Volless Edgars

Noslēpumainais testaments Bandīti briesmās

Edgars Volless

Noslēpumainais testaments

Bandīti briesmās

1 Seifs Lombardstritā

Spidinga, Mortimera un Lereča advokātu firmas priekšstāvis Viljams Spidinga kungs zemes gabalu Lombardstrītā bija ieguvis gluži vienkāršā kārta. Pēc kādas vecas, Market-Harborūžā dzīvojošas dāmas nāves, ar ko šim stāstam nav nekā kopēja, minētais īpašums bija nācis pārdošanā atklātā vairāksolīšanā.

Viljams Spidinga kungs to bija nosolījis par 106 000 mārciņām; tā bija pietiekoši prāva summa, lai pirkumu pārrunātu ne vien visas vakara, bet arī dažas rīta avīzes.

Būvvaldei iesniegtie plāni par kādas neparasta veida ēkas celšanu tika rūpīgi pārbaudīti un apstiprināti. Būvinspektors gan bija mazliet pārsteigts par jaunās celtnes īpatnējo iekšējo sadalījumu; bet tā kā viss saskanēja ar Londonas būvpolicijas izstrādātiem noteikumiem, tad viņš neatrada iemesla celt kādus iebildumus. Nama fasāde bija paredzēta tik ikdienišķa, ka tajā nevarēja saskatīt nekā sevišķa, un arī ventilācijas un apgaismošanas sistēma nelāva vēlēties nekā pilnīgāka.

"Nesaprotu, Spidinga kungs," būvinspektors piezīmēja, norādīdams uz plānu, "kur gan jūsu klients domā šeit baudīt mieru un vientulību. Visa ēka sastāv no vestibila un vienas vienīgas lielas zāles. Kur būs viņa privātkabinets, kur darbinieku birojs un ko nozīmē šis milzīgais seifs pašā zāles vidū? Viņam taču nebūs ne acumirkli miera!" .

Spidinga kungs noslēpumaini pasmaidīja.

"Viņam būs miera, cik vien tas vēlēsies," viņš atbildēja.

"Bet pagrabtelpas? Vai tad tādu nemaz nebūs?" būvinspektors neatlaidās.

"To vietu izpildīs seifs," Spidinga kungs smaidīdams atbildēja.

Viljams Spidings — viņa diemžēl vairs nav starp mums, jo tas nomira pavisaņi dīvaina kārtā, par ko būs stāstīts tālāk, — bija liela auguma cilvēks ar gludu seju un gludām manierēm. Viņš smēķēja.labus cigārus, apgriezdams tiem galus ar zelta nazīti, un bija arvien gatavs smaidīt, kā jau cilvēks, kas nepazīst dzīves grūtību un nepatikšanu.

Tika ievadītas sarunas ar vairākiem būvuzņēmumiem, pie kam izrādījās, ka lētumam tika piegriezta visai maza vērība, jo visi darbi tika izdoti firmai "Pothems uri Holovejs", un tas taču atklāts noslēpums, ka šī ir viena no dārgākām firmām.

"Mans klients prasa visrūpīgāko darbu izvedumu. Ēkai jābūt sevišķi izturīgai," Spidinga kungs paskaidroja, uzmezdams zīmīgu skatu būvuzņēmējam, kas sēdēja tam pretim pie rakstāmgalda. 'Tai jābūt celtnei, kas nebīstas ne dinamīta eksplozijas, ne zemestrīces."

Būvuzņēmējs pamāja ar galvu.

"Jūs jau iepazināties ar atsevišķiem noteikumiem," advokāts turpināja, nogriezdams galu jaunam cigāram. "Kas attiecas uz postamentu… jūs taču jau zināt, vai ne?"

Viņš apklusa, uzmezdams būvuzņēmējam jautājošu skatu.

'Viss ir pilnīgi skaidrs un nepārprotams," tas atbildēja, izņemdams no portfeļa vairākus aprakstītus papīrus un ielūkodamies tajos. "Betona pamats seši metri dziļumā… postaments no pārmaiņus novietotām granīta un tērauda plāksnēm… tieši postamenta vidū tērauda bruņota niša divdesmit četras reizes divpadsmit centimetru apmērā…"

Advokāts piekrizdams pamāja.

"Šis postaments ir visas celtnes vissvarīgākā daļa; kas attiecas uz pašu seifu, kuru nāksies iemūrēt postamenta vidū, tad tas ir jau apgādāts."

Lombardstrītā nu saradās vesels pulks strādnieku, kuri steidzīgi ķērās pie vecā nama noārdīšanas. Viss tika sagrauts un salauzts, un visa apkārtne pārklājās ar biezu putekļu kārtu. Darbi turpinājās bez pārtraukuma, dienām un naktīm.

Un kādu ritu — lija smalks lietiņš — Lombardstrītā ieradās Spidinga kungs ar savu zīda lietussargu rokā un sava klienta vārdā izteica darbu vadītājam nedalītu atzinību.

"Tie neļaujas iebaidīties no lietus," advokāts apmierināts piezīmēja, pamādams uz strādnieku baru, kas bez apstājas kustējās un skraidīja pa augstajām stalažām.

"Paaugstinātas algas," viņš īsi paskaidroja, tad pasteidzās piebilst: "Bet tas jau bija paredzēts mūsu līgumā."

Un jaunais seifa nams gandrīz acīm redzot pacēlās noplēstās vecās ēkas vietā.

Reiz, kad naktsmaiņa drudžainā steigā turpināja darbu, jaunās celtnes priekšā apstājās tumšas krāsas auto, no kura ar kāda apkalpotāja palīdzību izkāpa vecs vīrs ar trīcošu stāvu un bālu, gurdenu seju. Uzrādījis darbu vadītājam rakstisku atļauju, viņš iegāja jaunceltnes pagalmā.

Uzmanīgi viņš soļoja starp būvmateriālu un gruvešu kaudzēm, klusēdams noklausīdamies pārsteigtā puliera paskaidrojumos, kurš velti pūlējās minēt, kas gan šo veco, nevarīgo vīru spiedis pulksten trijos naktī celties no gultas un pavasara vēsumā apstaigāt negatavo būvi.

Tikai vienu vienīgu reizi vecais kungs atvēra muti.

"Kurā vietā tad īsti nāks tā lieta, tas postaments?" viņš jautāja klusā, nespēka salauztā balsī.

Un kad darbu vadītājs viņu noveda tajā vietā, kur strādnieki pašreiz iemūrēja postamenta masīvos pamatus, veča lūpas savilkās neglītā smīnā, atklādamas divas rindas veselīgu, baltu zobu. Nesacījis vairs ne vārda, viņš ciešāk satinās savā biezajā kažokā un gausiem soļiem devās atpakaļ uz auto, kas to gaidīja aiz vārtiem.

Jaunceltnē nodarbinātie strādnieki nekad vairs neredzēja Spidinga kunga klienta —ja vien tikai tas tiešām bija viņš. Vienīgi advokāts šad un tad ieradās, lai pats savām acīm redzētu, kā iestikloja augstos logus ēkas tornī, izklāja zāles plašo grīdu marmora plāksnēm un uzslēja smagās tērauda sijas, kas izveidoja kāpnes, pa kurām varēja nokļūt pie milzīgā seifa durvīm varenā postamenta vidū.

Beidzot pienāca diena, kad visi darbi bija nobeigti. Spidinga kungs ar būvuzņēmēju stāvēja lielajā zālē, aplūkodami monumentālo postamentu.

"Gatavs!" būvuzņēmējs svinīgā balsī noteica, un viņa balss atbalsojās augstajā telpā.

Advokāts klusēja.

"Jūsu klients, ja vēlas, jau kaut rit var atvērt savu biroju," būvuzņēmējs turpināja.

Advokāts pagriezās uz iešanu.

"Vēl nav pienācis īstais laiks," viņš klusu piezīmēja, it kā bīdamies uzmodināt atbalsi.

Būvuzņēmējs klusēdams sekoja viņam vestibilā. Tur Spidinga kungs izņēma no kabatas divas atslēgas. Zāles smagās tērauda durvis bez trokšņa aizvērās un viņš tās rūpīgi aizslēdza Klusuciezdami viņi soļoja pa klajo vestibilu, līdz nokļuva uz ielas, kur tos apņēma pilsētas nerimstošais troksnis. Advokāts noslēdza arī nama ārdurvis.

"Mans klients lūdz nodot jums viņa pateicību par darbu priekšzīmīgo izpildīšanu," viņš beidzot sacīja, iebāzdams atslēgas kabatā.

Būvuzņēmējs apmierināts berzēja rokas.

"Jūs pabeidzāt darbu par divām dienām agrāk, nekā mēs bijām cerējuši," Spidinga kungs turpināja.

"Jā, jūsu klients var kaut rīt atvērt savu biroju," būvuzņēmējs atkārtoja.

Advokāts pasmaidīja.

"Mans klients, Pothema kungs," viņš piezīmēja, "tik drīz vis neatvērs savu biroju… hm… vismaz pirms savas nāves — ne."

2 Nams Teringtonskvērā

Kāds cilvēks iegriezās no Seimurstrītas Teringtonskvērā un, novēlējis "labu nakti" uz posteņa stāvošam kārtībniekam, nesteigdamies pagāja tam garām. Vēlāk policists to aprakstīja kā jaunu cilvēku ar mazu bārdiņu, pēc izskata spriežot — ārzemnieku. Zem gaišā mēteļa tas bijis ģērbies acīmredzot viesību uzvalka, jo ierēdnis bija ievērojis tam kājās kurpes ar vienkāršām melnām bantītēm; baltā kaklasaite un cilindrs vēl vairāk apstiprināja šo viņa pārliecību. Pārgājis ielu, svešais kungs nozudis aiz dzelzs sētas iežogotajiem apstādījumiem skvēra vidū. Tad kārtībnieka uzmanība pievērsusies kādam garāmbraucošam auto, pēc kam viņš svešinieka vairs neesot redzējis.

Tumšās, apklusušās mājas gulēja dzijā miegā — nolaisti aizkari, aizslēģēti logi un noslēgtas durvis.

