Vioa apklusa un smaidīja, atcerēdamās vēstuli.

„Kaut gan citi domā, ka jūs esat?" Olorbija kundze minēja

Vioa aizcirta savu somu.

„Scrs Ričards Holovels ir jauks cilvēks," vina sacīja. „Es nepazīstu nevienu, ko es apbrīnotu vairāk, ja nerunātu par jums! Tā ir atklāta glaimošana, bet vaļsirdība ir mana vājība."

Olorbija kundze paņēma vizītkarti, ko Hopa bija viņai atdevusi atpakaļ, un uzrakstīja uz otras puses dažus vārdus ar zīmuli.

„Te būs mana privātā adrese," viņa sacīja, pasniegdama karti Hopai. „Es tur nebūšu dažas dienas, bet, ja jūs plosa nemiers.

bažas un jūs nevelaties apgrūtināt seru Ričardu, tad varbūt telefonējiet man."

„I<āds nemiers varētu mani plosīt?" jaunava vaicāja pus uzjautrināta, pus uztraukta.

Olorbija kundze paraustīja savus platos plecus.

„Dievs vien to zina," viņa bijīgi sacīja. „Londona ir pilsēta, kur nemiers var nākt loti viegli." Vioa strauji devās uz durvīm. „Man patiktu,ja jūs man apsolītu neteikt jūsu mazajai kalponītei manu vārdu un nodarbošanos."

Pirms Hopa paguva atbildēt, ka vioa nav paradusi uzticēt savus noslēpumus kalponei, Olorbija kundze jau bija prom.

Druknā sieviete ātri aizgāja pa Pikadilli uz cirka pusi, pusbalsī dungojot kādu meldiju, izlikdamās, ka neredz ne pasauli, ne ļaudis. Aiz vioas, mazā gabalioā, gāja garš, tievs sarkanmatains jauneklis, kuram bija šausmīgas raga brilles. Vioa svārki bija drusku par maziem vioa augumam, piedurknes un bikses tik īsas, ka pilnīgi bija redzamas roku un pēdu locītavas. Vioš vienmēr paturēja acīs Olorbija kundzi, sekoja vioai pazemes satiksmes stacijā un atradās ar viou vienā un tajā pašā liftā, kas izveda uz Totnemas ielas. Druknā dāma un vioas pēdu dzinējs iegriezās Šarlotes ielā, un, kad Olorbija kundze iegāja pa kādām aizdomīgām durvīm, jaunais cilvēks apstājās, pagaidīja dažus mirkļus, atspiedās ar muguru pret treliņiem, vērodams ielu uz vienu un otru pusi, tad sekoja vioai, no kabatas izocmdams lielu atslēgu.

Bez klauvēšanas vioš atvēra mazas dzīvojamās istabas durvis. Olorbija kundze noņēma savu krclloto cepuri un gandrīz nepagrieza galvu, kad vioš ienāca. Jaunais cilvēks nosēdās uz astru dīvāna un gaidīja vioas labvēlību.

„Nu, Hcktor?" vioa jautāja.

„Kāds gāja jūsu pēdās līdz tuneļa stacijai pie Totnemas ielas, bet tālāk vioš vairs nenāca," Hektors sacīja čukstošā balsī.

„Kas tas tāds?" jautāja vioa māte,jo tādās radniecīgās attiecībās vioi bija.

„Nu, ma," — Hektors berzēja savu nosalušo degunu — „vioš izskatījās pēc ārzemnieka. Vioš gaidīja uz ielas, kamēr jūs nācāt ārā. Es turējos vioam aiz muguras, tādēļ zinu, ka vioš jums sekoja. Jocīgas lietas notiek ar mani," — Hektors pašapmierināti noglaudīja savus sarkanos matus — „kamčs es viņus redzu, viņi mani neredz."

Olorbija kundze smaidīja.

„Nekas nav skaidrāks par to, ka viņš tevi redzēja!" viņa omulīgi teica. „Tu esi līdzīgs sarkangalvainai bākai, Hcktor: viņi nevar tevi nepamanīt. Bet tas viņus traucē, viņi zina, ka ari viņus uzmana. Tādēļ tu esi derīgs."

Viņš bēdīgi uzlūkoja māti.

„Es redzu, ka neesmu sevišķi derīgs," viņš sacīja izmisušā balsi. Bet pēkšņi viņu apstaroja cerība. „Varbūt tad, ja cs nokrāsotu matus- "

„Tu izskatītos šausmīgs," sacīja Olorbija kundze, tad uzsita viņam uz pleca, „nebažījies, Hektor, šajās dienās tu kļūsi par detektīvu. Es šorīt par tevi runāju ar komisāru. Viņi nevar tevi pieņemt policijā tavas redzes dēl, bet cs atradīšu tev darbu, un tu lasīsi savu vārdu laikrakstos, tici man."

Misters Hektors Olorbijs kļuva jautrāks, jo viņa lielākā vēlēšanās bija staigāt sava tēva pēdās. Nelaiķis misters Olorbijs bija policijas seržants ar ļoti labu slavu, tādēļ viņa sievai kara laikā bija viegli atrast darbu policijā.

Istabā bija telefona aparāts. Olorbija kundze piezvanīja un ar galvas mājienu izsūtīja laukā savu paklausīgo pēcnācēju. Viņa runāja minūtes desmit, — šajā laikā Hektors stāvēja koridorā par sargu, rokas salicis uz ausim. Pēc brīža Olorbija kundze iznāca, pakavējās uz kāpnēm, pateica rīkojumus apteksnei, tad devās augšā savā istabā un likās gultā. Pagājušo nakti viņa ilgi bija nomodā, un laikam arī nākošā nakts viņai nesolīja daudz miera.

Šarlotes ielā bija jau satumsusi krēsla, kad Olorbija kundze nokāpa lejā. Viņa bija pārģērbusies sliktākās drēbēs. Viņai bija tādas sievietes izskats, kura dzīvo cienījamas nabadzības pēdējā pakāpē. Viņas apģērbs bija vecs, tomēr tīrs; viņas apvalkātā cepure un nodilušie papēži liecināja par veltīgu cīņu ar apstākļiem.

Viņa gaidīja, kamēr kļuva pavisam tumšs, tad devās ceļā, līdzi nesdama nodilušu audekla čemodānu, un pulkstenis sita desmit, kad viņa nonāca vienkāršā ielā Londonas Istendā. Izspraukusies caur bērnu ņurdzi sānieliņā, viņa apstājās pie 27. nama un pieklauvēja.

Tūļīga sieviete atvēra durvis, no vioas naca novadējušos reibinošu dzērienu smaka. Vioa tuvredzīgi glūnēja uz atnācēju, kas neskaidri bija saredzama mazas ellas lampioas vājajā gaismā.

„Hallo!" vina nelaipni uzsauca. .Jūs tomēr atnācāt — cs vairs negaidīju."

,.Nezinu, kāds iemesls jums bija negaidīt, kad cs esmu samaksājusi īri uz priekšu," Olorbija kundze lēni sacīja.

Mājas saimniece kaut ko nomurmināja un vadīja jauno īrnieci augšā pa kāpnēm, augšā vioa atgrūda durvis uz mazu istabiou, kur nebija nekā vairāk kā tikai diezgan netīra gulta, mazs mazgājamais galdioš un krēsls.

„Es gan neizīrēju istabas sievietēm," vioa sacija, „bct jūs būsiet izņēmums, jo jūs sakāt, ka dienu būsiet projām."

Vioa gribēja šo istabu pa dienu izīrēt kādam naktssargam.

Mazajā mājioā īpašniece, kuras vārds bija Hegitija, mitināja septiņus cilvēkus. Vioa kavējās pie durvīm, netīrās rokas sakrustojusi pār vēl netīrāko priekšautu, un teicās patlaban loti nodarbināta, jo viņas trīs „rcgulārie" īrnieki esot pilsētā.

„Un es ne par kādu naudu pasaulē negribētu aizkaitināt šos kungus," viņa teica. „Viņi dažreiz ir prom deviņus un desmit mēnešus, bet naudu samaksā regulāri, kā pulksteņa mehānisms… jūras braucēji — kuģa kapteinis ir viens un otri divi ir viņa dēli… Tik patīkams cilvēks, cik vien var zemes virsū būt, kad viņš nav piedzēries."

Šie privileģētie pansionāri dzīvoja divās istabās,un kapteinis pats dzīvoja vislabākajā istaba, ielas pusē.

„To es gribēju jums pateikt, mis. Kāds bija jūsu vārds?"

„Brauna," Olorbija kundze sacīja.

„Es tikai gribu jums palīdzēt," sieviete turpināja, „bet cs negribu, lai jūs pītos kapteinim pa kājām, jo viņš ir loti nepacietīgs, un es negribētu viņu sadusmot."

Tonakt, sēdēdama savā gultā un lasīdama kādu grāmatu elektriskās lampas gaismā, Olorbija kundze dzirdēja kapteiņa streipuļojošos soļus uz kāpnēm un nesakarīgas dziesmas skaņas. Viņa apkaltie zābaki satricināja plānos grīdas dēlus koridorā, tad durvis aizcirtās un visa māja nodunēja no trieciena.

Olorbija kundze klausījās un gaidīja kapteiņa ģimenes atnākšanu, bet dēli neatnāca, un pēc brīža vioa dzirdēja, ka nemierīgais kaimiņš atkal aizgāja. Viņa gaidīja, kamēr kapteinis izgāja uz ielas, tad nolika grāmatu, klusu atvēra durvis un klausījās. Bija klusums; nekādas skaoas. Saimniece bija aizgājusi gulēt savā nabadzīgajā migā virtuves kaktā. Apakšstāvā krāca vēl kāds īrnieks.

Bez trokšoa, apāvusi rītakurpcs, Olorbija kundze iznāca koridorā un uzkāpa dažus pakāpienus līdz privileģētā īrnieka durvīm. Tās nebija aizslēgtas. Vioa iegāja istabā un iededza uguni.

Istaba bija drusku labāk iekārtota nekā tā, ko vioai izīrēja. Tur bija drēbju lāde un galdioš, uz kura atradās izsvaidītas papīra lapas, tintes pudelītes un plāna dzēšlapa. Olorbija kundze ātri apskatīja dokumentus. Tajos bija runa par kuģa pārtikas krājumu apgādāšanu. Vioa pārbaudīja gultu, pacēla spilvenu un uzgāja plānu piezīmju mapi, kurā tomēr nebija vairāk kā tikai papīra lapa ar skaitļiem. Olorbija kundze pietiekoši pazina jūrnieku lietas, lai saprastu, ka tur kapteinis izstrādājis brauciena kursu. Pie katras piestātnes vioš bija pierakstījis datumu. Pirmais datums bija 26., un tam klāt bija jautājuma zīme.

Olorbija kundze nolika papīru atpakaļ un turpināja meklēšanu. Te vioa aiz loga izdzirda skalas balsis un atslēgas skrabēšanu ārdurvīs. Apbrīnojamā ātrumā vienā mirkli Olorbija kundze bija ārā no istabas, aizvēra durvis un nokļuva savā istabā, pirms atskanēja pirmie soļi uz apakšstāva kāpnēm.

Šoreiz kapteinis nenāca viens; viou pavadīja divi cilvēki. Olorbija kundze dzirdēja, ka tie iegāja kapteiņa istabā, klusu aizvēra durvis un sāka pusbalsī sarunāties. Uzmanīgi vioa pielavījās pie durvīm, pakāpieniem čīkstot zem vioas svara. Pieliekusi galvu, vioa klausījās.

„… šis cilvēks — kā viou sauc? Esot kāda prece… no Greivzendas…,"

Kāds gāja pāri istabai. Zibcoātrumā Olorbija kundze bija atpakaļ savā istabā un klausījās pie pusatvērtajām durvīm. Spiegošana bija bīstama šajā namā, kur katrs grīdas dēlis čīkstēja zem kājām. Pēc kāda stundas ceturkšņa Olorbija kundze dzirdēja, ka divi iznāca un iegāja citā istabā, pateikdami skarbu: „Labu nakti, vecais!" Vioa klusi aizvēra savas durvis, ncizģērbusics apgūlās un dažās minūtēs bija aizmigusi.

Viņu pamodināja kapteiņa soli, kad tas kāpa lejā. Pčc īsa brīža viņam sekoja abi dēli. Bija jau gaiša diena. Olorbija kundze ātri sakārtoja apģērbu un arī izgāja uz ielas. Viņa drusku iekoda azaidu kafejnīcā uz Viktorijas doka ceļa stūra un pēc pusstundas jau stāvēja vējainā piekrastē, ar dzīvu interesi vērojot mazu, vecu tvaikonīti, kas bija noenkurots upes vidū. Kāds krastmalas slaists pievilkās pie viņas, cerēdams nopelnīt dzeramnaudu, un šis cilvēks izrādījās par smalkāko, pilnīgāko ziņu avotu.

„Tas mazais kuģītis, misis? Vai gribat tur nokļūt? Es varu jums pagādāt laivu piecās minūtēs."

„Nē," Olorbija kundze atbildēja, „es negribu turp braukt."

„Vai jums kādi radi šajā kuģī?" cilvēks jautāja, gribēdams pakalpot. „Vai jūs gribētu nosūtīt vēstuli?"

„Kas tas ir par kuģi?" Olorbija kundze jautāja.

„Tas? Tā ir „Skaistā Anna"! viņš nosmējās savā nodabā. „Tas ir apbrīnojams nosaukums tādam kuģelim kā šis, vai ne? Taču cs atceros, kad tas piederēja Kārdifas tirdzniecības flotei, tas bija labākais kuģis, kāds redzēts Temzas grīvā. Tas bija pirms viņa uzskriešanas uz klintīm pie Kornvolas. Vecais Boss to nopircis par piecdesmit mārciņām un ar saviem dēliem to nocēlis no sēkla, pareizāk sakot, to gan nocēlis paisums."

Tad tāds bija „Skaistās Annas" gaitu stāsts. Loidā tā atzīmēta kā galīgi bojā gājusi un ūtrupē pārdota laimīgajam Elijam Bosam par smiekla naudu. Ļoti laimīgs cilvēks bija šis kapteinis Elijs Boss, jo viņš divreiz par kontrabandu bija izglābies no spaidu darbiem.

„Vai pazīstat viņu?"

Slaists nicinoši nospļāvās ūdenī. „Es teiktu, jā! Kas gan nepazīst Eliju? Viņš ir nopelnījis naudu visādos netīros darbos. Viņam nekad nav pieklājīgas kravas, jo neviena biedrība neapdrošina kuģi."

„I<ā tad viņš var dzīvot?" Olorbija kundze jautāja.

Slaists atkal nospļāvās.

„Viņš šad un tad saņem kravu no Brēmencs," viņš paskaidroja. „Ruma mucas uz Āfriku vai ieročus — daudz naudas viņš iesita Marokas karā."

Olorbija kundze uzlūkoja kuģi ar jaunu interesi. Kuģa izskats bija nepievilcīgs, krāsa nogājusi un masts bija nepiemēroti liels, it kā no cita kuģa.

„Vccais pats vada kuģi, viens no viņa zēniem tam palīdz, otrs strādā mašīnu telpā. Viņam ir seši kuģa ļaudis."

„Kādu karogu viņš plivina?" Olorbija kundzi interesēja mazā četrstūrainā lupata kārtsgalā.

„Portugāļu kuģi nelaistu ārā no Temzas, ja tas būtu reģistrēts šajā valstī."

Acīmredzot „Skaistajai Annai" bija savas priekšrocības, kā izdibināja Olorbija kundze.

„Tas var taisīt divpadsmit mezglus, un, es domāju, varētu sadzīt līdz piecpadsmit, kaut neesmu redzējis, ka vecais Elijs tērētu naudu oglēm," sacīja ziņu bagātais slaists. „Nckad neesmu redzējis vai dzirdējis, ka kuģis kādreiz būtu bijis dokā, kopš vecais to pie Kornvolas izvilka no jūras."

„Kuģī uguns nav kurta visu nedēlu," turpināja runīgais krastmalnicks. „Saka, ka vecais Elijs skaitot katru ogles gabaliņu, ko liekot krāsnī!"

Olorbija kundze iedeva viņam lielāku dzeramnaudu, nekā viņš bija cerējis, atstāja piekrasti, uzmeklēja telefona būdu un drīz runāja ar savu sarkanmataino dēlu.

„Nāc taisnā ceļā šurp, Hektor," viņa sacīja. „Paņcm mēteli, jo nakts ir vēsa. Es vēlētos, lai tu drusku padežūrētu manā vietā. Un, Hektor, klausies, manā istabā skapī karājas binoklis, atnes to līdzi."

Viņa piezvanīja atkal uz turieni, kur bija zvanījusi no mājas,un policijas priekšnieks pierakstīja rūpīgas atzīmes, klausīdamies viņas teiktajā.

„Vai jums ir kāda nojauta, kas tā par spēli?" viņš jautāja.

Olorbija kundze vilcinājās.

„Man ir daudz nojautu," viņa apdomīgi sacīja. „Bet fakti ir mana vājība."

Viņa gaidīja gandrīz stundu, kamēr viņas sarkanmatainais dēls svarīgi ieradās, lai saņemtu rīkojumu un naudu uzturam. Par laimi, viņa sastapa to pašu krastmalnieku, kura nodarbošanās acīmredzot bija cauru dienu staigāt gar krastmalu un lūkoties upē, un viņš labprāt piekrita pastaigāties kopā ar zēnu.

„Es nedomāju, ka jūs daudz redzēsiet, kundze," viņš sacīja. „„Skaistā Anna" neaizbrauks vēl kādu nedēlu, vēl kuģī nav iekrauts neviens maiss ogļu, un es varu zvērēt, ka vecais Elijs pirms aizbraukšanas uzņems kādu neizdibināmu kravu. Nekad vēl „Skaistā Anna" nav atstājusi Temzu tikai ar balastu."

„Nedēla uz priekšu vai atpakaļ, man vienalga," Olorbija kundze jautri sacīja, un viņa teica patiesību, jo viņas pacietība bija bezgalīgi liela.

8. nodala

Katram lielam karapulkam ir savas ieražas, un viena no Berikas gvardu pulka ieražām attiecās uz virsnieku sievu izvēli. Neviens virsnieks nevarēja apprecēt aktrisi, lai tā botu, cik skaista un slavena būdama, un pēc tam vēl palikt aktīvā dienestā.

Bobijs Longfelovs, kurš bija pusdienojis kopā ar cienījamo pulkvedi Džonu Roislipu un viņa sievu, nāca mājās mazliet nomāktā garastāvoklī, jo, cik Berikas gvardu sirsnīgais komandieris bija pieļāvīgs virsnieku sievu izvēles jautājumā, tik viņa bargā sieva (Stenfīldas grāfa trešā meita) bija nepielūdzama.

Kaut Bobijs bija jauns, viņš loti labi pazina sabiedrību un saprata, ka lēdijas Roislipas runa par gvardu pienākumu neprecēties ārpus savas kārtas šoreiz attiecās uz noteiktu gadījumu.

„Laimīgā laulībā svarīgākā ir līgavas ģimene," teica lēdija, skardama lielo smaragda gredzenu, kas greznoja viņas mazo pirkstiņu. „Ja līgava nav no labas ģimenes, tad laulība ir aplama."

Plānām lūpām, tieva un skaista sieviete, viņa nekad nebija tik noteikta kā tad, kad grieza lielo smaragdu ap savu pirkstiņu.

Bobijs bija pagājis garām Dika mitekļa durvīm, bet tad apstājās, atgriezās atpakaļ un pieklauvēja. Dika Holovela jautrā balss aicināja iekšā.

„I<ā Zālamans visā savā godībā," Diks sacīja, apbrīnojot sava biedra parādes uzvalku. „Vai pusdienas neēdi mājās, Bobij?"

Viņš pats bija ģērbies vieglā pidžamā un zīda rītasvārkos un taisni tobrīd pārskatīja savas nodaļas norēķinus. Bobijs lēnām paņēma cigareti, tad atbildēja.

„Es biju pie vecā," viņš teica. „Un pie vecenes. Tiešām, cicnmātc ir šausmīga persona. Viņa arvien liek man domāt, ka no viņas jaunības laikiem viss ir gājis uz ļauno pusi un ka es esmu viens no tiem, ko laiks samaitājis."

„Nabaga Bobijs!" Diks līdzjūtīgi iesaucās. „Es savas oficiālās pusdienas izcietu vairāk nekā pirms mēneša."

„Pulkvedis nav tik ļauns," teica Bobijs, atlaizdamies dziļā atzveltnes krēslā un kājām meklēdams otru krēslu, lai atpūtinātu savus garos stilbus. „Vai tu zini, ka viņš ir Diānas draugs?"

Diks pasmaidīja.

„Diānai ir vesels bars draugu — cs it kā atceros, ka viņi iepazinās vecos laikos. Vai viņš lielījās ar to?"

„Par to viņš ar mani nerunāja savas misis klātbūtnē," Bobijs paskaidroja, „bet uzticējās, kad mēs palikām divi vien pie kampešoka- "

„Viņa portvīns ir labākais visā pulkā," Diks piezīmēja.

„Varbūt," Bobijs sacīja. „Es nekad neesmu bijis sarkano vīnu cienītājs. Tas apstulbo manu brīnišķīgo prātu."

„Vai pulkvedis ko sacīja par Diānu?"

„Viņš sacīja, ka tā esot burvīga meitene," Bobijs teica. „Un viņš nožēloja, ka lēdija viņu izmetusi no viesu saraksta."

Iestājās ilgs klusums. Diks turpināja kārtot savus rēķinus un mēģināja saistīt domas pie garajiem skaitļu stabiem. Bobijs atkal sāka runāt.

„Viņa pieminēja mis Džoineri," viņš sacīja, un Diks pēkšņi apsviedās.

„Ko — lēdija Sintija?"

Bobijs pamāja ar galvu.

„Kas viņai bija sakāms par mis Džoineri?"

„Nekas liels." Bobijs jutās neērti, bet Diks pret šo sajūtu palika vienaldzīgs, jo viņš zināja, ka lēdijai Sintijai Roislipai vispār bija ļoti maz laba ko teikt par jebkuru sievieti. „Viņa gudroja, kas mis Džoinere tāda esot," Bobijs sacīja, „un nekā laba neizteica ari vecā Džona galantais paskaidrojums, ka viņa esot viena no visjaukākajām meitenēm, kādas viņš redzējis."

Diks smējās.

„Un ko sacīja lēdija?"

„Tu jau zini, kā viņa mēdz izturēties. Mani baidīja taisni tas, ko viņa neteica. Viņas ieradums saraukt uzacis, nolaist lūpu kaktiņus. Protams, viņa veco satrieca vienā mirklī — gluži vienkārši pateica, ka viņš par Hopu Džoineri nekā nezinot, un bija loti neapmierināta."

Diks lēni sāka skaitīt savus rēķinus, bet, kaut viņš turēja spalvu rokā, viņš nerakstīja.

„Es domāju- " Bobijs iesāka un apklusa.

„I<o tu domā?" Diks neatskatījās.

„Es domāju, ka lieta jau izšķirta… es domāju- "

„Tu domā, starp mani un Hopu Džoineri? Nekas nav izšķirts, bet es loti ceru, ka viņa atzīs mani par pietiekoši labu. Kālāb tu jautā? Tavām smadzenēm jau sen vajadzēja uzminēt šo faktu."

Bobijs lēni piecēlās un izstaipījās.

„Es nezinu," viņš apdomīgi sacīja . „Bet man ir tāda nojauta, ka vecā Sintija ienīst tavu jauno lēdiju. Man nav ne jausmas, kādēļ, varbūt tikai tādēļ, ka viņa ienīst visus, kuri nevar atrast savas cilts senču pēdas līdz asinskārīgajiem vecajiem Plantageneticm. Blakus minot, pulkvedis man slepeni pastāstīja, ka viņš ielūgts dinejā pie radžas."

„Kišlastāņa?" Diks izbrīnījies jautāja. „Es nezināju, ka viņi ir draugi."

„Liekas, ka pulkvedis ar vinu iepazinies Indijā," Bobijs paskaidroja. „Bet, lai būtu kā būdams, rītvakar viņš būs radžas viesis un viņš teica, ka tur būšot Diāna Mārtiņa — protams, viņš to neteica, sievai dzirdot."

„Viņš ir savāds velns, es domāju — Kišlastānis," Diks sarauca pieri. „Ārlietu ministrijā saka, ka viņš esot drusku traks."

Berikas gvardu leitnants Bobijs Longfelovs bija ļoti saprātīgs jauneklis, kaut arī tiem, kas viņu pavirši pazina, viņš atstāja tukša cilvēka iespaidu. Un, ja viņa saprātu mazināja ilūzijas, tās tomēr bija jaukas un romantiskas.

Bobijam bija godkārīga dziņa — kurai bija lemts reiz piepildīties — strādāt kara ministrijas militāro ziņu departamentā, un visu savu brīvo laiku viņš veltīja zināšanu krāšanai šajā nozarē. Viņš lepojās ar savām detektīva spējām, un viņam bija daudz līdzības ar Olorbija kundzes sarkanmataino dēlu, kuru viņš nepazina.

Viņš iegāja savā dzīvoklī pēc ciemošanās pie Dika un ilgi sē

dēja, domādams par lēdijas Sintijas neglaimojošo vērtējumu attiecībā uz vēlamību uzņemt mis Džoineri Berikas gvardu sabiedrībā. Viņš pietiekoši labi pazina Hopu Džoineri, lai būtu pārliecināts, ka viņa par sevi nekā neslēpa un ka tas, kas bija noslēpums ziņkārīgiem svešiniekiem, bija noslēpums ari viņai pašai. Tas bija loti pateicīgs izmeklēšanas lauks nākošajam ziņu departamenta darbiniekam. Vai viņam nevarētu laimēties atrast viņas ciltskoku cilvēces mežā? Jo nav šaubu, ka pat visniecīgākajam ubagam, kas klīst pa ielām, ir radu raksti līdz Ādamam vai līdz tam kustonim, kuru evolucionisti atzīst par cilvēka senci.

Draugam nezinot, viņš jau bija devies garās un svarīgās ekskursijās; apciemojis visādus ģenealoģijas ekspertus — jo bija bagāts un varēja daudz ko atļauties — un bija licis tiem ņemt par izejas punktu 10. jūniju nezināmā gadā, jo 10. jūnijā Hopa Džoinere saņēma puķes no nezināma aizbildņa.

9. nodaļa

Kobhemas kotedža attaisnoja savu pārmērīgo (kā Greiamam Holovelam likās) īres maksu, kuru aģents bija prasījis. Šajā ziņā Greiama iebildumi bija gan mazliet lieki, jo viņam pašam nevajadzēja maksāt ne santīma. Tā bija glīta mājiņa Tjūdoru stilā, viena vai divu akru lielā dārzā un tik nošķirta, ka tuvāk par pusjūdzi nebija nevienas mājas. Sānceļš, kura malā mājas atradās, veda gandrīz ceturtdaļjūdzi nost no Portsmutas lielceļa, un ar Londonu satiksme bija ērta. Tā bija teicama vasarnīca ar krāšņu dārzu, gleznainiem egļu puduriem un nelielu peldu dīķi.

Diāna nepavadīja Greiamu uz Kobhcmu.

„Ja jūs domājat, ka es iešu aprakties uz laukiem un kaisīt pelnus uz savas labās slavas, tad jūs abi ar Trēnu loti viļaties," viņa sacīja. „Es aizbraukšu pie tevis kādā azaidā un varbūt palikšu kādās pusdienās, bet vairāk — ne!"

„Man liekas, tu atceries, ka esi mana sieva?" Grciams sarkastiski teica.

65

„Es necenšos, bet paguruma brīžos man diezgan grūti to aiz-

3— Tapals

mirst," Diāna mierīgi atbildēja. „Ari tu, liekas, aizmirsti, ka man pilsētā tik daudz pienākumu."

Greiams sajuta nelielu bijību pret šo sievieti, ar kuru vioš bija savienojies saitēm, kuras tagad abi atzina par neprātu. Šajā laulībā nebija mīlestības un loti maz bija cieoas. Trakums un panika bija novedusi vious dzimtsarakstu nodaļā kādā skaudrā decembra rītā, un vioi abi nebeidza nožēlot šo pārsteidzību.

Greiams atrada vasarnīcu kāda dārznieka uzraudzībā, nerunīga, atturīga cilvēka, kurš dzīvoja atsevišķā mājioā dārza stūrī. Dārznieka sieva bija ķēkša un apteksne vasarnīcā, un vioai palīdzēja vioas meita, sešpadsmit gadus veca un, kā Greiamam likās, pamulķa meitene.

Klusais dārznieks Greiamam izrādīja mazo, glīto mājiou, kur lielākā dala istabu bija aizslēgtas, jaunajam vasarniekam atstājot tikai divas guļamistabas, viesu un ēdamistabu un mazu bibliotēku, kuru gan tā sauca, bet kura grāmatu zioā bija patukša. Dārznieks izturējās ar pietiekošu cieou, bet bija valodā skops. Vioa sieva, kaut ari rupja un izskatā nejauka, izrādījās par labu kēkšu. Un Greiams apmetās uz ērtu, bet garlaicīgu dzīvi, kaut rožu dārzs solīja zināmu prieku puku mīlētājam. īpašums bija plašāks, nekā vioš bija domājis. Tas pletās līdz priežu un krūmu biezoknim, un aiz šā dzīvā žoga vioš uzgāja dīvainu celtni.

Tas bija četrstūrains tornis, apmēram trīsdesmit pēdu augsts. Tur nebija logu, un iekštelpu laikam apgaismoja elektrība, jo Greiams redzēja pie sienas piestiprinātu apgaismošanas kabeli. Vienā sienā bija mazas durtioas, tik zemas, ka Greiamam būtu vajadzējis pieliekties, lai tur ieietu.

„Laikam kāda noliktava," Greiams nodomāja, un apgāja celtnei apkārt. Vairāk durvju vioš neredzēja. Atgriezies celtnes priekšpusē, vioš pamanīja, ka dārznieks to ziokārlgi novēro.

„Kas šī par vietu?" Greiams jautāja.

„Veca labības klēts," dārznieks sacīja. ,.Tagad to vairs nelieto."

„Bet jūs esat tur ievilkuši kabeli," viesis teica.

„Vajag taču gaismas," dārznieks vienaldzīgi atteica. „Tā iznāk lētāk nekā sienā izcirst logus."

Vairāk vioi nerunāja, un abi kopā gāja atpakaļ uz māju. Greiamam aizmirsās dīvainā akmens celtne. Tikai včlāk viņš uzzināja, cik svarīga loma tai jāspēlē lielā nodoma piepildīšanā.

„Te būs rakstāmgalda atslēga," dārznieks sacīja, kad viņi iegāja darbistabā. „Es atnesīšu jums krūzīti tējas."

Viņš izgāja, aizverot durvis. Greiams aplūkoja atslēdziņu, ko turēja saujā, un brīnījās, kādēļ viņam šī atslēga ir iedota. Tad viņam pēkšņi kas iešāvās prātā un viņš piegāja pie ozola rakstāmgalda. Visas atvilktnes bija neaizslēgtas, izņemot vienu. Viņš pagrieza atslēgu, atrāva atvilktni un ieraudzīja lielu četrstūrainu aploksni, kas bija adresēta viņam, un vēl biezu saini lielu aplokšņu un trīs atslēgas. Aizzīmogotajā aploksnē bija ielikta otra mazāka, kurā bija divdesmit piecas mārciņas kredītzīmēs un mašīnrakstā aprakstīta papīra lapa bez paraksta. Ziņojums sākās bez ievada.

„I<roņa garāža ciemā jums izīrēs automobili. Tas var jums noderēt. Mausijs jums to piegādās. Rītvakar jums jāaizbrauc uz „Trīs jautriem jūrniekiem" un jāiepazīstas ar Eliju Bosu, kurš jūs gaidīs. Brauciet automobilī līdz Griničai, mašīnu atstājiet tur un sēstieties omnibusā, kas jūs aizvedis pa Blekvolas tuneli līdz Poplarenai. Atlikušo ccla gabalu ejiet kājām. Neķildojieties ar Eliju, jo jums tikai jāiepazīstas ar viņu. Jums būs jāpavada auglis uz Indiju. Viņš vedīs jūs kā klāja matrozi un rūpēsies par jūsu ērtībām. Viņam likts ierīkot visu, kas vajadzīgs jūsu labklājībai, tādēļ varat droši teikt savas prasības. Galvenais: jums vajadzīga tāda kajīte, kuru var aizslēgt no iekšpuses un no ārpuses. Dabūjict vislabāko slēdzeni, kādu par naudu var nopirkt, un atdodiet viņam, bet atslēgu paturiet pats. Esmu devis rīkojumu ielikt jūsu kajītē nelielu ugunsdrošu skapīti. E.B. domā, ka jūs vedat kontrabandas kokaīnu. Viņš neko nezina par augli. Kad esat kaut ko uzzinājis, uzrakstiet un atstājiet rakstāmgaldā, kur atradāt šo vēstuli, kura jāsadedzina Mausija klātbūtnē."

Tas bija viss, un, kad Mausijs (tas, liekas, bija dārznieka vārds) ienesa tējas krūzīti, Greiams ar sērkociņu pielika uguni vēstulei un, turēdams pār kamīnu, noskatījās, kā tā sadeg. Neatskanēja neviens vārds, Greiams saprata, ka sarunu uzsākt būtu veltas pūles. Un, kad dārznieks uz pelniem uzlika kāju un izspārdīja tos, Greiams noprata, ka šim cilvēkam zināms vēstules saturs.

„I<ur atrodas „Trīs jautrie jūrnieki"?" viņš jautāja.

Mausijs notīrīja kāju ar kamīna slotiņu.

„Es nepazīstu apkārtnes krogus," viņš atbildēja.

Vioš runāja tā, it kā vioam būtu žēl šķirties no saviem vārdiem.

„Bet, kad es biju zēns, cs dzirdēju, ka „Trīs jautro jūrnieku" viesnīca ir kaut kur uz Viktorijas doka ceļa."

To teicis, vioš izgāja no istabas. Grciams redzēja, ka vioš slaistījās dārzā un varēja manīt, ka vioš sirsnīgi mīl puķes. Kad kotedžas jaunais īrnieks arī izgāja laukā, dārznieks sajūsmā tam stāstīja par kādu retu sugu, kuru vioam laimējies izaudzēt.

Mausija kundze pasniedza pusdienas, pēc kurām Grciams palika viens pats līdz desmitiem, kad pieklauvējis atkal ienāca dārznieks, aizvēra durvis un no svārku kabatas izvilka aizzīmogotu aploksni. Tā bija adresēta „G.Holovelam", un, kad Grciams to atplēsa, vioš izvilka grāmatiou, līdzīgu tai, ko bija redzējis Tigera Trēna rokā.

Starp vāku un pirmo lappusi bija papīra lapa.

„Pirms atdodat grāmatu Mausijam, ielieciet to aploksnē, ko atradīsiet rakstāmgalda trešajā atvilktnē, un aizzīmogojiet. Tas jādara katru reizi. Šo instrukciju sadedzināt."

Atkal Greiams Holovels izpildīja pavēli un viou uzraudzīja dārznieka vērīgās acis.

„Labi, Mausij," vioš sacīja, atšķirot grāmatu. „Es pasaukšu jūs, kad būšu galā."

Dārznieks pakratīja galvu.

„Man loti jāatvainojas, ser," vioš skarbi teica, „bet man jāpaliek šeit, kamēr jūs lasīsiet. Vioš saka, ka jūs nedrīkstot pierakstīt atzīmes vai ko norakstīt."

„Kāds vioš?" Greiams ziokārīgi iejautājās, gaidīdams, vai dārznieks nosauks Tigera vārdu.

„Es nezinu, kā viou sauc," skanēja atbilde.

No desmitiem līdz vieniem Greiams lasīja. Vispirms vioš izlasīja visu grāmatu, lai iepazītos ar tās vispārējo saturu. Bieži vien vioš lasot apstājās un atvilka elpu. Viou uztrauca nodoma pārdrošība. Kad bija grāmatu vienreiz izlasījis, vioš to lasīja atkal no gala, lēni, lappusi pēc lappuses, cenzdamies paturēt atmioā visus sīkumus. Pulksten vienos, kad burti sāka oirbēt vioa acīs, Greiams aizvēra grāmatu, sameklēja aploksni un to aizzīmogoja. Trīs stundas Mausijs bija nosēdējis nekustēdamies, uzlicis rokas uz ceļiem, neizjuzdams ne mazāko nogurumu. Tomēr reiz Greiams bija pārtraucis lasīšanu un piedāvājis dārzniekam cigāru.

„Es nesmēķēju un nedzeru," skanēja īsa atbilde. Holovels turpināja savu darbu, neievērodams dārznieka klātbūtni un nedomādams par viņa neērtībām.

Dārznieks paņēma aizzīmogoto aploksni, rūpīgi noglabāja to kabatā un, pateicis „arlabvakaru," dzīrās aiziet.

„Rītvakar es šeit nebūšu," Greiams ierunājās.

„Es zinu," bija atbilde.

Greiams ziņkārē viņu vēroja.

„Mūsu draugs jums loti uzticas," viņš sacīja.

„Viņš uzticas jums, ser; lai gan viņam būtu vairāki iemesli uzticēties man," bija noraidoša atbilde.

Nākošajā rītā Holovels aizgāja uz ciemu pēc grāmatām un laikrakstiem; viņš jau sāka sajust garlaicības slogu. Viņš atrada garāžu un noīrēja mazu automobili. Vakarā viņš nesteigdamies brauca uz pilsētu un sasniedza Griniču īsi pēc saulrieta. Tad Greiams devās meklēt viesnīcu „Trīs jautrie jūrnieki".

Jautrajam viesnīcas nosaukumam bija maz līdzības ar nama ārieni. Tas bija netīrs kaktu krogs, gāzes apgaismots un smirdošs; šeit bija rupjo jūras braucēju ierastā saiešanas vieta, kur salīga kuģu ļaudis, un, ja neslēpj patiesību, dzertuve, kur bieži sapulcējās dažādi salašņas, lai apspriestu kādu jaunu noziedzīgu plānu.