Svešais mierīgi turpināja savu ceļu, līdz nonāca līdz 43. namam. Tur viņš apstājās un, pametis ātru skatu pa labi un pa kreisi, ātri uzskrēja pa trim pakāpieniem, kas veda pie nama durvīm. Sataustījis atslēgas caurumu, viņš iebāza tajā atslēgu un pagrieza to. Durvis bez trokšņa atvērās un aizvērās. Svešais brīdi nekustēdamies stāvēja tumsā, tad izņēma no kabatas elektrisku lampiņu un uzdedza to.

Viņš nepūlējās apgaismot plašā vestibila iekšieni, bet ļāva gaismai krist uz durvīm, pa kurām nupat bija ienācis. Nevērīgi viņš aplūkoja durvju augšējo stenderi, kurai bija piestiprinātas divas stieples un neliela spole; viens no tievajiem vadiem bija pārrauts — acīmredzot, durvīm atveroties.

"Briesmu signāls pret zagļiem," viņš piekrītošā balsī norūca. "Protams, arī visi logi tāpat nodrošināti, un, kas zina, cik vēl nav lamatu, kas neapdomīgam viesim varētu sagādāt nepatīkamus pārsteigumus!"

Tad viņš pievērsās telpas iekšienei. Bieza persiešu grīdsega kāpņu priekšā modināja viņa ievērību. Izņēmis no kabatas saliekamu spieķi, viņš to atlocīja un nostiprināja. Piegājis pie grīdsegas, viņš ar spieķa galu uzmanīgi pacēla tās vienu stūri. Redzētais viņu pilnīgi apmierināja. Kādā sienas nišā stāvēja liela, smaga marmora statuja. Svešais tikai ar pūlēm pacēla to, un ar visu spēku nesvieda viņu pašā grīdsegas vidū. Acumirklī statuja nozuda ar visu grīdsegu, un tās vietā atvērās plata, melna bedre. Kaut kur dziļumā atskanēja dobjš kritiena troksnis, un nākošā sekundē grīdsega no jauna ieņēma savu agrāko stāvokli. Vēlais apmeklētājs smaidīdams pamāja ar galvu, it kā uzteikdams namatēva apdomību.

"Neticu, vai viņš tagad vairs varētu kaut ko tamlīdzīgu izdomāt," viņš kā nožēlodams čukstēja. "Viņš kļūst jau vecs, nabadziņš!"

Tad viņš rūpīgi pārmeklēja sienas, kas bija nokārtas gleznām un izšuvumiem. Nekā sevišķa neatradis, viņš mazliet ieskrējās un ar veiklu lēcienu pārlēca pāri grīdsegai, tā nokļūdams uz trepju pirmā pakāpiena.

Viņa uzmanība pievērsās kādam bruņiniekam, kas bija nostādīts uz kāpņu pirmās platformas.

"Karalienes Elizabetes laikmeta bruņas — un spāņu durklis!" viņš pārmetošā balsī norūca. "Kurš īsts kolekcionārs gan pielaistu tik lielu kļūdu!"

Viņš ļāva gaismai slīdēt pār vecajām bruņām, kas klusēdamas stāvēja savā sargvietā ar draudoši paceltu karacirvi rokās.

"Šis cirvis man nemaz nepatīk," svešais nomurmināja, acīm mērodams atstatumu.

Pēkšņi viņš pamanīja kādu tievu stiepli, kas tikko saredzama stiepās pār kāpņu platformu. Atkāpies labi tālu no tās, viņš nostājās līdzās bruņiniekam. Nometis mēteli, viņš abām rokām cieši satvēra bruņinieka elkoni un tad ar veiklu kājas spērienu pārrāva tievo vadu.

Viņš bija paredzējis, ka, vadam trūkstot, bruņinieka roka ar cirvi mehāniski slīdēs lejup, bet nu notika kas pavisam negaidīts: stieplei trūkstot, bruņinieka stāvs necerētā ātrumā pagriezās pa labi, aprakstīdams ar cirvi gaisā pusloku. Dīvainais viesis bija cerējis saturēt bruņoto roku, bet tas izrādījās tikpat neiespējami, kā apturēt spēcīgas mašīnas sviras kustību. Viņš tikko vēl paguva noliekt galvu, lai izsargātu to no asā cirvja pieskāriena. Nākamā acumirklī ierocis jau atkal bija ieņēmis savu parasto stāvokli.

Svešinieks aplaizīja pēkšņi sakaltušās lūpas un nopūtās.

"Tas ir kas jauns, pavisam jauns," viņš tikko dzirdami izdvesa; viņa balsī bija dzirdama apbrīnošana.

Paņēmis savu zemē nomesto mēteli uz rokas, viņš uzkāpa līdz nākamai platformai. Ķīnas skapīša aplūkošana norisēja bez jebkādiem pārsteigumiem.

Viņa lampiņas spožais stars apgaismoja visus kaktus un iedobumus, bet neatrada nekā aizdomīga. Viņš papurināja loga priekškaru un brīdi klausījās, aizturējis elpu.

"Nē," viņš tad apmierināts noteica, "šeit viņš neuzdrošinās to darīt, ja namā, kas atrodas pašā Londonas centrā, palaistu vaļā čūskas, tad otrā rītā vis nenāktos viegli tās roka dabūt."

Viņš palūkojās visapkārt. No kāpņu augšējās platformas veda durvis trīs dažādās telpās. Istabas ielas pusē viņu neinteresēja.

Uz acumirkli viņš apstājās pie otrām durvīm, kas bija aizsegtas ar smagu priekškaru, bet tad novērsās un piegāja pie trešām. Rūpīgi aptinis durvju kloķi ar kabatas lakatiņu, viņš nospieda to lejup. Brītiņu nogaidījis, viņš ar sparu atgrūda durvis vaļā, pats ātri atlēkdams pie malas.

Pa durvju spraugu lauzās ārā vāja gaismiņa no ugunskura atspīduma kamīnā; bet jau nākošā mirklī noknikšķēja slēdzis un telpa pielija ar spilgtu gaismu. Svešais nekustēdamies stāvēja aiz durvīm.

Beidzot no istabas atskanēja vāja, bezspēcīga balss.

"Iekšā!"

Naktsviesis nekustējās no-vietas.

"Nāc taču iekšā, Džim, es tevi pazīstu!"

Svešais uzmanīgi iegāja istabā, kur atzveltnes krēslā kamīna priekšā sēdēja kāds vecs vīrs, bālu seju un nicīgu smaidu lūpās; klēpī tam gulēja vesela kaudze papīru.

Apmeklētājs draudzīgi pameta tam ar galvu.

"Cik man zināms," viņš droši iesāka, "tad Ši telpa atrodas tieši virs tavas garderobes istabas, un, ja tu tagad liktu darboties kādai no tavām brīnišķīgajām ierīcēm, Rīl, es iekristu taisni tavā vērtīgā porcelāna krājumā."

Pieminot porcelānu, pār vecā vīra seju pārslīdēja tikko manāma nemiera ēna. Bet citādi tas palika gluži mierīgs, nenolaizdams acu no apmeklētāja. Nicīgi smīnēdams, viņš ar rokas mājienu uzaicināja savu viesi sēsties krēslā, kas stāvēja līdzās viņam kamīna priekšā.

Ar spieķa galu Džims apgrieza spilventiņu uz otru pusi un tad tikai nosēdās.

"Neuzticies?" Smaids vecā sejā kļuva vēl nicinošāks un nepatīkamāks. "Tu neuzticies vairs savam vecajam draugam, Džim, — savam vecajam kungam?"

Džims brīdi klusēja, tad atbildēja.

"Tu esi īsts brīnums, vecais kungs, — Dieva vārds, īsts brīnums tu esi! Šis bruņinieks uz kāpnēm — vai tā tava ideja?"

Vecais ka nožēlodams pakratīja galvu.

"Ne mana vien, Džim. Redzi, tas darbojas ar elektrības spēku, bet no elektrības es saprotu visai maz. Izņemot vienu gadījumu, es nekad…"

"Kādu gadījumu?" Džims jautāja.

"Vai atceries ruletes galdu? Tā bija mana paša ideja; bet tas bija magnētisms, un, pēc manām domām, magnētisms nebūt nav tas pats, kas elektrība."

Džims piekrizdams pamāja ar galvu.

"Vai slazdiem tiki laimīgi garām?" vecis jautāja, un viņa skatā uz brīdi pamirdzēja izbrins.

"Jā, kā redzi."

Vecais kā nožēlodams pakratīja galvu.

"Jā, tu jau arvien esi bijis veikls zēns," viņš piezīmēja. "Konors un tas lops Masijs gan droši vien būtu iekāpuši taisni pašā bedrē. Tu taču nekā nesabojāji?" viņš pēkšņi iejautājās nemiera pilnā balsī. "Es dzirdēju kādu troksni, bet cerēju, ka tas būsi tu pats."

Džimam iekrita prātā dārgā marmora statuja.

"It nekā," viņš bez apdomāšanās sameloja. Vecais vīrs uzreiz nomierinājās.

Labu bridi viņi klusēdami sēdēja līdzās kamīna priekšā, vērodami viens otru. Beidzot Džims pārtrauca klusumu.

"Rīl," viņš mierīgā balsī sacīja, "cik īsti tu esi vērts?"

Namatēvu šis neparastais jautājums ne pārsteidza, ne samulsināja. Bez kādas vilcināšanās viņš pašapzinīgi atbildēja:

"Divi miljoni un pat vēl mazliet vairāk, Džim. Man visi skaitļi galvā. Rēķinot kopā ar šo namu ar iekārtu un visu, kas tajā atrodams, mans īpašums iztaisa ne vairāk un ne mazāk kā divi miljoni septiņi simti četrdesmit tūkstoši un četrdesmit trīs mārciņas. Iebāz tikai roku kabatā, Džim, un skaidrā naudā tu izvilksi taisni vienu un trīsceturtdaļmiljona mārciņu."

Lepni smaidīdams, viņš atlaidās savā krēsla atzveltnē un uzlukoja savu biedru.

Džims izņēma no kabatas papirosu un aizdedzināja to. Domīgi nolūkodamies sērkociņa liesmā, viņš mierīgi atkārtoja:

"Vienu un trīsceturtdaļmiljona mārciņu; nekas, smuka naudiņa."

Vecis klusi iesmējās.

"Un tas viss aplasīts aklajiem spēlmaņiem," Džims turpināja, "ar manu, Konora un Masija palīdzību…"

"Masijs ir caka!" vecis viņu nikni pārtrauca.

"Jā, tas viss nolaupīts nabaga publikai, kas tik bērnišķi uzticējās Rīla nesalīdzināmam laimestemplim Kairā, Ēģiptē — ar nodaļām Aleksandrijā, Portsaidā un Suecā," Džims likās būt nogrimis atmiņās.

Vecais aiz prieka vai lēkāja savā krēslā.

"Cik cilvēkus tu esi pazudinājis, Rīl?" Džims jautāja.

"Dievs to lai zina!" vecis priecīgā balsī iesaucās. "Man zināmi tikai trīs — divi no tiem jau miruši, bet trešais pašreiz guļ nāves gultā. Abi pirmie nav atstājuši ne bērnu, ne piederīgu; trešajam ir meita."

Puspievērtām acīm Džims vēroja savu sarunu biedru.

"No kurienes pēkšņi tāda interese par piederīgiem? Tu taču nedomā…"

Vecais enerģiski pamāja ar galvu, un viņa pretīgais smaids kļuva vēl velnišķāks.

"Tu gan esi asredzīgs zēns, Džim!" viņš iesaucās. "Nav brīnums, ka tu prati savervēt sev tik daudz draugu, lai ļautu tiem izmēģināt laimi manā uzņēmumā! Tu brīnies par manu interesi pret viņu radiniekiem un gribēji jautāt, vai es tikai nedomāju sākt rūpēties par tiem? Jā gan, to es darīšu — es rūpēšos par viņiem, un es gribu… ak, kā taču to saka? Nupat vēl man bija tas vārds uz mēles…"

"Reabilitēties?" Džims minēja.

Rīls piekrizdams pamāja ar galvu.

"Kādā veidā?"

"Neesi tik ziņkārs!" vecis nikni uzkliedza. "Es taču nejautāju tev, kamdēļ tu nakts vidū esi ielauzies manā namā, kaut zināju par tavu atnākšanu jau tad, kad tu kontrolēji mana bruņinieka mehānismu."

"To es zinu," Džims mierīgi atbildēja, nokratīdams papirosam pelnus. "Man liekas, ka tev…"

Pēkšņi viņš apklusa un sāka klausīties.

"Kas vēl ir namā bez mums?" viņš ātri jautāja.

"Neviena cilvēka," Rīls viņu nomierināja. "Apkalpotāji dzīvo atsevišķā mājā un ierodas šeit rītos tikai pēc tam, kad esmu novācis savus signālaparātus."

Viņš iesmējās, bet tad pēkšņi kļuva nopietns.

"Signālaparāti!" viņš nobijies čukstēja. "Tu taču ienākot sarāvi visus vadus, Džim. Ja tagad kads ienāktu, mēs nekā nedzirdētu."

Viņi abi sāka vērīgi klausīties.

Lejā, vestibilā, atskanēja kluss troksnis; tad atkal viss apklusa.

"Kāds pārlēca pār grīdsegu," Džims čukstēja, izdzēsdams gaismu.

Uz kāpnēm bija dzirdami klusi, uzmanīgi soļi. Brīdi vēlāk pa durvju spraugu no koridora ielauzās gaismas stars, un ārpusē bija dzirdama aizt urēta elpošana. Džims noliecās pie vecā un iečukstēja tam ausī dažus vārdus.

Tanī pašā acumirklī, kad durvis tika no ārpuses atrautas. Džims ātri uzdedza elektrību.

Ienācējs bija neliela auguma vīrs ar platu, sarkanu seju. Nejaušs novērotājs to būtu noturējis par labsirdīgas un taisnas dabas, tikai mazliet parupja rakstura cilvēku; turpretim īsts cilvēku pazinējs no pirmā acu uzmetiena būtu atzinis viņu par to, kas viņš patiesībā bija: par nelieti ar plēsīga zvēra dabu, kas nepazīst ne žēlastības, ne līdzcietības.

Gaismai uzliesmojot, viņš zibeņa ātrumā atlēca soli atpakaļ, bet rokā tam mirdzēja revolveris, kura stobrs vērsts pret abiem vīriešiem, kas atradās istabā.

"Rokas augšā!" viņš uzsauca tiem. "Rokas augšā!"

Neviens no abiem nedomāja paklausīt. Džims bezbailīgi lūkojās iebrucējam sejā, nicīgi smaidīdams. Vecais Rīls vai plīsa aiz dusmām. Pavērsies pret Džirnu, viņš pārmetoši šņāca:

"Ko es tev teicu, Džim? Ko es tev arvien esmu teicis, Džim? Masijs ir cūka, un viņš ari uzvedas kā cūka! Tpi, velns!"

"Rokas augšā!" Masijs draudoši atkārtoja. "Rokas augšā, vai es jūs abus padarīšu aukstus!"

"Ak, kaut viņš būtu atnācis pirms tevis, Džim!" Vecais bezspēcīgās dusmas lauzīja rokas. "Zināms, pār grīdsegu jau viņš būtu pārlecis — to izdarītu kurš katrs nožēlojams zaglēns. Bet vai domā, ka viņš būtu ticis garam bruņiniekam? Ak, kamdēļ tu nesavedi bruņinieka' mehānismu atkal kārtībā!"

"Liec nost revolveri, Masij, ja vari kādu brīdi iztikt !>ez rotaļlietiņām," Džims aukstasinīgi sacīja. "Vecais kungs vairs nav tik vesels, lai

nodarbotos ar vingrošanu pēc tavas komandas, un ari man nav ne vismazākās patikšanas sagādāt tev šo prieku."

Masijs aiz niknuma nezināja, ko dārit.

"Dieva vārds, ja kāds nojums domā apvest mani ap stūri, tad abi jūs…"

"Ak, es šeit esmu tāds pats viesis kā tu!" Džims nevērīgi atmeta ar roku. "Un kas attiecas uz apvešanu ap stūri, tad mēs būtu varējuši tevi nošaut, pirms vēl tu biji ienācis istabā."

Masijs klusēdams rotaļājās ar savu ieroci, raidīdams uz abiem pretiniekiem drūmus skatus.

"Kreisā pusē stobram ir drošības izslēdzējs," Džims mierīgi turpināja. "Paspied to uz augšu; ja jau rastos kāda vajadzība, tad arī vēlāk tu to vari atkal nolaist atpakaļ. Tev nepiestāv iebrucēja loma. Arī elpo tu pārāk skaļi un vispārīgi esi diezgan neveikls: es pat dzirdēju tevi jau tad, kad tu vēri vaļā ārdurvis!"

Dziļā nicināšana, kas skanēja Dzima balsī, lika Masija sejai pietvīkt vēl tumšākai.

"Visi jau nevar būt tik izveicīgi kā tu!" viņš īgni norūca.

Vecais Rīls jau bija atgusis pašsavaldīšanos un ar rokas mājienu uzaicināja viņu sēsties.

"Vai drīkstu piedāvāt krēslu, Masija kungs?" viņš dzēlīgi sacīja. "Sēsties taču, dārgais viesi, un pastāsti mums, kas dzirdams jauns? Mēs ar Dzimu tikko kā runājām par tevi — es un Džims, mēs abi. Mēs spriedām par to, kas tu esi par lielisku puisi," viņa balss dusmās aizrāvās, "kas tu par smalku lopu, kas par riebīgu, nepanesamu cūku tu esi, Masija kungs!"

Viņš bezspēcīgi atslīga savā krēslā atpakaļ.

"Piesargies, vecais kungs!" Masijs iesaucās, nikni mētādamies rokām. "Esmu bijis tev uzticīgs draugs, un ari Džims tāds bija. Gadiem mēs esam pūlējušies tevis labā, un nu reiz ir pienācis laiks, ka saņemam no tevis savu peļņas tiesu. Vai nav taisnība, Džim?" viņš pievērsās tam ar Jiekuļolu smaidu.

Vecais Rīls uzmeta drūmu skatu Džimam, kurš klusēdams sēdēja savā krēslā un domīgi lūkojās kamīna liesmās.

'Tātad šo joku jūs esat izdomājuši kopīgi!" viņš dusmās iesaucās. 'Tātad Džims kā jau veiklākais ieradās pirmais, lai atbrīvotu savam draugam ceļu!"

"Tas nav tiesa!" Džims atkratīja galvu, uzmezdams Masijam dziļi nicinošu skatu. "Uzlūko tikai viņu, mūsu mīļo Masiju! Vai viņš izskatās pēc tāda, kuram es varētu dāvāt savu uzticību?! Nē, tikai nejauša sagadīšanās mūs atvedusi šurp vienā laikā!"

Viņš piecēlās, piegāja pie Masija un brīdi klusēdams to uzlūkoja. Viņa skatā bija kaut kas tāds, kas lika Masijam no jauna satvert revolveri, kuru tas bija nolicis sev līdzās uz galda.

"Masij, tu esi nožēlojams suns!" viņš iesaucās un, novērsies no tā, piegāja pie kāda galdiņa stūrī, uz kura stāvēja viskija karafe un sifons ar sodas ūdeni. Sajaucis sev krietnu malku dzēriena, viņš vienā vilcienā iztukšoja glāzi, un tad, no jauna pievērsdamies Rīlam, sacīja, it kā atbildēdams uz pēdējā mēmo jautājumu:

"Tas nekā nelīdzēs, Ril, tev nāksies nokārtot savas darīšanas ar Masiju — tikai ne tādā kārtā, kā tu domā. Protams, mēs varētu nogādāt viņu pie malas, bet tad arī mums pašiem būtu jātaisās, ka pazūdam." Viņš brīdi klusēja, tad piebilda: "Un arī es vēl esmu šeit."