Kad Greiams Holovels iegāja telpā, kuru šīs dzertuves pastāvīgie apmeklētāji sauca par „zāli", viņš ieraudzīja tur divus viesus. Kāds slaists sēdēja istabas kaktā vecā Vindzoru krēslā, rokas sakrampējis uz vēdera, cepuri uzmaucis pār acīm, šūpojoties un līgojot galvu, it kā gainīdams snaudienu. Pie bufetes stāvēja milzīga auguma vīrs, ģērbies rupjā jūrnieku kamzolī un netīru smailcepuri uz sirmā pakauša. Sarainās, sirmās ūsas un netīri pelēkais spalvu mežs, kas klāja milža kaklu un zodu, vērta mazāk uzkrītošas viņa sejas nepareizās un izkropļotās līnijas. Sarkanu, uzpūstu, uzkumpušu degunu, mazām, iekaisušām acīm — atbaidošs un nepievilcīgs radījums. Greiams Holovels, atrodoties Dārtmūrā, bija redzējis daudz nejauku tipu, tomēr atzina, ka vēl nekad nav sastapis tik riebīga, ļauna un drausmīga izskata cilvēku. Šī cilvēka milzīgajā augumā nebija nekā valdzinoša un tīkama.

Kad Greiams ienāca „zālē", milzis asi viņu uzlūkoja; pēc mirkļa šķita, viņš jau bija aizmirsis Greiamu.

„Vai jūs vēlaties dzert?" Greiams jautāja.

Iekaisušās acis mirkli vērās runātājā, tad skanēja īsa atbilde:

„Džinu."

Kapteinis Elijs Boss nebija liels sarunu mīlētājs. Grciams, nezinādams, kā iepazīties ar svešo kapteini, sāka tērzēt par laiku, bet šis temats jūrnieku, šķita, daudz neinteresēja. Viņš izdzēra savu džinu, ūdeni un žāvādamies tīksmi izstaipījās…

„Es iešu mājup," viņš sacīja. „Varbūt jums patīk nākt pa manu ceļu, ser?"

Viņam bija dobja, aizsmakusi balss, kura nāca it kā no kādas apakšzemes alas. Viņš izteica savu aicinājumu, neuzlūkodams Greiamu. Grciams palocīja galvu un gāja līdzi. Lielu gabalu viņi gāja klusēdami, virzoties uz Silvcrtaunas pusi. Pēc brīža, kad viņi bija sasnieguši kādu tukšu netīru ieliņu, milzenis sāka runāt.

„Kungs saka, ka jums vajadzēšot atslēgas kajītes durvīm — tā ir velta naudas tērēšana, bet jūs varat tās dabūt, arī ugunsdrošo skapi. Nosūtiet to visu pie Tiglcja Mazajā Pērčielā; pie viņa ir mana noliktava. Es iekārtošu visu, cik ērti to varēšu, bet „Skaistā Anna" nav „Mauritānija", un neaizmirstiet — vienkāršu barību, vienkāršu barību, kungs, tā mana devīze. Vai jūs spēlējat cihru?"

Greiams nespēlēja, un kapteinis, neapmierināts par viņa izglītības trūkumu, kaut ko dobji norūca.

„Jūs varat paņemt sev līdzi arī kādas grāmatas," milzis ierunājas. „Mēs ar zēniem nemēdzam daudz lasīt."

„I<ad jūs domājat doties cclā?" Greiams jautāja.

Elijs Boss iešķībi uzlūkoja Greiamu ar vērīgu, pētošu un asu skatienu.

„Kad domājat jūs? Tas vēl ir jautājums," viņš noņurdēja. „Ap divdesmit sesto ?"

Holovels satrūkās, jo divdesmit sestais bija tuvu.

„Jā, domājams," viņš sacīja.

„Viņa drusku svaidās jūrā," — kapteinis acīmredzot vēlējās sākt sarunu par „Skaisto Annu" — „bet viņa panes visus negaisus.

Daudz barības, bet tikai vienkāršas. Un klausieties, Greiam, paņemiet līdzi ari savu liķieri. Es lietoju tikai džinu, bet aukstās naktis dažas glāzes ruma. Es iztīrīju Džoja kajīti — viņš ir mans inženieris — kuģa vidū, blakus tiltam. Tā ir labākā kajīte kuģi, bet karsta kā elle!"

„Es gribētu elektrisko lampu," Holovels ierunājās. Kapteinis skali iesmējās.

„Nekā elektriska!" kapteinis atcirta. „Kādēl? Tādēļ, ka uz kuģa nav elektribas. Ella ir pietiekoši laba manām vajadzībām. Man ir dinamo, bet nedarbojas — dinamo prasa tvaiku, tvaiks ogles, un ogles naudu."

Viņš veikli prata atgriezties atkal pie iepriekšējās sarunas.

„Džojs var gulēt pie manis, un Freds var ierīkot pagaidu guļasvietu kopkajītē," viņš teica. „Viņiem gan tīkamāk savās kajītēs, bet nevar taču vienmēr dabūt to, kas patīk."

„Vai tad es izdzenu abus ārā?"

„Tikai Džoju," kapteinis Boss atbildēja. „Frcda kajīte man pašam vajadzīga "

Greiams dzirdēja sacērtamies kapteiņa žokļus it kā viņš gribētu fiziski aizkavēt baiga noslēpuma izpaušanu, ko gandrīz būtu jau izdarījis.

„Kuram uz Indiju jūs vedat „koksu"?" Elijs jautāja. „Brēmene ir īstā „koksa" vieta — tur jūs varat to dabūt tonnām. Es izvedu uz Buenosairesu „koksu" miljoniem dolāru vērtībā, un pie tam loti viegli."

Viņš apstājās ieliņas galā, sabāza rokas kabatās un uzlūkoja savu ceļabiedru.

„Es tagad iešu," viņš teica. „Neaizmirstiet Tigleju, Mazā Pērčielā. Freds ieliks atslēgu jūsu durvīm." Viņš brīdi stāvēja, it kā pūlēdamies atcerēties, kas vēl būtu sakāms, un tad ar īsu „Uz redzēšanos!" devās pāri ceļam.

Greiams vēl nebija iepazinies ar šo pilsētas daļu un, lai ncapmaldītos, gāja atpakaļ pa to pašu ceļu, pa kuru bija nācis.

Viņš sasniedza Viktorijas doka ceļa stūri taisni tajā brīdi, kad no vietējā bilžu teātra nāca ārā apmeklētāji. Greiams izspraucās caur pūli, pārgāja pāri dzelzceļa tiltam un nostājās sānielā, lai gaidītu omnibusu, kas vestu viņu caur Blekvolas tuneli.

Tur bija omnibusu piestātne, bet Greiams bija jau tai pagājis garām. Viņš griezās atpakaļ. Pēkšņi viņš sadūrās gandrīz vaigu vaigā ar druknu sievieti. Viņa ātri novērsās, bet ne tik ātri, lai paliktu neievērota. Ielas laternas gaismā viņš ieraudzīja lielu, spēcīgu degunu un trīskāršu zodu. Viņš tūlīt šo sievieti pazina. Tā bija Olorbija kundze!

10.nodaļa

Greiams gāja atpakaļ uz Griniču, lai uzmeklētu savu automobili, bet, pirms braukt atpakaļ uz Kobhemu, viņš uzgāja kādu telefona mājiņu un zvanīja uz „Pe]uslazda" klubu. Trēns bija mājās un atbildēja Greiamam.

„Es redzēju kādu mūsu draugu," Grciams apdomīgi sāka. „Vai atceraties sievieti, kuru mēs toreiz redzējām, lūkodamies ārā pa logu?"

„0. kundzi?" bija ātra atbilde. Kad Greiams apstiprināja, bija dzirdams jautājums: „Kur viņa bija?"

„Kcningtaunā. Man ir nojauta, ka viņa man seko."

Pagāja labs brīdis, pirms Trēns atsāka runāt.

„Brauciet uz rietumiem; jūs mani sastapsiet uz Vordaurielas. Jums ir slēgts automobilis, vai ne? Labi! Es gaidīšu jūs pēc divdesmit minūtēm."

Grciams turpināja ceļu un Vordaurielā, kura bija pilsētas nomalē, panāca savu darba devēju un palēnināja automobiļa gaitu, lai Trēnam dotu iespēju ielēkt iekšā.

„Rldženta parks — ārējais riņķis," Trēns pavēlēja un vairs nerunāja. Kad viņi bija sasnieguši vientuļo parku, Trēns teica:

„Tagad pastāstiet man par šo sievieti."

„Maz ir ko stāstīt," Greiams sacīja ar žēlu smaidu. „Es viņu ieraudzīju, kad gaidīju omnibusu, bet cs esmu pārliecināts, ka viņa ir vērojusi mani jau visu vakaru."

Atkal ilgs, domu pilns starpbrīdis.

„Es domāju, ko viņa gan var zināt?" Trēns klusi ierunājās. „Vai viņa nebija pie Jautrajiem jūrniekiem", kad jūs tur iegājāt?"

Greiams pakratīja galvu.

„Es viou tūlīt būtu pazinis," vioš teica. „Nč, es domāju, vioa būs mani pamanījusi, kad es atvadījos no kapteiņa — varu zvērēt, ka uz ielas neviena nebija, kad sarunājos ar kapteini."

„Na!" Trēns nebija pārliecināts. „Rcsnā sieviete ir apbrīnojama," vioš turpināja. „Es domāju un ticu, ka vioa jūs jau vēroja, sākot no pašas Kobhemas. Ko jūs domājat par Eliju?" vioš pēkšoi iejautājās.

„I<aptcini? Vioš nav sevišķi skaista izskata īpatnis."

„Vioš ir tikai derīgs," Trēns sacīja. „Viņš arī agrāk ir man kalpojis, bet tās visas nav bijušas līdzīgas tagadējai lietai. Es tomēr esmu spiests jūs brīdināt: kapteinis nedrīkst zināt, ko jūs vedat uz Indiju. Kamēr viņš domās, ka tas ir kokaīns, tikmēr nav briesmu."

„Vai vioš varētu to uzzināt?"

Trēns pakratīja galvu.

„Tikai tādā gadījumā, ja kuģi apturētu kanālā. Kad jūs sūtīsiet savus čemodānus uz kuģi, tad neaizmirstiet ielikt iekšā arī pāris revolverus un kādu simtu ložu. To jums var kādreiz icvajadzētics."

„Vai vioš zina, ka arī jūs esat iejaukts šajā lietā?" Greiams ziņkārīgi iejautājās. Izbrīnā vioš klausījās un uzlūkoja Trēnu, kad tas atbildēja ar noteiktu „nē".

„Kapteinis domā, ka viņš „izdara pakalpojumu" kādam manam draugam. Tas ir viņa dabā — domāt, ka viņš parāda ļaudīm žēlastību. Viņš ir brutāls, bet viņa brutalitāte jūs neskars."

„I<o tad skar viņa brutalitāte?" Greiams jautāja.

„Sievietes," Trēns atbildēja. „Viņš ir bijis tiesas priekšā trīs reizes un vienreiz tikko neiekluva aiz restēm uz ilgāku laiku kādas dēkas ar meiteni no Truro dēl. Jūs negribēsiet ticēt, bet Elijs ir iedomājies, ka viņš ir smalks vīrietis, pat diezgan skaista izskata! Tāda ir vioa iedoma, un vioa dēli veicina šo tēva vājību. Nauda ir vioa dievioš, bet sievietes — velniņi, tās viou iegrūž postā un nelaimē. Viou dēl vioš kļūst pat traks. Par laimi, jums nenāksies to pieredzēt, jo viņa līgumā ar mani, vai, labāk sakot, ar manu mistisko draugu, ir noteikums, ka uz kuģa nedrīkst būt nevienas sievietes. Un maksa, ko viņš saņems, ir pietiekoši liela, lai līgumu pildītu."

Trēns nerunāja vairāk par Olorbija kundzi. Drīz viņš izkāpa Gauerielā un Greiams turpināja viens pats ceļu uz mājām. Bija loti vēls, kad viņš pārradās. Dārznieks viņu sagaidīja un jau uz sliekšņa sveicināja to ar jautājumu.

„Vai jūs gaidījāt kādu piezvanām pa telefonu ap vienpadsmitiem naktī?"

„Es?" Holovels brīnījās. „Nē — kādēļ?"

„Vai jūs gaidījāt ziņojumu no savas sievas?"

„Nē, es nedomāju, ka viņa man zvanītu. Man šķiet, viņa nemaz nezina šejienes numuru."

„Kāds to loti labi zina," dārznieks turpināja. „Jums piezvanīja ap pulksten vienpadsmitiem — kāda sieviete. Viņa nosauca jūsu vārdu un jautāja, kad jūs pārradīšoties."

„Ko jūs teicāt?"

„Es teicu, ka nezinu, par ko viņa runā. Uz manu jautājumu, kas viņa tāda, nedabūju atbildes. Bet viņa lūdza jums nodot šo ziņojumu. Es to pierakstīju."

Greiams sekoja dārzniekam darbistabā, kur uz zaļa rakstāmgalda bija nolikta papīra loksne, uz kuras bija uzrakstīti noslēpumaini vārdi bērnišķīgā, nelīdzenā rokrakstā:

„Nevicns ugunsdrošais skapis nav tik drošs kā 79. istaba."

Greiams Holovels nobāla, lūpas nervozi iedrebējās. Septiņdesmit devītā! Tas bija bijis viņa kameras numurs Dārtmūras pārmācības namā.

11. nodaļa

Kišlastānas princis rīkoja vakarus, kuri bija vulgāri sava pārmērīgā greznuma dēl, bet viņš prata sarīkot arī intīmus mielastus smalkā gaumē. Viņa ekselence, nevainojamā frakā, atškirdamies no citiem kungiem tikai ar savu kaparkrāsas ādu un balto turbānu ap galvu, iegāja panelotā ēdamistabā un uzlūkoja klāto galdu.

Misters Kolijs Voringtons, kurš bija ieradies pusstundu pirms viesiem noteiktā ierašanās laika, palocīja galvu kā lietpratējs vēlīgā atzinībā, apskatīdams vienu no ēdienkartēm.

„Tas patiks pulkvedim," viņš teica, pielikdams īkšķa nagu pie viena no nosaukumiem vīnu kartē.

Princis pakustināja plānās lūpas.

„Man šis mielasts būs nepanesams. Esmu pilnīgi pārliecināts, ka mis Džoincre būtu ieradusies, ja būtu pieliktas vajadzīgās pūles," viņš saīdzis runāja.

Jūsu vēlēšanās ir aplama, ekselence," Kolijs atbildēja ar mierīgu smaidu. „Tā būtu bijusi vissliktākā taktika, ja mis Džoincre būtu aicināta. Viņa, protams, atteiktos, bet aicinājums aizsprostotu cclu manai nodomātajai kombinācijai."

Jūs vioai pat nerakstījāt!" Rikisivi pukojās. Jūs devāt viņai iemeslu domāt, ka mēs esam atkāpušies no vioas, tas ir, ka mēs esam apkaunoti pērļu lietas dēl un ka mēs neuzdrošināmies vairs ar viņu satikties. Un es vēlos, lai viņa būtu šeit! Viņa man nepieciešama. Kad es viņu neredzu, es esmu nelaimīgs, ļa jūs būtu aizrakstījis "

„Es aizrakstīju," Kolijs sacīja, visu uzmanību pievērsis galda klājumam un neuzlūkojot vioa ekselenci. „Es pastāstīju vioai, ka jūs rīkojat mazas dzīres un ka Holovels būs starp viesiem, bet arī piebildu, ka neuzdrošinos domāt, ka arī viņa ieradīsies."

„Dcsmit tūkstoš velnu!" princis šoāca. „Kādēl jūs viņai to teicāt, jūs. muļķi?"

„Tādēl," Kolijs mierīgi atteica, „ka bija nepieciešams dot viņai mājienu, ka jums ļoti rūp viņas labā slava, ļo cs pieminēju, ka arī Diāna būs šeit un ka cs nedomāju, ka mis Džoincre vēlēsies viņu šeit sastapt."

„Bet Diāna šeit nedrīkst ierasties!" Riki šņāca saltās dusmās.

„Protams, ne," Kolijs nezaudēja aukstasinību. „Bet, tā rakstot, es mazajai Džoincrci uzlieku pienākumu teikt, vai viņa pieņemtu aicinājumu, ja Diānas nebūtu. Tas man būs svarīgi, kad es viņu atkal aicināšu."

,,Un kad jūs domājat viņu atkal aicināt?" princis uztraukts kliedza.

„Kad jūs būsiet aizbraucis uz Austrumiem, ekselence," Kolijs atbildēja. „Un jūs aizbrauksiet uz Austrumiem dažas dienas pirms manas pusdienošanas kopā ar mis Džoineri. Tas ir loti svarīgi, lai jūs nebūtu pilsētā, kad — kaut kas notiks. Jums jābūt uz jūras, uz kāda pazīstama kuģa, lai būtu liecība par jūsu nevainību."

Princis apsvēra stāvokli.

„Vai jūs domājat, ka jums tas izdosies?"

„Esmu drošs par to," Kolijs teica. „Vai cs drīkstu jūsu ekselencei teikt vēl otru iemeslu, kas prasa jūsu prombūtni? Es nevēlos iejaukties jūsu darīšanās un arī nevēlos vairāk ziņu, nekā jums labpatikās man sniegt, par kādu uzņēmumu, kas ir kāda drauga rokās. Bet vēlos atgādināt tikai to, ka būtu ieteicams, lai jūs aizbrauktu pirms šī mazā plāna īstenošanas."

„Es aizbraukšu nedēlu vēlāk," princis nepacietīgi atteica. „Es taču nevaru braukt acumirkļa mājiena trenkts; man vajadzīgas ērtības…"

„… kuras jūs atradīsiet uz „Poltana", kas dodas prom sestdien," Kolijs uzmanīgā vērībā papildināja.

Princis uzlūkoja viņu aizkaitināts un reizē apmulsis.

Jūs varat to uzskatīt par pārdrošību no manas puses, bet man jākalpo jūsu interesēm, un tāpēc es papūlējos šorīt uzzināt, kur varētu atrast jums piemērotu ērtu, patīkamu un komfortabli iekārtotu tvaikoni. Par laimi uz ,.Poltana" bija daudz brīvu vietu, es tās liku rezervēt jūsu ekselences vajadzībām."

Princis domīgi kodīja lūpas.

„Varbūt jums taisnība," viņš ierunājās. „Jūs esat ļoti tālredzīgs un saprātīgs cilvēks. Es vēl pārrunāšu šo lietu ar jums, kad viesi būs aizgājuši."

Nepagāja ne desmit minūtes pēc viņu atgriešanās zālē, kad ieradās pirmā viešņa.Tā bija Diāna — mirdzoši skaista, kā domāja viņas daiļuma un grācijas apburtais Kolijs, pelēkā, sidrabotā tērpā, kas vērta viņas nobriedušo daiļumu jaunavīgā burvībā. Pat princis viņu uzlūkoja izbrīnā un maigā, kaistošā vērībā. Diāna iegāja ēdamzālē, lai uzmestu skatienu galdam, tad pārmainīja divas galdakartes un atgriezās pastāstīt, ko bija izdarījusi.

„Es vēlos sēdēt blakus pulkvedim," viņa teica. „Ja jūs nosēdināsiet tur Dženu Laisoni, viņa garlaikos pulkvedi līdz asarām. Turklāt viņa ienīst pulkveža sievu un nevarēs atturēties no kārdinājuma to pateikt pulkvedim."

„Varbūt man vajadzēja aicināt lēdiju Sintiju?" viņa ekselence bažījās.

„Viņa nebūtu nākusi," atbildēja praktiskā Diāna, „sevišķi tad, ja zinātu, ka es būšu šeit. Un es vēlos satikties ar pulkvedi."

Sarunu pārtrauca kāda Indijas ierēdņa ierašanās kopā ar dārglietām apkārto jauno sieviņu. Drīz pēc tam atnāca arī pulkvedis Roislips, kurš, savas lēdijas nepavadīts, likās loti jautrs, pat trokšņains.

„Kāds prieks, Diāna!" pulkvedis iesaucās, stiepdams viņai pretī rokas un ar apbrīnošanu lūkodamies viņas smaidošajās acīs. Jūs esat jaunāka kā jebkad! Nesaprotu, kā tas Diks Holovels var būt tik liels nepraša un muļķis!"

Neviens to nezināja tik labi kā pulkvedis, ka Dika „mulķība" bija loti pamatota, un viņš izteica šo savu rājienu aiz vienkāršas sabiedriskas pieklājības.

„Hallo! Kolijs! Neesmu redzējis to ilgus gadus." Pulkvedis apbalvoja Voringtonu ar sirsnīgu rokas spiedienu. Lai pulkvedis Roislips bija kāds būdams, viņš tomēr nebija vientiesis, un Kolijs Voringtons bija viens no tiem cilvēkiem, ar kuriem sastopas, bet kurus nekad neuzmeklē. „Man jāpatērzē ar jums, Kolij… neesmu gadiem ilgi dzirdējis ne par vienu īstu skandālu."

Ja mielasta gaita būtu atkarīga vienīgi no mājastēva jautrības un omulības, tad tā būtu bijusi diezgan bēdīga, jo viņa ekselence savu īgnumu neslēpa un pa visu laiku tikai retu vārdu pārmainīja ar cienīgo blakussēdošo lēdiju.

„Diks? Jā, protams, es redzu Diku gandrīz ik dienas," pulkvedis sacīja, sūcot savu vīnu ar vīnu pazinējam piemītošo grimasi. „Paldies Dievam, mums izdevās izglābt viņu no iestāšanās lidotājos! Domāju, ka jūs zināt, viņam bija vēlēšanās to darīt pēc — hm — jūsu mazajām nesaskaņām? Bet tomēr viņš ir krietns lidotājs. Viņš paņēma mani līdzi uz Olderšotu un gandrīz iedzina mani baiļu nāvē. Dodiet man cietu pamatu zem kājām — vislabāk mana zirga pakavus…"

„Viņš ir atkal saderinājies, vai ne?"

Pulkvedis nezināja, ko atbildēt.

„Es neinteresējos par savu apakšnieku saderināšanos, kamēr tā nav izziņota. Oficiālu paziņojumu vēl neesmu saņēmis."

„Tad saņemsiet," Diāna iesmējās. „Vai jūs pazīstat mis Hopu Džoineri?"

„Esmu kādreiz ar to sastapies — jā, esmu viņu redzējis," pulkvedis vairīdamies atbildēja un centās novirzīt sarunu uz citu tematu. „ Velnišķi skaista meitene. Lčdija Sintija vēl viņdien stāstīja…"

Bret Diāna nelāva pulkvedim mēļot un izdomāt visādus niekus, lai tikai izvairītos no iesāktās sarunas.

„Es domāju, Diks būs loti laimīgs," vioa ierunājās maigā, rezignējošā balsi.

„Droši vien," pulkvedis nomurmināja.

Vioš piebilda kaut ko par gvardu sabiedrības pacelšanos ar Hopas ienākšanu.

„Vai tiešām?" Diāna jautāja nevainīgā balsi, un pulkvedis neērti sakustējās savā krēslā.

„Kādēl ne?" vioš steidzīgi atbildēja. „Loti skaista, apburoša līgava…"

Un tad, vēlēdamies sarunu vērst mazāk personīgu, vioš iekrita slazdā, kuru Diāna vioam bija slepus uzstādījusi.

„Vai jūs zināt, kas ir vioas* tuvinieki?"

Diāna Mārtiņa tagad varēja ļauties ēstgribai un pievērsa uzmanību savam šķīvim.

„Vai vioai ir tuvinieki?" vioa jautāja.

„Vai miruši?" pulkvedis pētīja. „Cik žēl!"

„Neviens pat nezina, vai tie ir miruši," Diāna sacīja un, lai pulkveža interese neatslābtu, piebilda: „Un neviens nezina mazāk kā pati Hopa."

Vecais vīrs sarauca uzacis.

„Tas ir loti nopietni, ko jūs sakāt."

Diāna paraustīja savus gleznos, dzidri baltos plecus.

„Tas tiesa," vioa teica. „Nekas nav nopietnāks."

Vioa īsumā atstāstīja Hopas Džoineres dzimtas vēsturi, un, kaut gan vioa stāstīja patiesību, galvenais svars tomēr gūlās uz Hopas izcelšanās nelikumības varbūtību.

„Protams, Diks laikam gan nevarētu palikt pulkā pēc apprecēšanās ar Hopu," Diāna tērzēja tālāk. „Es domāju, ka vioš ari negribēs- "

,.Gluži otrādi, vioš vēlas palikt pulkā." pulkvedis īgni iebilda. „Vioa paaugstināšanai par kapteini jānotiek nākošajā mēnesī, un cs zinu, ka vioa vēlēšanās ir komandēt bataljonu, tāpat kā to darīja savā laikā vioa tēvs. Berikas gvardē no sākta gala vienmēr ir bijis kāds Holovels."

„Bet tagad jums būs jāpaliek bez Holovcla," Diāna jautri smējās. „To tiešām nedrīkst pieļaut, vai ne, pulkvedi?"

Pulkvedis neatbildēja. Vismaz vienam viesim vakara prieks bija gaisināts.

Kad pulkvedis atkal uzsāka valodu, viņš ievadīja sarunu, no kuras Diāna labprāt būtu izvairījusies.

„Dikam ir bijis jau diezgan daudz nepatikšanu ar savu nelieti pusbrāli," viņš iesāka. „Kādēļ viņam vajadzēja vēl šis likstas? Jaunava ir loti valdzinoša, smalka, un es būtu pilnīgi apmierināts ar Dika apgalvojumu "

Diāna uzmeta viņam bažīgu skatienu.

„Protams, jūs būtu," vina atbalsoja. „Un lēdija Sintija- "

Diāna redzēja, ka pulkvedis satrūkās, un viņa noprata, ka ir pareizi tvērusi.

Kad visi viesi, izņemot Diānu un Koliju, bija aizgājuši, radža, kurš tuvojoties vakara beigām, bija kļuvis mazliet jautrāks, jautāja:

„Jūs runājāt par Hopu Džoineri ar pulkvedi: ko jūs teicāt par viņu?"

Diāna smaidīja.

„Ko cs citu varēju teikt, kā tikai to, ka viņa ir loti apburoša un ļoti mīla?" viņa nevainīgi atteica. „Patiesībā, es nerunāju tik daudz par Hopu kā par Diku Holovelu. Ričards domā Hopu precēt."

Diāna redzēja, ka prinča seja kļuva skumja un bāla.

„Precēt?" Viņš pievērsās Kolijam. „Es to nezināju."

„Viņu starpā, man liekas, ir tikai maza draudzība," Kolijs sacīja. „Es nedomāju, ka viņi ir saderinājušies."

„Viņi mīl viens otru," Diāna saltā priekā runāja. „Un tas ir tas pats, it kā viņi būtu saderināti. Viņi abi ir neatkarīgi, un abu sirdis ir brīvas. Kadēl viņi nevarētu saderināties? Dikam Holovelam, protams, vajadzēs aiziet no pulka. Berikas dāmas nekad neļaus tādai, kas nav nekas, ienākt viņu vidū."

„Ko jūs gribat teikt ar to, ka viņa nav nekas?" sarauktām uzacīm uzlūkodams Diānu, Riki jautāja. „Nekas? Vai mis Džoinere nav nekas?"

„Ai, ai, ai!" Diāna sauca viltotā izbrīnā. „Kāds noraidījums skan jūsu balsi, ekselence! Jums taču vajadzēja būt pirmajam, kas saprot, cik svarīga ir dzimta — jūs, kas varat nosaukt savu senču vārdus, kuri dzīvojuši pirms tūkstošiem gadu."

Princi apmierināja šie glaimi, jo viņš bija lepns uz savu cilti.

„Man nepienākas runāt necienīgi par mis Džoineri," viņš sacīja. „Tam ir daudz iemeslu. Vai jūs piekrītat?"

Kolijs palocīja galvu.

„Pilnīgi," viņš atteica, un Diāna viņu izbrīnā uzlūkoja.

„Vai jums ir kāds sevišķs nodoms sakarā ar Hopu Džoineri?" vioa iesāka.

„Nckāds," Kolijs steidzās atbildāt. „Bct es pilnīgi piekritu vioa ekselencei. Mums jābūt iecietīgiem pat pret saviem sāncenšiem."

Ja Kolijs cerēja Diānu aizkaitināt, viņš vīlās. Viņu nodarbināja jaunā problēma. Ar Hopu Džoineri bija saistīts kāds plāns, un viņa nebija līdzzinātāja. Prasīt Kolijam paskaidrojumus būtu veltīgas pūles, to Diāna zināja. Varbūt Greiams arī darbojas kā sazvērnieks?

Nākošajā rītā, agri, kad modernieks vēl klaudzināja ar pudelēm uz ielas, Diāna pa telefonu izsauca savu mazo automobili un brauca uz Kobhcmu. Viņa atrada Greiamu sēdam pie aukstām, neaiztiktām brokastīm. Diānai ienākot, viņš satrūkās.

„Ak, tā esi tu?" vioš iesaucās. „ļūtos pagodināts."

Diānu pārsteidza Greiama sejas krāsa un savādā izteiksme. Sejas ādai bija zaļgana nokrāsa, kādu Diāna bija vioam arī kādreiz agrāk redzējusi. Tāds vioš izskatījās apcietināšanas rītā.

„Kas tev kait?" Diāna jautāja.

„Nekas." Viņš noliecās un pievilka krēslu Diānai.

„Iclej man, lūdzu, tasi kafijas! Man trūkst spēka."

Diāna nosēdās, ne vārda neteikdama, piepildīja un pasniedza Greiamam kafijas tasi, vienmēr vēl pētīdama viņa seju.

„Kas ir noticis?" viņa jautāja.

„Nekas sevišķs." Greiams lūkojās uz durvīm, kuras Diāna bija atstājusi pusviru, piecēlās un aizvēra tās. Tad viņš atgriezās un pastāstīja klusā balsī vakarvakara notikumus.

Kad Greiams beidza, Diāna pakratīja galvu.

„Nē, es neesmu tev telefonējusi. Tā būs tā sasodītā sieviete."

„Bet viņa zināja, ka es esmu Londonā," Greiams uzsvēra.

Diāna smaidīja.

„Protams, viņa zināja, ka tu esi Londonā, un, protams, vioa tikpat labi zināja arī to, ka telefona ziou pierakstīs un nodos tev, kad tu atgriezīsies. Ir grūti ticēt, ka vioa būtu slepenpolicistc, bet, man šķiet, vioa nav tik ikdienišķa kā vioas vīrieškārtas amata brāli."

Diāna sarauca uzacis un domāja. Vioa bija gudra sieviete, daudz attapīgāka, daudz drošprātīgāka nekā vīrietis, ar kuru to bija saistījis liktenis.

„Kur tu biji, kad kapteinis stāstīja tev par ugunsdrošo skapi?"

„Tas bija Trēns, kas stāstīja man par šo skapi. Kapteinis, protams, to arī pieminēja, bet mēs stāvējām tādā vietā,, kur neviens mūsu sarunu nevarēja noklausīties."

Diāna lēni palocīja galvu.

„Ncvicns nevarēja būt lasījis vēstuli, izņemot dārznieku."

Tad pēkšoi vioa pasmaidīja.

„Vioa būs to dabūjusi zināt no Trēna ļaudīm. Vioa būs uzzinājusi, ka Trēns ir nopircis ugunsdrošo skapi un pavēlējis to nodot kapteinim Bosam. Tas ir skaidrs."

„Bet kā vioa zināja, ka tam sakars ar mani?"

„Gluži vienkārši," Diāna mierīgi sacīja. ,.Olorbija kundze redzēja tevi kopā ar Bosu; vioa zina ari to, ka ugunsdrošais skapis nogādājams uz kuģa — kā to sauc? — „Skaistā Anna". Visa māksla bija tikai salikt kopā divi ar divi. Droši vien vioa sūtīja šo vēsti, lai dabūtu skaidri zināt. Kad tu saoēmi to, vai tu telefonēji Trēnam?"

Greiams palocīja galvu.

„Protams! Un Olorbija kundze ir uzdevusi kādam jūsu sarunas noklausīties. Vai Trēns atbildēja?"

„Vioa nebija klubā," Grciams sacīja.

„Tas bija loti labi!" Diāna nopriecājās.

„01orbija kundze man nedara bažas; vioa ir tikai minētāja. Vioa var uzminēt pareizi, bet vioa nav pilnīgi pārliecināta, ka tas, ko vioa domā, ir pareizi. Es došu tev vienu padomu — atturies no telefona; nciztarkšķi "

Pie durvīm klauvēja, un, pirms Greiams paspēja lūgt iekšā, ienāca dārznieks, aizvērdams aiz sevis durvis.

„Vai jūs pazīstat Olorbija kundzi?" vioš jautāja klusā balsī.

Par daudz pārsteigts, lai atrastu vārdus, Greiams Holovels palocīja galvu.

„Vai jūs vēlaties viņu redzēt?"

„Vinu redzēt?" Diāna izbrīnā jautāja. „I<ādēl?"

„Viņa stāv ārpusē."

Grciams un viņa sieva saskatījās.

„Vai jūs vēlaties viņu redzēt?" dārznieks atkal jautāja.

Diāna pirmā atjēdzās no pēkšņā samulsuma. Šī ziņa bija viņus pārsteigusi, viņu sejās bija redzams izbrīns un neizpratne.

„Kur? Šeit iekšā?"

„Šeit," Diāna sacīja. Kad Greiams atvēra muti, lai runātu, viņa apklusināja to ar rokas mājienu.

Aizritēja mirklis, durvis atvērās un istabā iedrāzās Olorbija kundze, visa starodama smaidos un laipnībā.

„Labrīt!" viņas balss skanēja mākslotā priekā. Viņa neizrādīja vairs pazemīgu pakalpību, kā pirmoreiz, kad sastapās ar Diānu viņas dzīvoklī. Viņa šoreiz runāja kā līdzīgs ar līdzīgiem. „I<āda jauka saule un kādas krāšņas puķītes! Ak, kungs, koki un lapu šalkšana! Es jūtos kā jaunībā! Dažiem cilvēkiem patīk jūra," viņa turpināja mēļot, „bet man lauki, pļavas, zālaini krasti. Un nokvēpušie skursteņi! Arī kuģiem ir skursteņi — neglīti, melni stabi, ar izbalējušu, noberztu krāsu. Jaukākais, kas kuģim ir — tas ir viņa nosaukums, kurš neizsaka neko. Piemēram, „Skaistā Anna": vai uz šī kuģa ir kaut kas skaists? Pat kapteinis nav skaists! Es labāk dzīvotu šai kotedžā ar krājlādīti nekā klīstu pa okeānu ar ugunsdrošu skapi. Sevišķi, ja es būtu kungs, kam kādreiz gadījušās nelielas likstas. Vai jūs tam nepiekrītat, mis Mārtiņ?"

Dārznieks vēl arvien stāvēja pie durvīm kā sastindzis.

Diāna beidzot atguva balsi un smiedamās iesāka:

„Es nesaprotu- "

Bet sieviete viņu pārtrauca.

„Jūs nesaprotat, ko nozīmē mans apciemojums?" Olorbija kundze teica ar platu smaidu. „Vai jūs zināt, mis Mārtiņ, es patlaban gudroju, kā jūs iesāksiet — vai tas būs: „Es nesaprotu", jeb vai tas būs: „Vai jūs man nepaskaidrotu", vai arī tieši: „Kā jūs uzdrošināties?" Ja padomā, ir ļoti maz oriģināla, ko jūs varat teikt īgnumā, jo, tiklīdz jums rodas pietiekoši prāta izdomāt kaut ko jaunu, jums ir jau ari radies pietiekoši prāta savaldīt savas dusmas."

Viņa pārlaida skatienu panelotajai ēdamistabai ar zilajiem porcelāna traukiem un pulēto galdu ar rožu vāzi, aizkariem, kurus no atvērtajiem logiem plivināja vieglas rīta vēsmas.

,,ŠI ir loti jauka mājiņa," Olorbija kundze ar uzsvaru sacīja, palocīdama galvu. „Esmu redzējusi to jau agrāk. Tigers Trēns to bija izīrējis Džonam Dclbornam — jūs, protams, zināt, ka šī mājiņa piederēja Tigeram — pirms Džons ķērās pie bankas izlaupīšanas. Jūs droši vien viņu sastapāt Dārtmūrā, mister Holovel, viņš dabūja divdesmit gadus. Es bieži domāju, vai Tigers savās vecuma dienās neatstās „Peluslazda" klubu un nepavadīs šeit mūža galu."

Viņa pagrieza galvu uz dārznieka pusi un sastapa viņa stiklaino skatienu.

„Mistcrs Mausijs, vai ne? Kādreiz ari Kotlērs un tad Vilsons — es gandrīz vairs nevaru atcerēties visus jūsu vārdus, jūsu darbus es atceros. Kā klājas jūsu sievai?" viņa uzlūkoja dārznieka zaļo priekšautu un palocīja galvu. „Dārznieks — veca profesija; vai varbūt zemkopis? Vai ienesīgāka misteram Mausijam jeb Vilsonam, jeb, kāds tur bija jūsu trešais vārds, nekā bērnu kopšana?"

Olorbija kundze uzlūkoja savām jautrajām acīm bālo Diānu, kura ar baigu nojautu sirdī redzēja, ka Mausijs izlavijās pa durvīm ārā un nozuda. Olorbija kundze it kā gaidīja vēl kādu piezīmi no namamātes, bet Diāna bija pārāk gudra, lai runātu.