"Un Konors — tas ir vēl bīstamāks par mani," Masijs piezīmēja. "Ks esmu pieticīgs, Ril, un apmierināšos ar daudzmaz pieklājīgu daļu."

"Vai tiešām?" vecais ņirgājās. "Nu, bet patiesībā tava daļa ir viens un trīsceturtdaļmiljona skaidrā naudā, bet kopā ar visu kustamo un nekustamo īpašumu mazliet vairāk par divi miljoni mārciņu."

Viņš apklusa, lai pavērotu savu vārdu iespaidu. Dzima vienaldzība to kaitināja, un Masija naidīga aukstasinība izveda no pacietības.

"Bet tā pati ir ari Džima daļa, un Konora daļa, un Kenta jaunkundzes daļa," vecais turpināja.

Šoreiz iespaids bija pilnīgāks. Pat Džima sejā atspoguļojās zināma interese.

"Konts? Vai tas nebija tas pats?…" viņš ātri iejautājās.

Rīls iesmējās.

"Jā gan, Džim. tas ir tas pats — tas, kurš domāja pazaudēt desmit mārciņas, bet paspēlēja desmit tūkstošus; kurš otrā vakarā atnāca, lai atvinnētu šos desmit tūkstošus, bet atstāja mums visu savu naudu. Jā, tas ir tas pats!"

Viņš priekā berzēja savas noliesējušās rokas, it ka atcerēdamies ko ļoti patīkamu.

"Atver tur to skapi, Džim," viņš turpināja, norādīdams uz kādu riekstkoka skapi, kas stāvēja līdzās durvīm. "Vai redzi to dīvaino daiktu — izskatās gluži pēc vējdzirnavām?"

Džims izņēma no skapja kādu no bieza kartona izveidotu paraugu, kas tiešām atgādināja vējdzirnavas. Viņš nolika modeli uz galda līdzās Rīlam. Ai' nevērīgu piesitienu vecais iekustināja kādu riteni, un tūliņ vesels bars mazu koka ritentiņu sāka griezties.

"Lūk, kādam mērķim es izdevu viņa naudu — tā man deva iespēju izgudrot un konstruēt šo jauno mašīnu — šo Pcrpetum mobile. Smejies vien, Masij, bet tomēr tā tas ir. Šis mazais modelis man maksā pieci gadi darba un ceturtdaļmiljona mārciņu naudā. Jau agrāk man bija laimējies izgudrot mašīnas, kas ar vienu iekustinājumu darbojās vairāk stundu no vietas; bet galu galā tas tomēr atkal apstājās. Un tad man beidzot izdevās konstruēt šo modeli, kura gaita ir mūžīga. Jau kopš jaunības dienām mana vienīgā kaislība bijusi izgudrojumi un mīklas. Jūs taču vēl atceraties ruletes galdu Suecā?"

Viņš uzmeta saviem klausītājiem viltīgu skatu.

Masijs ar katru bridi k|uva nepacietīgāks. Viņš taču bija ieradies šeit noteiktā nolūkā, un viņu ne acumirkli neatstāja doma par milzīgo risku, ar kādu tas bija ķēries pie šīs afēras. Beidzot viņš vairs nenocietās.

"Kas man daļas gar taviem nolādētiem izgudrojumiem un mīklām, Ril!" viņš iesaucās. "Paskaidro labāk, ko nozīmē tavi muļķīgie vārdi par diviem miljoniem katram no mums un kādai tur skuķei? Kad tu toreiz Ēģiptē slēdzi savu spēļu elli, mēs palikām tukšām rokām. Un nu ir laiks, ka atprasām tev savu daļu!"

"Gandrīz! Gandrīz!" Rīls ar savu ņirdzīgo smaidu mēdījās. "Drīz vien jau būs tas laiks! Bet tamdēļ jums nemaz nebija jāpūlas nākt šurp. Manam advokātam ir jūsu adreses. Pēc pusgada es būšu miris — tad, zēni, jūs dabūsiet manu naudu," viņš turpināja, uzsvērdams katru vārdu. "Bet tikai viens nojums: vai nu tu, Džim, vai Masijs, vai Konors, vai tā jaunā dāma. Tu saki, Masij, ka nevarot ciest mīklu? Nu tad tavas izredzes gan nav diez cik spīdošas. Džims ir pnts atjautīgākais — varbūt, ka manu naudu dabūs viņš; bet Konors ir nekrietns suns — viņš varētu Džimam to nokrāpt. Tomēr vislabākās izredzes ir Konta jaunkundzei, jo sievietes ir visspējīgākās mīklu minētājas."

"Ko tas gan nozīmē, pie visiem velniem!' Masijs iesaucās, dusmās uzlēkdams no krēsla.

"Sēsties!" D/ims viņu apsauca, un Masijs bez pretošanās paklausīja.

"Šo divu miljonu iegūšana atkarājas no kādas mīklas atrisinājuma." Rīls turpināja, priecādamies par Masija nevaldāmām dusmām un Džima drūmo sejas izteiksmi. "Naudu mantos tas, kurš pratīs atrisināt manis uzdoto mīklu."

-7a Rīls nebūtu tik pārāk nodziļinājies savas atriebības baudīšanā, viņš droši vien būtu pamanījis Masija sejas izteiksmes pārvērtību, kas būtu to biedinājusi no šīs pārgalvīgās rotaļas; bet vecais nepiegrieza tai nekādas vērības.

"Manā testamentā sīki aprādīti šīs īpatnējās sacensības noteikumi," viņš turpināja. "Man sagādā neizsakāmu prieku tā apziņa, ka vēl pēc savas nāves es pratīšu sakūdīt vanagus pret baložiem. Vanagi esat jūs, bet baloži —tie, kurus jūs reiz ievilinājāt manā uzņēmuma, un kur tie pazaudēja visu savu mantu. Divi no baložiem jau miruši, un trešais var nomirt kuru katru brīdi. Bet tam ir meita — nu, redzēsim, ko tā spēs. Kad es nomiršu…"

"Un tas notiks tūliņ!" Masijs iekliedzās, un viņa roka zibeņa ātrumā nolaidas uz veco vīru.

Redzot asiņu straumi un nazi Masija rokās, Džims uzlēca kājās un ātri tvēra kabatā.

Bet Masija revolvera stobrs jau bija pavērsts pret Dzimu, un viņa zvēriskā seja bija saviebusies tik drausmīgā grimasē, ka Džims neuzdrošinājās tam pretoties.

"Rokas augša, jeb arī tu tūliņ gulēsi viņam līdzās!" slepkava iesaucās.

Džims bija spiests paklausīt.

"Naudai vajag būt paslēptai kaut kur šeit, namā," Masijs šņāca.

"Tu esi ārprātīgs!" Džims iesaucās. "Kamdēļ tu viņu nodūri?"

"Par to, ka viņš mani izzoboja," slepkava atbildēja, uzmezdams naida pilnu skatu Rila ķermenim, kas nekustēdamies gulēja uz grīdas. "Pats vainīgs! Man vajag ko citu, nevis viņa muļķīgās mīklas!"

Atmuguriski kāpdamies, viņš piegāja pie galdiņa un, pielējis pusi ūdensglāzes neatšķaidīta viskija, vienā malkā to izdzēra.

"Šajā lietā mēs esam iejaukti abi, Džim," viņš sacīja, arvien vēl turēdams ieroci šaušanas gatavībā. "Vari nolaist rokas; tikai nedomā mani piemuļķot. Atdod savu revolveri."

Džims klusēdams paklausīja. Masijs noliecās pār Ķīla ķermeni un pārmeklēja tā kabatas.

"Te ir atslēgas. Tu paliec šepat."

Masijs izgāja, noslēgdams aiz sevis durvis. Dzirdot atslēgas pagriešanos durvis, Džims saprata, ka ir sagūstīts. Viņš noliecās pār veco vīru, kas arvien vēl gulēja bez pakustēšanās. Apraugot viņa pulsu, Džims juta, ka tas vēl vāji sita. Viņš ielēja vecim mutē dažus pilienus viskija, un drīz vien Rīls atvēra acis.

"Džim," viņš čukstēja, "kur palika Masijs?"

Šis jautājums bija gluži lieks, jo Masija smagie soļi pašreiz atskanēja istabā, kas atradās tieši virs viņiem.

"Vai viņš meklē naudu?" Rīls čukstēja, un viņa sejā parādījās kas līdzīgs smaidam. "Naudasskapis tiešām atrodas tajā istabā. Vai viņam ir atslēga?"

Džims apstiprinoši pamāja ar galvu.

Vecā vīra skats brīdi maldījās apkārt pa istabas sienām, līdz beidzot apstājās pie kādas kastiņas, kas atgādināja elektrisko zvanu numeratoru.

"Vai redzi tur septīto podziņu?" viņš jautāja.

Džims atkal pamāja ar galvu.

"Nospied to, Džim." Vecā Rīla balss ar katru vārdu kļuva klusāka un dobjāka. "Tas ir gluži jauns izgudrojums, par kuru es izlasīju kādā grāmatā. Paspied tikai septīto podziņu."

"Kamdēļ?" Džims nesaprašanā jautāja.

"Dari tikai, ko tev saku," vecais izdvesa.

Džims piegāja pie numeratora un nospieda norādīto podziņu.

Tanī pat acumirklī kaut kas smags dobji nokrita uz griestiem, satricinādams visu telpu; tad iestājās pilnīgs klusums.

"Ko tas nozīmē?" Džims izbrīnā jautāja.

Mirējs vāji pasmaidīja.

"Tas bija Masijs!" viņš čukstēja.

Pusstundu vēlāk Džims atstāja Rila namu, aiznesdams sev līdzi vestes kabatā papīra strēmelīti ar visvērtīgāko mīklu, kāda jebkad pasaulē tikusi uzdota.

Bet divi l!l>i, kas otrā rītā tika atrasti nama istabās, sagādāja Londonas laikrakstiem bagātīgu vielu vislielākai sensācijai, kada vien bija piedzīvota pēdējā gada laikā.