„Brīnišķa vieta šeit," Olorbija kundze turpināja mākslotā sajūsmā. „Bct, ja man būtu šāds īpašums, es audzētu un turētu cāļus. Nekas tā nepiesaista cilvēkus, kā kaut kā turēšana un audzēšana. Jau kopš meitenes gadiem cs vācu un glabāju avīžu izgriezumus. Mana māte arvien šausminājās, kad redzēja, ka es no svētdienas laikrakstiem griežu ārā noziegumu aprakstus un ielīmēju tos burtnīcā. Es varētu no tām sakraut tik augstu kaudzi," — viņa rādīja sava pleca augstumu. „Es vienmēr vēlējos apprecēties ar policistu, bet man ne sapnī nerādījās, ka cs pati strādāšu Skotlendjardā. Hektors — tas ir mans zēns, un tik labs zēns, kāds reti sastopams, kaut gan drusku tuvredzīgs — viņš bieži saka: „Mā, kādēļ jūs glabājat izgriezumu burtnīcas, ja nēsājat to visu savā galvā?" Un tas ir fakts. Man šķiet, ka tas bija tikai vēl vakar, kad es stāvi , tiesas zālē un dzirdēju, kā Mausijam piesprieda piecus gadus… Mausijs ir labs ugunsdrošo skapju uzlauzējs, viens no izveicīgākiem. Stāsta, ka kādreiz vinu tiesājuši par to, ka izurbis kādu tērauda naudas skapi, kas pārsteidzis pat amerikāņus. Vai jūs tagad nevarat lepoties ar savu tēviju, mis Mārtiņ?"

„Kuram mums jāpateicas par jūsu šīrīta apmeklējuma godu?" Diāna jautāja, beidzot savaldījusies.

„Man vajadzēja svaiga gaisa — briesmīgi," Olorbija kundze sacīja. .Jāatzīstas, ka pēdējās divas dienas es dzīvoju smacīgā netīrā sānieliņā. Pat kapteiņa Elija Bosa sabiedrība nebija pietiekoša kompensācija — es šorīt mīlu skanīgus vārdus —, lai smaktu nost. Un tā es sacīju Hektoram: „Es došos uz Kobhemu un apraudzīšu mis Mārtiņu vai misteru Holovelu, un varbūt man izdosies nošaut divus zaķus reizē un izglābt mis Mārtiņu no krietnas likstas. Un misteru Holovelu arī."

Viņa zobgalīgi uzsmaidīja nobālušajam Greiamam.

,jQs uztrauc tas," — viņa skumīgi šūpoja galvu — „ka jūs skaidri nezināt, cik daudz es zinu! Jūs nevarat būt droši, cik daudz cs minu un cik daudz es lasu, tā sakot, no grāmatas."

„Mēs esam par jums dzirdējuši, misis Olorbij." Tas bija Grciams, kas ierunājās.

„Es kļūstu slavena," Olorbija kundze smīnēja. „Un tas ir dīvaini, jo es reti uzstājos tiesā kā lieciniece, un es domāju, jūs mani nebūt nepazītu, ja Tigers — tīģeris nebūtu jūs ar mani iepazīstinājis. Es redzēju jūs visus pie loga un visu uzminēju — es esmu laba minētāja, kā jau teicu."

„Jūs neesat visai pazemīga." Greiams Holovels pamazām atgriezās normālā stāvoklī. „Un jūs droši vien nejokojat. Vismaz jūs neuzjautrināt mani. Ja jums ir kāda darīšana, tad labāk būtu, ka jūs teiktu mums tūliņ, kas tā ir par darīšanu. Ja jums nav nekādas darīšanas, tad mēs jūs atvainosim."

„Arvien pieklājīgāk," Olorbija kundze nomurmināja. „Jūs varētu tīri labi būt Kišlastānas princis, kurš nekad nenogalina kādu meiteni, iepriekš nenoņemdams savu cepuri. Vai jūs domājat doties garā ceļojumā, mister Holovel?"

Greiams piecēlās no galda, atvēra durvis un norādīja uz dārza ceļu.

„Jūs vēlaties, lai es eju? Es laikam jūs garlaikoju, kaut gan parasti mani uzskata par loti interesantu personu. Hektors saka, ka vioš varētu klausīties manī stundām; bet, protams, vioš jau ir mans dēls. Arlaburīt, Holovela kundze!"

Diāna neatbildēja sveicienam.

„Ar labu rītu, mister Greiam Holovcl!"

Greiams aizcirta durvis, un Olorbija kundze devās prom pa dārza ccliou, dungojot kādu dziesmiou, smaidīdama platu smaidu.

Svešinieks varētu iedomāties, ka vioa ir tikko atvadījusies no kāda, kas viou ir loti uzjautrinājis.

Greiams un Diāna pa logu noskatījās vioas aiziešanā, kamēr viņas saburzītā cepure nozuda aiz žoga, un tad klusēdami uzlūkoja viens otru.

„I<o viņa zina?" Diāna mierīgi jautāja.

„Es nevaru uzminēt. Neko, citādi vioa būtu runājusi vēl skaidrāk," Greiams domīgi teica. „Vioas darbs nav apcietināt, bet brīdināt."

Diāna palocīja galvu.

„Vioa ir uztvērusi divus, trīs atsevišķus pavedienus un tagad mēģina panākt, lai mēs tos sasaistītu kopā," vioa atteica. „Kapteinis Boss ir tā kuģa īpašnieks, vai ne? Tad tu redzēji šo sievieti pagājušo nakti Istendā, un, bez šaubām, tā bija vioa, kas telefonēja. Bet viņa neko nezina, Greiam; viņa nojauš, bet nezina. Vai tu nesaproti, kaviņa visu laiku gaidīja, lai mēs izrunātu ko tādu, kas sasaistītu viņas pavedienu vaļīgos galus?"

Pie durvīm kāds viegli pieklauvēja. Ienāca dārznieks,kura kalsnējā seja drudžaini raustījās.

„Vai viņa aizgāja?" viņš jautāja aismakušā balsī.

„Vai jūs pazīstat viou?" Diāna jautāja.

„Es viou zinu," Mausijs negribēja sevi nodot. „Es pazinu vioas

viru; vioš bija slepenpolicists Skotlendjardā. Vioš- " dārznieks

stomījās, „vioš ievīla manu sievu visai nopietnā likstā, bet vioa bija tik nevainīga kā bērns."

„Lickas, Olorbija kundze jūs jau vairākas reizes ir ievilinājusi likstās."

„Ne viņa, bet viņas vīrs," Mausijs pārlaboja.

„Es domāju, tas viss ir tiesa?"

Dārznieks atbildēja Diānas jautājošajam skatienam ar galvas palocīšanu.

,Jā gan, esmu bijis cietumā," vioš atteica bez apmulsuma. „Es brīnos, ka viņa zina — minēšana ir viņas stiprā puse: domāju, jūs esat to dzirdējuši? Bet viņa ar savu minēšanu ir ieminējusi dažu labu vīru cietumā, ja tas ir bijis tik liels muļķis, ka ir nodevis sevi, kad viņa sāka to tincināt. Jūs neko neizteicāt, ko?" vioš ātri iejautājās. Kad Grciams un Diāna abi pakratīja galvas, viņš turpi nāja: „Es ceru, ka jūs nebūsiet neko izteikuši. Tā vecene ir nāveklis, neaizmirstiet to. Viņa uzvar tādās lietās, ko vīrietis slepenpolicists nekad nespētu. Nu, ko viņa sacīja? Man būs jāpastāsta kungam. Viņš pēc dažām minūtēm zvanīs."

Diāna atstāstīja sarunas galveno saturu.

„Vioa dažas lietas ir pareizi uztvērusi," Mausijs piekrita, „bct vioai nav nc jausmas par lielo plānu."

Viņš piegāja pie loga un palūkojās ārā.

„Viņa nav aizgājusi," vioš pačukstēja. „Brinums, ko vioa gaida?"

Olorbija kundze bija pārgājusi pāri ceļam un stāvēja zem kāda liela, kupla koka, lūkodamās atpakaļ uz māju. Vioai rokā bija balta papīra aploksne, ko vioa brīžiem lasīja. Dārznieks uztraukts viņu vēroja.

„Viņa iet pār mācītāja muižas laukiem," pēkšņi viņš paziņoja, bet, kad atskatījās, druknā sieviete jau bija nozudusi.

„Gan cs tai vecajai kaķei iedvesīšu bailes."

Zibeņātrumā dārznieks bija ārā no istabas, un dažus mirkļus vēlāk Greiams viņu redzēja skrienam pāri ceļam ar šauteni padusē.

Ceļš, kas aizlocījās pāri mācītāja muižas laukam, savienojās ar Išeras lielceļu, bet diez vai tas bija īsākais. Taciņu, pa kuru devās Mausijs un kura gan saīsināja ceļu, no lauka šķīra egļu biezoknis. Tuvojoties biezokoa malai, dārznieks palēnināja solus un vērīgi aplūkoja apkārtni. Pēkšoi vioš ieraudzīja Olorbija kundzi, kura steidzās pa dzeltenām smiltīm nc vairāk kā divdesmit jardus attālu no viņa. Ar ļaunu smīnu viņš pielika šauteni pie pleca un izšāva abus stobrus. Lodes nošalca augstu gaisā, jo dārznieks gribēja tikai iedvest vioai bailes. Kad Olorbija kundzes cepure sašķiebās, vioš vai plīsa aiz smiekliem. Bet tas bija tikai uz mirkli. Soma, kuru

Olorbija kundze nesa padusē, izslīdēja; kaut kas parādījās sievietes rokā.

Blīkšķis!

Dārznieks sastinga, kad ieraudzīja sarkanu liesmu izšaujamies no paceltās rokas. Lode atsitās pret kāda jauna koka gludo stuīrfbru un padrāzās garām dārznieka ausij. Vienā lēcienā viņš bija ārā no meža un kliegdams vicināja rokas.

„Ū, ko jūs darāt?" viņš sauca.

Olorbija kundze viņam tuvojās ar brauniņu rokā, apmierināta un platu smaidu sejā.

„Nesāciet stāstīt, ka jūs mani noturējāt par putnu," viņa teica, pārmetoši paceldama roku. „Es esmu putns vulgārā vārda izpratnē — vecs putns, bet tāds putns, kas atbild šāvieniem."

„Ko jūs, ellē, darāt?" elsoja dārznieks, kurš bija bāls kā nāve. „Tas bija tikai joks… es domāju jūs mazliet iebiedēt, un tas ir viss…"

Olorbija kundze izskatījās loti smieklīga. Viņas cepure bija noslīdējusi uz vienas acs; viņas sarkanā seja bija kļuvusi vēl sarkanāka un svīda. Viņas daudzie zodi atgādināja aizkaitināta tītara apkakli, bet Olorbija kundze smējās un nemaz nelikās izbiedēta.

„Ja es domātu, ka noticis slepkavības mēģinājums, cs nodotu jūs Kingstonas policijai. Bet es redzu, ka jūs esat tikai dzinis jokus."

Olorbija kundzes cepure bija nokārusies uz platās pieres un, likās, grasījās nokrist. Viņa pastūma cepuri taisni un sakārtoja matus. Tad viņa apskatīja savu pulvera nomelnoto roku.

„Visu labu," viņa strupi atsveicinājās un apgriezušies devās atpakaļ, kur bija nokritusi viņas soma.

Dārznieks stāvēja kā zemē ieaudzis, līdz Olorbija kundze nozuda aiz biezajiem Setonholmas apstādījumiem. Tad viņš gāja uz māju, kur viņu uz ccla nobažījies un rūpju izvagotu seju sagaidīja Grciams.

„Ko jūs izdarījāt?" Greiams jautāja.

„Es tikai mēģināju viņai iedvest bailes," norūca Mausijs.

„Iedvest viņai bailes! Es dzirdēju trīs šāvienus- "

„Viņai bija revolveris," dārznieks īgni atteica. ..Klausieties, Holovel, jums nevajag par šo lietu stāstīt kungam."

Grciams nedeva nekādu solījumu, bet iegāja istabā un sāka stāstīt Diānai dārznieka joka vērienu. Diāna lēni palocīja galvu.

„Es nepalikšu šeit vairs ne mirkli," viņa sacīja. „Vecā teorija, ka visi noziedznieki ir mulki, šeit atkal pierādījās. Vai lai cs pastāstu Tigeram, vai tu to darīsi?"

„Labāk tu," Greiams sacīja, „ja viņš paļaujas uz šo savu palīgu, tad jo ātrāk, jo labāk, ka viņš visu uzzina."

Diāna tūlīt devās ceļā un, pārradusies savā dzīvoklī, tur ieraudzīja taisni to cilvēku, kuru vēlējās redzēt. Viņa bija gan drusku izbrīnījusies, kā Tigers varēja pieļaut tādu neapdomību un ierasties pie viņas gaišā dienas laikā. Tigers Trēns bija pirmo reizi Diānas dzīvoklī, un tas mazliet Diānu uztrauca. Trēns laikam nojauta Diānas bažas. Kad viņa ienāca viesistabā, viņš, sēdēdams uz dīvāna, lasīja ilustrētu laikrakstu un slepus uzlūkoja izbrīnīto Diānu.

„Arī man ir dzīvoklis šajā mājā," viņš , vēlēdamies Diānu pārsteigt, sacīja. „Man tas ir jau divus gadus. Policija to zina, bet jūs acīmredzot nezinājāt. Kas tur ir par ķezu atkal ar Mausiju?"

„Kā jūs zināt?" Diāna izbrīnā jautāja.

„Jūsu vīrs man piezvanīja — lai gan cs vēlētos, kaut viņš tik bieži telefonu nedeldētu. Es pārcelšu Mausiju uz citu vietu; viņš ir labs strādnieks, bet vājš domātājs. Es nedomāju, ka Mausija joks ar Olorbija kundzi radīs kādu ļaunumu, bet drošības dēl es tomēr viņu nogādāšu tādā vietā, kur viņu nevar notvert, jo viņš mums būs vajadzīgs divdesmit sestajā."

„Mister Trēn, kādēļ jūs nodarbināt šādus cilvēkus kā Mausijs?"

Trēns pasmaidīja, un viņam bija patīkams smaids.

„Viņš ir labs strādnieks, kā jau teicu, un cs esmu viņa sievai mazu pateicību parādā — kaut gan viņa par šo faktu nekā nezina. Lojalitāte ir mana vājība."

Diāna, nogrimusi domās, rotaļājās ar saviem pirkstiem.

Jūs teicāt, divdesmit sestajā?"

Trēns palocīja galvu.

„Tas ir loti drīz."

„Es tikai šorīt uzzināju, ka tā ir diena, kad Ričards Holovels komandēs sardzi."

Diānai mute pavērās no izbrīna.

„Ričards Holovels? Kāds tam sakars ar mūsu lietu?"

„Ļoti liels," Trēns atbildēja. „Vai jūs lasījāt grāmatiņu?"

Diāna pakratīja galvu.

„Un droši vien draugs Grciams nepaspēja jums paskaidrot mūsu lietu. Divdesmit sestais ir izdevīgs daudzu iemeslu dēl. Divdesmit sestajā ir pareiza straume un pareizs mēness — tas nozīmē, ka tā nav nemaz — un turklāt tas ir dažas dienas pirms valsts parlamenta atklāšanas, kad regālijas būs vajadzīgas. Es nezinu, kāds būs laiks, bet domāju, ka līs lietus."

„Tad jūs ņemsiet dārznieku līdz?"

Trēns palocīja galvu.

„Es būtu viņu tik un tā aizvedis," viņš sacīja. „Man turpmāk vajadzēs cilvēku, kas ir labs skroderis."

Par spīti visām bažām, Diāna iesmējās.

„I<ādēl labs skroderis? Un, mister Trēn," viņa atcerēdamās sacīja, „jūs man apsolījāt krietnu summu. Kas man būs par to jādara?"

Trēns viņu zobgalīgi uzlūkoja.

,Jūsu darbs ir loti vienkāršs. Jums jāpusdieno pie lēdijas Sintijas Roislipas."

Diāna uzlūkoja viņu platām acīm.

,.Jāpusdieno — man?" viņa nicīgi iesmējās. „Vai jūs esat ari padomājis, ko lēdija Sintija Roislipa man uz to teiktu? Kādu vēsti viņa man izsūtītu ar kalponi? Tā ideja ir nederīga; tur cs neko nevaru darīt."

Trēns piecēlās no dīvāna, rūpīgi salocīja laikrakstu un nolika uz galda, kur to bija paņēmis.

„Gluži otrādi, jūs varat daudz ko darīt. Jūs bijāt saderināta ar Greiama Holovela brāli, vai nc?"

Diāna palocīja galvu.

„Jauks puisis, ko?" Trēns jautāja. „Es neko par viņu nezinu, izņemot to, ka viņš pieder pie pārtikušu un godīgu cilvēku šķiras."

„Viņš ir- Diāna iesāka, bet Trēns viņu apklusināja ar rokas

mājienu.

„Es negribu par viņu citu neko zināt, kā tikai to, kāds viņš izskatās uniformā, un to es zinu. Man ir divdesmit viņa momentuzņēmumi, kuri ir izdarīti dažādos laikos, bet viņam to nezinot. Kā Ričarda Holovela līgava jūs taču sastapāties ar lēdija Sintiju?"

„jā," Diāna lēni atbildēja, brīnīdamās un gaidīdama, ko Trēns vēl runās.

,jQs esat ar viņu pazīstama, un tas ir galvenais. Tiešām, nav nekāda iemesla, kādēļ jūs nevarētu divdesmit sestā vakarā pusdienot citadelē!"

Diāna uztraucās.

„Bet… tas ir pilnīgi neiespējami!" vioa atbildēja.

„Es jau gaidīju, ka jūs tā atrunāsieties," Trēns smaidīdams atbildēja.

„Bet, ja nu es pusdienotu tur, kādā veidā tad es varētu būt noderīga jums?" vioa iejaucās starpā. „Un vai jūs nesaprotat, ka gadījumā, ja uz Greiamu kristu aizdomas, tas, ka es to vakaru pavadīju citadelē, vērstu aizdomas arī uz mani?"

Trēns nolieca galvu.

„Jūs varat man uzticēties, esmu apsvēris visus apstākļus," vioš mierīgi runāja. „Ja jūs pusdienotu, ar to pietiks. Tagad klausieties, Diāna — ja man ir atļauts jūs tā saukt," vioš piemetināja, viegli paklanīdamies.

Diānai nebija nekas pretim, ko apliecināja vioas nepacietīgais žests.

„Londonas citadele ir viens no mūsu skaistākajiem anahronismiem." Trēns sāka. „Tur ir saglabājušās dažas paražas, kuru sakums sniedzas viduslaikos, un, starp citu, tur mēdz noteikt katrai naktij savu paroli — šo paroli man tagad vajag zināt. Divdesmit sestā rītā es zināšu, ka paroli sastādīs viens no četriem vārdiem: kurš no tiem, to izšķirs tikai pēdējā mirklī."

Diāna smaidīja.

„Un kas, pēc jūsu domām, dos man šo informāciju?" vioa izsmejoši jautāja.

..Pulkvedis," Trēns atbildēja. „Jūs ieradīsieties citadelē septioos vakarā, ģērbusies vakartērpā."

„Bct es būšu laukā no citadeles jau septioos un piecās minūtēs," vioa atteica. Jūs nepazīstat lēdiju Sintiju!"

„Kad jūs nonāksiet pulkveža mitekli," Trēns turpināja, neievērodams pārtraukšanu, „jūs pieteiksieties pie apkalpotāja, kas droši vien jūs pazīs un savukārt pieteiks jūs pulkvedim- "

„Lēdijai Sintijai," Diāna pārtrauca.

„Pulkvedim," Trēns aukstasinīgi atkārtoja. „Lēdijas Sintijas nebūs mājās. Viņa būs aizsaukta prom stundu pirms pusdienām. Jums nav jābaidās. Lēdijas Sintijas nebūs citadelē. Bet pulkvedis būs, un viņš izbrīnīsies, jūs ieraugot. Varbūt pat viņš būs ļoti uztraukts. Jūs viņam pateiksiet, ka kāda dāma, kuru jūs noturējāt par lēdiju Sintiju, pa telefonu lūdza jūs pie sevis pusdienot. Pulkvedis brīnīsies vēl vairāk. Jūs norādīsiet, ka esat atteikusies no loti svarīga apmeklējuma, lai ietu turp. Ko tad gan viņš citu varēs darīt, kā tikai laipni aicināt jūs iekšā un lūgt kopā ar viņu pusdienot? Kas attiecas uz to, kā jūs izvilināsiet no viņa paroli," — Trēns paraustīja plecus — „tā būs jūsu darīšana. Desmitos jūs lūgsiet pulkvedi, lai pavada jūs uz mājām. Viņš ir diezgan galants un neatteiksies sevišķi vēl tādēļ, ka lēdija Sintija būs pa to laiku paziņojusi par savu nepārnākšanu pirms pusnakts."

„Jūs esat pārliecināts, ka nodoms atrisināsies tik viegli?" Diāna uztraukta jautāja.

„Es esmu par to pārliecināts, jo es šo nodomu neapšaubāmi īstenošu," misters Trēns sacīja. „Kad jūs iznāksiet no citadeles, jums tuvosies laikrakstu zēns, un jūs vioam pateiksiet „Nē", ja parole būs pirmais vārds, „Paldies, nē," ja otrais, un tā tālāk. Es domāju, ka būs viens no šiem četriem vārdiem: „Ņūporta", „Kardifa", „Monmanta" vai „Bristole". Tos atcerieties. Kad pulkvedis būs pavadījis jūs uz mājām, aizturiet viņu, cik ilgi vien varat, un kad viņš būs aizgājis, liecieties gultā un sapņojiet par" — viņš ieplēta rokas — „visu, kas ir patīkams".

Diāna piegāja pie loga un, saraukusi pieri, lūkojās uz ielu. Viņai drudžaini sita sirds, domājot par priekšā stāvošo dēku, un pirmoreiz mūžā piedesmit tūkstoši mārciou sterliņu vioai vairs nelikās nemaz liela summa. Vai lai viņa atkāptos? Viņa nebēdāja par Greiamu; viņš neieņēma nekādu vietu viņas dzīvē. Cietumā vai brīvībā — vienmēr Greiams Holovels bija vioai par apgrūtinājumu. Pēkšoi vioai ienāca prātā, vai vioš būtu ar mieru no vioas šķirties, ja Par nelaimi, viņš nedotu viņai iemesla uzsākt prāvu.

„Man tas visai nepatīk- " viņa iesāka, bet kaut kas lika

tai atskatīties.

Istaba bija tukša. Tigers Trēns bija izvēlējies psiholoģisko momentu, lai aizietu.

12. nodala

Piecdesmit tūkstoši mārciņu! Diāna centās ar sajūsmu nodoties nodomātajam darbam. Kišlastānas princis bija bijis derīgs, bet viņā bija tomēr jaušamas apnikuma zīmes. Viņa darbībai nebija stingra pamata. Un, ja viņš vēl atradīs kādu līdzekli, lai atriebtos tautai, kas viņu pazemojusi, šis Diānas ienākuma avots arī izsīks.

Vai darbs, kuram viņa nodosies, būs labs vai ļauns, Diāna nerūpējās. Viņas domas galvenokārt nodarbināja jautājums, vai briesmas draud vai nedraud. Diānai bija neskaidra, mulsinoša nojauta par noziegumu, kuru sauca par „augstāko nodevību" un par kuru sods bija loti bargs. Viņas dalība taču bija tik niecīga, un Trēns viņu pasargās; no lamatām viņai nebija ko baidīties.

Vienu gan viņa bija apņēmusies: viņa nelasīs grāmatu, kuru Greiams ik naktis lasa, ne arī interesēsies par nozieguma sīkumiem.

Diks Holovels — kādu gan lomu spēlēs viņš? Ielaušanās bija nolikta naktī, kad Diks būs sardzē; Diāna juta ļaunu prieku, ka arī Diku iepīs šajā lietā. Diks kļūtu traks no dusmām, ja viņš dabūtu zināt par viņas mazo sarunu ar pulkvedi. Vismaz viņa bija kaitējusi Dika laulībai. Viņa pazina Dika pieķeršanos pulkam un nešaubījās, ka viņš starp nezināmu meiteni, kura viņu ir apstulbojusi, un bataljonu izvēlēsies karjeru.

Diānai iešāvās prātā kāda doma, un, nosēdusies pie galda, viņa uzrakstīja mazu vēstulīti leitnantam R. H. Longfelovam un ar ziņnesi nosūtīja uz citadeli. Varbūt Bobijs nenāks. Diāna bija viņu jau agrāk pazinusi kā studentu, un toreiz viņš arvien bija bijis pret Diānu loti laipns. Viņa loti vēlējās iepazīties ar citadeles atmosfēru; uzzināt, ko tieši Diks juta pret viņu. Un, kad četros pēcpudienā Dombreta ienāca un pieteica jauno virsnieku. Diāna apsveica viņu ar tādu sirsnību, kas Bobiju Longfelovu gandrīz samulsināja.

Viņš nejutās sevišķi ērti; Diāna to uzreiz pamanīja, un tas radīja viņā nelielas bažas. Bobijs klusi kaut ko nomurmināja un atvainojās, ka tik ilgi nav apciemojis, bet tūliņ nākošā mirklī paziņoja, ka pulksten piecos viņam norunāta kāda tikšanās. Šī tikšanās Diānai likās pilnīgi izdomāta un aizdomīga.

„Kādēl neapmeklējāt mani agrāk?" viņa jautāja. „Kā klājas Dikam?"

Bobijs nokrekšķinājās.

„Ak, būs jau labi," viņš neveikli atbildēja.

„Vai jūs viņam stāstījāt, ka nāksiet šurp?" Vioai iezibējās acis, izrunājot šo jautājumu, un viņa nelikās pārsteigta, kad Bobijs palocīja galvu.

„Es domāju, ka man jāsaka."

„Es esmu loti ziņkārīga, Bobij: vai Diks precēsies?"

Bobijs lūkojās griestos un atzinās, ka vioam nekas par to nav zināms. Sākums nebija labs, bet Diāna pamazām iesāka sarunu par pulkvedi un tad par lēdiju Sintiju.

„Es vēlētos, kaut Sintija mani mazāk nicinātu," Diāna nopūzdamās sacīja. „Vioa bija pret mani tik mīla un laipna agrāk. Jaunībā viou uzskatījuši par jautrāko meiteni Londonas jauno laužu sabiedrībā — mana māte stāstīja, ka Sintijai savā laikā bijušas neskaitāmas dēkas."

Bobijs izbrīnā klausījās Diānas vārdos.

„Tagad lēdijas dzīvē vairs nav nekādu dēku," vioš sacīja. „GIuži otrādi. Vioa vairāk līdzinās skaistam ledus kalnam nekā cilvēcīgai būtnei. Vioa vienkārši stindzina mani."

„Vai jūs kādreiz esat vioai ierunājies par mani?" Diāna jautāja.

Bobijs jutās neērti.

„Neatceros," vioš atteica mazliet skaļāk, nekā tas bija vajadzīgs. „Varbūt… ļoti iespējams."

Tad Diāna vēlējās ko tuvāku no vioa uzzināt un jautāja:

„Vai jūs nevarētu ierasties pie manis divdemit piektajā ?"

Bobijs ātri apsvēra situāciju.

„Loti žēl, divdesmit piektajā man jābūt sardzē," vioš atbildēja. „Divdesmit sestajā sardzē būs Diks — mums pašreiz virsnieku trūkums: trīs ir slimi, bet Džonsons un Bilingems ir atvaļinājumā. Īstenībā citadelē darbs nemaz nav viegls. Šai nolādētā cietoksnī ir vairāk sargposteou nekā kara nometnē."

Tad vioš pārsteidza Diānu jautādams:

„Vai jums patīk Hopa Džoinere?"

„Hopa Džoinere? Kādēļ jūs to jautājat? Protams, Bobij! Es domāju, vioa ir ļoti mīļa*. Es viou visai labi nepazīstu — bet kas tad viou pazīst? Vioa ir diezgan noslēpumaina persona, vai ne?"

„Es nezinu," Bobijs izvairījās. „Vioa nav noslēpumaināka par

jebkuru citu sievieti. Man viņa šķiet loti skaista un jauka meitene."

„Viņa būs Dikam laba sieva," Diāna mierīgi turpināja. „Bct viņam taču nebūs viegli aiziet no pulka."

Diānas vārdos bija izaicinājums, un Bobijs jauneklīgā straujumā bija gatavs to pieņemt.

„Kādēl viņam būtu jāaiziet no pulka?" viņš jautāja. „Es domāju — viņa nav nekāda skatuves dziedātāja vai kāda persona ar aptraipītu vārdu."

„Bcz šaubām, Dikam būs jāaiziet no pulka," Diāna uzsvēra. „Jūs zināt tikpat labi kā cs, Bobij — Hopu Džoineri nesaista nekādas saites ne ar vienu zināmu vai nezināmu dzimtu."

Bobijs uztraucās un piesarka. -

„Ja Hopa Džoinere nav pietiekoši laba Berikas gvardei," viņš stūrgalvīgi sacīja, „tad Berikas gvarde nav pietiekoši laba man! Es nesmu tik loti pieķēries armijai, lai paliktu kaut vienu dienu pēc Dika aiziešanas. Es neesmu nc no viena dzirdējis, ka kāds būtu ko iebildis pret Hopu. Visi viņu zina un pazīst kā apburošu un daiļu sievieti."

Pēc īsa klusuma brīža Diāna iejautājās:

„Vai tādi ir arī lēdijas Sintijas uzskati?" Uz šo jautājumu Bobijs neatbildēja.

Tomēr viņš cerēja kaut ko atklāt Hopas lietā, jo šīs nepazīstamās meitenes liktenis to valdzināja un interesēja.

„Es nebrīnītos," viņš vilcinādamies teica, jo katrs neapdomāts vārds varēja kaitēt visai šai lietai, „ja par Hopu Džoineri kļūtu daudz kas zināms, pirms sabiedrībā sāks runāt par viņas saderināšanos."

Diāna viņu pētoši uzlūkoja.

„Cik noslēpumaini!" viņa teica. „Un kas to darīs zināmu?"

Bobijs nevarēja atbildēt. Viņš bija nodomājis tovakar apmeklēt misteru Holetu Monksčēzā, kaut gan par savu nodomu viņš nebija misteru Holetu brīdinājis.

„Es nebrīnītos, ja mums kļūtu zināms daudz kas," viņš klusi ierunājās.

Diāna ļāvās jautrībai.

Bobijs devās pa trepēm lejup, neizprazdams, kādēļ Diāna biia viou aicinājusi. Skaidrāk nekā jebkad vioš nojauta, ka šai skaistajai lēdijai piemita kaut kas no kaķa.

Diānas dzīvoklis atradās otrajā stāvā. Kad Bobijs nonāca apakšstāva vestibilā, blakus vioam pēkšoi atvērās durvis. Iznāca ārā kāds cilvēks, kas ātri aizsteidzās vioam garām. Svešinieka seja Bobijam likās pazīstama, kaut gan šajā mirkli vioš nevarēja atcerēties, kur to batu agrāk redzējis.

„Es pazīstu to kungu. Kas vioš ir?"

Durvju kalpotājs nolūkojās pakaļ aizejošajam kungam.

„Tas ir misters Trēns, ser. Vioš ir pilsētā labi pazīstama persona."

„Trēns?" Bobijs sarauca pieri. „Vai Tigers Trēns? Vai tas, kam " Vioš gribēja teikt „picder visi tie spēļu klubi", bet apdomājās, ka labāk noklusēt šo piezīmi.

„Jā, ser, tas ir misters Trēns." Ari durvju kalpotājs bija apdomīgs cilvēks un atcerējās, ka Tigers Trēns ir gandrīz šī nama īpašnieks un tātad vioa darba devējs.

Protams, Bobijs atcerējās kādu ārprātīgu nakti, kura bija beigusies kādā krāšoā Vestendas pili, kur dzērieni plūda nevērībā un izšķērdībā un kur neliels laužu bars bija sapulcējies ap zaļu boja galdu, lai ar mirdzošo zeltu izvilinātu laimes dievi. Bobijs bija paspēlējis — bet ne sevišķi daudz. Vioš šādos gadījumos bija piesardzīgs, kādi bieži ir loti bagātie cilvēki.

Ceļā uz Pikadilli Bobijs domās centās sakārtot dzirdētās riebīgās baumas par Diānu. Baumas, kurām bija tikai niecīgs pamats. Kaut gan Diāna bija kādreiz darbojusies kā Tigera Trēna aģente vieglprātīgu jaunekļu vilināšanā pie spēļu galdiem, tomēr tas jau bija tik sen un likās jau piemirsts.

Par Trēnu Bobijs zināja tikai tik daudz, cik bija dzirdējis no citu nostāstiem. Vioš zināja, ka Trēns ir dēku meklētājs, kas saistīts ar daudziem šaubīgiem darījumiem, ka tas ir cilvēks, kas prot ielavīties labās aprindās un iemantot varenus draugus visur un visās vietās.

Bobijam piederēja neliels nams Kērsona ielā, un turp vioš devās, lai sagatavotos viesībām un apskatītu ziņojumus, kurus vioam bija piegādājuši aģenti. Nekā interesanta tur nebija. Hopas Džoineres izcelšanās palika tikpat noslēpumaina, kā bijusi. Kur vien meklētāji vērsās, visur viņi atdūrās pret ķieģeļu sienu advokātu firmas izskatā, kura pārvaldīja Hopas īpašumus un apgādāja viņu ar līdzekļiem. Rūpīgā un ilgā meklēšana reģistros tomēr nedeva cerēto, testamentu, kur būtu ierakstīts Hopas Džoincres mantojums, tomēr neatrada.

Bobijs bija noskaidrojis, ka viņas vecums ir divdesmit trīs gadi: viņa bija dzimusi 1901. gada 10. jūnijā. Lai gan Somersetas māja lāva viņam ielūkoties visos tās noslēpumos, tomēr nekāda Hopa Džoinere nebija dzimusi tajā dienā. Sākumā likās, ka gluži vienkārši jāaiziet izrunāties ar aklo Holetu, bet, jo tuvāk nāca apmeklējuma brīdis, jo vairāk Bobijs zaudēja paļāvību uz sevi.

Vasaras vakara klusumā Bobijs sasniedza Monksčēzu un izkāpa no automobiļa tajā pašā vietā, kur pirms nedēļas Hopa Džoincre bija lietus dēļ atstājusi pajūgu. Vārti bija vaļā, vārtsarga būdā acīmredzot neviens nedzīvoja. Drošiem soļiem Bobijs devās uz priekšu pa piebrauktuvi un nonāca pie lielām un smagām galvenās ieejas durvīm. Viņš piespieda zvaniņu, un nākošajā mirklī durvis bez trokšņa atvērās, tajās parādījās cienīgs sulainis.

„Misteru Holetu, ser? Vai jūs esat aicināts?"

Bobijs uzmanīgi paskaidroja, ka viņš nav aicināts, bet ka ir ieradies no Londonas loti nopietnā un svarīgā lietā.

„Labi," sulainis teica un, ievedis Bobiju nelielā viesistabā, aizgāja. Aizritēja ilgs brīdis. Tad viņš atgriezās.

„Misters Holets nejūtas labi," sulainis runāja, „un viņš lūdz, lai jūs būtu tik laipns, ser, un rakstītu viņam par jūsu lietu. Viņš tikko ir atgriezies no Parīzes un jūtas ļoti noguris."

„Vai es viņu nevarētu redzēt kaut uz pāris minūtēm?" Izmisumā viņš uzrakstīja dažus vārdus uz papīra loksnes, kuru paņēma no rakstāmgalda, ielika aploksnē un sniedza sulainim.

„Nododiet to viņam."

Sulainis pakratīja galvu.

„Misters Holets ir akls, ser. Jūs droši vien to nezinājāt."

Bobijs klusībā lādēja savu stulbumu.

„Vai viņam nav sekretāra vai kāda cita cilvēka, kas varētu izlasīt šo vēstulīti?"

„Es baidos, ka nebūs, ser," sulainis atteica.

Tātad šī bija otrā mēmā siena, un Bobijs, neko nepanācis par

savām pūlēm, laipni izvadīts, iznāca ārā pa lielajām durvīm, kuras tūlīt aiz viqa aizvērās.

Nospiestā un drūmā garastāvoklī viņš izgāja caur vārtiem uz ceļa; še liktenis kļuva labvēlīgāks. Bobija automobiļa priekšā stāvēja kāds sirmgalvis, ziņkārīgi aplūkodams radiatora figūriņu. Viņš bija loti vecs vīrs.

„Tai jaunajai dāmai laikam gan salst," viņš teica. „Nekad tāds joks nav redzēts šajā pusē."

„Cik ilgi tad jūs dzīvojat šajā apkārtnē?" Bobijs jautāja.

„Deviņdesmit astoņus gadus," skanēja pārsteidzoša atbilde.

„Mozus!" Bobijs izdvesa. „Tad jums vajag arī labi pazīt visus savus kaimiņus."

„Es tos arī pazīstu," vecais vīrs pašapmierināti noteica. „Es atceros Monksčēzu, kad tā piederēja vecajam lordam Vilsenam."

„Pēc tam to ieguva misters Holets?" Bobijs ieinteresēts jautāja.

„Jā," vecais vīrs augstprātīgi teica. „Lickas, ka vēl tikai vakar būtu noticis viss šis tracis un troksnis par Holcta aizbēgšanu ar kādu jaunu lēdiju, kuras tēvs bija nācis Holetu nogalināt. Viņai bija augsti radi."

Bobijs uztraukumā drebēja.

„Kad tas bija?"

„Daudz, daudz gadus atpakaļ, kad Āfrikā vēl turpinājās karš. Manam dēlam sašāva kāju šajā karā,un viņš līdz šai dienai saņem pensiju. Jauks zēns- "

Bobijs apklusināja ģimenes atmiņas.

Vai vēl kāds zina par to?"

„Šeit ciemā?" vecais vīrs nicīgi teica. „Viņi nezina neko! Tie visi ir jauni ienācēji. Izņemot mani un „Arkla" viesnīcnieku, nav neviena, kas būtu šeit ilgāk dzīvojis nekā desmit gadus!"

„I<ā jūs par to dabūjāt zināt?" Bobijs jautāja.

Vecais vīrs smējās.

„Mana vedekla bija par vārītāju Čēzā un viņa visu redzēja, kas tur notika."

97

Cik Bobijs varēja noprast no veča stāsta, nezināmā augstā lēdija tātad bijusi precēta dāma, precēta ar kādu vecāku vīru, no kura viņa bija aizbēgusi ar pievilcīgo Holetu. Sašutušie vecāki bija lēdiju atveduši atpakaļ (vīrs, likās, bijis dīvaini apātisks pret visu un ne

4— Tapals

bez iemesla, jo viņš drīz pēc tam nomiris un droši vien bijis maz ieinteresēts šis pasaules lietās).

„Tas viss tika noklusēts," vecais piebilda. „Šī lēdija apprecējās otrreiz."

„Ar misteru Holetu?" Bobijs ierunājās.

Vecis kratīja galvu.

„Nč, nē, Holets palika neprecējies. Liekas, kaut kas par viņu

atklājās; nekad neesmu varējis izzināt, kas īsti. Bet šī lēdija Sintija

_

Bobijs izstiepa roku un atbalstījās pret karsto radiatoru. No pēkšņā uzbudinājuma viņš tikko skali neiekliedzās.

„Lēdija Sintija?" viņš izdvesa. „Ak, tu mana krustmāte!"

„Vai viņa?" vecis pārprazdams iesaucās. „Es nevēlos teikt neko ļaunu par jūsu radiem."

„Lēdija Sintija — vai jos atceraties, ar ko viņa apprecējās?"

Vecais vīrs pašūpoja galvu.

„Ncvaru pateikt. Es nepazīstu nevienu, kas viņu pazīst. Es lēdiju tikai vienreiz redzēju — loti slaida, skaista sieviete ar lielu zaju gredzenu uz mazā pirkstiņa. Pēc laužu nostāstiem, gredzena vērtība bijusi vairāku simtu mārciņu liela."

Bobijam reiba galva. Viņš pazina šo lielo smaragdu. Cik bieži viņš bija redzējis, kā lēdija Sintija Roislipa slidināja to apkārt savam pirkstam, kamēr viņas aukstās acis vērtēja vieglprātīgo apakšnieku tikumus!

Vairāk vecais vīrs nekā nevarēja pastāstīt, un drīz pēc tam viņš turpināja savu ceļu, mazliet apmulsis par lielo dzeramnaudu, ko Bobijs bija ielicis viņa mezglotajā rokā. Misters Longfelovs nosēdās uz sava automobiļa malas, saņēmis galvu rokās, un viņā ziņkārīgi nolūkojās no darba mājup ejošie strādnieki.

Viens bija skaidrs: vēl šo pašu vakaru viņam jāredz misters Holets.

Viņš gāja pa ceļu, līdz nonāca ciemā, un pirmais, ko viņš ievēroja, bija kādas viesnīcas izkārtne, kas lika viņam atcerēties kaut ko no veča stāstījuma.Viesnicnieks bija viens no tiem cilvēkiem, kas zināja mistera Holeta lielās dēkas stāstu. Iegājis viesu istabā, kur patlaban nebija viesu, Bobijs redzēja aiz letes vecīgu vīru, kurš spodrināja glāzi. Bobijs sveicināja. Bet šis vecis izrādījās

mazāk runīgs nekā uz ccla sastaptais. Pagāja labs brīdis, iekams Bobijs izvīla no vecā vīra kādu vārdu.

„Man šķiet, jūs būsiet runājis ar Gammeru Holendu. Tas vecis pļāpā kā sieviete! Es loti maz zinu par šo lietu, un cs nemēdzu celt neslavu saviem kaimiņiem, sevišķi tādam kungam, kāds ir misters Holets. Viņš gan nav mans pastāvīgais viesis, bet mums ir bijušas kopīgas darīšanas."

„Vai jūs pazīstat lēdiju?"

Viesnīcnieks pakratīja galvu.

„Nē, ser, nekad neesmu ar to iepazinies. Taču man ir par to sava nojēga… bet mana nojčga nevar taču būt liecība, vai nc? Es zinu, ka viņa apprecējās ar kādu gvardu virsnieku, bet tad arī beidzās visas manas zināšanas."

Likās, tas tā arī bija, jo Bobijs nevarēja dabūt no viņa nekādu tālāku informāciju.

Bobijs pakavējās vēl kādu stundu viesnīcā, ieturot pusdienas. Kad vakars satumsa, viņš devās atpakaļ uz Monksčēzu. Viņš nedrīkstēja būt prom no citadeles ilgāk kā līdz pusnaktij, jo nebija ierakstījies atvaļinājuma grāmatā.

Bija jau vēls vakars, kad viņš tuvojās Monksčēzai. Šoreiz viņš gribēja palikt nepamanīts un tādēļ gāja pa kādu stigu, kas veda uz māju no otras puses. Tikko viņš pienāca pie ieejas, kuru bija lietojusi dažas dienas atpakaļ Hopa Džoinere, piebrauktnes viņā galā pazibēja automobiļa ugunis. Bobijs lūkojās apkārt, lai varētu kur ērti paslēpties. Tur bija tikai kāda niša, kuru veidoja balkona piebūve, un Bobijs iespraucās starp sienu un stabu, cerēdams, ka automobiļa ugunis neatklās viņu. Acīmredzot tās ari neatklāja, jo braucējs apstājās pie durvīm, izkāpa un pieklauvēja.

„Viņš tūlīt nāks," bija dzirdama kāda dobja balss, un šoferis atgriezās savā vietā.

Bobijs sastindzis gaidīja. Ja „viņš" zīmējās uz misteru Holetu, kas tad gan tagad būtu darāms? Vai lai viņš atstāj savu paslēptuvi, notver Holetu aiz rokas un saka: „Man ar jums jāparunā daži vārdi." Jeb

4*

Bobijam nebija laika izšķirties. Ātri soli atskanēja pa vēsajiem akmeņiem. Misters Holets pagāja garām uz automobiļa pusi, mirkli

99

apstājās, lai iededzinātu papirosu. Šajā brīdī Bobijs Longfelovs ieraudzīja vioa stingro seju…

Vioš juta, ka nav īstais brīdis atklāt savu klātbūtni.

13. nodaļa

Greiams pārdzīvoja daudz nepatīkamu šaubu, nemiera un īgnuma brīžu. Vioa vientulība ļāva daudz domāt. Reiz vioš piezvanīja Diānai un aicināja viou atbraukt uz Kobhemu. Bet vioa aizbildinājās ar nevaļu. Greiams domāja, ka Diāna melo, bet šoreiz vioš bija maldījies.

Dārznieks Mausijs bija prom, un vioa vietu icoēma kāds jaunāks cilvēks, kurš izpildīja visus pienākumus tikpat kārtīgi kā vioa priekšgājējs.

Šajā laikā Greiams jau zināja plānu no galvas; un, jo vairāk vioš ar to iepazinās un jo vienkāršāks tas vioam likās, jo baigāk vioam kļuva ap sirdi. Trēna stāsts bija tik noslēpumains, ka varēja cilvēku padarīt traku. Greiama loma bija diezgan vienkārša. Bet vioš zināja diezgan daudz par citadeles rutīnu un ārkārtējiem drošības līdzekļiem. Nemieram augot, Greiams nolēma pats pārliecināties, kādi šķēršļi tur īsti pārvarami.

Vioš izvēlējās sestdienu, kad apmeklētāju citadelē bija visvairāk, un, pievienojies rindai pie biļešu lodziņa, ieguva mazu zaļu papes gabaliou, kas ļāva ieiet dārglietu tornī. Greiams sekoja pūlim caur pirmo sargposteņa spraisli, gar starpvaloa sienu līdz Asiņainajam tornim.

Kāds sargs gribēja viou aizturēt, jo apmeklētājiem vajadzēja sekot zināmam maršrutam, bet, kad Greiams parādīja zaļo biļeti, tam lāva iet. Vioam atkal bija jāgaida, un visu laiku viou mocīja bailes, ka neierauga kāds, kas vinu pazīst. Tomēr sardzes virsnieks bija svešs, un vioš atviegloti uzelpoja. Drīz vioš kāpa Veikfīldas tornī, kur glabājās dārglietas.

Ārdurvis bija no masīva ozola, tērauda apkalumā. Četras collas biezās regāliju istabas durvis pret uguni un zagļiem sargāja divas drošas tērauda vērtnes. Telpas vidū bija tērauda būris ar bieza spoguļstikla sāniem. Greiams ievēroja aizsargslēģus, kurus briesmu brīdī sargs nolaida, pieskaroties slepenai svirai.

Arī pa nakti būri aizslēģoja. Grciams redzēja tērauda kāšus, kas kalpoja šai vajadzībai. Dārglietas Greiams gandrīz neievēroja. Viou neinteresēja nc „Mclnā prinča" rubina kvēlais mirdzums, ne Āfrikas dimantu vizma.

Grciams centās ieraudzīt elektrisko signālietaisi. Vadus nevarēja redzēt, bet tādi noteikti bija. Grciams kopā ar laužu pūli lēni apgāja apkārt būrim un bija priecīgs, kad iznāca svaigā gaisā.

Blakus Veikfīldas tornim atradās liela, neglīta sarkanu ķieģeļu sargu māja. Atradis kādu uzraugu, Greiams lūdza, lai tas vioam parāda baznīcioas iekšieni. Bet viou neinteresēja vairogi virs lielo viru kapakmeniem.

„… Jā, ser, dārglietu telpā pa nakti ir sevišķa sardze; īstenībā divas."

„Droši vien tās rūpīgi sargā?" Greiams ieminējās.

„Vai tās sargā?" uzraugs smējās. „Es domāju gan! Dažreiz nolāpītie signālvadi sarežģījas un visai citadelei jābūt apbruņotai!"

Jaukas izredzes!" Greiams drūmi domāja, aizejot no cietokšņa. Vioš gribēja braukt atpakaļ uz Kobhemu, te pēkšņi vioam iešāvās prātā iegriezties pie Diānas. Greiama garastāvoklis nekļuva jautrāks, atrodot viesistabā Koliju Voringtonu, kurš bija tur ierīkojies kā savās mājās. Vioš atoēma Greiama sveicienu ar vēsu galvas mājienu.

„Hallo, Greiam! Man teica, ka jūs dzīvojot uz laukiem!"

„Vai Diāna ir šeit?" Greiams jautāja.

Jā, vioa ir šeit. Mēs iesim „Karltonā" uz tēju."

Jums būs jāpameklē cits biedrs: man ar Diānu daudz kas jāpārrunā."

Kolija nekautrīgais skatiens varēja padarīt vai traku.

„I<āds pavēlnieks!" vioš zobgalīgi teica. „Diemžēl Diānai ir noruna satikties darīšanās."

„Tad vioai savs vārds būs jālauž." Uztraukumā Grciams gandrīz izpauda viou radniecības attiecības. Par laimi, ienāca Diāna.

„Man jāparunā divatā ar tevi, Diāna. Kolijs saka, jūs iešot uz tēju; vai vari atlikt šo norunu?"

Diāna uzlūkoja Koliju.

„Es domāju gan," viņa sacīja, Kolijam par lielu brīnumu.

„Bct, dārgā Diāna- " vioš iesāka.

Diāna pakratīja galvu.

„Man loti žēl, Kolij, bet lieta ir svarīga. Ja jums nekas nav pretim, es pievienošos jums viesnīcā, pulksten sešos."

Kad Diāna runāja tādā balsī, tad pretošanās bija veltīga, un Kolijs Voringtons, palikdams uzticīgs savam paradumam, smaidīdams centās slčpt savu nepatiku.

Diāna pavadīja Koliju līdz durvīm, koridorā vioš teica tai klusā balsī:

„Es nedomāju, ka būtu prātīgi izpaust Greiamam mūsu noslēpumu par lietu, ko pēcpusdienā pārrunājām."

Diāna noklusēja atbildi. Durvis aizvērusi, vioa steigšus atgriezās pie Greiama.

„Kas noticis?" vioa jautāja.

Grciams uzlūkoja Diānu piemiegtām acīm.

„Ko Voringtons tev pateica, kas nebūtu šeit sakāms?" vioš jautāja. Vioš nebija greizsirdīgs vīrs, bet tagad vioa nervi bija saspringti.

„Vioš mani šo pēcpusdienu bildināja," Diāna mierīgi teica, „un vioa pēdējie vārdi bija, lai cs tev neizpaustu vioa interesanto priekšlikumu. Kolijs ir riebīgs, bet vioš ir derīgs. Bet kas tev būtu sakāms?"

Grciams soļoja pa tepiķi uz priekšu un atpakaļ, rokas sabāzis kabatās.

„Trēns ir traks, kā marta zaķis," vioš sacīja. „Dārglietu palātā ir ugunsdrošais skapis. Visgudrākais kramplauzis pasaulē, lai tas būtu anglis vai amerikānis, nevarētu dabūt vaļā tērauda durvis, un, ja tas vioam izdotos, vioam būtu vēl otrtik vairāk grūtību, kamēr ielauztos būrī. Visur ir signālzvani, kuru vadi droši vien paslēpti sienā. Visa šī lieta ir neiespējama."

Diāna domīgi kodīja lūpu.

„Trēns gan nemēdz ķerties pie neiespējamām lietām. Es šodien runāju par Trēnu ar Koliju. Kolijs saka, ka vioš savā darba laukā esot visgudrākais cilvēks pasaulē."

Diāna uzlūkoja Greiamu ar ilgu un nopietnu skatienu.

„Vai tava loma, Greiam, tev neliekas bīstama?"

Greiams pakratīja galvu.

„Tā ir bīstama, bet iespējama. Man šķiet, tā ir mūsu plāna asprātīgāka dala. Es pilnīgi pārzinu militāro rutīnu — es biju Sendherstā, atceries, un divus gadus Vestšlrā. Nē, tas man nedara bažas; man ir diezgan stipri nervi. Mani uztrauc pats zādzības process. Trēns tam atļāvis tikai stundas ceturksni. Esmu runājis ar dažādiem lietpratējiem, Dārtmūras kramplaužiem; Vrenehijs, kurš piedalījās Dienvidu bankas aplaupīšanā, stāstīja, ka visgudrākajam kramplauzim vajagot vismaz trīs stundas, lai dabūtu vaļā šolaiku ugunsdrošos skapjus. Viņiem šajā darbā vajadzēja dažas dienas un brīvu rosību, bet šie elektriskie puļķi lietu dara galīgi neiespējamu! Diāna, man jāsatiek Trēns."

Diāna piekrita.

„Viņš rit no rīta ieradīsies Kobhemā," viija sacīja. „Viņš man paziņoja, lai es ari tur būtu. Mums jātiek no šīs lietas vaļā, Greiam, Esmu līdz nāvei nobažījusies!"

Diāna vēroja Greiamu — kā viņš aizdedzināja papirosu, kā iesvieda sērkociņa galu pāri pusistabai kamīnā. No Greiama varētu iztaisīt labu cilvēku. Viņa garīgās attīstības ceļā bija gadījušies šķēršļi, kas novirzīja viņa prātu no pareizās takas. Diāna bija reiz mīlējusi Greiamu, vētraini, neprātīgi; nekad viņš tai nebija gluži labi paticis. Šajā sarežģījuma brīdī Diāna juta, ka atgriežas kas no vecās mīlestības. Tā nebija nepatīkama sajūta.

„Mums šīs bažas jānokrata citu nakti, Greiam, un mēs lūkosim to darīt kopā," viņa teica.

Greiams tūdaļ uztvēra pārvērtību Diānas balsī un uzlūkoja viņu. Varbūt viņš Diānā redzēja ko vairāk nekā apgrūtinošu saistību, jo viņa sejā atplaiksnījās smaids; tas bija pirmais smaids, ko Diāna ieraudzīja pēc Greiama izlaišanas no cietuma.

„ Varbūt nav vērts nemaz tā uztraukties," Grciams sacīja. „Vecais Trēns nav nemaz tāds muļķis. Viņš pazīst grūtības labāk nekā mēs."

„Vai gāmata stāsta, kā notiek ielaušanās Veikfīldas torni?" Diāna jautāja.

Greiams pakratīja galvu.

„Tur tikai pavirši par to minēts," viņš sacīja un atkal pasmaidīja. Te pēkšņi viņš sniedza tai roku. „Priccājos, ka ienācu tevi apmeklēt, Diāna. Es nezinu, vai tas ir šis istabas gaisa vai tavas personas iespaids, bet es jūtos daudz bezbēdīgāks par visām šim lietām."

Bet Diānu Grciams neatstāja bezbēdīgu; viņas nemieram pievienojās vel vienas bažas, ko līdz šai pēcpusdienai viņa nebija jutusi — bažas par Greiama drošību.

14. nodaļa

Diks Holovels neapciemoja visai bieži pulkveža sievu, tāpēc lēdija Sintija bija manāmi pārsteigta, kad viņu tai pieteica. Viņa sēdēja uz zema sēdekļa pie tējas galda. Viņa bija slaida, trausla auguma, smalkiem sejas pantiem un paplānām lūpām, kuras nevarēja saukt par skaistām. Bobijs raksturoja lēdiju Sintiju Roislipu vienā teikumā: „Kad jūs viņu redzat, jums liekas, ka viņai ir trlsdemit gadu, bet, kad jūs dzirdat viņas runu, jums liekas, ka viņai ir simts gadu." Jaunas meitenes spirgtums un pievilcība viņā bija savienoti ar nobriedušas sievietes vēso gudrību.

„Jūs man parādāt godu, Dik," viņa stiepti sacīja. „Jūs esat ieradies pirmais. Vai lai zvanu pēc tējas?"

„Lūdzu, nepūlieties. Es cerēju jūs sastapt pirms citu ierašanās," Diks sacīja.

Tā bija lēdijas Sintijas ..pēcpusdiena" — jauno virsnieku pārbaudījuma brīdis, jo lēdijai bija ārkārtīgi labi ziņu avoti, un dažs labs jauneklis ar šausmām klausījās, kā viņa stāstīja viņu dēkas, ko tie bija cerējuši noklusināt ar dzeramnaudu policistam vai kāda naktskluba komisāram.

„Sestieties! Jūs negribat tēju, jūs gribat runāt — par mis Džoineri," lēdija Sintija vaļsirdīgi teica.

Diks juta, ka asinis saplūst viņam sejā.

„Jā, par mis Džoineri. Es viņu uzlūdzu rīt pusdienās manā miteklī, un man liekas, es varētu jūs pierunāt uzņemties mājasmātes lomu, lēdija Sintija?"

Viņas gaišās, zilās acis mierīgi uzlūkoja Diku.

„KādēI nc, es būšu loti aplaimota. Vai mis Hopa Džoinere ir meitene, kas dzīvo Devonšīras mājā? Visi par viņu runā; stāsta, viņa esot loti skaista."

„Viņa ir ļoti mīļa," Diks sacīja ar uzsvaru.

Gandrīz nemanāmi paraustījās lēdijas pleci, un Diks bija sagatavojies uz to, kas bija gaidāms.

„Vai viņa ir no Jorkšīras Džoineriem? Jeb no Vorkšīras — es pazinu tur sen gadus atpakaļ kādu loti labu dzimtu."

„Man nav ziņu par viņas dzimtu," Diks sacīja.

Lēdijas uzacis pētoši savilkās.

„Tiešām? Jūs gribat teikt- " Viņa gaidīja atbildi no Dika.

„ Es gribu teikt, ka es nezinu, kas ir viņas radi, un, man šķiet, an viņa pati nezina. Viņa ir lēdija, un viņa ir apburoša. Es ceru, ka jūs apsveiksiet viņu pulkā, lēdija Sintija."

Lēdija lūkojās lejup uz tējas galdu, un, kad Diks beidza, viņa nopūtās.

„Tas ir loti grūts jautājums. Jūs, Dik, bez šaubām, saprotat, cik uzmanīgiem jābūt pret sievietēm, kuras mūsu jaunekli prec? Es ceru, jūs būsiet loti laimīgs vai arī paliksiet- "

„Lūdzu, negudrojiet par manu palikšanu vai nepalikšanu, ja domājat manu palikšanu pulkā, lēdija Sintija," Diks teica valdīdamies. „Vai jūs vispirms nevēlētos redzēt mis Hopu Džoineri?"

„Protams," lēdija nevilcinādamās atbildēja. „Varbūt jūs neesat viņai jautājis par dzimtas lietām?"

„Ak, es esmu jautājis," Diks mierīgi teica pieceldamies.

„Vai varu jūs gaidīt astoņos?"

Viņa pasniedza Dikam savu dārgakmeņiem greznoto roku un smaidīja.

„Ceru, ka viss būs labi, Dik," viņa sacīja gandrīz baloža balsī. „Tas būtu šausmīgs zaudējums pulkam, ja jums būtu jāaiziet."

Atstādams pulkveža dzīvokli, Diks vārda pilnā nozīmē ieskrēja krūtīs Bobijam.

„Eju uz savām mocībām," Bobijs teica bez smiekliem. „Kā jotas vecā lēdija?"

„Vccā lēdija ir viena," Diks nikni atbildēja, „un es tev vēlu labu amizieri."

„Dievs, esi man žēlīgs!" Bobijs lēni sacīja un lika sevi pieteikt.

„Tasni tas, kuru es gribēju redzēt!"

Bobijs nekad nebija redzčjis lēdiju tik jautru un sajūsminātu.

„Es nupat runāju ar Diku Holovelu. Jūs abi esat lieli draugi, vai ne?"

„Diezgan lieli!" Bobijs uzmanīgi teica, nezinādams, cik liela būs viņa atbildība, ja noteikti atzīs Diku par savu draugu.

„Kas ir šī nelietīgā Džoinercs skuķe?"

„Loti patīkama lēdija," Bobijs neveikli atbildēja.

„Vai Diks ir saderinājies?"

Bobijs noliedzoši papurināja galvu.

„Bct viņš drīz saderināsies?"

Bobijs palocīja galvu.

„Vai jūs nevarat viņu atrunāt?"

„Lēdija Sintija," Bobijs asi atbildēja, un viņa balss noteiktība lika lēdijai viņu uzlūkot izbrīnā. „Es domāju,ka jūs atzīstat par nevēlamu uzņemt pulkā tikai sievietes ar pagātni?"

Lēdijas sejā pamazām atplauka smaids.

„Mēs taisni tādas gribam," viņa omulīgi sacīja. „Ar pagātni, kurai var sadzīt pēdas apmēram simts gadus atpakaļ."

„Ne divdesmit, trīsdesmit gadus atpakaļ?" Bobijs jautāja, un lēdijas skatiens strauji pievērsās viņam. „Es gribu teikt, vai jūs atzītu par vēlamu uzņemt pulkā lādu lēdiju," — viņa mute bija sausa, viņš tikai ar varu varēja kustināt mēli, — tik lielu bijību viņam iedvesa šī skaistā dāma — ..kurat būtu bijis negoda pilns piedzīvojums pirms divdesmi piedotu, varbūt divdesmit sešiem gadiem?"

Pulkā bija gudrošana, vai lēdijas Sintijas sejas krāsa bija dabiska vai sārtums viņas vaigos bija mākslīgi radīts. Bobijs varēja šo jautājumu izšķirt, jo lēdijas seja pēkšņi l<|uva pavisam bāla.

„Es jūs labi nesaprotu, mister Longfelov."

„Es tikai gribēju jautāt," Bobijs stūrgalvīgi turpināja, „vai laiks izlīdzina tādas lietas?"

„Es nezinu, par ko jūs runājat," lēdija sacīja. „Kam ir bijis negoda pilns piedzīvojums pirms divdesmit pieciem gadiem?"

„Es runāju vispārīgi," Bobijs meloja. „Es tikai gribēju noskaidrot, vai šīs prasības ir attiecināmas uz pagātni."

Lēdija ievilka dziļu elpu; sārtums pamazām atplauka viņas vaigos.

„Man miklas nepatīk." Un, kad tajā mirklī ienāca adjutants un Bobija rotas komandieris, vioa necentās slēpt savu atvieglojuma sajūtu.

„Notvēru gan tevi, vecā lēdija!"

Bobijs svilpoja, iziedams uz laukuma, un bija tā aizņemts ar savām domām, ka gandrīz aizmirsa atoemt sardzes sveicienu pie astoņsimt gadus vecā Asioainā toroa.

Vārtu sardzes seržants pilsgrāvja tilta galā vēroja kareivju apmācības. Virsniekam tuvojoties, vioš nostājās atdot godu. Bobijs apstājās un ko jautāja.

„Jā, ser," seržants sacīja. „Sers Ričards nupat izgāja."

Skriešus Bobijs panāca savu draugu, kad tas kāpa taksometrā.

„Arī man jādodas uz rietumiem," Bobijs sacīja, ielēkdams automobilī.

Viņš uzmeta skatienu Dika Holovela drūmajai sejai un pasmīnēja.

„Sintija šodien bija īstā formā. Viņa gandrīz mani arī uztrauca. No tavas niknās sejas izteiksmes, kad tu uzdrāzies man virsū, es nopratu, ka tu ar lēdiju runāji par Hopu Džoineri?"

Diks pamāja ar galvu.

„Vioa, liekas, nolēmusi, ka man jāaiziet no pulka," vioš rūgti sacīja. „Un tiešām, cs nezinu, kā lēdiju uzvarēt. Man nebūtu nekas pretī pret aiziešanu no pulka, kaut tas lauž dzimtas tradīciju. Mani uztrauc tikai Hopas nievāšana."

Tad Bobijs kaut ko atcerējās.

„Es gribēju tev pateikt, ka Greiams šo pēcpusdienu bija citadelē."

Diks izbrīnījās.

„Kādu velnu viņš tur meklēja! Kas tev stāstīja?"

„Mans apkalpotājs viņu redzējis rindā pie dārglietu palātas."

Dika seja aptumšojās.

„Grciams nav tāds, kuram patīk berzēties pūlī. Turklāt vioš pazīst citadeli gandrīz tikpat labi kā es. Jocīgi."

„Man tas neliekas tik jocīgi," Bobijs sacīja. „Vioš varbūt izvēlējies taisni to dienu, kad citadelē vairāk laužu, lai paliktu nemanīts."

. Diks kratīja galvu.

„Kādč| viņš būtu gribējis palikt nemanīts?" vioš jautāja, dārglietu palātā? Es nekad neesmu manījis Greiamā patriotisku interesi par regālijām."

Domas par brāli nodarbināja Diku līdz Trafalgaras laukumam, kad Bobijs pčkšoi teica:

„Es gribētu, lai tu man apsoli, ka neatteiksies no patenta, ne ari runāsi par atteikšanos ar pulkvedi vai citu virsnieku, iekams nebūsi runājis ar mani."

Diks smaidīja.

„Ir tikai viena persona, ar kuru cs varu šo lietu apspriest, Bobij," vioš sacīja, „un cs būšu pie tās pec piecām minūtēm."

Diku baidīja nodomātā saruna, kad vioš iegāja Devonšīras mājas krāšņajā vestibilā. Vioš nīda visu, kas varēja Hopu sāpināt, metot aizdomu ēnu uz vioas dzimšanas likumību. Un Hopa droši vien skaidri lasīja vioa satrauktajā sejā, kad iznāca vioam pretī, jo smaids pēkšoi nozuda no vioas lūpām.

Tad pēkšoi Diks satvēra Hopu aiz pleciem, noliecās un noskūpstīja to. Vioš nekad nebija Hopu skūpstījis, un vioš juta, kā meitene nodrebēja vioa rokās. Neviens vārds netika teikts, neviena atzīšanās, ne kautra atbilde čukstēta. Ar Dika roku ap Hopas pleciem vioi iegāja viesistabā, un Diks aizvēra durvis…

Kādu mirkli vioi stāvēja, viens otru nopietni, pētoši uzlūkodami.

„Es nekad nedomāju, ka to darīšu," Diks vienkārši sacīja. „Tas notika pats no sevis."

Tad, negaidot Hopas atbildi, vioš turpināja.

„Es satiku lēdiju Sintiju Roislipu — mana pulkveža sievu — šo pēcpusdienu "

„Un vioa nav ar mani apmierināta," Hopa steidzās pateikt. „Vioa atsakās mani pieņemt tādel, ka cs neesmu nekas. Vai ne, Dik?"

Diks pamāja ar galvu. Nebija brīdis pieklājības frāzēm.

„Kas tev to stāstīja?" Diks jautāja.

„Es to jau sen zināju — es to jutu. Vai tas nozīmē, ka tev būs jāaiziet no pulka?"

„Es ari biju domājis atstāt armiju- " vioš iesāka.

„Tu nesaki patiesību; tu aiziesi no pulka tādel, ka vioi negrib pieņemt mani. Un es tev neļaušu to darīt."

Hopas balss bija mierīga; Diks nekad nebija redzējis Hopu mierīgāku. Visa vioas izturēšanās atvairīja pretošanos.

„ Vismaz pagaidām ne. Tev jāzina, kas es esmu, Dik — lai tas būtu labs vai ļauns. Es atzīstu, ka lēdijai Sintijai ir taisnība."

„Es aiziešu no armijas," Diks tiepās, bet Hopa smaidīdama kratīja galvu.

„Tu nezini, kādu apņēmību prasa „nē" pateikšana, Dik," vioa sacīja, ar savām burvīgajām acīm raugoties Dikā. „Visa mana būtība saka „jā" tik skali, ka es brīnos, ka tu to nedzirdi!"

„Bet, Hopa, tu esi man nepieciešama!" Hopas rokas bija ieslēgtas Dika rokās. „Nckas pasaulē mani nepiespiedīs no tevis atteikties! Es mīlu tevi!"

Hopa runāja lēni, valdīdamās:

„Tev nevajadzēs atteikties, Dik. Es nevarētu, es nevarētu- "

Nākošajā mirklī vioa bija Dika apkampienos, Dika vaigs pie vioas smaržīgās galvas, un Diks juta drebošu, trīcošu ķermeni cieši

piespiestu pie sava stāva.

* * *

Kad misters Trēns devās ceļojumā, vioš izvēlējās cclus, kurus nevarēja paredzēt ne apkērīgākie slepenpolicisti. Vioš ieradās Kobhemā, krēslai metoties, pa Redingas ceļu. Diāna bija jau atbraukusi un dzēra kafiju, kuru bija vārījusi jaunā kēkša, kad Trēns ienāca mazajā, glītajā viesistabā, ātrā skatienā pārliecinājies, ka visi logi aizklāti un aizslēģoti, nometa savu cepuri uz dīvāna un nosēdās.

„Vai drēbnieks ir labs?" vioš jautāja.

„Jā," Grciams atteica, „vioš man šodien pielāgoja."

„Labi!" Trēns zobgalīgi smaidīja, skatīdamies Diānas nopietnajā sejā. Jūs izskatāties nobijusies," vioš teica. „Un es zinu iemeslu. Grciams jums būs stāstījis par plānu?"

„Jā, vioš man stāstīja visu, ko zina," Diāna sacīja.

Trēns smējās kā par kādu joku.

„Un jūs uztrauc taisni tas, ko vioš jums nestāstīja un ko vioš nezina?"

„Trēn, šī lieta nav iespējama!" Tas bija Greiams, kas nepacietīgi iejaucās sarunā. „Es biju citadelē apskatīt dārglietu palātu — tas nav iespējams! Tas ir ārprātīgākais plāns, kāds jebkad izgudrots.

Jums vajadzēs stundu, lai dabūtu vaļā drošās durvis. Es domāju, jūs zināt, ka katrs stienis, katrs slēģis tur apgādāts ar elektriskiem vadiem? Tiklīdz jūs mēģināsiet ko atdarīt vai lauzt, visā šajā elles cietoksni atskanēs zvani." Greiamam aizrāvās elpa.

Trēns neuztraucās, kā bija gaidījis Greiams.

„Es zinu, ka jūs bijāt citadelē; es varu jums pateikt jūsu biļetes numuru, uzrauga vārdu, kas izrādīja jums baznīciņu, atstāstīt visu jūsu sarunu ar viņu. Vai tas ir iespējams?" Trēna asās acis urbās Greiama sejā. „Vai jūs domājat," viņš sacīja lēni un ar uzsvaru, „ka esmu tāds idiots, ka gribētu ķerties pie šāda darba, ja tas būtu neiespējams? Vai domājat, ka es nekā nezinu par drošajām durvīm un par signālu zvaniem — vai domājat, ka pateicāt man jaunu ziņu?"

Sarkasms Trēna balsī kaitināja Greiamu.

„Es nešaubījos, ka jūs esat iepazinies ar apstākļiem, tomēr- "

„Tomēr jūs domājat, ka tas nav iespējams? Cik ilgi, jums šķiet, cs esmu strādājis pie šī plāna?"

Diāna atbildēja:

„Kišlastānas princis bija dzimtenē sešus mēnešus- "

„Kišlastānas princis!" Trēns nicīgi teica. „Kišlastānas princis ir tikai saņēmējs, kuru esmu gaidījis desmit gadus. Desmit? Jau pagājuši divpadsmit gadi, kopš sāku gudrot plānus, kas atsvabinātu citadeles pārvaldnieku no viņa atbildības. Un divpadsmit gadus regālijas nodarbinājušas manu prātu. Es varētu no galvas uzzīmēt ziloņkaula scepteri, katru kroni, katru diadēmu. Es varētu jums attēlot lielo dimantu slīpējumus, varētu uz milimetriem pateikt „Mclnā prinča" rubina lielumu."

Viņš apstājās, iesmējās un, nokodis cigāram galu, aizkūpināja

to.

„Un es varētu jums pastāstīt vēl vairāk. Es esmu viens no nedaudzajiem, kas prot rīkoties ar slēģu mehānismu. Es zinu katru signālzvana vadu — ieejas tērauddurvis ir mani veci draugi. Klausieties!"

Viņš runāja klusākā balsī un, ar elkoņiem atspiedies pret galdu, pieliecās pie Greiama Holovela.

„Vai tad, kad regāliju uzraugs grib izņemt kādu kroni vai scepteri, viņam jālaužas caur dzelzs durvīm? Vai viņam ar signālu zvaniem jāsaceļ kājās visa citadele? Vai viņam jālieto „gāzes lampa" pie stieņiem?"

„Protams, viņam tas nav jādara," Greiams nepacietīgi sacīja. „Viņš paņem atslēgas "

„Taisni tā; viņš paņem atslēgas un piecās minūtēs izccl vajadzīgo priekšmetu. Un tā arī es darīšu!"

Trēns sēdēja un kūpināja cigāru, domīgi klusēdams un ar acīm urbdamies sienā. Greiams un Diāna nepārtrauca viņa pārdomas, un pēc brīža viņš atkal jautāja:

„Va jūs esat izpētījuši savu dzīvesvietu?"

„Jā, es esmu apstaigājis visu apkārtni."

„Vai esat ievērojis mūra torni?"

Greiamam šī akmens celtne bija pavisam izgājusi no prāta.

„Klēti? Jā."

Trēns smīnēja.

„I<lēti! Tas ir jauki! Vai mēs jūs neesam iztraucējuši kādu nakti?"

Greiams izbrīnījies pacēla acis.

„Mani iztraucējuši? Vai esat šeit bijuši?"

Trēns pamāja ar galvu.

„Ik pēc divām naktīm. Kādi seši vīri. Vai jums patiktu apskatīt „klēti"?"

Trēns piecēlās.

„Vienu mirkli, mister Trēn. Es gribētu jums ko jautāt," Diāna sacīja. „Nevicns nesaprot labāk par jums, kādas būtu sekas, ja mūs pārsteigtu. Un tomēr tik daudziem jūs esat uzticējis savu noslēpumu — Greiamam, man, ļaudīm, kuri jums kalpo "

Trēns viņu iesmiedamies pārtrauca.

„Tas izliekas dīvaini, vai ne?" viņš vēsi jautāja. „Šī lieta būs tik liela, ka to drīzāk varētu saukt par karu nekā par noziegumu. Nav svarīgi, kas karu sāka, ja tas noris sekmīgi, un nav svarīgi, kas paņem šīs dārglietas, ja vien tās ir prom. Viņiem daudz svarīgāk būs tās atgūt nekā sodīt zagļus. Turklāt jūs zināt, ka Kišlastānas princis ir līdzdalībnieks šajā lietā. Nāciet!

Greiams un Diāna sekoja Trēnam pa dārzu un pa nelīdzeno taku, kas veda laukos. Trēns bildināja, lai nelieto gaismu.

„Ja nevarat mani saredzēt, tad turieties man pie pleca, mis Mārtiņ, un Holovels lai turas pie jums. Te nav, kur paklupt.

Beidzot tornis pacēlās viņu priekšā un Trēns nešaubīdamies gāja pie mazajām durvīm. Noklikšķēja atslēga, iekšā bija tumšs, kad durvis bez trokšņa atvērās, Trēns brīdināja, lai noliecot galvas, ieveda mazā spraišlotā telpā un aizvēra ārdurvis. Tad ar klikšķi gaisma pieplūdināja telpu, apžilbinot pēc dziļās tumsas.

Viņi atradās mazā mūra priekšnamiņā, no kura veda augšup riņķa kāpnes. Greiamam šī ieeja atgādināja kaut ko pazīstamu. Pirmais, ko viņš ievēroja, bija tas, ka tornis bija četrstūrains no ārpuses, bet riņķveidīgs iekšpusē. Pusceļā augšup pa kāpnēm, Greiams pēkšņi noprata šīs „klēts" nozīmi, un viņam nebija vairs šaubu, kad viņi nonāca kāpņu galā, kur atdūrās pret tērauda durvīm.

Tigers Trēns no vestes kabatas izņēma atslēgu, atslēdza durvis un atgrūda tās vaļā. Atkal gaismas plūdi, un Diāna atplēstu muti vērās ainā, ko skatīja viņas acis. Riņķveidīgās telpas vidū bija liels stikla un tērauda būris, kurā bija kārtīgi nolikti koka kluči un mieti. Būra iekšpuse bija spoži apgaismota, un Greiams pazina koka lietas. Četrstūra klucis bija Edvarda kronis, garais miets bija scepteris — būri bija koka kroņa dārglietas, katra savā vietā.

„Tagad es jums parādīšu," atskanēja Trēna balss, un ar švīkstošu skaņu gar stikla iekšpusi nolaidās smagi tērauda slēģi. „Uzmanict!"