3 Eņģelis

Neviens īsti nezināja, kā Eņģelis bija sasniedzis to stāvokli, kādu tas ieņēma Skotlendjardā. Pirms iestāšanās policijas dienestā viņš bija izmēģinājis laimi visdažādākos arodos — gan kā mednieks, gan kā speciālkorespondents un maģistratūras rakstvedis; viņa priekšpēdējā darba vieta bija Rodēzijā, kur tas dienēja kā sekretārs vietējā miertiesā.

Viņam bija apbrīnojami plaša pazīšanās visdažādākos sabiedrības slāņos — sākot no augstākām aprindām un beidzot ar visattālākās priekšpilsētas iedzīvotājiem. Viņa atjautība, enerģija un retās spējas bija plaši pazīstamas, un cilvēki pie viņa griezās visādās dzīves nedienās un nejaušībās.

"Kas ir šis jauneklis ar veca cilvēka seju un bargo skatu?" Ilēbernas hercogiene — atraitne jautāja, griezdamās pie sava galda kaimiņa viņas augstdzimtības Karter-Valkera kundzes sarīkotā pēcpusdienas tējā.

Uzrunātais iesprauda acī gluži nevajadzīgo monokli.

"A, tas taču Eņģelis," viņš vienaldzīgi atbildēja.

"Kas tas tāds?" hercogiene jautāja.

"Kāds policists."

"Vai no Indijas?"

"0, nē, no Skotlendjarda."

"Mans dievs!" viņas gaišība izbailēs iesaucās. "Cik riebīgi! Ko tad viņš meklē šeit? Uzmana viesus vai apsargā Kartera kundzes sidrabu?"

Viņas kaimiņš iesmējās.

"Nenoniciniet manu draugu Eņģeli, bercogien," viņš sacīja. "Ir labi hut ar viņu pazīstamam. Neatsverams zēns. ja runa iet par kādas sarežģītas lietas nokārtošanu. Viņš zina visu un pazīst visus. Eņģelis ir cilvēks, kura pakalpojumi var noderēt katram."

Viņas gaišība ar redzamu interesi sāka novērot oriģinālo jaunekli.

Eņģelis, tējas glāzi vienā un sviestmaizi otrā rokā, acīmredzot ieņēma centrālo vietu kungu pulciņā, kura vidū bija arī pats namatēvs, un dzīvi stāstīja:

"Man rokā bija trīs dūži, bet bankā jau pāri par divsimt mārciņām. Ka Savillam nekā prātīga nav, to jau tūliņ redzēju. Džordžs nopasēja. Tātad atlika vēl vienīgi Manfrēds; bet kas tam liels var būt? NT u un tā es piepirku vēl divas kārtis…"

Klausoties viņa stāstā, viegli varēja uzmākties šaubas par to, vai tiešām Eņģelis ir spējīgs apzinīgi izpildīt savus atbildīgos uzdevumus.

Taisnību sakot, neviens lāgā nezināja, kādu vietu Skotlendjardā viņš ieņēma. Ja kāds prasīja Skotlendjardā šveicaram pēc Kristofora Angela kunga —jāpiezīmē, ka vārds "Eņģelis" bija tikai palama, ko tam bija devusi kāda dūšīga meiča —, tad šveicars to, iepriekš pamatīgi iztaujājis par apmeklējuma iemeslu, uzveda augšā pa kāpnēm, kur nodeva kādam citam ierēdnim; pēdējais vadāja apmeklētāju pa neskaitāmiem koridoriem un durvīm, līdz beidzot apstājās kādu durvju priekšā, kuras bija apzīmētas ar 647. numuru. Šīs durvis veda nelielā istabā, kur Eņģelis, apbruņojies ar jaunāko "Sporta" numuru un "Vadoni pa hipodromu", centās īsināt sev laiku.

Keiz arī pats komisārs bez pieteikšanās ienāca viņa istabā. Eņģelis sēdēja pie atvērtām grāmatām un skaitļiem aprakstītām papīra loksnēm piekrauta galda un bija tik ļoti iegrimis kādā sarežģītā aprēkinājumā, ka pat nepamanīja ienākušā priekšnieka.

"Nu, vai ir kādi panākumi?" komisārs jautāja.

Eņģelis pacēla galvu un, ieraudzījis priekšnieku, piecēlās no krēsla.

"Galīga izgāšanās, komisāra kungs!" viņš visā nopietnībā atbildēja. "Pēc mana aprēķina, "Mimozai" katrā ziņā vajadzēja nonākt pie starta pirmai, bet tā palikusi veselu kilometru aiz uzvarētāja."

Komisārs tikai ar pūlēm noturējās kājās.

"Mans mīļais zēn," viņš sacīja, "man likās, ka jūs nodarbojaties ar izmeklēšanu Lago bankas afēras lietā?"

Eņģeļa skatā bija lasāma vilšanās, kad tas atbildēja:

"Ak tā! Ja, tā lieta ir pabeigta. Vecais Karbijs ticis nozāļots, un slepkava ir kads… es vairs neatceros, kā viņu sauc, bet viņš ir no Monrovijas. Es telegrafēju Lago policijai, un tas zēns muins nu ir rokās — viņu atrada uz banānu tvaikoņa Liverpūlē."

Komisāra seja sāka priekā starot.

"Vēlu daudz laimes, Angel. Es jau sāku baidīties, ka nespēsim tiem afrikāņiem nekā palīdzēt. Vai lietā iejaukts ari kāds no baltajiem?"

'Tas vēl pagaidām nav zināms," Eņģelis atbildēja, domās kavēdamies kaut kur tālumā. Viņa skats maldījās pār milzīgajām skaitļu rindām, ko tas bija sarakstījis uz kāda papīra. "Man gandrīz liekas, ka šajā lietā darbojies līdzi kāds Konors, kurš senāk izpildījis pie vecā Rīla krupjē vietu."

Paņēmis zīmuli, viņš ātri saskaitīja vienu no skaitļu rindām un neapmierināts norūca:

"Divdesmit pieci kilometri!"

Komisārs, kurš bija nosēdies Eņģelim iepretim, nepacietīgi bungoja ar pirkstu galiem pa galdu.

"Kas īsti ir šis vecais Rīls?" viņš beidzot jautāja. "Neaizmirstiet, mans mīļais, ka jūs esat mūsu speciālists ārlietās. Mans,Dievs, Angel, ja jūs zinātu kaut tikai pusi no tiem briesmu nostāstiem, kādi tiek izplatīti par jūsu iestāšanos šajā dienestā, —jus nomirtu aiz kauna!"

Eņģelis īsi iesmējās un atbīdīja papīrus pie malas.

"Kauna es jau vairs nepazīstu!" viņš vieglprātīgi iesaucās. "Bez tam šie nostāsti man jau zināmi. Jūs nupat jautājāt par Ķīlu. Tas ir pavisam īpatnējs raksturs. Divdesmit gadus turējis spēļu elles Ēģiptē, Romā un, Dievs zina, kur vēl. Izglītības -nekādas. Kaislība — izgudrojumi. Tā ir viņa vismīļākā "nodarbošanās — izgudrot. Jā, ir viņam vēl viena kaislība: mīklas. Dzīvo Teringtonskvērā 43."

"Kur?" komisārs pārsteigts iesaucās. "Teringtonskvērā 43? Rīls? Ak jā, protams." Viņš uzmeta Eņģelim dīvainu skatu. "Vai jūs zināt visu par Rllu?"

Eņģelis paraustīja plecus.

"Tikpat, cik zina visi," viņš atbildēja.

Komisārs pamāja ar galvu.

"Nu labi. Sēstieties auto un brauciet uz Teringtonskvēru 43. Jūsu vecais Rīls pagājušā naktī noslepkavots."

Viena no Eņģeļa īpatnībām bija tā, ka nekas nespēja viņu pārsteigt. Arī tagad viņš tikai noteica: "Ak, tu žēl"

Brīdi vēlāk viņš jau bija ceļā.

43. nama priekšā Teringtonskvērā jau bija sapulcējies bars ziņkāro, kas ar nepacietību gaidīja kādus sensacionālus sīkumus par drausmīgo notikumu. Kāds kārtībnieks ieveda Eņģeli namā, kur vietējā iecirkņa inspektors patlaban nopratināja kādu līdz nāvei pārbijušos kalponi.

Notikuma vietas apskate Eņģelim neprasīja daudz laika. Viņš aplūkoja abus miroņus, kuri vēl nebija aiznesti, pārmeklēja viņu kabatas un izskatīja cauri papīrus, ,kas bija izkaisīti uz grīdas tajā istaba, kur bija nogalināts vecais Rīls. Tad viņš izgāja atpakaļ zālē, kur inspektors pašreiz rakstīja protokolu.

"Slepkava droši vien ir tas puisis augšstāvā," viņš sacīja.

"To es arī zinu," inspektors īgni norūca.

"Un pašu viņu nogalinājusi elektriskā strāva, kas bijusi pievienota naudasskapim," Eņģelis mierīgi turpināja.

"Arī es saku to pašu," inspektors piemetināja, turpinādams rakstīt.

"Slepkavas vārds ir Masijs," Eņģelis neatlaidās, "Džordžs Carls Masijs."

Inspektors nicinoši iesmējās.

"Es jau arī izlasīju šo vārdu uz aploksnes, kas tika atrasta viņa kabatā!" viņš izmeta.

Bet Eņģelis turpināja tikpat svinīgā tonī kā līdz šim:

"Bet par trešo es vēl neesmu galīgi skaidrībā."

Inspektors pacēla galvu.

"Trešais? Kāds trešais?"

Eņģelis savilka seju izbrīnā.

"Kā, vai tad jūs, inspektora kungs, nezināt, ka tur bijis vēl kāds trešais?"

"Man nav nekāda iemesla tā domāt," inspektors sausi piezīmēja. "Bet es vēl neesmu izmeklēšanu pabeidzis."