Greiams un Diāna neredzēja, ko Trēns darīja, bet slēģi atkal cēlās uz augšu. Trēns piegāja pie pretējiem būra sāniem, pasniedzās un izcēla koka kluci…

„Bet signālzvani?" Greiams aizsmacis jautāja.

„Tie neskanēs, jo tie nevar skanēt," bija dzestra atbilde. .Jāatzīstas, ka ar tiem bija liela galvas lauzīšana. Divus gadus cs gudroju, līdz ar kāda saprātīga zviedru elektrotehnika palīdzību beidzot atradu, kā signālus izslēgt. Bet šī grūtība ir pārvarēta. Jums nav ko bažīties — dariet savu darbu, un viss cits notiks pats no sevis. Man jāsastopas ar jums rītvakar un katru vakaru līdz divdesmit otrajam. Jūs apģērbieties ikviens savai lomai."

„Bet ja nu gadās kāds āķis- "

,.Nebūs nekāda āķa," Trēns atcirta, apgriežot atslēgu lielo durvju atslēgas caurumā.

Atgriežoties pa taku, Greiama Holovela galvā virpuļoja viesulis; bet Diānas smadzenes bija ledus vēsumā. Viņa saprata plānu tāpat

kā Tigers Trēns un nešaubījās par sekmēm, tikai-

„Cik ilgi Greiams būs prom?"

„llgākais trīs mēnešus," Trēns sacīja klusā balsī.

„Vai uz viņu varētu krist aizdomas?"

„Kāda nozīme tam, uz ko krīt aizdomas?" Tigers nepacietīgi atjautāja.

15. nodala

Ja Kišlastānas princis bija prātā jucis, viņa ārprātam bija savas praktiskās puses. Piemēram, viņam bija milzīga tieksme noguldīt kapitālus dažādās valstis. Lielā summa, ko maksāt Trēnam, viņam nāca no Amerikas dolāros.

Vakarā pirms aizbraukšanas uz Kišlastānu viņa ekselencei bija divas satikšanās; pirmā, atklāta, ar Koliju Voringtonu, otrā, kuru neviens neredzēja, ar Trēnu. Pēdējā droši vien notika automobili, kas brauca pa parka alejām. Tas bija Tigera iemīļotais paņēmiens, kas vislabāk pasargāja no nevēlamām acīm un ausim. Satikšanās ar Koliju notika viesnīcā, un veiklajam izpalīdzētajam bija iepriecinoša ziņa. Tā attiecās uz Eliju Bosu.

„Viņš dodas ceļā rit nakti. Esmu ar viņu par visu vienojies."

„Vai jas parūpējāties, lai kuģī viņai būtu ērtības un greznība?" Riki jautāja.

„Tas nebija iespējams," Kolijs atbildēja. „Kuģi uzmana muitas

ierēdņi un droši vien arī- " Viņš gribēja teikt „policija", bet

atzina, ka labāk būs teikt: „valdība." „Mums jāsargās radīt aizdomas. Bez šaubām, sacelsies tracis, kad pamanīs viņas nozušanu."

„Vai esat ar viņu lietu nokārtojis?"

Kolijs palocīja galvu.

„Jā, viņa ēdis pusdienas ar mani divdesmit ceturtā vakarā. Es viņai devu mājienu,ka zinu šo to par viņas vecākiem. Es puslīdz apsolīju, ka noskaidrošu mazo noslēpumu. Un viņa noticēja. Mēs ēdīsim pusdienas kādā mazā viesnīcā Viljeru ielā. Un es viņai sacīju, lai ierodas dienas tērpā, jo varētu gadīties, ka man vioa būtu jāved uz kādu vietu, kur vakartērps viou varētu darīt pārāk uzkrītošu. Ari tam vioa piekrita. Viss iet viegli."

„Laudis zinās, ka jūs ēdāt pusdienas kopā ar viou." Princis nervozi kodīja nagus.

Kolijs smiedamies pakratīja galvu.

„Vioa nevienam nestāstīs. Es to viņai cieši piekodināju. Es teicu, ka es pats laužu vārdu un ka neviens nedrīkst zināt, ka es esmu vioas informētājs. Vislielākās bailes man bija, ka vioa pastāstīs Holovelam, bet es panācu no vioas solījumu, ka tā visu turēs noslēpumā, un vioa ir tāda meitene, kas neatkāpsies no dotā vārda."

Riki soļoja pa istabu, tievās, brūnās rokas salicis uz muguras, tukšu skatienu tumšajās acis.

„Vai šis cilvēks Elijs Boss, kura vārds izklausās gandrīz indisks, ir uzticams?"

Prinča sejai bija savāda izteiksme, kad vioš izteica šo jautājumu. Likās, it kā vioš bažītos par Elija Bosa uzticamību citā zioā.

„Pilnīgi uzticams, man šķiet, ja jūs vioam labi samaksājat," Kolijs sacīja, un vioa sejā atplaiksnijās smaida ēna. „Es nedomāju, ka vioš ir pārāk draudzīgs ar Trēnu, jo vioam dara prieku doma, ka vioš Trēnu piekrāpj. Boss arī apsolījās ocmt kuģī kādu skuķi, kura rūpētos par mis Džoineri."

„Tas nebūtu vajadzīgs, ja jūs dotos līdz," radža pārtrauca. „Es nevēlos, ka pie vioas būtu kāda sieviete; ja tā būtu kāda no manām sievietēm, tad jā, bet man šeit nav nevienas."

„ArI es tā domāju. Būtu bijis loti labi, ja tur būtu kāda indiešu sieviete, kura par viou rūpētos. Grūti paredzēt, kas var ceļā gadīties."

No kabatas vioš izoēma kādu papīru un pasniedza savam pavēlniekam.

„Te būs aptuvena laika tabula. Mēs sasniedzam satikšanās vietu Indijas piekrastē četrdesmit astooās dienās. Esmu noorganizējis signālus, un izcelšanās krastā nebūs grūta."

Nākošo stundu vioi pavadīja, apspriežot plāna sīkumus, un Kolijs atstāja viesnīcu ar savas algas pirmo dalu.

Rikisivi bija jucis prātā; Kolijs bija loti apmierināts: princis bija visārprātīgākais cilvēks, ar kādiem Kolijam bija gadījušās darīšanas, bet vioam bija arī savi gaiši brīži. Ne mirkli Kolijs nejuta sirdsapziņas pārmetumus par savu negoda darbu. Vioš tikai vēlējās, kaut dažus mēnešus varētu novilcināt prinča otro pasākumu. Vioš zināja, ka ar Trēna palīdzību tiek gudrots kāds liels noziegums. Varbūt tur ari kāda meitene…

Ja vioš būtu nojautis, ka Grciams Holovels būs vioa ceļabiedrs, vioa prieks par ceļojumu nebūtu tik liels.

Mājās iedams, Kolijs iegriezās „Peluslazda" klubā pie Trēna, cerēdams varbūt ko atminēt par otrās lietas raksturu. Tigers bija savā glītajā mazajā rakstāmistabā. Kafijas krūzīti blakus, cigāra galu uz apakštases, brilles uzlicis uz deguna, vioš rakstīja vēstuli. Kad durvis atvērās, vioš atskatījās un kaut, ko norūkdams, apsveica Koliju.

„Es nupat biju pie mūsu kopējā drauga."

Kolijs paoēma cigāru no kastītes, kura bija Trēnam pie elkooa.

„Tā ir ļaunākā zioa, kādu esmu dzirdējis kopš vairākiem gadiem," Trēns sacīja, apdomīgi savāzdams brilles un tikpat apdomīgi apgriezdams otru pusi lapai, uz kuras bija rakstijis.

„ Es nezināju, ka mums ir kopēji draugi. Kas ir šis nelaimīgais?" Trēns jautāja, saraukdams savas pinkainās uzacis.

„Vai sauksim to par kungu no Indijas?"

„Riki? Vai jūs mācījāt vioam piketu?" Jautājumā ieskanējās dzēlīgums. Kolija Voringtona izveicība piketa spēlē bija loti aptraipījusi viņa vārdu sabiedrībā.

Kolijs smējās. Vioš bija nejūtīgs.

Jūs taču viou pazīstat? Vioš man stāstīja, ka jūs veicot vioam kādu darbu. Vai es arī nedrīkstu ar to iepazīties?"

Trēns paoēma cigāra galu no apakštases un atkal aizkūpināja

to.

„Kādēl ne! Taisnību sakot, Kolij, jūs esat vioam apnicis, un vioš man lika pagādāt dažus cilvēkus, kuri jūs izsviestu ārā! Bet man ar tādiem niekiem nepatīk nodarboties."

Kolijs aizvien vēl neuztraucās.

„Es bieži brīnos," vioš laiski sacīja, „kādēl mēs abi neesam labāki draugi?"

TigersTrēns smējās.

..Nebrīnieties," viņš atcirta. „Jūs man ncpatīkat, un es jums neuzticos. Tie ir diezgan svarīgi iemesli, vai ne?"

„Es apbrīnoju jūsu vaļsirdību," Kolijs smaidīja. „Ko īsti jūs man pārmetat?"

Trēns atbildēja tūdaļ. Viņš lietoja vārdu, kas visvairāk varēja apvainot Koliju Voringtonu, un šoreiz divi sarkani plankumi parādījās Kolija bālajā sejā.

„Tas ir vārds, kas man nepatīk," viņš šņāca.

„Es to paredzēju. Ja es to būtu teicis viszemākajam zaglim, vioš būtu izrāvis revolveri un izšāvis uz mani, un vioš būtu pareizi darījis. Bet es nezinu cita piemērotāka apzīmējuma cilvēkam, kurš tik negodīgi izmantojis sievietes kā jūs, Voririgton. Un tagad, ja jums nekas nav pretim, es pabeigšu savu vēstuli."

Kolijs Voringtons aizgāja no ..Peluslazda" kluba, dusmās drebēdams; tā nebija pirmā reize, kad Tigers bija aizskāris vioa vārīgākās vietas. Vioa veiklās smadzenes gudroja, kā varētu kaitēt šim noziedzniekam; un tomēr līdz ar atriebības kāri viņš sajuta bijību pret Tigera Trēna organizatora spējām.

Kolijs Voringtons gan varēja sev aiztaupīt atriebības plāna gudrošanas pūlious. Liktenis bija lēmis, lai vioš ar Tigeru Trēnu nekad vairs nesatiktos.

16. nodala

Divdesmit ceturtā datuma rīts pelēks atausa pār citadeli. Balts miglas plīvurs klāja Odeous; debesis bija smagas un asaru pilnas. Ap divpadsmito stundu smidzināšana pārgāja līšanā, kas nemitējās visu pēcpusdienu.

Šādās dienās citadele izskatījās kā postaža; apmācības laukums bija tukšs, apmeklētāji pavisam reti. Sardzes stāvēja, ielīdušas savās būdās, uzraugi garos apmetoos slēpās palievcoos.

Lija diezgan stipri, kad Diks Holovels aizveda savu sardzi no laukuma un norindoja sarkanās gvardu mājas priekšā. Vioš veica apgaitu kopā ar Bobiju un bija laimīgs, ka Bobija sardze bija aizgājusi un vioš varēja patverties savā istabā.

Abi draugi dažas minūtes patērzēja, pirms sardzes mainījās.

„Es vēlētos, lai tu šodien aizietu pie Hopas," Diks sacīja, „un vioai paskaidrotu, kādēļ es atcēlu pusdienas."

„Lēdija Sintija ir nikna uz tevi. Domāju, ka tu to zini?"

„Man tas nedara bažas. Vai vioa pati tev to tcica?"

Bobijs pakratīja galvu.

„Vioa teikusi Devenportam. Vioa atteikusies no viesībām, lai sastaptu tavu sasodīto jaunkundzi, tādi bijuši vioas vārdi, un tu esot viou atstājis uz sēkla!"

Diks klusi smaidīja.

„Lai paliek lēdija Sintija. Ej pie Hopas. Es vioai aizrakstīju vēstuli un domāju, ka vioa sapratīs, bet man tomēr patiktu, ja tu aizietu un parunātu pats."

Drīz vecā sardze aizgāja un Diks uzsāka veikt divdesmit četru stundu ilgu pienākumu, kurš nebija neinteresants, bet nebija arī tāds, kas negarlaiko.

Lēdija Sintija todien nebija sevišķi labā omā, un vioas vīrs labprāt būtu atstājis māju, ja viņam būtu tikai kāds iemesls. Par nelaimi, pienākums saistīja viņu citadelē un viņam bija jāsēž mājās un jācieš.

„Loti neapdomīgi, mana dārgā," viņš murmināja jau diezin kuro reizi. „Bet Diks ir loti jūtīgs pret savu skuķi."

„Jūtīgs!" lēdija Sintija zobojās. „Viņš ir nekaunīgs! Un šī nekaunība, liekas, pielipusi arī tam muļķim Longfclovam. Diks ne vien vārdiem aicināja mani pusdienās, bet apstiprināja arī šo aicinājumu ar vēstulīti, te pēkšņi pēdējā brīdī pasludina, ka pusdienas nenotiks, un droši vien tādēļ, ka jaunā persona būs nobijusies."

„I<āda jaunā persona?" jautāja pulkvedis, kurš domāja ko citu.

„Tu nekad neklausies, ko es saku," lēdija pukojās. „Tiešām, tas nav labi, Džon! Dikam Holovclam vajadzēja būt pazemīgam pret tevi, gatavam izpildīt katru tavu vēlēšanos. Viņam vajadzēja aiziet no pulka, kad viņa brāli apcietināja. Pulkam nav nekāds gods, ja kādam no vecākiem virsniekiem brālis ir cietumnieks."

„Diks iesniedza lūgumu, bet es to nepieņēmu. Ja es to būtu darījis, visi virsnieki būtu sadumpojušies. Mēs nevaram atbildēt par savu radinieku darbiem," pulkvedis īgni teica.

„Holovelu dzimtā arvien bijušas samaitātas asinis," Ičdija teica. „Es nebrīnītos, ja Diks aizietu to pašu cc|u, ko vioa brālis."

„Kādas muļķības tu runā, mana mīlā," pulkvedis sāka zaudčt pacietību. „Vioi ir tikai pusbrāļi. Greiama māte bija ļoti vieglprātīga sieviete. Visu, kas dēlā nelietīgs, tas mantojis no vioas. Vai pusdienas tu ēdīsi ārpus mājas?" vioš cerību pilns jautāja.

„Nē. Un es gribēju tev pateikt, ka Bobijs Longfelovs viorciz bija ļoti rupjš pret mani, gandrīz apvainojoši rupjš."

„Ko vioš sacīja?"

„Nav svarīgi, ko vioš sacīja, bet kā vioš sacīja. Vioa izturēšanās nav ciešama. Nevienam nav labāk zināms par tevi pašu, cik vāja ir disciplīna Berikas gvardē. Es nesaku, ka tā ir tava vaina- "

„Padomā vien, kas tur vainīgs," pulkvedis pieceldamies norūca. „Es iešu uz dežūras istabu, mana dārgā. Būšu pie tevis vēlāk."

Kad pulkvedis atnāca atpakaļ uz tēju, lēdija bija aizgājusi savās istabās, aizbildinādamās ar galvassāpēm. Pulkvedis nosūtīja vioai līdzjūtības apliecinājumu un baudīja savu tēju. Vēlāk pie pulkveža ienāca adjutants; tas norādīja uz trijiem civilistiem, kuri gāja pār laukumu, un viens no tiem nesa trepes.

„Valdība ir loti noraizējusies par regāliju drošību," adjutants sacīja. „Tā ir atsūtījusi cilvēku, lai pārbaudītu signalizāciju."

Pulkvedis klusi smīnēja. Reiz, pirms daudziem gadiem, arī bija apšaubīta dārglietu torņa drošība. Bija ieliktas citas tērauda durvis. Bija sūtīti detektīvi izjautāt uzraugus par kādu noslēpumainu amerikāni, kurš pārāk interesējies par divu lielo dimantu svaru un vērtību.

„Man gribētos redzēt to puisi, kas iedrošinātos atkārtot pulkveža Bieda gaitas; man šķiet, tāds cilvēks ārpus vājprātīgo iestādes nebūtu atrodams," pulkvedis teica.

Vioš sēdēja kopgalda istabā un lasīja kādu Indijas laikrakstu, kad lēdiju Sintiju aicināja pie telefona. Lēdija kalponei lika pateikt, ka viņa nav traucējama. Bet pēc dažiem mirkļiem kalpone ienāca atpakaļ.

„Viņš saka, ka esot ar jums jārunā, kundze. Viņš jau kopš desmitā jūnija cenšoties panākt sarunu ar jums."

Šie vārdi uz lēdiju Sintiju atstāja elektrizējošu iespaidu. Viņa uztrūkās no gultas, kurā bija atlaidusies, un viņas seja krampjaini raustījās.

„Labi — es iešu pie telefona. Pievieno pulkveža darbistabas aparātam."

Vioas balss bija mazliet aizsmakusi; kalpone to ievēroja, bet lēdijas garastāvokļa pārvērtība vioai nelikās savāda. Sintija gandrīz skriešus nosteidzās lejā, rūpīgi aizvēra durvis un runāja klusā balsī ar zvanītāju. Kad vioa iznāca, vioa izskatījās diezgan bāla; kalpone to redzēja, bet tas bija izskaidrojams ar galvassāpēm.

Kad pulkvedis atgriezās, vioš savu sievu atrada viesistabā. Vioa bija ģērbusies kā uz pusdienām, un vioas mantija bija nolikta uz krēsla atzveltnes.

„Vai iziesi, mana dārgā?" vioš jautāja.

„Jā, es nupat atcerējos, ka jau pirms mēneša biju apsolījusies šovakar iet," vioa teica. „Tas ir loti nepatīkami, bet tu neļaunojies, Džon?"

„Bet nemaz. Es paēdīšu pusdienas vientulībā vai iešu pie kopgalda."

Viena no lēdijas Sintijas vājībām bija vioas taupība.

„Pusdicnas ir pasūtītas, un tās nevar atstāt neizlietotas. Aicini kādu virsnieku pie sevis pusdienās," vioa sacīja. „Es būšu atpakaļ vienpadsmitos."

Vispirms pulkvedim ienāca prātā uzaicināt Diku Holovelu, bet Diks bija sardzē. Adjutants bija solījies iet kur citur. Pulkvedis nolēma pusdienas ēst viens pats. Bet, kad atskanēja gongs un vioš devās pie klātā galda, ieradās pavisam negaidīts viesis. Tā bija Diāna Mārtiņa, loti uzposusies.

„Augstais Dievs, Diāna!" pulkvedis izbrīnā iesaucās. „Kā! Jūs šeit?"

Šajā brīdī vioš pateicās Dievam, ka lēdija Sintija bija aizgājusi.

„Sintija mani aicināja," atskanēja pārsteidzoša atbilde.

„Sintija?" vioš neticīgi jautāja.

„Vioa mani aicināja pusdienās, vismaz vioa runājusi pa telefonu ar manu kalponi manā prombūtnē, un es, protams, neatteicos no šādas izdevības. Man Sintija loti patīk, un mani apbēdināja tas, ka vioa sākusi mani ienīst."

„Bet, mana dārgā!" Pulkvedis bija apmulsis no jaunajām zioām.

„Sintijai bija kaut kur jāiet — jau mēnesi veca noruna. Loti žēl…"

Pulkvedis piezvanīja sievas kalponei, bet tā nezināja, kur kundze ēd pusdienas.

,.Uzklājict galdu ari mis Mārtinai," pulkvedis sacīja.

Jūs taču paliksiet, Diāna!" Kad viņa atrunājās, viņš teica: „Sintija man nekad nepiedotu, ja es jūs aizlaistu prom."

Pulkvedis visādi aizbildināja savu sievu, bet viņam nebija nepatīkami, ka radies tik mīlīgs galda biedrs.

Tuvojoties pusdienu beigām, Diāna jautāja: „Kā es tikšu ārā?"

„Kā jūs tiksiet ārā?" pulkvedis omulīgi smējās. Jūs šeit citadelē esat ieslēgta un iebultēta, un sardzes jūs vispirms apsauks un tad nobadīs ar durkļiem, ja nezināsiet paroli."

„Nebūtu nekādi joki, ja cs nezinātu," viņa sacīja. „Bet vai tad jums citadelē ir paroles?" viņa nevainīgi jautāja.

Pulkvedis pamāja ar galvu.

Jā, visām Londonas sardzēm ir paroles. Tās ik dienas maina."

„Abrakadabra?" Diāna smaidīdama minēja.

„Nē, nav tik grūta. Nabaga vecie gvardi izmežģītu smadzenes, ja viņiem būtu jāatceras kas tamlīdzīgs! Nē, tas parasti ir kādas pilsētas nosaukums. Šonakt, piemēram — „Bostona"!"

Bostona! Diānu gandrīz nodeva viņas samulsums. Neviens no četriem vārdiem, kurus bija paredzējis Trēns.

Kā lai viņa dara zināmu šo pārmaiņu? Viņa domāja par to līdz pusdienu beigām un izdomāja, ka tas nebūt nav tik grūti. Pirmajā izdevīgajā brīdī viņā uzrakstīja vārdu uz papīra gabaliņa, ietina tajā šiliņu un rūpīgi noglabāja savā somā.

Ap desmitiem Diāna nolēma iet. Viņa bija izraudzījusies īsto laiku, jo tiklīdz viņi bija atstājuši māju, lēdija Sintija zvanīja, lai pateiktu, ka nepārnāks pirms pusnakts.

Kad viņi gāja cauri gvardu telpai, Diāna redzēja ceremoniju, par kuru bija bieži dzirdējusi — seno rituālu, ko ik naktis, jau simtiem gadu, izpildīja citadelē.

Pa Asiņainā torņa vārtiem iznāca maza patruļa, laternas gaismā zibinot durkļus. Spalga balss sauca:

„Stāt! Kas nāk?"

Patruļa apstājās, un dziļa, rupja balss uzsauca:

„Atslēgas."

„I<ādas atslēgas?" jautāja sardze.

„Karala Džordža atslēgas," bija atbilde.

Tad pec sardzes saucieniem gvardi sakārtojās rindā. Diāna dzirdēja Dika Holovela dziļo balsi:

„Laujiet iet ar karaļa Džordža atslēgām!… Gvardi! Atdodiet godu!"

Šautenes ar durkļiem nolaidās gar gvardu sāniem, un mazā patruļa soļoja uz priekšu. Tad atskanēja vecā atslēgu nesēja balss:

„Dievs, sargi karali Džordžu!"

„Tikai vienu nakti ceremoniju grozīja," pulkvedis paskaidroja Diānai. „Tas bija, kad nomira karaliene Viktorija un nebija vel zināms, kādu vārdu pieņems jaunais karalis."

Diānai sirds spēji pukstēja, kad viņi gāja garām dārglietu palātai. Šeit bija viena sardze, otra bija iepretim Nodevēju vārtiem un pie cietokšņa grāvja trešā. Diānas celi drebēja, kad viņi iznāca no citadeles un pulkveža apkalpotājs gāja pasaukt taksometru.

Tajā brīdī tuvojās laikrakstu zēns. Pirms pulkvedis paguva viņu aizraidīt, Diāna ātri teica: „Jā, lūdzu!" un iespieda papīrā ietīto šiliņu zēna rokā.

Viņa būtu aizmirsusi paņemt laikrakstu, bet zēns to iemeta viņai rokā.

„Man patīk vārdu cīņas," viņa aizelsusies sacīja, kad pulkvedis viņu rāja par sensāciju kāri.

Diāna bija tuvu ģībonim, kad automobilis veda viņu prom.

17. nodaļa

Bija otrā stunda pēc pusnakts, kad motorlaiva zagās garām Bilingsgetai un virzījās uz ziemeļiem. Ar izslēgtu motoru laiva pieslīdēja pie citadeles akmeņainā krasta. Četri cilvēki, kuri bija visa laivas komanda, turēdamies pie krastmalas, vilkās uz priekšu garam Sv. Toma tornim un nonāca gandrīz iepretim krastmalas sardzēs būdai. Laivas komandas vadonis redzēja, kā sargs atstāja savu pajumti un, paņēmis šauteni plecā, aizsoļoja uz sava iecirkņa austrumgalu. Lietus bija rimies, bet katru mirkli bija gaidāms, ka sāks atkal līt. Viens no atbraucējiem izlēca malā un noliecies klusu aizskrēja līdz sardzes būdai, kur nozuda tumsā. Tad dzirdēja atklabam sarga naglotos zābakus. Sargs nostājās būdas priekšā, nolaida šautenes rezgali zeme. Tad atskanēja nomākts kliedziens, krītošas šautenes dimdiens un atkal klusums…

Otrs atbraucējs no laivas klāja pacēla virvju kāpnes, pārsvieda tās pār krastmalas margām un arī izrāpās malā. Viņam sekoja divi citi. Pēdējais laivu atstāja Greiams Holovels. Viņš bija gvardu virsnieka formā. Pieturēdams zobenu, lai tas ncžvadz, viņš skrēja uz Nodevēju vārtu pusi. Viņš nepaskatījās, kas bija noticis ar sargu; nebija laika domāt par nelaimīgo cilvēku, kurš bez samaņas gulēja zemē. Pec īsa mirkļa viņš rāpās lejā pa kāpnēm, kuras bija nolaistas vārtu kāpņu apbūve. Kāds darbojās ap lielajiem, aiznaglotajiem vārtiem, kuri tik bieži bija virināti, lai ielaistu vai nu nodevēju, vai nevainīgo. Te pēkšņi kāda balss čukstēja: „Nāciet," un Greiams iegāja pa pavērtajiem vārtiem un atradās Asiņainā torņa priekšā.

Te bija nepieciešama uzmanība. Viņi dzirdēja kāda sarga soļošanu uz priekšu un atpakaj.

Vadonis atkal devās uz priekšu. Viņš nesa rokā mazu tērauda cilindru, kuram klāt bija saplacināts piltuvei līdzīgs aparāts, bet Greiamam nebija ne laika, ne gribas pētīt, kas tas bija. Viņš domāja, ka tur bija kāda apdullinoša gāze, jo vadonis bija uzlicis sejai gumijas masku, pirms atstāja laivu.

Pulkstenis nozvanīja ceturksni uz diviem. Viss bija klusu.

„Stāt! Kas tur nāk?"

Greiams aizturēja elpu. Vadoni bija ieraudzījis sargs.

„Draugs."

„Nāc, draugs, un saki paroli!"

„Bostona."

„Ej, draugs — viss kārtībā."

Vairāk nekas nebija dzirdams. Pēc brīža cilvēks maskā atgriezās un veda savus biedrus uz rītiem, gar starpvalņa sienu.

Kad viņi gāja garām sargbūdai, Greiams saskatīja saļimušā cilvēka stāvu.

„Es pieliku klāt viskija pudeli," Mausijs sacīja — Greiams pazina masku — „lai izskatītos, ka viņš ir piedzēries."

Mausijs atvēra maza apaļa torņa durvis un ieveda tur pārējos.

„Turieties pie manis," viņš čukstēja Greiamam ausi. „Kad es nogāzīšu jūsu brāli, stājieties vina vietā."

Paglūnējis gar durvju malu, Greiams redzēja zibam laternas gaismu. Tur Diks gāja sargu pārbaudes apgaitā. Pa priekšu nāca bundzinieks ar laternu, aiz viņa divi gvardi, seržants un beidzot Diks. Vioi gāja gar vaļējām durvīm.

„Tagad ir laiks!" kāda balss pēkšoi iešoāca Greiamam ausi.

Nebija dzirdams nekāds troksnis, bet Diks pēkšoi saļima. Nākošajā mirkli Greiams bija nostājies sava sastingušā brāļa vietā. Viens no priekšgājējiem atskatījās atpakaļ, it kā būtu ko dzirdējis.

„Skatietics uz priekšu!" Grciams bargi teica, taisni tādā balsi, kādā būtu runājis Diks. Un tad: „Stāviet!"

Vioi bija sasnieguši sargbūdu iepretim Nodevēju vārtiem. Seržants piegāja pie saļimušā sarga, kuram viena ķermeoa puse bija būdas iekšpusē, otra puse ārā.

„I<as noticis šim cilvēkam, seržant?" Greiams skarbi jautāja.

„Es nezinu, ser. Mosties!" Vioš purināja ncsamaoā gulošo sargu. Tas ir Filpcrts, ser; vioš izskatās kā piedzēries."

„Aizvedict viou uz gvardu istabu."

Abi gvardi nometa šautenes un mēģināja piecelt gulošo sargu. Skaidri varēja saost spirta smaku, seržants noliecās un pacēla pudeli.

„Viskijs," viņš teica, ostīdams pudeli.

„Nolieciet to gvardu istabā."

„Vai lai nostādu kādu cilvēku šeit, ser?"

„Nē, tas nav vajadzīgs."

Vioi aizgāja uz gvardu istabu. Neviens tur nevarēja atšķirt Greiamu Holovelu no vioa brāļa. Dikam bija mazas, tumšas usiņas. Tādas pašas ūsiņas tagad bija ari Greiamam.

Gvardu seržants sekoja savam „virsnickam".

„Es labāk nolikšu kādu cilvēku Filpcrta vietā, ser" viņš sacīja.

„Nav vajadzīgs," Greiams atbildēja.

Seržants brīnījās, bet nepretojās. Greiams palika viens pats uz verandas, izņemot galveno sardzi. Viņš piegāja pie sarga, kurš nostājās miera stājā ar šauteni pie kājas, lai atdotu godu.

„Vai nevēlaties šokolādi?"

Sargs vilcinājās, mazliet apmulsis. Berikas gvardu virsnieki nemēdza pusnakti staigāt apkārt un cienāt savus apakšniekus ar šokolādi.

„Paldies, ser," sargs stostījās.

Greiams noskatījās, kā sargs ielika šokolādi mutē, divreiz mehāniski pakošļāja un pēkšņi saķēra kaklu… Greiams satvēra šauteni, iekams tā nebija nokritusi un palīdzēja sargam noslīdēt zemē. Viņš aizvilka to nomaļā verandas kaktā. Tad gāja pie otra sarga.

Otrais sargs nc visai labprāt pieņēma šokolādi.

„Es neēdu šokolādi, ser."

„Ed, mulki!" pavēlēja iedomātais virsnieks,un sargs paklausīja.

Šoreiz tas bija cilvēks gumijas maskā, kas sargam atviegloja kritienu.

„Ejiet augšā, gvardu istabā, un aizturiet ar sarunām seržantu, ja viņš gribētu nākt ārā," Greiams saņēma šādu rīkojumu un pamājis ar galvu devās to izpildīt. Viņš sastapa seržantu durvīs.

„Man dara bažas tas sargs, ser Ričard," seržants teica. „Likumi par dārglietu torņa apsargāšanu ir loti bargi, un man būs par to jāmin rītdienas ziņojumā."

„Gan viss būs labi, seržant," Greiams aukstasinīgi atbildēja. „Nupat šeit bija misters Longfelovs un es viņam liku pastāstīt adjutantam. Es jūsu vietā neiejauktos šajā lietā."

„Es nevaru saprast, kur tas cilvēks ņēma viskiju," seržants sacīja. „Stāsta, ka viņš bijis nedzērājs."

„I<ā būs, tā būs, bet jums labāk būtu, ja jūs neiejauktos ," Grciams noteica.

„Labi, ser," seržants atdeva godu un atvirzījās.

Skatīdamies lejā uz vārtiem, Greiams Holovels redzēja divus tumšus stāvus iznākam pa dārglietu palātas durvīm. Atskanēja kluss signāla svilpiens. Greiams ātri noskrēja lejā un sekoja biedru pēdās. Viņš jau bija garām Asiņainā torņa vārtiem, kad tumsā viņu kāds sauca.

„Hallo, Dik! Es gribu ar tevi runāt."

Pirms Greiams atģidās, slaids stāvs nostājas viņam priekšā. Tas bija Bobijs Longfelovs.

„Es nevarēju satikt Hopu. Es meklēju viņu visu vakaru- "

Te Grciams savā uztraukumā izdarīja liktenīgu kļūdu.

„Es tagad nevaru ar tevi runāt," viņš teica un pastūma Bobiju sāņus.

Tajā mirkli Greiama roku satvēra Bobija pirksti.

„Varenais Dievs!" jaunais cilvēks izdvesa. „Jūs neesat Diks Holovels!… Kas jūs tāds esat?"

Greiams mežonīgi atrāvās. Bobijs Longfelovs palaida vaļā viņa roku un grīļodamies atsitās pret vārtiem. Grciams skrēja, cik ātri vien jaudāja. Viņš pārlēca pār margām, izsteidzās pa vaļā pamestajiem Nodevēju vārtiem un vārda pilnā nozīmē uzlidoja pa virvju kāpnēm. Mausijs viou augšā gaidīja.

„Steidzieties!" viņš šoāca.

Un steigties vajadzēja. Vioi dzirdēja spalgu komandu un skrejošu solu troksni. Taisni tajā brīdi, kad Greiams lēca no krastmalas laivā-

Pirmā lode nodīca gar vioa ausi.

Motorlaiva dzinās lejup pa straumi pilnā sparā. Straume bēgļiem palīdzēja. No citadeles tilta šāva, kāda balss vious apsauca no policijas laivas. Laiva atradās vioiem priekšā, pagriezta sāniski. Mausijs stūrēja motorlaivas aso priekšgalu tieši uz policijas laivu, norībēja šāviens, un, pirms Grciams apjauta, kas noticis, viņš ieraudzīja divus cilvēkus cīnāmies ar viļņiem un dzirdēja, ka viņu saucieni kļuva aizvien vājāki.

Greiams steidzīgi noģērba savu uniformu un iesvieda to upē. Apakšā vioam bija civiluzvalks.

„Vai mēs visu laiku brauksim pa ūdeni?" virjš jautāja, tīdamics makintošā.

„Nē, mēs kāpsim malā šaipus Dcptforda. Droši vien vioi mūs noķertu, pirms mēs sasniegtu Griniču. Visi telefoni vēl strādā!"

Laiva piebrauca pie Sērijas krasta. Braucēji izrāpās malā un lāva laivai peldēt savā vaļā lejup pa straumi. Vious sagaidīja automobiļi, un Mausijs ar četrstūrainu melnu kasti iesēdās otrajā.

Greiams tikai iekāpis pamanīja, ka tas ir taksometrs.

„Mēs tālu nevaram ar to braukt."

„Nav arī vajadzīgs tālu braukt," Mausijs atteica. „Ncmiet šo kasti. Vai jums ir kāds ierocis?"

„Lldzi man nav; kuģī gan ir."

Mausijs paskaidroja, kas nu darāms.

„Mēs atstāsim jūs Blekhisā. Tur pārsčdīsimies citā automobilī. Bet jūs turpināsiet ce]u viens pats. Vedējam ir dots rīkojums. Jums jābūt uz „Skaistās Annas" pirms ausmas. Mēs nosūtīsim kādu cilvēku aeroplānā uz Īriju, lai jauktu pēdas. Jums vajadzēja paņemt šaujamo ieroci."

Greiams paskatījās savā rokas pulkstenī un brīnījās, ka bija vēl tikai pusdivi. Tik daudz bija noticis stundas ceturksnī.

Blekhisā taksometrs pieturēja un viņi izkāpa. Ielas malā stavēja garš, melns automobilis. Nc vārda neteicis, Greiams ielēca tajā, nolika vērtīgo saini sev blakus kā rokas atbalstu un pacietīgi gaidīja, kad automobilis dosies cclā. Tad pienāca Mausijs un Greiamam kaut ko deva pa vaļējo logu. Tā bija policista cepure.

„Liecict to galvā, ja jūs aptur. Jūs esat policijas inspektors, kas brauc uz Greivzendu vākt ziņas. Labu izdošanos!"

Tiklīdz šie vārdi bija izteikti, automobilis sāka braukt.

Greiams Holovels savā mūžā bija braucis ātri, bet līdzīga šim braucienam nebija piedzīvojis. Mašīrfti drāzās pa ielām. Greiams pazina Bromli priekšpilsētu. Viņi tuvojās Grēvzcndai, kad auto metās uz kreiso pusi pāri nelīdzenam klajumam.

„Mēs esam galā!" Vedējs atrāva durvis, un Greiams Holovels izkāpa un iebrida pēdu dziļos dubļos.

Lija stipri. Greiams nesaredzēja nekā, bet saprata, ka upe ir tuvu, jo viņš dzirdēja ūdens skalošanos un šļakstus un saoda jūras tuvumu. Smaga roka sataustīja viņa plecu.

„Surpu," sacīja skarba balss, un Greiams pazina Eliju Bosu. Viņi nošļāca lejā pa dubļainu nogāzi un ielēca mazā laiviņā, ko viļņi šūpoja un mētāja. Laiviņa gandrīz apgazās, kad smagais Elijs Boss iekāpa līdzi Greiamam.

Greiams beidzot ieraudzīja „Skaisto Annu", kuģa starborta ugunis meta spirālveidīgus atspulgus ūdenī. Viņi tai tuvojās, līdz beidzot nonāca pie stūresgala, kur bija nolaistas virvju kāpnes. Greiams, ar vienu roku ķerdamies pie virves, ar otru turēdams savu vērtīgo kasti, ar lielām pūlēm uzrāpās uz slapjā, slidenā klāja. Elijs Boss pievienojās viņam gandrīz tajā pašā mirklī. Tad Greiams dzirdēja, kā uzvilka laivu uz kuģa, un drīz zem viņa kājām sākās mašīnas drebēšana, čīkstēšana un sīkšana.

„Ejiet lejā," Elijs Boss sacīja. „jQs zināt savu kajīti? Atslēgas ir pierīkotas, ugunsdrošais skapis piegādāts."

Šauro eju neapgaisoja neviena uguns, un Greiamam vajadzēja atrast ceļu, taustoties tumsā. Pusrāpus viņš sasniedza savu kajīti un nospieda rokturi. Viņš nolika kasti uz grīdas, sameklēja atslēgu un ieslēdzās kajītē. Tikai tad viņš aizdedzināja uguni.