"Labi," Eņģelis mierīgi sacīja, "bet kad to atjaunosiet, tad nepiemirstiet aplūkot tos trīs papirosu galus; divi no viņiem nomesti tajā istabā, kur noslepkavots Rīls, bet trešais — netālu no naudasskapja. Uz iemutēm jūs atradīsiet marku "AI Kam" — tie ir diezgan dārgi Ēģiptes papirosi. Masijs smēķēja cigārus, bet vecais Rīls nema: nelietoja nikotīna. Jautājums nu ir tas," viņš turpināja, sarunādamies vairāk pats ar sevi, "vai tas bijis Konors vai arī Džims?"

Inspektors ar varu apspieda savu ziņkāri un no jauna noliecās pār savu protokolu.

"Diezgan grūti nāktos saukt tos abus pie atbildības," Eņģelis turpināja, domīgi lūkodamies inspektora pakausī. "Viņi pratīs sagādāt piecdesmit alibi un vēl sūdzēsies par nelikumīgu apcietināšanu."

"To viņi nespēj," inspektors iemeta starpā.

"Tā?" Eņģelis nevainīgi ieminējās. "Nu, bet tomēr nebūtu ieteicams viņus arestēt. Džims…"

Inspektors vairs nevarēja nociesties un strauji pievērsās Eņģelim.

"Jūs laikam domājat mani aiz deguna vazāt, Angela kungs!" viņš nikni iesaucās. "Acīmredzot jūs nepazīstat kārtību, kāda pastāv Londonā pie kriminālnoziegumu izmeklēšanas! Neaizmirstiet, ka šī lieta pagaidām nodota man, un tamdēļ es lūdzu, ja jums kas zināms par nozieguma apstākļiem, sniegt man par to ziņas."

"Ar vislielāko prieku," Eņģelis sirsnīgā gatavībā piekrita. "Vispirms, kas attiecas uz Dzimu…"

"Lūdzu pilnu vārdu," inspektors viņu pārtrauca, iemērcēdams spalvu tintē.

"Man nav ne vismazākās jausmas par to," Eņģelis nožēlodams pakratīja galvu. "Dzimu pazīst visa pasaule. Viņš bija galvenais klientu piegādātājs Rīlam. Un jāatzīst, ka uz to viņam ir sevišķas dāvanas. Pateicoties Džimam, vecais Rīls nekad nevarēja sūdzēties par spēlmaņu trūkumu, kas atstāja tam visu savu naudu. Džims lieliski prata ievilināt pašas treknākās zosis sava principāla slazdos tā, ka vecim nekad netrūka visgardāko medījumu…"

Inspektors nikni nosvieda spalvu.

"Man šķiet," viņš sarūgtināts piezīmēja, "ka jūsu līdzības nav visai piemērotas ievietošanai oficiālā ziņojumā. Ja jūs varētu sniegt kādas noteiktas ziņas, es labprāt tās pieņemtu."

Brīdi vēlāk, pēc atgriešanās Skotlendjardā, Eņģelim bija saruna ar komisāru.

"Nu, kā jums patīk inspektors Boidens?" komisārs jautāja.

"Lieliski! Labsirdīgs, pretimnākošs cilvēks! Un kas par enerģiju, kāda atjautība!" Eņģelis jūsmoja.

"Domāju nodot šis lietas izmeklēšanu viņam," priekšnieks ieminējās.

"Jūs nevarētu atrast otra tik piemērota cilvēka," Eņģelis apgalvoja.

Atsveicinājies no komisāra, viņš devās uz savu dzīvokli Zermensiritā, lai pārģērbtos pusdienai. ,

Eleganti uzcirties, Eņģelis atgrūda Heinca restorāna spoguļdurvis un nosēdās patīkami iekārtotajā ēdamzālē pie galdiņa, no kura tam bija pārredzama ne vien plašā zāle, bet atveras skats caur logu arī uz Pikadilliju.

Kungs, kurš jau pirms viņa bija sēdējis pie tā paša galdiņa, pacēla galvu un laipni pamāja viņam.

"Hallo, Eņģeli!" viņš draudzīgi iesaucās.

"Hallo, Džim!" ienācējs tikpat draudzīgi atņēma sveicienu.

Rūpīgi viņš aplūkoja galda karti un pasūtīja pusdienu, neaizmirsdams ari puspudeles laba vīna.

"Taisni smieklīgi, ka šeit par mazu pudelīti vīna, kuru katrā pieklājīgā vietā var dabūt par šiliņu, jāmaksā veseli septiņi ar pusi Šiliņa," viņš piezīmēja.

"Nu, pārējais jāsamaksā par šīs vietas greznumu," Džims miermīlīgi sprieda, tad vienkārši noprasīja: "Ko jums vajag?"

"Ne jūs, Džim," Eņģelis paskaidroja, "kaut arī mans draugs Boidens, policijas inspektors un reizē arī lielisks jurists, ļoti vēlētos jūs sastapt."

Džims paņēma no trauciņa zobu bakstāmo.

"Man ar to lietu nav nekā kopēja," viņš domīgi sacīja. "Es tikai nejauši gadījos Rīla namā."

"To es zinu," Eņģelis atbildēja, "jo redzēju jūsu papirosu galus. Es jau tūliņ domāju, ka šī slepkavība nav jūsu darbs. Jūs tādas lietas nemīlat."

Brīdi valdīja klusums.

"Nu?" Džims beidzot iejautājās.

"Gribu pārrunāt ar jums to lietu par mīklu," Eņģelis sacīja, maisīdams zupu.

Džims skaļi iesmējās.

"Kas jūs par veiklu velnu, Eņģeli!" viņš apbrīnodams iesaucās. "Kā tad jūs par to zināt?"

"Nu, ļoti vienkārši," Eņģelis paskaidroja. "Jūs esat norakstījis mīklu ar zīmuli uz bloka lapiņas, pie kam spiedis zīmuli tik stipri, ka apakšējā lapiņā skaidri saskatāmi burtu iespiedumi."

Džims izskatījās pavisam samulsis.

"Es taču esmu īsts ēzelis!" viņš iesaucās un atkal nogrima domās.

"Nu, un mīkla?" Eņģelis pēc brītiņa no jauna iejautājās. "Vai Likāt no tās gudrs?"

"Nē," Džims atkratīja galvu, "un jūs?"

"Tāpat," Eņģelis vaļsirdīgi atzinās.

No jauna iestājās klusums, kuru Džims pārtrauca tikai tad, kad apkalpotājs jau bija pasniedzis kafiju.

"Par šo mīklu jums nav ko sevišķi rūpēties," viņš sacīja. "Visa lieta tikai tā, ka es ieguvu dzejolīti dažas dienas agrāk par citiem, jo vecais Rīls mirstot to nodiktēja man. Pēc dažām dienām to dabūs zināt arī Konors un vēl kāda meitene. Arī Masijs .butu sagaidījis to pašu, ja vien būtu gribējis mierīgi gaidīt."

"Un ap ko īsti lieta grozās?"

Džims smaidīdams uzlūkoja kaimiņu.

"Vai tad jūs to vēl nezināt?" viņš jautāja.

"Nav ne vismazākās nojautas. Tamdēļ jau arī uzmeklēju jūs," Eņģelis atbildēja.

"Dīvaini!" Džims piezīmēja. "Arī man bija nodoms uzmeklēt jūs šis pašas lietas dēļ. Pēc dienas vai divām dabūsim visu zināt. Vecais sacīja, ka visi aizrādījumi esot ievietoti viņa testamentā. Pēdējie vārdi, ko tas pirms miršanas teica, bija: "Padomā krietni, Džim, no šīs mīklas atrisinājuma atkarājas divu miljonu iegūšana*." Tad viņš beidza elpot."

Samaksājuši rēķinu, viņi izgāja no restorāna.

"Uz kuru pusi iesiet?" Džims jautāja.

"Iešu pasēdēt kādu stundiņu "Plaitā"," Eņģelis atbildēja.

"Darīšanās?"

"Tā pa pusei; ceru tur atrast kādu, kuru gribētu satikt."

Pārgājuši Pikadilliju, viņi iegriezās kādā sānielā. Brīdi velak viņi jau sasniedza kādu spilgti apgaismotu restorānu. Iekšā spēlēja mūzika, un plašā telpa bija viesu pārpildīta. Eņģelis ar Dzimu atrada kādā stūri brīvu galdiņu un apsēdās pie tā.

"Jūs, kā liekas, esat šeit tikpat kā mājās," Džims piezīmēja.

"Jā," Eņģelis atbildēja, "man tīk reizēm atnākt šurp. Bet arī jūs, man šķiet, neesat šeit svešinieks."

"Nē," Džims piekrita mazliet sarūgtinātā balsī. "Bet mēs taču sēžam parlamentā katrs savā pusē, Eņģeli: jūs esat valdības piekritējs, bet es piederu pie mūžīgās opozīcijas."

"Es jūs apraudu, Džim, izdzītais izraēlieti!" Eņģelis smiedamies iesaucās. "Jūs gan laikam gaidāt, lai es apelēju pie jūsu labākām jutām un pūlos atgriezt jūs uz īstenības ceļa? Velti, Džim, es to nedarīšu. Jūs esat zaglis, tāpat kā cits ir marku kolekcionārs vai mednieks — tāda nu reiz ir jūsu daba… Ei, Čarl, vai šodien nemaz nedomājat mūs apkalpot?" viņš uzsauca garāmejošam viesmīlim.

"Jā, kungs, tūliņ!"

Sulainis piesteidzās.

"Ko kungi vēlas? Labvakar, Angela kungs!"

"Man atnesiet "vienu muciņu absinta", kā mans draugs Dūlijs saka; un jums?"

Džims savilka nopietnu seju.

"Limonādi!" viņš svinīgi paziņoja.

Apkalpotājs atnesa viņam glāzi viskija.

Kas nepazīst "Plaitu", tas nepazīst arī Londonu. Tas ir viens no tiem restorāniem, par kuriem uz kontinenta mēdz sacīt, ka jaunai meitenei tur "neērti" iet.