Abi bakborta logi bija ar slēģiem. Ellas lampa bija piestiprināta pie sienas, un Grciams to aizdedzināja, pirms tuvāk iepazinās ar savu jauno mītni. Drūmo kajīti bija mēģināts padarīt mājīgāku. Kāda neierāmēta oleogrāfija bija piesprausta pie sienas; jauns balts galdauts klāja galdu telpas vidū. Greiams redzēja ugunsdrošo skapi; tas atradās kaktā un bija piestiprināts pie klāja ar tērauda skavām. Pirmais pienākums bija zagto mantu ielikt ugunsdrošajā skapī, un Greiams nekavējās to darīt. Tikai tad, kad skapja durvis bija aizcirstas, aizbultētas un aizslēgtas, Greiams nosēdās un mēģināja atgūt līdzsvaru.

Kuģis brauca ātri, kā Greiamam likās, spriežot pēc mašīnu darbības trokšņa. Tāds bija vioa dēkas sākums. Kā tā beigsies? Kas noticis ar Diku?

Greiams nesajuta sirdsapziņas pārmetumus par pusbrālim nodarīto pārestību. Diks viņu nekad nebija ieredzējis — tā Greiams domāja — Diks, kurš būtu varējis daudz darīt sava pusbrāļa stāvokļa atvieglošanā. Vai viņu nodos kara tiesai?

Pie durvīm klauvēja — strauji, nepacietīgi.

„I<as tur ir?" Greiams jautāja.

„Atveriet, Dieva dēļ!" teica dobja balss, un Greiams piesteidzās pie durvīm, atslēdza un atrāva tās vaļā. Spokains, asinīm notraipīts cilvēks gandrīz uzgāzās Greiamam virsū.

Tas bija Kolijs Voringtons!

18. nodaļa

To pēcpusdienu Hopa Džoinere nevarēja izšķirties par savu rīcību. Viņu māca tādas šaubas, ka viņa trijos pēcpusdienā piezvanīja Dikam Holovclam, bet viņai atbildēja, ka tas ir sardzē.

Viņa pazina Koliju Voringtonu — tāpat kā visi. Viņa varoņdarbu" stāsts nebija noslēpums. Ja viņa būtu prasījusi padomu Dikam Holovelam, Kolijs nekad nebūtu spēris kāju pār viņas slieksni. Viņai nebija ne jausmas, ka Kolijs iejaucās viņas dzīvē radžas uzdevumā; viņa domāja, ka par šo paziņu viņai jāpateicas tam apstāklim, ka viņš bija draugs Indijas komitejas loceklei.

Hopa būtu noraidījusi vai ar nicību uzklausījusi katru citu svešinieku, kas iedrošinātos runāt par viņas izcelšanos, bet Kolijam bija daudz kas atļauts; viņš varēja darīt un runāt lietas, kuras citam nebūtu piedotas; un, kad viņš bez ievada un brīdinājuma aukstasinīgi piesavinājās „d rauga" tiesības, Hopa bija pārāk apmulsināta, lai viņu atraidītu. Pirms viņa apjauta, kas noticis, Kolijs vislielākā nopietnībā stāstīja, ka viņam esot ziņas par viņas tēvu.

Tovakar deviņos Hopa gāja pa Viljeru ielu, pati nesaprazdama, kādēļ, un gribēja doties atpakaļ, ja rastos vismazākais iemesls. Bet iemesls neradās. Viņa ieraudzīja Koliju, kurš viņu gaidījd pie mazās viesnīciņas, un sekoja tam pustukšā ēdamistabā.

Kolijs pasūtīja vienkāršu ēdienu un, tiklīdz sulainis vairs nevarēja sadzirdēt, sāka savu stāstu. Tas bija loti ticams stāsts. Viņš runāja par kādu zemas kārtas sievieti, kura apprecējusies ar augstas kārtas vīru. Viņi saķildojušies un izšķīrušies, un sieviete atgriezusies savā agrākā sekretāres amatā. Sešus mēnešus pēc šķiršanās piedzimusi Hopa; Hopas māte ienīduši savu viru un likusi viņam paziņot, ka viņa reizē ar bērnu mirusi. Noticēdams Hopas tēvs apprecējies otrreiz. Un tikai pēc savas īstās sievas nāves dabūjis zināt, ka ir piekopis divsievlbu. Viņš nedrīkstēja atzīt Hopu , lai neizpostītu savu otrās sievas bērnu dzīvi. Tādēļ viņš slepeni Hopu apgādājis ar bagātīgiem līdzekļiem.

„Tiešām, dārgā Hopa," Kolijs sacīja, dzerdams sarkano vīnu, „tikai ar lielām pūlēm man izdevās pierunāt jūsu tēvu, lai viņš satiekas ar jums."

„Es nezinu, vai es gribu ar viņu satikties," Hopa mierīgi sacīja.

„Es jau domāju, ka jūs tā teiksiet," Kolijs nesamulsdams atbildēja. „Bet es esmu pārliecināts, ka jūs būtu vieglprātīga, ja neizmantotu šo izdevību. Jūsu tēvs jums dotu nepieciešamos dokumentus, kas aizbāztu muti visiem jūsu ienaidniekiem."

„Kur viņš ir?" Hopa jautāja. „Kādēj viņš nenāca šurp?"

„Tur ir daudz iemeslu," Voringtons atbildēja. „Viņš pats tos paskaidros jums. Diezgan svarīgs iemesls ir jūsu ārkārtīgā līdzība ar viņu. Katrs, kas jūs redzētu kopā, tūdaļ pateiktu, ka, tur ir tēvs un meita. Viņš izbraucis no Henlijas motorjahtā un noenkurojies rietumos pie Londonas tilta. Viņš sūtīs mums mazo motorlaiviņu, un pēc pusstundas mēs būsim jahtā."

Hopa izbrīnā uzlūkoja Koliju.

„Uz upes naktī? Tas nav iespējams!"

Kolijs paraustīja plecus.

„Es jau domāju, ka jūs tā teiksiet," viņš sacīja, „un tiešām es nevaru noliegt, ka jums taisnība. Es būšu pret jums vaļsirdīgs, Hopa; lai man būtu kādas īpašības būdamas, neviens mani vēl nav saucis par altruistu. Altruisms man nesola ne godu, ne naudu, un, kaut es neesmu sevišķi godkārīgs, man piemīt vājība uz naudu. Man gluži vienalga, vai jūs ar viņu satiekaties vai ne. Es atzīstu viņa plānu par dīvainu un muļķīgu, bet diemžēl viņš pieder pie cilvēkiem, kuriem dara bažas citu laužu valodas. Ja jūs nevēlaties, metīsim visu šo lietu pie malas."

„Bet man jāzina viņa vārds," Hopa teica.

„No manis jūs to nedabūsiet zināt," Kolijs mierīgi atteica. „Man nav izdevīgi lauzt man dāvāto uzticību. Ja viņš pats jums to pasaka, tā ir viņa darīšana."

Bija skaidri redzams, ka Kolijam ir vienalga, jo viņš pasauca sulaini, samaksāja tēriņu un laikam gribēja tikt vaļā no visas šis lietas.

„Es iešu," Hopa sacīja. „I<ā mēs tur nokļūsim?"

„Vai zināt Augštcmzas ielu? Tā ir netīra šķērsieliņa Londonas Sitijā. Dažus simts jardus no Londonas tilta ir vecas kāpnes, un es norunāju, ka tur mūs sagaidīs laiva. Bet, dārgā Hopa, lūdzu neejiet, ja negribat."

Viņš tādā garā turpināja vēl kādas piecas minūtes, pat atrunādams Hopu no šī sola, kad bija drošs, ka viņa vairs neatteiksies.

129

Viņi aizbrauca vilcienā līdz Pils stacijai, pārējo ceļu gāja kājām un beidzot nonāca pie spraugas starp divām noliktavu ēkām, kur vajadzēja būt kāpnēm. Hopa ieraudzīja vājas uguntiņas atmirdzumu ūdenī.

5— Tapals

„Vai tā ir laiva?" vioa klusi jautāja. Vioa tikai neskaidri varēja saskatīt tās veidu.

„Es domāju," Kolijs sacīja. „Es iešu un apjautāšos. Motorjahta ir tālāk…"

„Neatstājiet mani,"— Hopa nervozi teica un sekoja Kolijam spraugā

„Kāpšli ir slideni," Kolijs sacīja un izstiepa roku, lai Hopu atbalstītu.

Tā bija maza laivioa; tur bija gandrīz par maz vietas, lai vioi abi varētu nosēsties priekšgalā. Kad vioi izbrauca upes vidū, Hopa skatījās, kur ieraudzīs jahtu, bet nevarēja neko saskatīt.

„Jahta ir tālāk lejā," Kolijs pakalpīgi tcica.

Vioš pagriezās pret Hopu. Viena roka sagrāba vioas kaklu, otra aizsedza vioai muti, un viens no laiviniekiem saķēra viou pie kāju potītēm un parāva. Hopa mēģināja pretoties, bet Kolija Voringtona svars uzgūlās tai pāri, un vioa juta, ka ieslīgst nāves tumsā…

„Vienīgās briesmas ir policijas laiva," sacīja aizsmakusi balss, kura piederēja Elija Bosa dēlam Džoebam. „Parasti viena ložoā gar krastmalu, bet visbiežāk tā turas pie Sērijas puses."

Lietus gāza aumaļām. Kolijs plānā makintošā drebinājās, slapinādams hloroforma masku, ko turēja pie jaunavas bālās sejas.

Jocīgi," Džoebs sacīja. „Vecais domāja, ka vioa sacels lielāku traci nekā "

„Nekā — kas?" Kolijs jautāja.

„Nekas," atrūca Džoebs. „Nejautājiet pārāk daudz, mister. Vioš nedomāja, ka jūs viou tik viegli dabūsiet šurp. Vioai vajag būt mulkei; bet visas sievietes ir mulķes. Cik tālu vioa brauks?"

„Uz Indiju."

Kolijs dzirdēja Džoebu iesvilpjamies.

„Uz Indiju, ko? Vecais man to neteica."

Ilgs klusums, kurā Džoebs acīmredzot pārdomāja jauno bīstamo stāvokli.

„Žēl," vioš sacīja. „Vecais ir jocīgs… bet es nedomāju, ka pēc pēdējās ķezas vioš atkal riskēs."

Kolijs Voringtons nejautāja, kāda bija pēdējā Elija Bosa ķeza. Ja vioš būtu to zinājis, pēdējā žēlastības dzirkstele, kas vēl varbūt nebūtu izdzisusi viņa dvēselē, būtu mudinājusi viņu pacelt jaunavu no laivas dibena un iesviest upē.

„Kur lieta grozās ap sievietēm, tur mūsu vecais ir jocīgs. Par šo droši vien arī kāds uztrauksies?" Džoebs jautāja pēc ilgākas klusēšanas. „Bet ja nu jūs mūs nododat?"

„Es jūs nodotu?" Kolijs sausi sacīja. „Es gan laikam to nedarītu."

Džoebs nekā vairāk neteica, kamēr viņi nonāca aiz Griničas: tur viņš notupās pie jaunavas kājām.

„Kāda viņa izskatās?" viņš jautāja. „Es nevarēju tumsā saredzēt."

„Diezgan glīta," Kolijs atbildēja un dzirdēja, ka jūrnieks kaut ko norūca.

„Ko jūs teicāt?"

„Es nezinu… Es vēlētos, kaut viņa nebūtu nākusi. Vecais ir traks, kad lieta grozās ap sievietēm."

„Es arī braukšu," Kolijs sacīja.

„Diezin…" tā bija drīzāk atbilde, nekā jautājums. Pasažieris mēģināja izdibināt dažus sīkumus par kuģi. Kas bija pagādāts viņa ērtībām ?

„Labāk jautājiet vecajam," bija izvairīga atbilde. „Viņš satikās ar kungu vakar vai aizvakar."

„Viņš satikās ar princi?" Kolijs izbrīnā jautāja.

„Nē, ar princi ne — ar citu kungu."

Droši vien ar sekretāru, domāja Kolijs.

„Vecajam ir savi rīkojumi, lai nu tie būtu kādi būdami… Es nekad nekā nejautāju, un man nav jāklausās meli. Vienīgais, ko cs jums varu pateikt, ir tas, ka man nepatīk, ka viņa ir atnākusi. Viņš ir loti dīvains pret sievietēm — ja tās ir glītas," Džoebs piebilda, mirkli klusējis.

Tovakar Voringtons pirmo reizi sāka justies neērti. Viņš daudz nerūpējās par jaunavas drošību. Jaunavas liktenis, kuras galva gulēja viņam uz ceļiem, bija viņam vienaldzīgs. Bet kāda dzīve būs viņam uz šī satrunējušā, vecā kuģa, kura kapteinis bija „loti dīvains pret sievietēm"? Kolijs vēlējās, kaut nekad nebūtu ielaidies šajā darījumā. Varbūt galu galā viņš vēl tiks vaļā no brauciena uz

Indiju. Varbūt kapteinim bija doti tādi rīkojumi par viņu. Viņš patiesi vēlējās, kaut tā būtu.

Bija apmēram viens pēc pusnakts, kad Džoebs pavēstīja, ka „Skaistā Anna" esot redzama. Kuģim bija tikai viena vāja uguntiņa priekšgalā, bet gar malām nebija nekādu gaismu. Rupja balss no klāja viņiem uzsauca:

„Vai tu tas esi, Džoeb?"

„Jā, vecais."

„Dabūjāt sievieti?"

„Jā."

„Nācict augšā, Džoeb, Semij!"

„Jā, ser!"

Otrais laivinieks, pēc balss spriežot, bija nēģeris.

„Apsieniet šo virvi ap jauno sievieti!"

Kaut kas iekrita laiviņā, un Kolijs pacēla jaunavu, kamēr nēģeris apmeta cilpu viņai ap viduci.

„Ir piesieta, ser."

„Vai vioa gul? Iemidzināta?"

„Jā," Kolijs sacīja un noskatījās, kā trauslo ķermeni uzvilka klājā.

„Kāp nu tu ari augšā, Semij."

Nēģeris veikli uzrāpās gar kuģa malu, kad laiviņas stūres galu bija piestiprinājis pie kāpnēm.

„Nu kāpiet augšā — jūs!"

Kolijs sataustīja virvi un sāka rāpties augšā. Viena roka jau turējās pie kuģa bulvarka, viena kāja bija pacelta, lai sekotu rokai, kad Elijs Boss ierunājās:

„Nekāpiet vēl kuģi."

Nebija gaismas, kas rādītu viņa seju,bet Kolijs Voringtons saoda spirta piesātinātu dvašu.

„Pastāviet, kur esat, tikai vienu minūti."

„Kādēl?" Kolijs jautāja, abām rokām pieķerdamies pie margām.

„Tāpēc, ka es saku," Elijs Boss rūca. „Kuģī jau ir pārāk daudz laužu."

Kolijs Voringtons vairāk juta nekā redzēja rungas atvēzienu un atrāvās atpakaļ, bet ne tik ātri, kā bija vajadzīgs. Belziens ķēra galvu, rokas atlaidās no kuģa malas, un Kolijs kā akmens iekrita upē. Ūdens aukstums viou atžilbināja. Vioš mežonīgi cīnījās ar viloiem, un beidzot vioa pirksti sagrāba ķēdi, pie kuras vioš pieķērās nāves izmisumā. Vioš juta, ka siltas asinis tek gar seju, bet, sakodis zobus, vilkās augšup pa enkura ķēdi. Pūles bija neizturamas; katra kustība vioam radīja tādas sāpes, ka vioš gandrīz gribēja ķēdi palaist un atrast upē mieru un atpestījumu.

Tas bija Rikisivi darbs; vioa vecais paoēmiens iznīcināt lieciniekus… Elijs Boss nekad nebūtu to iedrošinājies. Kolijs gribēja palikt dzīvs.

Vioš rāpās augšup, sagrāba saraustītu drāti un juta, ka rokas saskrambājas; rāpās vēl augstāk un aizsniedza margas. Saoemdams pēdējos spēkus, vioš pārmetās pāri kuģa malai uz pakalklāja un

zaudēja samaņu.

* * *

Greiams Holovels klausījās Kolijā, šausmu pāroemts.

„Vai Hopa Džoinere ir šeit?" viņš jautāja. „Jūs, cūka!"

„Paslēpiet mani! Jums tas jādara!" Kolijam zobi klabēja bailēs un aukstumā. Bālā, asinīm notecējusi seja izskatījās spokaina. „Vioš mani nokaus… Un viņš nokaus ari jūs, Holovel."

Koridorā atskanēja soli, un Greiams ātri apsvēra. Zem gultas bija lāde. Tā bija tukša. Nelaimīgais Kolijs tur ielīda. Tiklīdz vāks bija aiztaisīts, atvērās durvis un ien&ca Elijs Boss.

„Vai iekrāvāt savu „koksu", ko?" viņš jautāja, uzlūkodams ugunsdrošo skapi un uzsvērdams, ka Indijas ceļojuma acīmredzamais iemesls bija kokaina veSana. Jums būtu bijis ceļabiedrs, vārdā Kolijs, bet tam bija jādodas atpakaļ. Vai jums ir viss, kas vajadzīgs?"

Greiama ceļasoma bija gultā.

„Jūs atradīsiet, kur to nolikt, zem guļas sola. Vai tas ir viss, kas jums līdzi?"

„Man vairāk nevajag," Greiams atteica.

Kad kapteinis pagriezās uz ietanu, pasažierim iešāvās prātā kāda doma.

„Es gribētu kādu šaujamo ieroci," vioš sacīja.

Vecis pavērsa pret viņu savu uzpūsto seju, un viņa acis līdzinājās šķirbiņām.

„Jūs gribētu šaujamo ieroci? Kādam nolūkam?"

„Kādreiz varētu noderēt," Greiams vēsi atbildēja.

„Vai tad jums tas nav līdzi?" Bez liekas runāšanas kapteiņa lielā roka aptaustīja Greiama Holovela gurnus. „Domāju, ka jums būs kāds ierocis," viņš teica, un viņa čūskas acīs iemirdzējās apmierinājums. „Mums nevajag šaujamo ieroču uz šī kuģcla, mister. Neviens neuzbruks ne kuģim, ne jums. Mēs esam laukā no upes." Paskaidrojums nebija vajadzīgs, jo „Skaisto Annu" jau šūpoja Ziemeļjūras vilni.

Kapteinis izgāja un aizcirta durvis. Viņa smago solu dima attālinājās. Grciams steidzās pie gultas un aplūkoja ceļasomu. Kāds bija mēģinājis to atdabūt vaļā, bet mēģinājums bija veltīgs, jo atslēgas bija neatmūkējamas. Greiams aizbultēja kajītes durvis, tad atvāza ādas vāku un izņēma garu brauniņu un munīciju. Ar pielādētu brauniņu kabatā viņš jutās drusku omulīgāk, tad atcerējās Koliju' Voringtonu, kurš smaka lādē.

Kolijs bija tuvu ģībonim, kad Greiams izvilka viņu no paslēptuves.

„Vai dzirdējāt, ko viņš teica?"

Kolijs kratīja galvu, nevarēdams parunāt.

„Viņš sacīja, jūs esot devies atpakaļ. Nu, stāstiet man, kur ir Hopa Džoinere?"

„Es nezinu; kaut kur kuģī. Viņi uzvilka to augšā, pirms zvēla man."

„Kā jūs viņu atvilinājāt šurp? Labi, es tagad to nejautāšu. Bet jūs man to pastāstīsiet, Kolij, un, dieva vārds, ja jaunavai kas notiks, jums būs tikai viens glābiņš, un tas būs kopā ar Eliju Bosu!"

Greiams steidzīgi izlūkoja kajīti, atvēra durvis sienā un atrada, ka tās ved otrā, mazākā kajītē. Elijs bija solījis Greiamam mazgājamo telpu un bija turējis vārdu; tur bija ūdens un veca lāde; citādi kajīte bija tukša. Tā nebija savienota ar koridoru, un vienīgā ieeja tajā bija caur Greiama kajīti.

„Ejiet tur iekšā. Te būs dvielis. Es jums varu dot dažas segas un vienu no šiem spilveniem. Man liekas, ka jūs pa nakti tur varat justies drošs, ja es jūs ieslēgšu."

„Dodiet man ūdeni!" dvesa izmocītais Kolijs, un Greiams pasniedza vioam karafi.

Ar brauniņu kabatā Grciams izgāja koridorā, aizslēdza durvis un taustīdamies meklēja ceļu uz svaigu gaisu. „Skaistā Anna" lēkāja, ziemeļrītu vēja grūstīta. Starborta daļā Greiams ieraudzīja trīcošas gaismas svītru un tuvojās tai. Tobrīd Elijs Boss kāpa lejā no augšas klāja un ieraudzīja Greiamu.

„Taisieties gultā," vioš bargi teica. „Man nepatīk, ka kāds naktī staigā apkārt."

Turoties pie staba, Holovels pagriezās.

„Es iešu gulēt, kad man patiks," vioš mierīgi sacīja. „Vai saprotat, Bos? Un klausieties!" Pirms milzenis paguva atjēgties no pārsteiguma, Grciams turpināja: „Es ceļoju kā pasažieris. Jums labi maksā par jūsu pakalpojumiem, un dala maksas domāta par jūsu pieklājību. Es esmu bijis Dārtmūrā, varbūt jūs to nezinājāt — un Dārtmūrā ir lauvas, ar kuriem salīdzinot, jūs esat trusītis! Iegaumējiet to!"

Greiama roka sagrāba brauniņu, bet Elijs Boss to nezināja. Nikno kapteini neiespaidoja atzioa par Greiama spēka pārākumu, bet bijušā džentlmeņa balss.

..Neķildosimies, mister," vioš teica gandrīz pazemīgi. „Ja jums vajag drusku svaiga gaisa, neviens jums to neliegs! Netraucējiet mani, tad es netraucēšu jūs.*

„Es darīšu, ko atzīšu par vajadzīgu," Grciams sacīja. ..Jums jāvada kuģis uz zināmu ostu. Un, kamēr jūs darīsiet savu darbu, neviens jūs netraucēs. Kuģī ir kāda jaunava, kapteini, un man ir likts par viou rūpēties. Tas ir mans pienākums, un, ja jūs mani traucēsiet, jūs to nožēlosiet."

Elijs Boss atpleta muti, lai ko teiktu, bet apdomājās un aizstreipuļoja uz savu vietu, kura bija uz ..Skaistās Annas" tilta.

19. nodaļa

Tas bija Bobijs, kas atrada Diku Holovelu saļimušu mazajā bastionā. Diks bija bez samaoas, un Bobijs, uzcēlis viou uz pleciem, aiznesa uz gvardu istabu un nolika uz dēlu sola, kamēr ļaudis devās atsaukt ārstu un pulkvedi.

Pulkvedis Roislips vēl nebija apgūlies; viņš sēdēja viesistabā un gaidija sievas pārnākšanu, kad gvards ienāca ar ziņojumu. Pulkvedis ieradās pie Dika ātrāk nekā ārsts un dzirdēja gvardu seržanta dīvaino stāstu par trijiem apdullinātiem sargiem. Pēc dažām minūtēm apgaitas seržants uzgāja ceturto sargu krastmalā.

Tomēr zādzību neatklāja uz pēdām; zaglis bija aukstasinīgi aizslēdzis ārdurvis, pirms aizlaidās ar laupījumu.

„Bct viņiem vajag būt nākušiem pēc regālijām, tur nav šaubu. Mans dievs, cik šausmīgs notikums!"

Dikam novilka mēteli un svārkus, un viņš gulēja balts un nekustīgs. Tāpat gulēja arī četri sargi, tikai uz grīdas. Atnāca ārsts, vecs kara veterāns, un izmeklēja Diku.

„Kaut kāda gāze," viņš teica, ostīdams svārkus, un turpināja apskatīt nelaimīgos gvardus, no kuriem viens jau sāka atgūt samaņu, kad uz viņa sejas bija uzlikts slapjš sūklis.

Viņš pastāstīja par virsnieku, kurš gvardus cienājis ar šokolādi.

„Tas, bez šaubām, nebija Diks," Bobijs steidzās iebilst. „Tas bija tas cilvēks, kuru arī es noturēju par Diku. Kaut kā viņam tomēr izdevies ieņemt Dika vietu."

Viņš izjautāja gvardu seržantu un uzzināja, ka viens no sargiem dzirdējis it kā sadursmes troksni.

„… tad virsnieks lika man skatīties uzl priekšu," sargs sacīja.

„Tad tas ir noticis!" Bobijs apgalvoja.

Pulkvedis pamāja bundziniekam.

„Sapulciniet gvardus," viņš teica. Tad pievērsās Bobijam: „Uzņemieties sardzes uzraudzību līdz maiņai. Pavairojiet divkārt visas sardzes; neviens nedrīkst ienākt vai iziet no citadeles bez manas ziņas."

Loti uztraukts, viņš kāpa lejā uz savu mitekli, nesaprazdams, kuram valdības loceklim lai telefonē, kad viņš izdzirda saucam savu vārdu un atgriezies ieraudzīja sievieti, kura steidzīgi viņam tuvojās. Tā bija viņa sieva.

„Kas noticis, Džon?" viņa noraizējusies jautāja.

„Nāc vien, es pastāstīšu."

Iedams pulkvedis paskaidroja sievai, kas atgadījies.

„Regālijas?" viņa izdvesa. „Nevat būt… tas nav iespējams!"

„Es tā ceru," viņš drūmi teica. „Mēs zināsim visu pēc dažām minūtēm, kad ieradīsies konstebls."

Atskanēja ragā skaņas, kas aicināja gvardus pulcēties. Pulkvedis vēl nebija savā mitekli, kad redzēja ugunis iedegamies kazarmu telpās un virsnieku mitekļos.

„Kur tu biji, mana dārgā? Kādēļ tik vēlu?"

Nebija parasts dzirdēt, ka viņai kāds prasa šādu paskaidrojumu tik skarbā toni, un vēl mazāk bija dzirdēts, ka lēdija Sintija atbild tik lēnprātīgi.

„Es biju pusdienās ar kādu cilvēku, kuru nebiju redzējusi vairāk nekā divdesmit gadus," viņa sacīja.

„Tā bija pilnīgi personīga lieta, un es vēlētos, lai tu mani vairāk ncizjautā."

Pulkvedis bija pārāk samulsis, lai atbildētu. Runādams pa telefonu, viņš uzlūkoja sievu, un nesaprata, kas viņu tā pārvērtis. Viņa izskatījās veca un nogurusi; ap acīm viņai bija lieli, zili loki, un viņas parastā izaicinošā maniere šķita zudusi līdzi sejas sārtumam.

Pulkvedis nosūtīja ziņojumu, uzgāja augšā savā istabā un pārģērbās uniformā. Lēdija Sintija, stāvēdama kā sastingusi statuja priekšnamā, vēroja, kā viņš nokāpj lejā, sasprādzēdams zobena siksnu. Citadelē valdīja dzīvība. Kad pulkvedis iznāca no sava mitekļa, viņš dzirdēja šauteņu resgaļu klabēšanu pret zemi un rotas komandieru spalgās pavēles. Viņš gāja pāri laukumam, kad viņu panāca adjutants.

„Man vajag divdesmit cilvēku un divus virsniekus sardzes pastiprināšanai," adjutants teica.

Pulkvedis nonāca gvardu telpā taisni tajā brīdi, kad ieradās konstebls un vecākais uzraugs. Visi kopā viņi devās uz Veikfīldas torni. Konstebls gāja pa priekšu, un, dzirdot viņa iesaucienu, pulkvedim pagura sirds.

„Drošās durvis ir vaļā!"

Viņi iegāja dārglietu istabā. Pietika viena acu uzmetiena vidus būrim. Slēģi bija uzcelti, bet visas dārglietas bija savās vietām izņemot otro kroni. Nebija laušanas zīmju. Acīmredzot zaglis bija zinājis slēģu nolaišanas un paeelšanas noslēpumu.

Vispirms par notikumu bije ?in >ts Skotlendjardam. Tiklīdz pulkvedis iznāca no Veikfīldas torņa, viņam bija jāielaiž citadelē pirmais automobilis ar detektīviem. Viņš deva vajadzīgās atļaujas un atgriezās gvardu telpās. Diks Holovels sēdēja krēslā virsnieku istabā. Viņš izskatījās vēl noguris un satriekts, bet acīmredzot nejuta nekādas dramatiskas sekas.

„Es nezinu, kas notika," viņš teica. „Es atceros , ka ieelpoju sasmakušu gaisu, kas iesitās man sejā, tad laikam zaudēju samaņu. Tas ir loti smieklīgi, ka es varēju noģībt."

Viņš uzlūkoja pulkveža nopietno seju.

„Kas noticis, ser?" viņš jautāja.

„Dažas regālijas nozagtas," pukvcdis sacīja.

Kādu mirkli Diks Holovels domāja, ka atrodas ļauna sapņa varā, un pārvilka roku pār acīm, it kā gribēdams pārliecināties, ka ir nomodā.

„Otrais kronis ir pazudis," pulkvedis teica. „Kāds no neliešiem acīmredzot bijis pārģērbies uniformā un ieņēmis jūsu vietu."

„Kronis!" Diks piecēlās kājās, turēdamies pie galda malas. „Kas ieņēma manu vietu?"

Jautājums bija vērsts pret Bobiju.

„Es nezinu," Bobijs Longfelovs izvairījās no drauga skatiena.

„Es nezinu, vai es viņu pazītu, kad redzētu; ārā bija pavisam tumšs

_ >>

„Vai tu dzirdēji viņa balsi?" Diks mierīgi jautāja.

„Jā, viņa balsi es dzirdēju."

Iestājās nāves klusums, kuru pārtrauca Diks.

„Tas, bez šaubām, bija Greiams?"

Bobijs neatbildēja.

„Grciams! Mūsu balsis ir gandrīz vienādas, bet tu tās atšķirtu. Vai signālzvani neskanēja?"

Uztraukumā pat pulkvedis bija aizmirsis par signālzvaniem. Aizsūtīja pēc seržanta.

„Nē, ser, signālzvani neskanēja." Vecākais uzraugs varēja apliecināt to pašu. Tas bija Bobijs Longfelovs, kas atrada šim noslēpumam vienkāršu atslēgu. Vioš pakāpās uz trepēm un apskatīja zvanu gvardu telpā un pirmajā acu uzmetienā atklāja vainu: zvana āmuriņš bija nogriezts. Tas pats atklājās, arī apskatot citus zvanus. Bija skaidrs kā diena, kas noticis. Oficiālais apmeklējums, kaut ari ..inspektoram" bija visi vajadzīgie dokumenti, bija plāna dala. ,.Inspektors" bija gājis no zvana pie zvana un visus sabojājis.

Diks Holovels nebrīnījās, kad adjutants vioam mierīgā balsi teica, ka vioš ir apcietināts. Tā bija neatvairāma formalitāte. Vioš bija sardzes komandieris, kad notika lielās dārglietas zādzība, un uz viou gūlās atbildība. Diks devās uz savu mitekli, noskumis un noguris, un drīz vioam piebiedrojās Bobijs Longfelovs.

„Es nedomāju, ka tagad var vel būt šaubas par manu izstāšanos no armijas," Diks drūmi sacīja. „Pec šī notikuma es varu būt laimīgs, ja man ļauj pašam atteikties!" Tad ar paguruma žestu vioš mainīja sarunas tematu. „Vai tu satiki Hopu?"

Bobijs papurināja galvu.

„Vioa bija izgājusi; vioai bijusi kāda noruna. Un vioa nebija vel pārnākusi, kad es devos mājās."

„Cik tad bija pulkstenis?"

„Pedējo reizi es piezvanīju pulksten vienos. Nakts durvju sargs man sacīja, ka vioa neesot pārnākusi, un es biju tik nobažījies, ka uzkāpu augšā pārliecināties."

„Un vai vioa vel nebija mājās?" Diks uztraukts jautāja.

„Ne," Bobijs sacīja. „Tādel es biju tik nemierīgs, ka sāku par to runāt, kad pēkšoi satiku " Vioš stomījās.

,.Greiamu," Diks mierīgi nobeidza.

,.Varbūt tas bija Grciams." Bobijs bija saudzīgs. „Bct zvērēt to es nevaru."

Diks Holovels ielūkojās pulksteni; bija dažas minūtes pāri diviem. Tad vioš nooēma telefona klausuli un pateica kādu numuru.

„Loti žēl, ser," atbildēja balss. „Mums ir rīkojums šonakt nevienu nesavienot ar citadeli."

Abi draugi saskatījās. Diks Holovels aizmirsa savu nelaimi, uztraukdamies par mīļoto meiteni.

„Tas gan nav nekas sevišķs, ka vioa tik vēlu nav mājās," vioš lūkoja pats sevi mierināt. „Vioa varbūt aizgājusi uz kādu dejas vakaru- "

„Vioa neesot bijusi ģērbta vakartērpā," Bobijs neapdomīgi teica, tad steidzās piebilst: „Vioa var kur viesos būt."

Diks šūpoja galvu.

„Vai tu nevarētu izkļūt no citadeles, Bobij?" vioš bažīgi jautāja.

„Es esmu apcietināts, un man tas nav iespējams."

Bobijs šaubījās.

„Pagaidi, kamēr mani nomainīs," viņš sacīja un nozuda savā istabā. Kad viņš atgriezās pēc minūtēm desmit, viņš bija uniformā.

„Es iešu ar ziņojumu pie pulkveža un, ja varēšu atrast kādu iemeslu, kā izsprukt no nejaukā cietuma, es to izlietošu!"

Iemesls nebija jāmeklē, jo, tiklīdz viņš bija iegājis gvardu virsnieku telpā, kur bija sapulcējušās ieinteresētās oficiālās personas, pulkvedis Roislips noveda viņu sāņus.

„Kara ministrs nav pilsētā," viņš teica klusā balsi. „Pie telefona bija sekretārs un lūdza, lai es pie viņa nosūtot kādu virsnieku, kurš paziņotu visus faktus, lai būtu materiāls rītdienas atbildei apakšnamam. Ejiet jūs turp, Longfelov; te būs sazāļoto sargu vārdi, laiks, kad tas apmēram notika, un viņu liecības. Jūs varēsiet viņam paskaidrot, kāda mums citadelē apsardzības kārtība; jūs tiešām varēsiet viņam sniegt gandrīz visas nepieciešamās ziņas."

„Kur viņš dzīvo, ser?"

Te atklājās brīnišķa sagadīšanās.

„Viņam ir dzīvoklis Devonšīras mājā."

Bobijs nodomāja, ka tas tiešām loti parocīgi. Viņam nebija izdevības pirms aiziešanas iegriezties pie Dika, bet viņš ar dežurantu tam iesūtīja zīmīti.

Bobija rīcībā nodeva policijas automobili, un nepilnā "stundas ceturksnī viņš bija pie Devonšīras mājas durvīm. Viņa pirmajam jautājumam nebija sakara ar kara ministrijas sekretāru.

Durvju sargs pakratīja galvu.

„Nē, ser, jaunā lēdija nav vēl pārnākusi. Viņas kalpone gudro par ziņošanu policijai."

Bobija nemiers pavairojās. Viņš nojauta, ka ar Hopu Džoineri nebija labi. Viņš bija tik uztraukts, ka^būtu aizmirsis savu tiešo uzdevumu, ja durvju sargs viņam nebūtu jautājis, vai viņš nāk no citadeles. Lifts viņu uznesa augšā, un Efobijam veselu stundu bija jāskaidro lietas, kuras viņam pašam likās skaidras bez skaidrošanas.

„Tā ir loti nopietna lieta," sekretārs atkārtoja vai divpadsmito reizi. „Es tiešām nezinu, kā uz to skatīsies kabinets. Neviens vārds par to nedrīkst nonākt laikrakstos, vai saprotat?"

„Es saprotu, ser," Bobijs teica saltā balsī. (Viņam bija kareivja antipātija pret politiķi ) „Bet vai to sapratīs vairāki simti sargkareivju, citadeles strādnieki un detektīvi?"

Sekretāram humors bija svešs; droši vien viņš nevarēja ne iedomāties, ka vienkāršs virsnieks var iedrošināties viņu zobot.

„Presi brīdinās," viņš sacīja, „bet nekādas intervijas nepieļaus un kareivjiem pavēlēs klusēt."

Ausa diena, kad Bobiju atlaida. Tiklīdz viņš bija ārā no dzīvokļa, viņš steidzās pie Hopas durvīm. Viņš atrada kalponi noraudājušos. Hopa nebija pārnākusi un nebija atsūtījusi nekādu ziņu. Bobijs Longfelovs ar smagu sirdi atgriezās citadelē un, nodevis ziņojumu savam priekšniekam, taisnā ceļā devās pie Dika Holovela.

Viņš Diku atrada gultā aizmigušu; bet durvju vēršanās troksnis viņu pamodināja un viņš acumirklī uzlēca kājās.

„Nu?" viņš jautāja, un Bobijs īsos vārdos pastāstīja visu, ko zināja par jaunavas nozušanu. Diks Holovels drūmi klausījās.

„Es nezinu, ko lai domāju," viņš sacīja, kad jaunais virsnieks bija beidzis. „Iespējams, ka viņa izbraukusi no pilsētas, bet tad viņa droši vien to būtu pateikusi kalponei."

Diks soļoja pa istabu uz priekšu un atpakaļ, galvu nodūris, bet nogurušais Bobijs ieslīga dziļā atzveltnes krēslā, snauda un žāvājās. Te pēkšņi viņa draugs apstājās.

„Bobij," viņš teica, „diezin vai telefona lietošanas aizliegums būs atcelts?"

„Jā," Bobijs sacīja, atkal pilnīgā nomodā. „Es gribēju tev to pastāstīt. Virsnieki var telefonēt. īstenībā, cik man zināms, visi var telefonēt."

Viņš nezināja, ka visus telefonēšanas aizliegumus atcēla, jau detektīviem ierodoties citadelē. Trīs ierēdņus nosūtīja uz telefona centrāli noklausīties katru sarunu.

.,Es piezvanīšu Diānai," Diks sacīja, šķirstīdams adrešu grāmatu.

„Diānai?" Bobijs brīnījās. „Vai tu domā, ka viņa zinās?"

„Viņa var ko zināt."

„Bct ja nu viņa runā par Greiamu —?"

Diks noraidīja viņa iebildumu.

„Es jau teicu policijai, ka, pēc manām domām, cilvēks, kas spēlēja manu lomu, bija mans brālis," viņš mierīgi teica. „Es nekā nestāstīju par Diānu, jo nezinu, kādas īsti ir viņu attiecības. Man ir nojauta, kaut tā var būt maldīga, ka Greiams viņu toreiz apprecēja. Ka viņi viens otru mīlēja pat tajā laikā, kad es biju ar Diānu saderināts, to esmu dabūjis skaidri zināt."

Viņš piezvanīja Diānai, un viņas balss atbildēja gandrīz tūdaļ.

„Te runā Diks Holovels… Diāna, vai zināt, kas noticis ar Hopu Džoineri?"

Acīmredzot jautājums viņu samulsināja, jo viņa kavējās atbildēt un, kad atbildēja, viņas balsī pārsteigums bija neviltots.

„Ar Hopu Džoineri? Nezinu. Kādēļ? Kas noticis?"

„Viņa pagājušo nakti aizgājusi no sava dzīvokļa un nav pēc tam vairs redzēta," Diks sacīja. „Diāna, vai tiešām jūs nezināt?"

„Kā nu tā var jautāt? Protams, ka nezinu. Neesmu viņu redzējusi. Kādēļ jūs zvanāt man?" Brīdi klusējusi, viņa jautāja: „Vai kas ļauns gadījies?"

Viņas pēdējais jautājums neattiecās uz Hopu; Diks bija pārliecināts.

„Kur Grciams?" viņš jautāja, un D.ānai atbilde bija it kā jau gatava.

„Neesmu viņu redzējusi kopš aizvakardienas." Tad atkal: „Kas noticis? Kādēļ jūs tik agri esat augšā?"

„Es nevaru jums to stāstīt. Diāna, vai jūs varat kaut ko izdarīt manā labā? Aizejiet uz Devonšīras māju un izdibiniet, vai tiešām nevar sadzīt viņas pēdas."

Viņa padomāja un atbildēja:

„Labi, Dik, cs to izdarīšu. Kādēļ jūs gribējāt zināt par Greiamu? Vai viņš ko padarījis?"

„Skaidri nezinu," Diks atbildēja. „Piczvaniet man, ja jums izdodas ko uzzināt par Hopu."

Citadelē pienāca rīta laikraksti, bet tajos nekas nebija minēts par zādzību. Pulksten deviņos pulkveža istabā noturēja apspriedi, kurā bija klāt arī Diks. Kara ministrijas militārais priekšnieks bija pārradies Londonā un bija iepazinies ar lietu.

„Nav nekāda iemesla seru Ričardu turēt apcietinājumā," viņš sacīja. „Holovcls ir tāds pats upuris kā četri cietušie sargi."

Diks uzzināja, ka laiva, kas atvedusi zagļus, atrasta peldot lejup pa Tcmzu. Vietu, kur viņi bija izkāpuši malā, atklāj^ kāds policists, kurš agrā rītā bija redzējis, ka divi automobili un viens taksometrs aizbraucis no krastmalas. Atrada ari otru, kā policijai likās, svarīgu pavedienu. Nakti pirms tam bija noīrēts kāds privāts aeroplāns, kam likts līdz pirmajai ausmai sagatavoties nepārtrauktam lidojumam uz Īriju. Rītausmā automobilis atveda cilvēku ar lielu ceļasomu. Viņš saucies par Tomsonu. Aeroplāns tūdaļ devies cclā un nolaidies Kurragā, kur pasažieri sagaidījis atkal automobilis un aizvedis diezin uz kurieni. Noslēpumainais cilvēks pametis kabatas grāmatiņu, kurā bijušas dažas naudaszīmes un zils drukāts Londonas citadeles plāns ar atzīmēm, kuras Īrijas policija nevarējusi iztulkot.

„Gandrīz izskatās tā," sacīja inspektors Vilis, kurš piedalījās apspriedē, „it kā tas būtu mūsu putns. Auto, kas ieradies Kroidonā, bijis līdzīgs vienam no trijiem, kuri aizbraukuši no krastmalas. Mēs lūdzām Īrijas policiju, lai tā atsūta mums plānu ar aeroplānu, un tas drīz būs mūsu rokās. Protams, tas var arī būt līdzeklis, kā novērst mūs no īstajām pēdām. Bet Īrija ir valsts, kur zagli varētu meklēt patvērumu tagadējos nemiera laikos."

Toreiz gan Īrija bija sevišķi mierīga, bet caurmēra anglim Īrija vienmēr likās mūžīga nemiera zeme.

Policiju mulsināja fakts, ka zagli nebija ņēmuši citas regālijas. Tur bija ļoti vērtīgas un viegli aiznesamas lietas, bet viņi bija apmierinājušies ar kroni, kas līdzi savai milzīgajai vērtībai bija arī vēsturiski svarīgs.

Vēl bija atrasts mazs tērauda cilindrs ar nezināmu gāzi, kura varēja būt lietota Dika un nelaimīgo sargu apdullināšanai.

Pulkstenis rādija vienpadsmit, un Diks lūkoja ēst novēloto azaidu, kad atskanēja telefona zvans. Tā bija Diāna,un viņas balss bija spalga un uztraukta.

„Vai tas esat jūs, Dik… Vai varat man ko pateikt par Greiamu?"

„Nekā," Diks sacīja.

Pirms viņa lūpas paguva izteikt jautājumu, Diāna turpināja.

„Es nekā nevaru izdibināt par Hopu. Viņa izgājusi pagājušo nakti un nav pārnākusi… un Kolijs Voringtons ir nozudis."

Diks nevarēja tūdaļ aptvert, ko tas nozīmē.

„Kolijs Voringtons?"

„Jā… jā, jā. Vai jūs nesaprotat, ka pēdējā laikā viņš loti interesējās par Hopu? Nevaru jums vairāk neko pateikt, Dik. Es esmu slima un uztraukta!"

„Bet vai tiešām Kolijam Voringtonam varētu būt sakars ar Hopas pazušanu?" Diks jautāja.

„Hopa viņam bija vajadzīga kādam citam cilvēkam…" Diānas balss gandrīz smilkstēja. „Vai nesaprotat? Kāds loti tīkoja pēc Hopas."

„Kišlastānis?" Diks jautāja un nobālēja.

„Es nevaru jums teikt, kas — es pati skaidri nezinu. Esmu loti uztraukta."

Te pēkšņi viņa atvienoja telefonu. Diks mēģināja viņai atkal piezvanīt, bet atbildes nebija, un viņš noprata, ka viņa nolikusi klausuli uz galda. Tāds bija viņas senais kaitināšanas paņēmiens.

Kišlastānis! Aina, kuru attēloja Dika domas, jauca viņam prātu. Viņš piezvanīja uz telefona centrāli un lika savienot ar viesnīcu, kurā bija apmeties Kišlastānas princis, kaut nojauta, ka princis būs Londonu atstājis. To apstiprināja arī atbilde. „Viņa ekselence jau pirms nedēļas aizceļojusi ar „Poltanu"."

20. nodaļa

Kad pulkvedis Roislips savai sievai pateica, ka sers Ričards Holovels atsvabināts no aresta, viņa atkal atguva senāko izturēšanos.

„Tie mulki!" viņa pukojās. „Nav šaubu, ka viņš bija līdzzinātājs! Kādēļ Diāna pagājušo nakti bija šeit? Tā ir viņa vecā mīlestība! Es viņu nobiju aicinājusi. Viņa droši vien zināja." Lēdija Sintija pēkšņi apklusa.

„Viņa droši vien zināja, ka tevis nebūs mājās. Kā viņa to zināja? Ar ko tu kopā ēdi pusdienas?"

„Vai tu viņai ko stāstīji par regālijām vai par citadeli?" lēdija izvairījās no atbildes. „Padomā, Džon."

„Vai es Diānai stāstīju?" viņš rauca pieri. „Nē, es neatceros… Pie velna, jā, cs stāstīju! Es viņai pateicu paroli!"

„Nu, redzi!" lēdija Sintija atzvēlās krēslā ar triumfa smaidu sejā. „Vai tagad atzīsti, ka viņa bijusi līdzdalībniece! Kādēļ viņa izvēlējās taisni to nakti, kad Diks Holovels bija sardzē?"

„Ar ko tu kopā ēdi vakariņas?" pulkvedis mierīgi jautāja, un šoreiz nebija iespējams atbildi noklusēt.

Viņa ilgi domāja, pirms atbildēja.

„Teikšu tev patiesību, Džon," viņa sacīja. „Es neēdu pusdienas ne ar vienu! Kāds, kas bija pazinis manu tēvu un manu nelaika viru, aicināja mani uz satikšanos un pieteica, ka lieta loti svarīga. Kā mulkc es paklausīju, cerēdama, ka būšu atpakaļ pēc divām stundām. Persona, ar kuru man vajadzēja satikties, nebija vēl ieradusies viesnīcā, bet bija atsūtījusi ziņu, lai es pusdienas ēdot viena, jo viņš atnākšot drusku vēlāk. Es gaidīju līdz pusdeviņiem, tad atnāca otra ziņa, ka viņš esot saslimis un lūdz mani viņu apmeklēt. Es aizgāju uz viņa māju. Mani ieveda viesistabā un lūdza gaidīt. Neviens pie manis nenāca, un es nolēmu iet atpakaļ uz citadeli. Tad redzēju, ka durvis ir aizslēgtas. Kad es raustīju kloķi, pa durvju apakšu kāds iestūma zīmīti, kurā bija rakstīts, lai es neceļot traci, citādi…"

Viņa neteica, kādi bija šie draudi.

„Viņš zināja kaut ko par tevi, par pagātni?" pulkvedis teica dobjā balsī.

Lēdija palocīja galvu.

„Un viņš teicās to darīt zināmu…?"

„Jā, tā tas bija. Vai gribi, lai es saku, kas tas bija?"

Pulkvedis papurināja galvu.

„Es domāju, ka to zinu, Sintij," viņš sacīja. „Es neesmu gluži muļķis, un, kad mēs bijām apprecējušies, es dzirdēju dažādas valodas, bet atzinu, ka mums abiem labāk, ja nepieminam pagātni. Žēl, ka tu man neuzticējies."

Lēdija dziļi nopūtās.

„Žēl, ka es nenojautu, ka tu to zini," viņa teica.

„Tu viņu redzēji?"

Lēdija pakratīja galvu.

„Pulksten vienos durvis atslēdza un cs aizgāju, nevienu nesatikusi."

145

Pulkvedis piebāza pīpi un aizkūpināja to, viņa rokas drusku

6— Tapals

drebēja. Viņš nerunāja, iekams nebija izpatis dūmus pret griestiem.

„Vai tu negribētu man pateikt viņa vārdu?"

„Tu neko negūtu, ja es tev to pateiktu," Sintija atbildēja ar izmisuma žestu. „Es vinu pazinu, kad biju jauna meitene — viņš bija nevaldāms, noslēpumains cilvēks. Mans tēvs teica, ka viņš esot blēdis, un es domāju, ka tas tiesa. Viņam vienmēr bija daudz naudas, viņš dzīvoja kā džentlmenis, bet par viņu melsa visādas jocīgas baumas, pat tad, kad viņš bija Oksfordā."

Pulkvedis uzlika roku viņai uz pleca.

„Nabaga meitene!" viņš aizsmacis sacīja, un vairāk nevajadzēja, lai atkausētu lēdijas sirds ledu, nākamajā mirklī viņa šņukstēja

pie vīra krūtīm.

» * *

Ja bija kāds pagājušās nakts dalībnieks, kuru neuztrauca neviens notikums, tas bija Tigers Trēns. Pulksten vienpadsmitos viņš sēdēja pie azaida galda ar laikrakstu priekšā un brillēm uz deguna. Kafija bija mazliet negaršīga, viņš par to sūdzējās sulainim. Viņš izteica piezīmi arī par dubļu traipu, kas nebija iztīrīts no viņa biksēm. Viņa uzmanību saistīja galvenokārt tikai sīkie dzīves sarūgtinājumi. Sulainis viņam atnesa cigāru kasti, un Trēns rūpīgi izvēlējās vienu. Krēslā atzvēlies, viņš nesteigdamies smēķēja, lēni ielūkodamies biržas kursu slejās. Viņu redzot, varēja iedomāties, ka viņam nav lielāku rūpju pasaulē, kā tikai gādāt par savām ērtībām. Ieskanējās zvaniņš, un sulainis atstāja istabu. Tad atkal atgriezās un aizvēra durvis.

„Vai gribat runāt ar Olorbija kundzi, ser?"

Tigers Trēns salocīja laikrakstu, nolika to, noņēma brilles un notīrīja tās ar zīda kabatlakatu, visu to viņš darīja loti lēni un apdomīgi.

„Jā, es gribu runāt ar Olorbija kundzi," viņš sacīja. „Lūdziet viņu iekšā."

Viņš stāvēja ar muguru pret marmora kamīnu, cigāru zobos, zobgalīgu smaidu acīs, kad drukno lēdiju ieveda istabā un atstāja ar viņu divatā. Olorbija kundze laikam pagājušo nakti bija gulējusi apģērbusies; viņas seja bija mazliet netīra, bet tikpat sārta kā arvien; viņas lielais deguns un trīskāršais zods tādēļ šķita jo uzkritošāki. Trēns bija Olorbija kundzi daudzreiz redzējis, bet nekad tik netīrīgu ka šoreiz, — un viijam radās aizdomas, ka uz viņas izskatu atsaukušies zināmie nolikumi Londonas citadelē.

..Labrīt, Olorbija kundze; tas ir necerēts prieks, un kā klājas Hektoram?" Trēns glaimīgi jautaja.

„Es nupat viņu aizsūtīju mājas; nabaga zēns gandrīz pavisam sabeidzics. Nav joks pusnakti braukt laivā pa upi un pašam airēt. Turklāt es neesmu viegla krava. Un tad vēl lietus, uztraukumi un diezin kas vēl ne. Es brīnos, ka ari es neesmu sabeigta."

„Sēsticties, lūdzu."

Trēns vairs nesmaidīja. Olorbija kundzes atrašanās uz upes pusnakti varēja noziniet viņa plānu izpostīšanu. Viņš diezgan labi pazina šo sievieti un zināja viņas paņēmienu ar gariem ievadiem novirzīties no lietas, pirms pateikt svarigāko.

„Pusnakts nav nemaz piemērots laiks braukšanai pa upi, vai nc?" viņš jautāja.

„Tas tiesa," Olorbija kundze sacīja apsēzdamās un sāka rakņāties savā lielaja rokassomā, kamēr atrada kabatas lakatu, kurā varēja noslaucīt seju. „Hektors teica: „Māte, ja tāds ir detektīvu darbs, tad cs atsakos no tā." ļus nevarat iedomāties, cik ātra ir straume, mister Trēn, un. kad mēs nonācām zem Londonas tilta, es domāju, ka laiva apgāzisies un mēs visi noslīksim. Stāsta, ka tukli cilvēki peldot paši no sevis, bet man nepatiktos to izmēģināt."

„Ko jūs darijat upe nakts vidu?"

„Hektors ari lā teica," Olorbija kundze pamāja ar galvu. „Viņš sacīja: „Kāds no visa ta labums, māte? Viņiem ir motors, bet mums tikai daži airi." — Es vēlētos, kaut mēs nebūtu uzgājuši to laiveli, bet tā bija piesieta pie kāpnēm un cs gluži vienkārši nevarēju atturēties no kārdinājuma izpētīt, kurp viņi brauks. Nebija grūti sekot viņu pēdās, jo Temzas iela ir diezgan tumša, un es biju viņiem pavisam tuvu, kad viņš ierunājās par motorjahtu."

Trēns sarauca pieri.

„Motorjahtu?"

Olorbija kundze svinigi pamāja ar galvu.

„Viņš sacīja, ka tā esot nostāk no krasta — upes vidū. Un man ienāca prātā, ka tā būs zem tilta, jo viņi devās uz to pusi. Mēs izkūlāmics inala tikai pulksten vienos, un mēs izkāpām krastā, kur bija suņi un vārti bija aizslēgti, un mēs nevarējām tikt ārā, kamēr no rīta atnāca strādnieki. Bet es sacīju Hektoram, ka neuzticēšu vairs savu dzīvību tai laivelci."

Tigers Trēns klusu smējās.

„Es nojaušu, Olorbija kundze, ka jūs neesat sadzinuši īstās pēdas. Bet kādēļ jūs nācāt pie manis?"

Saviem principiem uzticīgā Olorbija kundze neatbildēja tieši.

„Es atgriezos savā vietā tikai septiņos un nosnaudos dažas stundas. Citādi es būtu beigta. Arī tagad man nav visai labs izskats, vai ne?"

„jQs izskatāties tikpat apburoša kā arvien," Trēns ironiski sacīja, un viņa nolieca galvu, pieņemdama komplimentu.

„Kad atmodos, es visu pārdomāju un sacīju pati sev — Hektors, nabaga zēns, gulēja cietā miegā — labākais, ko es varu darīt, ir aiziet pie mistera Trēna un parunāt ar vinu, jo — jūs jau zināt, cik loti man patīk bāzt degunu citu laužu lietās — jo es šo un to zinu par misteru Trēnu un man nav šaubu, ka viņš ienīst Koliju Voringtonu."

„I<oliju Voringtonu?" Trēns satrūkās. „Kāds sakars Kolijam Voringtonam ar visu šo lietu?"

„Viņš bija kopā ar jaunavu."

„Ar jaunavu? Kādu?" šie vārdi izskanēja kā divi vesera sitieni pie zvana.

„Ar mis Džoineri."

Olorbija kundze domāja, ka viņa acis ir aizvērtas, bet viņš uzmanīgi skatījās.

„Tagad pastāstiet man visu no sākuma. Jūs sekojāt Kolijam Voringtonam un mis Džoinerei, līdz kurienei?"

„Līdz kādai no mazajām spraugām Augštemzas ielā. Viņam bija motorlaiva, un viņš solījās mis Džoineri vest satikties ar kādu, kas esot jahtā."

„Cikos tas bija?"

„Apmēram vienpadsmitos," Olorbija kundze atbildēja.

„Viņi brauca lejup, jūs sakāt? Vai lēdija gāja labprātīgi?"

„Viņa gāja laivā labprātīgi, kaut, man šķiet, viņai labāk nevajadzēja iet," Olorbija kundze sacīja.

Trēns bija iesviedis cigāru uguni. Vina seja bija līdzīga kaut kam pelēkā akmeni cirstam.

„Viņi aizbrauca pa Temzu motorlaivā? Vai jūs nejauši nenoklausījāties kādu sarunu starp ļaudīm laivā?"

„Jā gan. Un ziniet, mister Trēn, es dzirdēju balsi, kura bija ļoti līdzīga Elija Bosa dēla balsij."

Trēns izņēma pulksteni un paskatījās. Olorbija kundze domāja, ka viņa darbība bija mehāniska, bet Tigers Trēns nekā nedarīja mehāniski.

„Tā nevarēja būt bēgšana," Olorbija kundze grabēja tālāk, „jo jaunā lēdija mīl Diku Holovelu."

„Diku Holovelu?"

Trēna balsī bija šausmas un neticība.

„Vai jūs domājat gvardu, seru Ričardu Holovelu?"

Olorbija kundze pamāja ar galvu.

„Kāds putniņš pačivināja, ka viņi precēšoties. Diks izstāšoties no pulka, jo līgavas dzimtas nezināmība radot mazus sarežģījumus — kaut, man šķiet, es varētu viņiem šo to pastāstīt," viņa nolieca galvu uz vieniem sāniem.

Trēns paspieda zvaniņu pie sienas.

„Pateicos jums, Olorbija kundze. Jūs esat jocīgs sievišķis. Bet sakiet man vaļsirdīgi, kādēļ jūs nācāt? Kādēļ jūs man visu to stāstījāt?"

Olorbija kundze nolaizīja lūpas.

„Es esmu māte," viņa sacīja. „Tas ir diezgan."

Trēns izstiepa roku un satvēra Olorbija kundzes roku, un, kaut viņa bija stipra sieviete, viņa sarāvās no šī spiediena.

Ienāca sulainis.

„Manu automobili," Trēns pavēlēja un, neteicis vairs neviena vārda Olorbija kundzei, izgāja ārā un devās uz savu guļamistabu.

Atslēdzis kādu atvilktni, viņš izņēma automātisko revolveri, apskatīja pielādējumu un iebāza ieroci gurnu kabatā. Sameklēja trīs papildu aptveres un rūpīgi novietoja vestē. Viņš iznāca priekšnamā, neapstādamies paķēra cepuri un mēteli un ieraudzīja Olorbija kundzi durvīs.

„Es jūs atcerēšos," viņš teica un bija projām, pirms Olorbija kundze paguva atbildēt.

Auto virzījās lēni pa laužu pilnajām Sitijas ielām, un Trēns izlēca ārā, pirms mašīna bija apstājusies citadeles aizslēgto vārtu priekšā.

„Man ļoti žēl, ser, es nevaru laist jūs iekšā," sacīja policists. „Citadele šodien apmeklētājiem slēgta."

„Man ir svarīga ziņa seram Ričardam Holovelam," Trēns sacīja. „Man viņš jāsatiek tūdaļ."

Policists pasauca kādu savu biedru, kurš pavadīja Trēnu līdz pirmajiem sardzes vārtiem.

Jūs varat vest viņu iekšā," seržants sacīja. „bet viņam jāiet tieši uz sera Ričarda mitekli un ne ar vienu nav jārunā."

Šīs uzmanības iemesls Trēnam nebija noslēpums. Viņš gandrīz nepaskatījās uz dārglietu torni, kad gāja pa lielā parādes laukuma kāpnēm.

„Trēns? Trēns? Es pazīstu šo vārdu," Diks sacīja, kad viņam pieteica apmeklētāju. „Vediet viņu iekšā. Policists lai labāk gaida ārpusē."

Tigers Trēns iemetās istabā, un durvis aizcirtās aiz viņa. Kādu brīdi viņi lakojās viens otram sejā — blēžu meistars un Hopas Džoineres līgavainis.

„Ar ko cs varu jums pakalpot, mister Trēn?" Diks jautāja.

Viņš atcerējās, ko bija par Trēnu dzirdējis.

„Pagājušo nakti notikušas divas laupīšanas. Esmu nācis ar jums runāt par svarīgāko," Tigers sacīja. „Hopa Džoinere ir aizvesta; domāju, ka jūs to zināt?"

„Es to nezinu; es negribēju tā domāt." Dika seja bija bāla. „Vai tiesa?"

Trēns pamāja ar galvu.

„Viņa jūs mīlēja?"

Kādas tiesības viņam bija tā jautāt, Diks nepētīja.

„Es mīlu viņu," viņš vienkārši sacīja. „Kādēļ jūs jautājat?"

Tigers lūkojās pa logu uz baltā torņa stiprajiem mūriem, tad lēni pavērsa skatienu atkal pret Diku.

„Viņa ir mana meita, tas ir viss," viņš teica.

21. nodaļa

Trēna meita! Hopa Džoincre — zagļu meistara meita! Diks varēja tikai mēmi viņu uzlūkot.

„Neviens cits to nezina," Trēns turpināja. „Varbūt vecā Olorbija kundze to nojauš."

„Jūsu meita?"

Trēns paraustīja savus platos plecus.

„Mēs pārrunāsim to citreiz," viņš sacīja. „Es gribētu, lai jūs nākat man līdzi glābt Hopu, un vēl ko. Vai zināt kādu labu lidotāju, kādu cilvēku, uz kuru var paļauties?"

„Es esmu lidotājs," Diks mierīgi sacīja. „Es domāju, ka varēšu dabūt mašīnu. Vai zināt, kur Hopa atrodas?"

Tigers palocīja galvu.

„Es negribētu, lai par to runā. Es mēģinu pats sev pasargāt dzīvības glābšanas plostu — jūs nesaprotat, ko es domāju."

„Man šķiet, es saprotu," Diks teica dobjā balsī. „Jūs varat izglābt sevi, Trēn, bet vai jūsu plosts izvedīs drošībā manu brāli?"

Tigers Trēns sakoda lūpas.

„Viņš ir pazīts, ko? Tas lietu sarežģī. Galu galā, es nebēdāju pats par sevi. Hopa jāglābj vispirms. Vai jūs varat atstāt citadeli?"

Diks ātri pārdomāja.

„Es domāju, ka varu," viņš sacīja, „bet man jāparunā ar pulkvedi. Vai nāksiet man līdzi?"

Trēns neatbildēja, bet sekoja Dikam lejā pa kāpnēm un pāri laukumam uz pulkveža māju. Policists gaidīja kāpņu galā, un viņiem nebija jābaidās, ka kāds viņus noklausīsies, tomēr neviens nerunāja.

Atstājis Trēnu ārā, Diks iegāja mājā. Tigers staigāja šurpu turpu, sabāzis rokas kabatās, un atgādināja durvju priekšā nostādītu civilsargu. Piecas minūtes, desmit minūtes pagāja, viņš redzēja paveramies aizkaru un apstājies paskatījās augšup. Lēdija Sintija skatījās lejā uz viņu platām, izbrīna un baiļu pilnām acīm. Tad viņa nozuda, un dažus mirkļus vēlāk pulkveža mitekļa durvis atvērās un viņa iznāca.

„Ko jūs gribat?" viņas balss bija skarba; Trēns redzēja, kā viņas krūtis uztraukumā cilājas.

„Hopu Džoineri aizvedis tas austrumu cūka."

„Hopu Džoineri?" Sintija lēni atkārtoja. „Ak, mans dievs! Viņa nevar būt…"

„Hopa Džoinere ir mana meita, tas ir viss, ko varu jums pateikt," Trēns sacīja. „Esmu viņu turējis tālu no savas trūdošās dzīves, gādājis viņai lēdijas stāvokli un līdzekļus, rūpējies par viņu no tās dienas, kad izglābu viņu no sasodītās patversmes, kur māte viņu bija atdevusi. Hopa Džoinere!" viņš runāja ar uzsvaru. „Viņas dzimta nav diezgan laba pulkveža sievai! Atceries to, Sintija."

Sintija atbalstījās ar roku pret mājas sienu. Viņa bija krīta krāsā; viņas ccii draudēja saļimt.

„I<āds tēviņš, vārdā Voringtons, ir viņu nolaupījis. Viņa ir ceļā uz Kišlastānu, un, man šķiet, es zinu, kādā kuģī. Tagad esiet prātīga." Trēna balss bija rupja, bet Sintija tajā uztvēra arī sirsnību.

„Es iešu iekšā," viņa vārgi sacīja un, apgriezušies, lai vilktu prom savas svina pielietās kājas, atskatījās atpakaļ. „Jūs man pastāstīsiet… kas notiek?"

„Es darīšu jums zināmu," Trēns sacīja, un tajā brīdī iznāca Diks.

„Viss ir labi!" viņš paziņoja, gandrīz neievērodams lēdiju Sintiju. „Pie pulkveža bija arī kāds valdības vīrs."

„Ko jūs viņiem stāstījāt?" Trēns jautāja, kad viņi steidzās lejup pa nogāzi un policists paātrināja solus, lai sekotu.

„Es devu mājienu, ka jūs varētu dabūt kroni atpakaļ, un viņi loti priecājās. Notikums vēl nav ziņots laikrakstos, un viņi nežēlotu neko, lai šīs ziņas tā arī neparādītos presē."

Neievērojot nekādus ātruma ierobežojumus, Trēna automobilis drāzās uz Kcnleju, kur bija tuvākais kara aerodroms. Komandantam bija pa telefonu pieteikta viņu ierašanās, un izlūku aeroplāns jau gaidīja.

Pēc dažām minūtēm mašīna pacēlās mākoņos un stūrēja uz austrumiem.

22. nodaļa

Greiams Holovels bija priecīgs, kad atkal tika atpakaļ savā kajīte, kura, salīdzinot ar tumšo, slapjo klāju, bija patīkama un mājīga vieta. Vioš aizslēdza durvis un gāja apraudzīt Koliju. Nelaimīgais sēdēja tumšās alas kaktā, galvu rokās atspiedis. Kad Greiams atvēra durvis, viņš paskatījās un viņa zobi klabēja.

„Es domāju, ka nāk tas mežonis," viņš uztraukts sacīja. „Kur viņi likuši Hopu?"

„Es nezinu."

„Man vajadzēja dabūt bakborta kajīti. Kura ir bakborta puse?"

Greiams neatzina par vajadzīgu atbildēt uz tik bērnišķīgu jautājumu.

„Jūs varat nākt sēdēt manā kajītē," viņš piedāvāja bez sevišķas sirsnības. „Es atkal iešu ārā, bet aizslēgšu durvis, tādēļ jums nav jābaidās."

„I<o jūs darīsiet?" jautāja drebošais Kolijs.

„Nezinu. Tas tēviņš jāpiespiež izcelt Hopu malā, lai notiek, kas notikdams."

Greiams atkal izgāja koridorā, rūpīgi aizslēdza durvis un vispirms pārmeklēja kajītes šajā kuģa pusē. Neuzgājis tur nekādas zīmes no Hopas Džoineres, viņš devās otrā ejā, kura gāja gar virsbūvi. Bet te viņu pārsteidza šķērslis: eja bija norobežota ar dzelzs durvīm, kuras bija nocietinātas no iekšpuses. Greiams uzkāpa klājā un taustīdamies gāja uz priekšu, līdz nonāca zem kuģa tilta. Viņš redzēja divus cilvēkus tilta stūrī, bet viņi laikam Greiamu neredzēja.

Turēdamies zem tilta, Greiams pārgāja uz kuģa kreiso pusi. Kuģa priekšgala lejastelpās veda kāpnes, bet, ja Greiams ietu uz tām, viņš būtu ieraudzīts. Viņš sasprindzināja ķermeni un nolēca pār klāja malu lejā. Viņa lēciens bija laimīgs. Bakborta ejai bija durvis, bet tās bija vaļā.

Mazo kuģīti viļņi mētāja kā rotaļlietiņu. Greiamu valstīja no vienas puses uz otru, bet, par laimi, viņš bija labs jūrnieks un jutās drošs.

Pirmā kajīte, kuru viņš apskatīja, acīmredzot piederēja abiem brāļiem. Smacīga ala, kur bija divas guļasvietas netīrām segām un divas pudeles mētājās no vienas puses uz otru līdzi katrai kuģa kustībai. Nākamā kajīte bija paša kapteiņa miteklis. Tā bija lielāka, bet tikpat nemīlīga kā iepriekšējā. Trešā un pēdējā kajīte bija aizslēgta. Greiams uzmanīgi palūkojās apkārt un noliekdamies paskatījās pa atslēgas caurumu. Nemanīja nekādas dzīvības zīmes. Klauvēšana būtu uztraukuši jaunavu, un labuma tur nebūtu nekāda.

Daži soli Greiamu noveda pie dzelzs durvīm, kuras veda pakaļgala lejastelpās. Durvis bija aizbultētas augšā un apakšā. Greiams atvilka bultas un, atvēris durvis, izgāja ārā, atkal aizvērdams tās. Uz klāja neredzēja neviena cilvēka. Visi kuģa ļaudis laikam bija nodarbināti mašīntelpā, un „Skaistajai Annai" klāja matrožu nemaz nebija. Kolijs, novārdzis un jūras slimības mocīts, bija ievilcies atpakaļ dibenkajītē, kad Greiams atgriezās paņemt dažas segas un spilvenus. Viņš atkal ieslēdza savu negaidīto ceļabiedru un aizgāja uz bakborta eju, kur, durvis aizbultējis, atsēdās kaktā un iegrima nemierīgā miegā.

Viņš nedzirdēja ne Elija Bosa atnākšanu, ne durvju atvēršanu. Bet jaunava, kura bija nometusies uz guļas sola, uzlēca kājās, tiklīdz dzirdēja atslēgas troksni.

..Raudzīsim, kāda jūs izskatāties."

Elijs Boss aizdedzināja laternu un aizvēra durvis. Šis troksnis atmodināja Greiamu.

Hopa Džoinere stāvēja pie guļas sola, abām rokām turēdamās pie malas un stīvām acīm raudzīdamās kapteiņa riebīgajā sejā. Elijs Boss bija pakāris laternu ākl un mieloja acis pie necerēta daiļuma. Hopa redzēja, ka kapteiņa acis pletās aizvien platākas, līdz pārvērtās par bālzilas uguns lokiem. Kad lielā, netīrā roka tuvojās viņas sejai, viņa pat nepakustējās, pat ncicbrēcās, kad tā aizskāra viņas maigo vaigu. Kapteiņa nejaukā, riebīgā mute bija pavērusies.

„Skaistule, ko, meitēn? Es neesmu redzējis neko līdzīgu, mīksta kā samts."

Hopa atrāvās no šīm glāstošām ķetnām, un viņas bailes, likās, satrakoja veco jūrnieku, jo pēkšņi viņš sagrāba jaunavu aiz pleciem un vilka sev klāt.

,.Skaistule…!" viņš murmināja.

Te pēkšņi kaut kas ciets piespiedās viņam pie muguras. Atlaidis rokas, viņš lēni griezās, un cietais priekšmets badījās ap viga viduci. Viņš paskatījās vispirms uz pistoli, tad Greiamam sejā.

„Kas tas?" kapteinis rūca, smagi elpodams. „Man liekas, jums nebija revolvera?"

Greiams neatbildēja, bet pameta ar galvu uz durvīm.

„Kas tas?" Elijs Boss atkārtoja. Revolvera stobrs spiedās pie viņa vēdera. Nolaist rokas nozīmētu nāvi, to viņš zināja… „Domāju, ka jums nav šaujamā ieroča?"

..Taisieties ārā," Greiams strupi sacīja.

Milzenis kavējās, tad lēni aizvilkās līdz durvīm.

Divas pēdas no durvīm, viņš taisīja lēcienu, bet Greiams bija sagatavojies uz ko tamlīdzīgu un bija ārā, pirms durvis paguva aizcirsti es.

„Bos, es jūs nošaušu kā suni, ja man vēl sagādāsiet nepatikšanas! Es nošaušu jūs un pārsviedīšu pār kuģa malu, un jūsu nolādētie dēli nekad neuzzinās, kas ar jums noticis. Kolijs Voringtons ir manā kajītē! Uz jums gulstas apvainojums par slepkavības mēģinājumu!"

„Kas tas…?" Elijam Bosam nebija liela vārdu krājuma.

„Es paskaidrošu jums vēlāk. Ejiet atpakaļ uz tiltu un atstājiet šo atslēgu."

Greiams izrāva atslēgu no durvīm un iebāza kabatā. Ne vārda neteicis, vecis aizlumpačoja tumsā. Greiams atkal atvēra durvis un pamāja jaunavai.

Jums būs drošāk manā kajītē," viņš sacīja. „Es esmu Greiams Holovels — jūs jau uzminējāt?"

Viņa pamāja ar galvu.

„Paņemiet labāk segu un spilvenus. Es jūs nogādāšu uz sauszemes rīt."

Hopa nepretojās un paņēma segu un spilvenu. Greiams atļāva viņai nest, jo viņam bija vajadzīgas brīvas rokas varbūtēja uzbrukuma atsišanai. Bet neviens nestājās viņiem ceļā, un pēc dažām minūtēm viņi bija Greiama kajītē aiz aizslēgtām durvīm.

„Nē, es neesmu slima," viņa sacīja. „Es tikai nejūtos labi! Man šķiet, viņi bija mani apdullinājuši ar hloroformu."

Greiams noguldīja viņu gultā, apsedza ar segu, un, kaut viņa neatzinās, ka ir nogurusi, vina drīz aizvēra acis un sāka mierīgi elpot.

Greiams apsēdās un pārdomāja, kas darāms. Vioš sēdēja, galvu rokās atbalstījis, elkoous uz ceļiem nolicis, un tā pavadīja gandrīz stundu domādams, gudrodams, nožēlodams… Tad piecēlās, atslēdza ugunsdrošo skapi un izoēma lielo lādi. Paspiežot atsperi, visas četras malas atvērās un atklāja apžilbinoši krāšoo dārglietu. Greiams vārīgi pacēla kroni, paturēja rokā, tad sāka histēriski smieties.

„Cik jocīgi! Cik sasodīti jocīgi!" vioš teica.

Tad vioš savaldījās, ielika dārglietu atpakaļ lādē, aizvēra to un novietoja skapī.

Vioam piespiedīs desmit, varbūt divdesmit gadus, bet vioa apoemšanās bija negrozāma. Ja arī vioam viss atlikušais mūžs būs jāpavada cietumā, „Skaistā Anna" stūrēs uz malu, tiklīdz atausīs gaisma. Tai vajadzēja būt jau uzausušai, Greiams atcerējās un noskrūvēja logiem slēģus. Jā, rīts jau tuvojās. Vioš redzēja pelēku, viloojošu jūru un tumšu cietzemes svītru apvāršoa malā. Lai noskrūvētu slēģus otram logam, Greiamam vajadzēja sniegties pāri guļošajai jaunavai. Vioa pamodās, īsi iekliegdamās.

„Nckas, nekas," Greiams teica klusā balsī. „Es tikai gribu ielaist gaismu un gaisu šajā riebīgajā alā."

„Es atvainojos," vioa gandrīz pazemīgi sacīja, „es laikam sapooju."

„GuIiet vēl," Grciams mudināja, bet miegs bija izgaisis.

„Vai mēs nevaram iziet ārā? Man nebūs labi, ja neiziesim," vioa lūdzās.

Greiams vilcinājās.

„Bez šaubām," vioš teica, un, atslēdzis durvis, uzveda Hopu klājā.

Jaunava turējās pie kuģa bulvarkiem un ieelpoja svaigo, tīro jūras gaisu. Neviena nebija tuvumā. Greiams uzmanīgi uzrāpās pa kāpnēm un izpētīja apkārtni. Elijs Boss nekur nebija redzams, bet kāds cilvēks, kurš droši vien bija vioa dēls, bija uzgūlies uz tilta priekšējām margām.