"Lūk, kur Ralfs Valkers," Eņģelis ieminējās. "Viņu pašreiz neviens nemeklē — vismaz šeit, Anglijā, ne. Tur dibenā sēž "Frisko Kate" — to visā drīzumā notiesās uz mūža spaidu darbiem. Vai nepazīstat tur to puisi gaišbrūnā uzvalkā, Džim?"

Džims palūkojās norādītā virzienā.

"Nē, tas ir kāds jauns," viņš atbildēja.

"Tā nu gluži nav," Eņģelis pretojās. "Viņu var sastapt visur: kā Budapeštas zirgu skriešanās sacīkstēs, tā Jeruzalemes svētceļnieku pūlī; tas ir kāds bagāts ungāru aristokrāts, kurš veseļošanās nolūkā braukā apkārt pasaulei."

"Divdomīgi, bet skaidri," Džims pasmaidīja.

"Tieši viņu es meklēju," Eņģelis paskaidroja.

"Nu, ja jūs gribat sarīkot šeit skandālu, tad es labāk aizeju," Džims iesaucās, izdzerdams savu glāzi.

Eņģelis satvēra viņu aiz piedurknes. Pašreiz bija ienācis kāds jauns viesis, kurš tagad lūkojās visapkārt, it kā kādu meklēdams. Uztvēris Džima skatienu, viņš redzami satrūkās, bet tūliņ atkal nomierinājās un sāka caur pūli spiesties tuvāk galdiņam.

"Hallo, Džim!.." viņš iesaucās, bet, pazinis tā pavadoni, spēji apklusa un iegrūda roku kabatā.

"Hallo, Konor!" Eņģelis iesaucās, un viņa smaids bija pati laipnība. "Taisni jūs es cerēju šeit sastapt."

"Kas par lietu?" Konors norūca. Viņš bija liela auguma neveikls cilvēks ar noļukušām ūsām.

"Nekas sevišķs," Eņģelis smaidīdams atbildēja. "Jūs esat man vajadzīgs Lago bankas lietā; bet pagaidām vēl nav savākts pietiekoši daudz materiāla, lai varētu ķerties jums klāt. Tamdēļ esat bez rūpēm."

Konora tumšā seja pēkšņi nobāla, un viņam vajadzēja pieķerties galda malai.

"Lago?" viņš stomījās. "Ko… kas…?"

"Ak, par to nav vērts runāt," Eņģelis atmeta ar roku, it kā nobīdīdams šo lietu pie malas. "Sēstieties taču."

Konors brītiņu šaubījās, bet tad atlaidās krēslā starp abiem pirmajiem.

Eņģelis vērigi palūkojās visapkārt, bet tūliņ apmierināts pasmaidīja: drīzāk jau tuksnesī būtu jābaidās no noklausīšanās, nekā šī raibā pūļa vidū.

"Džim," viņš iesāka, "jūs pirmīt sacījāt, ka esat ieguvis iespēju sākt Rīla uzdotās mīklas atrisināšanu par dažām dienām agrāk nekā pārējie sacensības dalībnieki. Bet jūs maldāties, jo es redzēju Rīla testamentu — un arī Konors to ir redzējis."

Viņš cieši ielūkojās Konoram acīs, tad turpināja: "Bez jums abiem testamentā minēta vēl trešā persona: kāda jauna meitene. Es ļoti gribēju viņu redzēt, un tamdēļ šodien aizbraucu uz Strishemu." Viņš atkal brīdi klusēja, nenolaizdams skata no Konora, kurš mēmi lūkojās galdā. "Gribēju ar viņu runāt, bet izrādījās, ka viņa dīvainā kārtā nozudusi. Pie viņas ieradies kads cilvēks, kuru esot sūtījis… kājās domājat, Konor, kas šo cilvēku būtu sūtījis?"

Laipni draudzīgais smaids jau sen bija nozudis no Eņģeļa sejas, un, kad Konors to tagad uzlūkoja, viņš ieraudzīja divas nopietnas, caururbjošas acis, kas cieši vērās viņa. Konors neviļus nodrebēja.

"Nu," Eņģelis mierīgi turpināja, "pie šīs jaunās dāmas ieradies kāds cilvēks, kuru sūtījis pie viņas inspektors Angels — kāda nedzirdēta bezkaunība, Konor: es taču neesmu inspektors! — ar uzaicinājumu ierasties Skotlendjardā. Un nu, Konor, pasakiet man taisni: kur palikusi Rīla mantiniece?"

Konors klusēdams aplaizīja izkaltušās lūpas.

Eņģelis pamāja sulainim un samaksāja, tad piecēlās.

"Jūs tūliņ iesiet un nogādāsiet Ketlīnu Kenta jaunkundzi atpakaļ tanī pašā vietā, no kurienes viņu aizvedāt," viņš piebilda, un balsī tam skanēja draudi. "Rīt es viņu apmeklēšu, un, ja viņai būs nodarīta kaut visniecīgākā pārestība, Konor, tad…"

"Un kas tad būs?" Konors izaicinoši iesaucās.

"Tad es, nelūkojoties uz jūsu viltoto alibi, bez kāclas kavēšanās apcietināšu jūs Lago bankas lietā." Pamājis Džimam ar galvu, viņš izgāja.

Trakās dusmās Konors pievērsās savam galda biedram:

"Vai dzirdēji, Džim? Vai dzirdēji, ko teica šis suns…?"

"Es tev ieteiktu darīt to, ko Eņģelis saka," Dzinis viņu mierīgi pārtrauca.

"Vai tiešām tu domā, ka man bail no…?"

"0, nē," sekoja tikpat mierīga atbilde, "es zinu, ka tu nebaidies no Eņģeļa. Runa nav par to, ko viņš darīs, bet gan par to, ko darīšu es."

4 "Pilsētas banda"

Bija gandrīz tā, kā Ketlīna Konta sev bija stādījusies priekšā Skotlendjardu. Plašajam pagalmam, kurš piekļāvās kādai klusai ārpilsēta» ieliņai, visapkārt stiepās augsta mūra sēta, kurai pāri rēgojās tvaikoņu sarkanie skursteņi.

Kad auto apstājās nelielas inājas durvju priekšā, viņas pavadonis, kurš visu ceļu bija sēdējis tai līdzās klusēdams, rupji satvēra to pie rokas un steidzīgi ievilka namā. Durvis aizkrita, un tikai tagad meitene nojauta draudošās briesmas. Kāds neizprotams instinkts viņai teica, ka viņa kritusi par upuri kādai krāpšanai. Un nu, kad pavadonis to mežonīgi rāva sev līdzi, draudoši iečukstēdams ausī, ka pretošanās gadījuma viņa tiks "apklusināta uz mūžu" — Ketlīna saprata, kur viņa nokļuvusi, uri zināja, ka kliegšana vai pretošanās varētu vienīgi padarīt viņas stāvokli vēl ļaunāku; tamdēļ viņa mierīgi ļāvās sevi vest augšup pa netīrajām kāpnēm. Beidzot viņas pavadonis apstājās pie kādām durvīm un tās atgrūda.

Logs, kuram parastos apstākļos vajadzēja piegādāt istabai dienas gaismu, bija aizsegts ar smagu, tumšu priekškaru.

Bāla, bet ar izmisuma pilnu apņēmību, Ketlīna iegāja istabā, kur, cik varēja verot, viņu jau gaidīja.

Ketlīna Kenta nebija sevišķi skaista, bet visai patīkama un pievilcīga. Viņai bija iegarena seja ar stingrām, brūnām acīm un taisnu, aristokrātisku degunu; viņas lūpas īsts skaistuma pazinējs varbūt atrastu par mazliet pilnīgām.

Pēc kārtas viņa uzlūkoja visus klātesošos, un vienīgi viņas bālums liecināja par jūtām, kas pašreiz plosījās viņas dvēselē. Arēji tā palika pilnīgi mierīga.

Pati tā nenojauzdama, viņa, pateicoties gluži nejaušam gadījumam, tagad stāvēja "Pilsētas bandas" priekšā. Tas gan ir diezgan nepiemērots un nenozīmīgs nosaukums tik spēcīgai noziedznieku bandai, bet. paši noziedznieki dīvainā kārtā mēdz gandrīz arvien izvēlēties savām organizācijām pavisam neraksturīgus vārdus. Visi šie "sidraba cirvji" vai "sarkanie dunči" ir tikai bērnišķīgas fantāzijas augļi, kuru parastais ierocis ir rotaļu pistole ar papīra pistoniem vai aizbāžņu lodēm. Turpretim "Pilsētas banda" bija viena no svarīgākajām, ja ne pati galvenā visā Londonā. Ikviens vidēja lieluma noziedznieks uzskatīja par sevišķu godu un paaugstinājumu, ja tika uzņemts šajā organizācijā. Ik reizes, kad bija izdarīts kāds ievērojamāks noziegums, policija vispirms pūlējās noskaidrot jautājumu: vai viņa pastrādāšanā ņēmis dalību arī kāds no "Pilsētas bandas" vai ne?

Kolīdz Ketlīna Kenta tika ievesta istabā, visas sarunas uzreiz apklusa, un deviņi saltu acu pāri nekustoši ieurbās viņā.

Redzot savā priekšā šīs bezjūtīgās sejas, viņa juta, ka auksti drebuļi izskrēja tai caur kauliem.

Bet klusums turpinājās tikai īsu britiņu. Viens no klātesošiem

—   liela auguma cilvēks, kurš nupat stūrī bija sarunājies ar kādu no saviem biedriem, kurš bija daudz mazāks par viņu un izskatījās pēc senāko laiku žokeja — pēkšņi pietrūkās kājās un mežonīgā balsī iekliedzās:

"Augšup!"

Pēc tam viņš piebilda dažus vārdus kādā svešā valodā, ko meitene nesaprata, bet kas viņas pavadoņa sejā izsauca nāves bālumu.

"Es… es…" viņš lūdzošā balsī stomījās. "Es neesmu pareizi sapratis…"

No jauna satvēris meitenes roku, viņš izvilka to atpakaļ uz kāpnēm.