Nedaudzos vārdos Hopa izstāstīja, kā vioa bija nokļuvusi kuģī, un Greiams vioas stāstu varēja papildināt.

„Uz Indiju?" vioa elsa. „Cik briesmīgi!" Tad pēkšoi vioai galvā iešāvās atminējums: „Tas ir princis?… Es domāju, viņš rīko šo lietu?"

„Arī es tā domāju," Greiams teica. „Bet mēs nebrauksim uz Indiju. Tiklīdz jūs būsiet atpakaļ kajītē, es runāšu ar Eliju Bosu, un viņam ceļa plāns būs mazliet jāgroza…"

Gļēvas dzērāja rokas sviests pīķis aizdrāzās gar Greiama galvu un iesita tam pa plecu. Ievaidēdamies viņš apgriezās un ieraudzīja Eliju Bosu augšas klāja malā kopā ar diviem melnajiem matrožiem. Pirmais šāviens notrieca vienu nēģeri uz ceļiem. Greiams nepaguva izšaut otrreiz, kad Elijs bija aizbēdzis pa šaurajām bakborta ejas durvīm. Otrais matrozis, brēkdams pilnā kaklā, iebēga starborta ejā un aizcirta dzelzs durvis. Greiams metās uz durvīm, bet, iekams paguva tās atgrūst, dzirdēja aizšaujam bultu. Viņš bija šķirts no savas kajītes, no dārglietas!

Arī otrās ejas durvis bija aizbultētas. Vienīgais ceļš, kas palika, bija augšas klāja kāpnes. Greiams devās uz'tām, bet, tiklīdz viņa galva parādījās virs klāja, pēkšņi kaut kas nodīca gar ausi un dārdoši atbalsojās garstobrenes šāviens.

Tad viņš dzirdēja citu troksni: kāds dauzījās pie kajītes durvīm. Tās varēja atvērt no iekšpuses, atvelkot atsperi, bet Greiams bija aizmirsis Koliju brīdināt.

Atkal atskanēja klaudzienu troksnis, tad dobjas, niknas balss skanas un šausmu pilns brēciens… Tad iestājās klusums.

Jaunavas seja raustījās.

„Kas tas bija?" viņa dvesa. „Te notiek kas briesmīgs."

„Visbriesmīgākais ir tas, ka jums jābūt šajā nolādētajā kuģī!" Greiams sacīja.

Viņš nosēdināja jaunavu kuģa malas aizvējā un vēlreiz atkārtoja izlūkošanu. Novilcis svārkus, viņš savīstīja tos un uzmanīgi pabāza virs augšas klāja malas. Tūdaļ norībēja šāviens; lode ķēra svārkus.

„Tā, tā," Greiams mierīgi teica, atgriezdamies pie Hopas. „Mēs esam slazdā, ja ne…"

Viņa acis vērās uz kuģa pakaļējo dibentelpu aiz lūkas; spriežot pēc kuģa gaitas, bija jādomā, ka tas veda diezgan mazu kravu.

Pakalklājā laikam bija matrožu telpas, bet, lai tās aizsniegtu, atkal vajadzētu nākt šāvēja ugunīs.

„Esmu šausmīgi izsalkusi," Hopa sacīja, ,,un izslāpusi. Vai nevarētu kur dabūt ūdeni?"

Nakti bija stipri lijis, un uz brezenta, kas sedza lūku, bija sakrājusies ūdens pelkc.

„Tas nevar būt sevišķi garšīgs, bet pamēģiniet," Greiams mudināja.

Hopa atzina, ka ūdens ir svaigs, un ari Greiams atveldzēja savas slāpes. Pēc tam viņš meklēja kabatās, cerēdams atrast ko, kas remdinātu izsalkumu.

Kanāls bija kuģu pilns. Liels Hamburgas tvaikonis pagāja viņiem garām šāviena attālumā, bet Greiams nekādi nevarēja padot signālu.

Pēkšņi Greiams dzirdēja plunkšķi ūdeni un paskatījās pār malu… Kaut kas griezdamies papeldēja garam un nozuda «Skaistās Annas" ķīlūdcnī.

„Ko jūs redzējāt?" jaunava vaicāja.

„Neko," Greiams atbildēja.

Būtu viņš dievbijīgs, noskaitītu lūgšanu par dvēseli, kura bija atstājusi netīro, sakropļoto ķermeni Grciams bija redzējis Kolija Voringtona sastingušo seju.

Stundas ritēja lēni. Ap vieniem dienā no virtuves bija sajūtama ēdiena smarža.

„GaidIsim līdz naktij, tad varēšu ieņemt, tiltu," Greiams sacīja aizsmakušā balsi.

Hopa viņā vērīgi lūkojās, tad sacīja:

„Jūs esat ļoti līdzīgs Dikam, vai nc?"

„Jā, gan," Grciams sacīja, pārsteigts par viņas jautājumu.

Viņš bija gatavs pastāstīt viņai savu pagājušās nakts dēku, bet iedomājās, ka labāk būtu klusēt, lai patiesību viņa uzzina no kāda cita.

„Kā gan tagad klājas Dikam?" viņš prātoja un sajuta sirdsapziņas pārmetumu par to, ka brālim bija licis nevainīgam ciest. Greiama pašreizējais stāvoklis bija neapskaužams, un viņš nevarēja domāt par citu nedienām, bija jādomā par sevi.

Viņš palūkojās pulkstenī, bija desmit minūtes uz diviem. Pēkšņi uz augšējā klāja viņš izdzirda savādu troksni, it kā kaut ko veltu pa dzelzs plāksnēm. Kāpņu galā viņš ieraudzīja lielu mucu. Likās, ka kāds mēģina aizsprostot ceļu vina uzbrukumam. Bet šo domu viņš vēl nebija izdomājis līdz galam, kad muca lēnām gāzās pār klāja malu. Greiams tikko spēja atlēkt sāņus, kad muca brīkšķēdama novēlās.

Viņš piemiedza acis un saskatīja jaunavu pieplokam pie bulvarkiem, tad sajuta asas sāpes kreisajā rokā. Pirmo, kas lēca no tilta, viņš nošāva, bet tūdaļ kāds pusducis vīru drāzās viņam virsū. Tie dūra, sita un spēra. Viņš atgaiņājās un, jau ievainots, vēl paguva izšaut. Viņš redzēja, ka Elijs Boss ar roku tver pie rīkles un gārdzot saļimst. Bosu lode bija trāpījusi kaklā. Pārspēks bija pārāk liels. Uz Greiamu ļaudis šāva no kuģa tilta, un lodes sitās pret klāja virsbūves dzelzs plāksnēm viņam aiz muguras. Atkal viņš sajuta stipras sāpes kreisajā rokā, tomēr saņēma visus spēkus un aizstāvējās, šaudams uz katru, kas parādījās uz tilta. Viņš redzēja, ka kāds sagrīļojas un saļimst. Pēkšņi kāds nēģeris trakās dusmās brēkdams metās Greiamam virsū. Viņam bija jāpadodas. Mežonīgie jūrnieki viņu uzvarēja, tie alka pēc viņa dzīvības…

Košie Kentas zaļumi mazajam aeroplānam bija jau aiz muguras, apakšā bija pelēkzila bangojoša jūra un daži kuģi. Tie devās dažādos virzienos.

No aeroplāna likās, ka tie nekustas no vietas. Te pēkšņi viņi ieraudzīja kādu kuģi, kurš, likās, atbilda „Skaistās Annas" aprakstam, un laidās lejup, bet tā bija kāda zvejnieka liellaiva.

No „Skaistās Annas" nebija ne vēsts, līdz beidzot…

„Tā ir „Skaistā Anna"!" Dikam aus! kliedza svešāda balss. Tai pašā mirklī viņš ieraudzīja apakšā kuģi. „Tā ir viņa!" Trēns vēlreiz to apliecināja un rādīja lejup.

Dikam bija jāizšķiras, ko iesākt. Nolaisties jūrā kuģa priekšā nozīmētu iet nelaimē. Un nevarēja cerēt, ka „Skaistās Annas" kapteinis Elijs Boss uzņemtos glābēja lomu. Atlika tikai viens — gaidīt bruņukuģi, kuram bija jāizbrauc viņiem palīgā, bet Diks to nevarēja saredzēt.

„Mums jālec uz kuģa klāja," Diks sacīja. „Sagatavojieties!"

Viņš pagrieza mašīnu uz leju, apturēja motoru, un aeroplāns slīdēja arvien zemāk un zemāk, līdz ar priekšgalu ietriecās kuģa skursteņos un apstājās pie tilta.

Tigers Trēns jau bija atsprādzējis jostu. No trieciena vioš izkrita uz kuģa klāja, kur apdullināts palika bridi guļot, atjēdzies vioš ieraudzīja Diku Holovelu jooojam ar automātisko revolveri rokās. Vioš piecēlās un skrēja vioam līdzi. Pirmais, ko vioš pazina, bija Elijs Boss, sirmu, asiņainu bārdu, šausmīgām, bezprātā ieplestām acīm.

„Kur ir Hopa Džoinere?"

Elijs Boss rādija lejup. Pār margām klāja stūrī Tigers Trēns ieraudzīja jaunavas bālo seju. Vioa bija ģīboni. Trēns steidzās lejā un pacēla viou stāvus. Vioš glāstīja Hopas seju un murmināja saraustītus vārdus.

„Man liekas, ar Greiamu vioi būs izrēķinājušies."

Trēns pār plecu paskatījās uz Diku Holovelu.

«Izrēķinājušies… ar Greiamu? Ak, jā."

„Nemict Hopu."

Dika rokas satvēra jaunavu, bet Tigers Trēns devās uz to pusi, kur Grciams kā sastindzis gulēja uz klāja.

Pirmajā acu uzmetienā likās, ka Greiama Holovela stundas ir skaitītas. Vioš gulēja asiou peļķē tik mierīgi, ka Trēns noturēja viou par mirušu, tad noliecās un aplūkoja. Tigers Trēns dažus gadus bija «praktizējis" kādā lielā Londonas slimnīcā. Viņš pārbaudīja sirdsdarbību, apskatīja ievainojumus un atrada, ka visbīstamākais ir rokas ievainojums, tūdaļ pārsēja to, lai apturētu asiņošanu, un tad uzkāpa uz augšējā klāja. «Skaistās Annas" mašīnas bija apstājušās; augšējais klājs bija saplosīts: laivas sadragātas, sašķobīti skursteoi un salauzts tilts. Viss liecināja par notikušo sadursmi. Bija brīnums, ka daži vēl bija palikuši dzīvi.

Greiama uzbrucēji bija izklīduši pa savām vietām. Tikai Elijs Boss un vioa dēls Džoijs stāvēja pie sagrautā tilta un nolūkojās uz dēlu un brāli, kuru bija ķērusi Greiama pēdējā lode.

«Kur ir Voringtons?" Trēns jautāja.

«Nezinu," kāds atrūca. „Kur ellē viņš varētu būt? Neesmu viņu redzējis."

Trēns skatījās apkārt.

«Sameklējiet ļaudis un nolaidiet laivu!"

Viņš norādīja uz motorlaiviņu, kurā Hopa bija atvesta no Londonas tilta līdz kuģim. Tā bija piesieta ārpusē pie kuģa malas.

Matrožus šim uzdevumam bija grūti sameklēt, tomēr pēc kāda brīža laiva bija jau nolaista un piesieta. Tomēr bīstamais ceļojums nebija jāuzsāk, jo bruņukuģis jau bija klāt.

23. nodala

Četri cilvēki gaidīja taisnības dzirnavu rata griešanos. Viens bija Greiams Holovels, kurš atveseļojās kādā Sērijas lauku mājā. Viņu uztrauca tikai viena lieta.

„Cik riebīgi būs, ka mani aizvilks uz cietumu taisni tad, kad esmu iepazinis tevi, Diāna."

Diāna viņam uzsmaidīja.

„Tas nevar notikt, Greiam. Es jūtu, ka tas nenotiks. Viņi ir atguvuši savu kroni, un atklātībai nekas nav zināms… Es nedomāju, ka viņi iedrošināsies. Bet ja viņi…"

Viņa nenobeidza teikumu. Viņa zināja, ka dzīvei nebūtu vairs nozīmes, ja zustu šīs atdzimušās maigās jūtas.

Tigers Trēns, zinādams, ka atrodas policijas uzraudzībā, gaidīja ar zinātnieka mieru. Ik rītus, kad sulainis viņam ienesa laikrakstus, viņš neaizmirsa kā aizvien apjautāties par laiku. Brokastīs viņš tikpat neatlaidīgi sūdzējās par kafijas garšu. Un, kaut viņš zināja, ka~visur viņam seko kāda ēna, viņš nezaudēja savu dvēseles līdzsvaru un omulību.

Diks Holovels bija visnervozākais, kaut gan viņam jau bija dots mājiens, ka notikumu var uzskatīt par izbeigtu.

Lēdija Sintija kādu pēcpusdienu viņu negaidīti apciemoja.

„Es redzēju jūs vakar vakarā „Ricā"," viņa sacīja. „Tā skaistā jaunava bija Hopa Džoinere, vai ne?"

„)ā," Diks īsi atbildēja.

„Kad jūs vedīsiet viņu ar mani iepazīstināt?"

Diks viņu pārsteigts uzlūkoja.

„Es nezināju, ka jūs gribat ar viņu iepazīties, lēdija Sintija. Vai jūs to vēlaties?"

Viņa pamāja ar galvu.

„Es vienmēr vēlos iepazīties ar līgavām, pirms tās uzņem pulka sabiedrībā."

Diks pašūpoja galvu. *

„Es atstāšu pulku, lēdija Sintija." •

Jūs nedarīsiet neko tamlīdzīgu," vioa atbildēja savā māksloti pavēlošajā tonī. „Es ar mīlestību sagaidīšu viou pulkā. Es vēlos vioai būt māte, Dik."

Lēdijas Sintijas balsī ieskanējās dīvainas skaoas, kas Dikam lika izbrīnā apklust.

Brūnā jaunava

—    Diemžēl tagad mtlsu dzīve ir neticami prozaiska. Pat kari… Skatoties no attāluma, tie šķiet valdzinoši, varonīgi, bet tuvumā — nekas vairāk kā parasts ceļa negadījums, tikai palielināts. Mēs dfcivojam vienmulīgu, pelēku dzīvi, nav vairs nekā romantiska …

Džims Kalvots Barklejs drūmi pasmaidīja un nopūtās.

—    Par jūsu ideju es nedotu ne sarkana graša, — iesmējās viņa vecākais biedrs Cezars Kellijs, resns, padzīvojis cilvēks, labsirdīgu, gudru seju. — Atkārtoju: jums jāprecas, tad visas šīs drūmās domas izgaisīs… Jūs taču esat pieklājīgs, jauns, patīkama izskata cilvēks ar kapitālu, vārdu sakot — lieliska partija.

Barklejs sarauca pieri.

—    Man nav gadījies sastapt jaunavu, kas man patiktu. Protams, Londonā gan dāmu netrūkst…

—     Bet viņām trūkst romantiskā oreola, — ironiski pārtrauca Kellijs. — Kādas šausmas: viņas ēd, dzer, gul, viņās nav nekā noslēpumaina, mīklaina!… Tā jūs nekad neapprecēsieties.

Džims neatbildēja, bet steidzīgi izgāja no istabas, jo pulkstenis radīja divdesmit minūtes pāri trijiem. Viņš piegāja pie sava kabineta loga un sāka vērot ielu. Pēc minūtes durvīs parādījās Kellija galva.

—     Nu, kas? Vai meklējāt brūno jaunavu? — viņš ieinteresēti jautāja.

—     Es aizeju un rit nebūšu kantori, jo spēlēšu golfu ārpus pilsētas.

—    Ar labu nakti, — atsveicinājās Džims.

—    Romantika pastāv vēl šodien. Ņemiet jebkuru svētdienas avīzi…

—     Beidziet, lūdzu! — Džims pārtrauca, un pļāpīgais Kellijs smiedamies aizvēra durvis.

Torņa pulkstenis nosita pusčetri. Tajā pašā minūtē otrpus ielai parādījās — Brūnā jaunava. Barklejs paņēma no galda tālskati un, atgājis mazliet no loga, sāka novērot meiteni. Viņa bija burvīga; nekad agrāk viņš nebija redzējis pievilcīgāku būtni. Viņa ik dienu parādījās brūnā tērpā, bet tērps bija katrreiz citāds. Kas' vioa tāda bija? Ņemot vērā regulāro parādīšanos, varēja domāt, ka vioa kaut kur tuvumā strādāja.

Mīklu sarežģīja tas, ka vienmēr, parādoties jaunavai, no otras puses vioai tuvojās kāda šallē ietinusies vecene. Vioas ātri pārmija pāris vārdus, meitene nodeva vēstuli un pazuda. Gluži tas pats atkārtojās ari šodien.

Kellijs pirmais ievēroja šo skatu un nodēvēja nepazīstamo par Brūno jaunavu.

Šis pavārds iepatikās Džimam.

Šoreiz Džims neizturēja un noskrēja lejā.

Kad meitene bija attālinājusies dažus metrus, vioš drebošu sirdi sekoja vioai. Vioas tērps bija dārgs, kājās elegantas kurpītes un zīda zeķes.

Džimam par lielu pārsteigumu, meitene piepeši apstājās pie automobiļa, kas viou gaidīja, atvēra durvis un iekāpa. Tas viou tā pārsteidza, ka vioš palika stāvot kā pienaglots. Mašīna sāka braukt, bet pēkšoi meitene atvēra durvis, izlēca un nokrita uz trotuāra. Džims piesteidzās vioai klāt un palīdzēja piecelties.

—     Nerūpējieties… Tas nekas… Es klauvēju pie lodzioa, bet šoferis nedzirdēja… Man izkrita somioa…

Klibodama vioa tuvojās vietai, kur atradās somioa. Džims pasteidzās to pacelt un pasniegt meitenei.

—    Es ceru, ka jūs ncsasitātics? — vioš jautāja.

—    Nē… Bija muļķīgi tā lēkt.

—    Vai neaizvest jūs pie ārsta?

Sapulcējās ziņkārīgo pūlis, kas raudzījās uz viņiem. Meiteni tas uztrauca, un, lai vairītos no svešiem skatieniem, viņa uzaicināja Džimu braukt līdzi. Viņi iesēdās automobilī.

Barklejs bija tā uztraucies, ka nerada vārdus, lai turpinātu sarunu.

—    Es gribētu jums jautāt, mis…

—   Džonsone… Ella Džonsone. Mans īstais vārds nav Džonsone, bet es nevaru jums teikt… Man ir iemesls… Vai jūs neesat sinjors Malazīni?

Šis jautājums Džimu samulsināja.

—    Nē, — viņš teica, — es neesmu sinjors…

—    Nu, protams, jūs taču neesat itālietis, — viņa paskatījās uz savu kaimiņu bailīgām, plaši ieplestām acīm.

Viņš tā apjuka, ka nepaspēja laikus atbildēt.

—    Es negribēju vaicāt, kas jūs tāds esat, — teica meitene, — bet man šķita, ka jūs mani novērojat.

—    Jā, — viņš apstiprināja. — Es…

—    Vai sen?

Viņš apstiprinoši pamāja ar galvu.

—    Tātad jūs redzējāt, ka es nodevu vēstuli?

—    Vecai kundzei? — viņš jautāja.

—   Tas jums var izlikties dīvaini, bet es nevaru jums izskaidrot. Tas nav mans noslēpums…

—   Esmu pārliecināts, — viņš nomurmināja. — Starp citu, mans vārds ir Džims.

—   Neminiet man savu vārdu, — viņa to pārtrauca. — Es zinu, jūs nevarat atklāt savu inkognito. Jūs izpildāt dienesta pienākumus.

—     Neesmu slepenpolicists, mis Džonson. Ticat man… Esmu biržas mākleris… Jūsu labā es varētu… visu… Man ļoti gribētos jums palīdzēt…

Aizkustināta, Ella vēroja savu kaimiņu un beidzot noteica:

—    Ak, ja tik es varētu jums uzticēties!

Džims tikai spēja pamāt ar galvu. Vārdi viņam nenāca par lūpām.

—   Es jums nedrīkstu izstāstīt visu, bet lieta šāda: jaunībā mans tēvs dzīvoja Itālijā. Vai nu gadījuma pēc, vai nu piedzīvojumu kāres vadīts, viņš kļuva par kādas slepenas organizācijas locekli. Aizbraucis no Itālijas, viņš cerēja uz visiem laikiem izbeigt saistības ar šo organizāciju, un tiešām, dažus gadus „milānisti" viņu netraucēja. Viņš kļuva bagāts, apprecējās. Pirms gada viņš piepeši saņēma rīkojumu no šīs bandas nogalināt…

Viņa nosauca pazīstama sabiedriskā darbinieka vārdu.

Atsacīšanas gadījumā viņam katru dienu bija jāmaksā noteikta summa. Viņi nav ar mieru pieņemt lielāku summu; vēlas, lai tēvs vienmēr atcerētos savas saistības ar bandu. Tāpēc katru dienu es ierodos Grcšemstrītā, lai nodotu naudu „milānistu" aģentam.

—    Tai vecenei?

—    ļā. Nabadzīte droši vien nezina, kādiem neliešiem kalpo…

—    Bet kāpēc jūsu tēvs neiet uz policiju?

—    Tad jau rit manu tēvu nogalinās.

—    Varbūt cs jums varētu kaut kā palīdzēt?

—    Jā, bet tā ir riskanta lieta, un es negribu grūst jūs nelaimē.

—     Lūdzu, nedomājiet par risku. Es ne no kā nebaidos.

—   Redziet, es loti vēlētos zināt, kur šie ļaudis dzīvo, it sevišķi itālietis.

—    Mazelini? — jautāja Džims.

—   Malazini, — izlaboja meitene. — Vecene apmeklē viņu katru dienu. Izsekojiet viņu… Nē, nē… es negribu jums to lūgt… Viņi ir šausmīgi cilvēki…

—    Ari cs esmu pārgalvīgs! Un es katrā ziņā gribu jums palīdzēt.

Viņa izsēdināja Džimu Portlcnda laukumā.

—    Mēs redzēsimies rīt… Kad vecene mani atstās… sekojiet viņai.

Viņi norunāja satikties pie Ridžcntparka piestātnes.

Otrā dienā Džimam vajadzēja aiziet no kantora tādā brīdī, kad bija darba pilnas rokas.

—     Kur jūs aizejat? — jautāja Kellijs, paskatījies pulkstenī. — Taču, jums taisnība… Arī man jāiet… Varu iet ar jums.

—    Nepūlieties, — atbildēja Džims. — Man tuvumā norunāta satikšanās.

—    Kaut kas romantisks? — ķircinādams jautāja Kellijs.

Pulksten astoņos Džims satika meiteni norunātā vietā.

—    Jūsu veceni sauc Marta, — viņš ziņoja. — Viņa tirgojas ar augļiem pie biržas un dzīvo 47. Patonstrltā. Jaunībā viņa bieži strīdējusies ar savām konkurentēm un ne reizi vien bijusi policijā. Tagad dzīvo prātīgi, un neviens viņu neapmeklē, bet par kādu Malazlni neviena no viņas paziņām nav dzirdējusi.

Tajā brīdī viņi gāja pa tumšu aleju parkā, un, kad Ellai paslīdēja kājiņa, viņš satvēra meiteni zem rokas un vairs neatlaida. Dažas minūtes viņi klusēja. Tad Džims kautrīgi teica:

—     Es jums gribu teikt…

Viņa nolieca galvu.

—    Es jūs mīlu, Ella.

Viņš juta, ka viņas roka drebēja.

—    Es jūs mīlu, dārgā… Es jūs iemīlēju no pirmā acu uzmetiena… Jūs esat sievietes ideāls.

—    Oh, no Dieva puses! — viņa lūdzoši čukstēja. — Es nevaru.

—     Es gribu, lai jūs kļūtu par manu sievu. Esmu pazīstams sabiedrībā… Nē, es gribu teikt… Es nepavisam neesmu populārs… bet… es jums varu nodrošināt labu stāvokli.

—    Oh, Džim, — viņa nomurmināja.

Viņš noliecās un noskūpstīja meiteni.

—    Mans tēvs būs loti dusmīgs. Bet es mīlu jūs, kaut gan nemaz nezinu jūsu vārdu, izņemot Džim… un es neieredzu laulības ceremoniju un visu parasto…

—    Arī es nemīlu to un gribētu no tās izvairīties.

—    Bet mums tomēr vajadzēs tēvam pateikt.

—    Protams. Kāpēc gan to nedarīt tūliņ?

Viņa tik ātri nevarēja atbildēt.

—    Māte būs apbēdināta, bet tēvs jūs neieredzēs, jo viņš grib izprecināt mani bagātam cilvēkam. Jūs esat bagāts?

Džims pasmaidīja un atkal noskūpstīja viņu.

—    Neesmu no nabadzīgiem. Bet kas ir tas cilvēks, kuram tēvs grib jūs izprecināt?

—        Šausmīga personība! Es nekad neesmu viņu redzējusi, bet viņš, liekas, ir nejčdzīgs tips. Viņš loti nicinoši skatās uz sievieti un izsakās, ka precēs tikai ideālu meiteni. Tēvs reiz viņu uzaicināja uz pusdienām, lai viņš mani redzētu, bet es neieredzu šādas ceremonijas un tīšām aizgāju gulēt.

—    Rupjš kustonis! — izsaucās Džims. — Vai es viņu pazīstu?

—   Varbūt, viņš ir loti ievērojams Siti aprindās. Viņu sauc Džims Kalvots Barklejs.

—    Ā? — Džims atvēra muti.

—    Vai jūs viņu pazīstat? Tēvs arvien smejas par mani un manu romantismu. Es mīlu romantiku un visu to, kas ienes dzīvē dzeju. Sākumā tēva lieta mani uztrauca, tad izbiedēja. Kad viņš lūdza mani viņam palīdzēt, es biju loti priecīga, jo viņš ir loti mīļš, kaut gan zobojas par visu, kas man dārgs. Viņš man vienmēr saka, ka es nekā romantiska neatradīšu trokšņainā pilsētā, bet viņš ir maldījies.

Viņa spieda Džima elkoni, bet viņš no jauna noskūpstīja meiteni.

—    Kā sauc jūsu tēvu? — viņš klusi jautāja.

—    Cezars Kellijs. Viņš ir viens no „Barklejs un Kellijs" firmas līdzīpašniekiem.

—    Cezars Kellijs! — atkārtoja Džims. — Vai jūs neiebilstu, Ella, ka mēs viņam nekā neteiktu? Un vai nciebildīsit, ja cs rit dabūšu vajadzīgo atļauju un ceturtdien mēs slepeni salaulāsimies?

—    Jā… Man šķiet, tēvs ceturtdien spēlēs golfu.

—    Bet man šķiet, ka viņam tas neizdosies.

Ceturtdien Kellijs velti gaidīja savu jauno kompanjonu. Vienā ziņā šī diena viņam bija izjaukta, no otras puses, tā bija viena no laimīgākām dienām viņa dzīvē.

Kad pienāca telegramma, Kellijs atgāzās krēslā un sāka smieties, priecīgais smaids nenogāja no viņa lūpām visu dienu.

Kad torņa pulkstenis nosita pusčetri, viņš izgāja uz ielas, kur viņam bija īsa saruna ar veceni.

—    Jaunkundze šodien neieradās, ser, — teica viņa.

—    Nē, un turpmāk arī vairs nenāks, — atbildēja Kellijs, izņemdams naudasmaku. — Turpmāk jūs vairs nesaņemsit mazās naudas summas, bet še būs cita, kas pietiks gadam.

Sieviete noglabāja naudu kabatā.

—    Jūs man sūtījāt ik dienas piecus šiliņus. Nekad neesmu tik viegli pelnījusi naudu. Jūs, liekas, teicāt, ka jaunkundzei „visi neesot mājās"?

—    Tagad viņa ir izveseļojusies. Viņa ir pilnīgi vesela! — atbildēja Kellijs.

Dzīvības koks

Svētlaimīgo sapņu mežā, kas atrodas Akazavas zeme, aug kāds koks jau no pasaules izcelšanās laikiem. Tas ir Dzīvības koks. Kā stāsta Leanas cilts teika, šis koks izpeldējis no mūžības ūdeņiem un bijis sakums visai esībai. Šī koka saknēs bijusi ieķērusies zeme, māli un klinšu šķautnes, no tā arī izcēlusies pasaule. Tas ir neizmērojami augsts ciedru koks, īsts brīnums, jo Akazavas zemē ciedru koki neaug. Zari tam izpletušies tālu uz visām pusēm. Blakus viņam redzami citu koku trūdošie celmi, kuri gadusimteņu laikā ir krituši, jo Dzīvības koks prasījis daudz vietas un gaismas.

Leģenda vēstī, ka reiz pienākšot diena, kad koks sākšot trūdēt, un tas nozīmēšot pasaules bojā ejas sākumu. Vispirms sadrupšot kalni, tie sakritīšot Lielajā upē, pēc tam sašķelšoties klintis un visa zeme izšķidīšot ūdenī, un no cietzemes pat ne pēdas vairs nepalikšot.

Koka tuvumā, palielā būdā dzīvoja Ogonobo, koka sargs un priesteris, gudrs sirmgalvis, liels draugs un uzticams biedrs velnam un visiem burvjiem. Ogonobo vara bija tik neizmērojami liela, ka pat Mšimba Mašamba, kas nesaudzēja neko un bija visbriesmīgākais visā dēmonu pasaulē, Ogonobo būdu atstāja neskartu, kaut gan negaiss un vētras, ko Mšimba Mašamba uzsūtīja, iznicināja veselus ciemus, atstājot vienīgi kailu zemi, drupas un ar saknēm izrautus gumijkokus, kuri bija salauzīti kā kukurūzas tievie stiebri. Kaut gan Ogonobo bija burvis, tomēr apgalvot, ka viņš dzīvotu kā askēts, neņemtos neviens. Viņam bija vairākas sievas, kuras visas viņš padzina, jo neviena viņam nedzemdēja bērnu. Bet tad viņš apprecēja kādu vienkāršu zvejnieku meiteni, kura viņam dāvāja skaistu meitenīti Mnimu. Par to daudz runāja un visi neticīgi grozīja galvas, jo Ogonobo jau bija krietni vecs. Akazavas iedzīvotāji vārda pilnā nozīmē ir pļāpu cilts, kas tuvā un tālā apkārtnē kāri meklē visas iespējamās tenkas. Visiem bija skaidrs, ka Ogonobo sievai bija daudz mīļāko, bet kurai sievietei gan Akazavas zemē tādu nebija! Vai gan tieši Akazavas zemē katrās kāzās neteica: „Šodicn esmu paņēmis sievu, kurai ir trīs vīri"? Bet kā tas nu arī būtu, Mnima reiz bija piedzimusi un auga. Un kad Ogonobo pārdeva savu sievu kādam viņam pakļautam virsaitim, Mnima ieņēma viņa mājās pirmo vietu. Viņa uzraudzīja dārzu, kūla labību un gatavoja ēdienu.

Vīrieši, kas viņu redzēja, mednieki, kas, sekodami bēgošam medījumam, te iemaldījās, loti baidījas no tās. Viens no medniekiem stāstīja, ka redzējis to sēdošu starp tūkstoš papagaiļiem, kuri ķērcošā balsī runājušies ar viņu. Citi to bija redzējuši vesela bara mazu putniņu ielenktu, kuri acumirklī, līdzko tā iesvilpusies, atlaidušies pie viņas. Bija skaidrs, ka Mnimai piemita maģiski spēki un viņa varēja pat plēsīgus zvērus padarīt rāmus. Mnima bija loti piemīlīga. Kādu dienu viņa sastapa mežā velnu un ilgi sarunājās ar to. Pēc tam viņa aizgāja pie vecā un izstāstīja viņam savu piedzīvojumu.

„Ogonobo," viņa teica, „es redzēju kādu mazu, dzeltenu velnu. Viņš sēdēja zem Dzīvības koka, viņam bija sarkanas acis, un no viņa ccliem pēkšņi izauga divas rokas, ar kurām viņš man knieba un sita mani."

Ogonobo neteica nc vārda, viņš piecēlās un satvēra garu, no ziloņādas savītu pātagu un ar to sita Mnimu tik ilgi, kamēr pagura viņa vecās rokas.

„Nu, tagad tu vairs neredzēsi nevienu velnu!"

Mnima izlikās, it kā nekas nebūtu noticis. Viņa dzīvoja mazā būdā, kas bija uzcelta aiz tēva lielās būdas. Kādu nakti Ogonobo sauca viņu pie sevis, lai viņa tam sasildītu ūdeni, jo to mocīja spēcīgas galvassāpes. Bet Mnima nenāca, viņas guļasvieta bija tukša. Tikai rīta ausmā viņš ieraudzīja Mnimu, kad tā nāca laukā no meža un devās uz savu būdu. Trīs naktis no vietas viņš to novēroja, un vienmēr viņa atgriezās mājās tikai rītausmā. Beidzot viņš uzrunāja Mnimu.

„Klausies," viņš teica, „ja tev ir kāds mīļākais, tad lai viņš atnāk šurp, bet ja tu nakts laikā atstāj būdu, lai tiktos ar velnu, tad tas ir loti slikti. Mīļākais tev var dot jaunu dzīvi, bet no velna var celties tikai nepatikšanas. Saki man taisnību!"

„Kungs, es tiešām atstāju naktīs māju, lai tiktos ar velnu. Visbiežāk es tiekos ar vienu velnu, kurš ir lielāks par pārējiem. Viņš dzīvo kokā, no acīm tam sprēgā uguņi, un viņš man apsolīja, ka pienāks diena, kad viņš ņemšot mani sev par sievu. Es tad iešu dzīvot pie viņa kokā, un mēs būsim laimīgi."

Ogonobo aizgāja, paņēma savu pātagu, bet šoreiz sods bija daudz bargāks.

„Lai tev, sieviete, neienāk prātā manā mājā nest velna dēlu," viņš teica, smagi elpodams, un beidza pērt Mnimu.

Mnima piecēlās un viņas acis pievērsās sirmgalvja sejai:

„Šonakt tava roka kļūs tizla!"

„Manas rokas vēl ir pietiekoši stipras, lai varētu sodīt tevi par taviem vārdiem." Un viņš sāka atkal to sist un sita tik ilgi, cik ilgi lāva viņa sirmgalvja spēki. Šādā primitīvā veidā viņš cīnījās pret iedomām, kas bija iemājojušās šīs sievietes galvā. Kad uznāca vakars, viņš nosēdās savas būdas priekšā, lai ēstu vakariņas. Mnima stāvēja viņam blakus, un, kad saule pieskārās koku galotnēm, vecajam pēkšņi no rokām izkrita bļodiņa. Kad viņš to gribēja pacelt, tad juta, ka labo roku vairs nespēj pakustināt. Tā bija triekas ķerta.

„Nāc šurp!" viņš pavēlēja.

Mnima mēmi paklausīja, bailīgi nostādamās viņa priekšā.

„Mana roka ir nomirusi. Es redzu, ka tev piemīt liels burvības spēks. Es baidos no tevis. Pieskaries manai rokai un dziedini to."

Kad viņa noliecās pie Ogonobo, lai izpildītu viņa lūgumu, viņš ātri pastiepa kreiso roku un satvēra Mnimu aiz kakla.

Vecais priecīgi smiedamies teica:

„Labāk es gribu, lai man ir tikai viena roka nekā nevienas, un labāk nevienas, nekā būt mirušam. Un tāpēc, Mnima, tev jāmirst! Tev jādodas uz garu valstību!"

Bet Mnima mierīgi nogaidīja un pacietīgi izturēja ciešo skāvienu. Un, kad vecais domāja, ka viņa jau ir samierinājusies ar savu likteni, ta strauļi atsvabinājās un aizbēga uz savu budu. Sirmgalvis smagi piecēlās un sekoja viņai. Tiklīdz viņš pārkāpa slieksni, viņš saļima uz zemes un nomira. Kāds viņam bija iesilis ar lielu cirvi. Mnima apbedīja tēvu, tad devās pie Dzīvības koka, teikdama garu izsaukšanas vārdus, lai tiktos ar visiem velniem.

Kādu dienu viņa devās uz pilsētu un soļoja taisnā ceļā uz ķēniņa budu. Ķēniņš Osuba, kas daudz jau bija dzirdējis par viņu, iznāca pretī:

„Esi sveicināta, Mnima, Ogonobo meita. Kur ir tavs tēvs?"

,,Ak, ķēniņ, viņš it miris, bet viņa meita ir mantojusi visus noslēpumus. Kad es aizeju uz sapņu mežu, daudzi skaisti velni sacenšas manis dēl. Kādu dienu es vienu no tiem ņemšu sev par vīru. Šonakt mana budu ieradīsies Mšimba Mašamba, viņš dziedās man kāzu dziesmu.'

Osaba izbijās.

,,Kādā veidā mira koka sargs?"

„Kāds no velniem viņam iesita ar cirvi, tādu cirvi, kas ir lielāks par Dzīvības koku. Bet es cīnījos ar šo velnu un man izdevās viņu iznīcināt Vienu velna kāju es iemetu Mazajā upē, kura, kā tev zināms, drīz pa tam mainīja savu gultni."

Kēniņs kļuva domīgs, un, tā kā viņam no raganas bija loti bail, viņš apstiprināta Mnimu koka sarga godā un neapmierināts atgriezās savā būdā.

SATURS

Nodevēju vārti Brūnā jaunava Dzīvības koks

Content

Volless Edgars Nodevēju vārti Brūnā jaunava Dzīvības koks

Nodevēju vārti

1. nodala

2. nodaļa

3. nodaļa

4. nodala

5. nodala

6. nodaļa

7. nodala

8. nodala

9. nodaļa

10.nodaļa

11. nodaļa

12. nodala

13. nodaļa

14. nodaļa

15. nodala

16. nodala

17. nodaļa

18. nodaļa

19. nodaļa

20. nodaļa

21. nodaļa

22. nodaļa

23. nodala

Brūnā jaunava

Dzīvības koks

SATURS