"Šeit augšup!" viņš norūca, neizlaizdams viņas roku no savējās; Ketlīna juta, kā drebēja viņas pavadoņa pirksti.

"Nemēģiniet pretoties," viņš biedināja, kāpdams augšup, "citādi jums klāsies slikti. Jūs redzējāt, kā izgāja man par to, ka ievedu jūs neīstā istabā. 0, pats velns ir labāks par Konoru… Par Smisu, es gribēju teikt! Viņa vārds ir Smiss, vai saprotat?" Viņš rupji sažņaudza tās roku. Acīmredzot viņš aiz bailēm zaudēja sajēgu. Bet Ketlīnai nebija laika domāt par citiem. Viņa ari pati bija tikai pusdzīva aiz izbailēm. Viņas atvilināšana šurp, drūmais nams, bandas locekļu mežonīgās sejas un pavadoņa nepanesama rupjība

—  viss tas iedvesa viņai neizsakāmas šausmas un bažas.

Viņas pavadonis atslēdza kādas durvis un iegrūda Ketlīnu istabā.

Acīmredzot šī telpa jau iepriekš bija nolemta viņas ievietošanai, jo uz kāda galda bija nolikti ēdieni un dzērieni.

Durvis aiz viņas tika aizvērtas un aizbultētas. Tāpat kā pirmajā istabā, ari šeit logs bija aizsegts ar biezu priekškaru. Ketllnas pirmās domas bija — bēgšana. Nogaidījusi, kamēr apklusa uz kāpnēm soļi, viņa piesteidzās pie loga, stingri noņēmusies izlēkt pa to, kaut arī lēciens no tik liela augstuma varētu būt bīstams. Viņa atvilka priekškaru; bet aiz tā logam priekšā bija piesista bieza tērauda plāksne, kas katru domu par bēgšanu padarīja pilnīgi neiespējamu. Tātad kāds jau iepriekš bija paredzējis šo viņas nodomu un parūpējies to izjaukt. Uz tērauda plāksnes ar krītu bija uzrakstīts:

"Jā būsiet prātīga, jums nekas nenotiks. Kad būsiet pateikusi mums visu, ko gribam no jums zināt, mēs Jausim jums mierīgi aiziet. Netrokšņojiet, citādi jums klāsies slikti."

Rokraksts bija neglīts, un viss raksts pilns kļūdu.

Ko šie cilvēki varētu jautāt un ko viņa spētu tiem atbildēt? Viņai nebija ne jausmas, ko tie varētu no viņas gribēt. Kas bija šie ļaudis, kas turēja viņu sagūstītu? Arvien no jauna viņai uzmācās šie jautājumi, uz kuriem tā velti meklēja atbildes. Viņu sāka mocīt izsalkums un slāpes, tomēr uz galda atstātos krājumus viņa pat neiedomājās aizskart. Viņas noslēpumainā aizvešana to mulsināja. Kāda gan vērtība viņai varēja būt šo cilvēku acīs?

Leja arvien vēl bija dzirdamas balsis un dzīvas sarunas, kuras brīžiem kļuva visai skaļas un uztrauktas.

Protams, Ketlīna nevarēja ne iedomāties, ka tie paši jautājumi, kurus viņa sev uzstādīja, nedeva miera ari citiem cilvēkiem šajā namā. Un tiešām, atskaitot Konoru, neviens no šiem bēdīgi slavenajiem varoņiem nezināja, ko nozīmē šīs svešās meitenes atvešana šurp.

Bats Sands — cilvēks ar neveselīgu izskatu, kurš atstāja tādu iespaidu, it kā nesen tikai būtu piecēlies ino slimības gultas — bija ziņkārs; tikpat ziņkārs bija arī Viniss, — un tie abi kungi bija vīri, kas neļāva atstāt savus jautājumus bez atbildēm.

Pavērsis savas trulās zivs acis pret Konoru, Viniss sacīja:

"Kas tā par lietu ar šo meiteni, Konor? Vai arī mums tur kas iznāks?"

Konors pārāk labi pazina savus ļaudis, lai ķildotos ar tiem.

"Protams, ari jūs dabūsiet savu daļu, ja vien no tās lietas kas iznāks," viņš apdomīgi atbildēja.

Bata sarkanmatainā, Īsi apcirptā galva noliecās tuvāk.

"Vai tur ir nauda?" viņš jautāja.

Konors apstiprinoši pamāja ar galvu.

"Vai daudz?"

Konors vilcinājās ar atbildi. Viņam nebija ne vismazākā prieka sadalīt savu laupījumu starp visiem bandas locekļiem. Tomēr tagad, kur viņi jau zināja par meitenes nolaupīšanu, būtu neprāts mēģināt ko noslēpt. Konors zināja, ka neviens no biedriem nepiedotu tam nodevības. Tamdēļ atklātība pašreizējos apstākļos varēja būt vienīgais pareizais ceļš.

"Man nāksies diezgan grūti ieskaidrot jums iemeslus, kuru dēļ esmu licis atvest šo meiteni," viņš iesāka. "Lieta tā, ka šī skuķe ir vērta veselu miljonu."

Viņš zināja, ka biedri tam ticēs uz vārda. Viena no šīs kategorijas noziedznieku dīvainībām ir tā, ka viņi, kas raduši dzīvot vienīgi no krāpšanas, zagšanas un laupīšanas, nekad neatļausies ķerties pie šiem līdzekļiem sadzīvē ar saviem amata biedriem; un ja kāds ko mēģinātu kādreiz darīt, tad atmaskošanas gadījumā tādam alga jau iepriekš nolemta un zināma.

Visi klātesošie mierīgi sēdēja savās vietās. Vienīgi nopietnās sejas un mantkarē degošie skati liecināja par to interesi, ar kādu biedri noklausījās Konora vārdos.

"Lieta grozās ap vecā Rīla naudu," Konors turpināja. "Par saviem varbūtējiem mantiniekiem viņš iecēlis mūs četrus: Masija vairs nav, tātad esam atlikuši vairs tikai trīs."

Nebija vajadzīgi nekādi paskaidrojumi, kas ir Rīls vai kas Masijs. Vēl pirms nedēļas .Masijs bija sēdējis šajā istabā un apspriedies ar Konoru par Rīla naudu; viņš bija, tā sakot, bandas godabiedrs.

Konors bija cerējis, ka ar šo īso paskaidrojumu viņa biedri apmierināsies, bet, redzot viņu nepacietīgās sejas un ziņkārē kvēlošos skatus, viņam neatlika citas izejas, kā turpināt savu stāstu, ko viņš ar smagu sirdi arī darīja:

"Visa nāuda ieslēgta vienā seifa. Nemaz nesavelc tādu seju, Tonij, jo tikpat viegli tu varētu aplaupīt Anglijas banku, kā izdabūt naudu no šī seifa. Visu savu skaidro naudu — vienu un trīsceturtdaļmiljona mārciņu — viņš iemainījis solīdās naudaszīmēs un zeltā. To visu viņš ievietojis tajā nolādētā seifa un ieslēdzis. Un šī saifa atslēgu viņš atstājis savā testamentā."

Konors bija viens no tiem cilvēkiem, kam runāšana neveicās. Katrs vārds tikai lēnām un vilcinādamies nāca viņam par lūpām, it kā stāstītājam būtu žēl šķirties no sava noslēpuma.

"Un seifa atslēga ir šeit," viņš ar uzsvaru sacīja, iebāzdams pirkstus vestes kabatā.

Visi sapulcējušies sastinga ziņkārās gaidās, kuras pārvērtās vispārējā mulsumā, kad Konors izvilka no kabatas tikai mazu, jau krietni saburzītu papīra strēmelīti.

"Seifa atslēga ir vecā Rīla paša izgudrojums, un t,as nav atverams nekā citādi, kā vienīgi ar šo." Viņš pavicināja gaisā papīrīti un apklusa.

"Nu, un kamdēļ tad tu neatslēdz to seifu?" Bats nepacietīgi jautāja. "Un kāds visam tam sakars ar šo meiteni?"

"Arī viņai ir tāda pati atslēga, jeb viņa to saņems varbūt rīt. Un Džimam…"

Viņu pārtrauca skaļi smiekli. Kurts Goile, kurš līdz šim bija vērīgi sekojis Konora stāstam, pie Džima vārda sāka ļauni smieties.

'Tā, tā, tad arī lordam Džimam ir daļa gar šo lietu? Nu tad es gādāšu, lai Džims šajā spēlē nepiedalās!" Viņš uzlēca kājās un izslējās visā augumā, tad turpināja: "Un, ja gribat zināt, kamdēļ, tad tūliņ dabūsiet to dzirdēt. Pēc manām domām, Džims ceļ degunu pārāk augstu. Bez tam viņš draudzējas ar policiju. Ja mēs ņemam to lietu savās rokās, tad Džimam tur nav ko meklēt."

No visām pusēm atskanēja piekrišanas saucieni.

Konora smadzenes drudžaini strādāja. Arī bez Džima viņš tīri labi varētu galā tikt, turpretim bandas palīdzību tas nekādā ziņā nedrīkstēja_noraidīt. Džimu viņš lāgā neieredzēja un baidījās no tā. Turklāt Džims bija viņa bīstamākais konkurents sacensībā dēļ Rīla miljoniem. Masijs jau bija izstājies no mantinieku skaita, un ja nu izdototos vēl dabūt pie malas arī Džimu, tad vienīgā sāncense vēl atliktu Kenta jaunkundze, kura pašreiz bija pilnīgi Konora varā.

Goiles piezīme bija atraisījusi sapulces dalībniekiem mēles; tomēr neviena balss nepacēlās Džimam par labu. Kad troksnis pamazām bija norimis, Konors no jauna sāka runāt, stāstīdams par vecā Rīla testamentu un dīvaino mīklu, no kuras atrisinājuma atkarājās viņu visu nākotnes nodrošināšana.

"Un ar to šīs meitenes liktenis ir izšķirts," viņš turpināja. "Viņa mums pārāk bīstama, lai to atlaistu brīvē. Spēle iet par diviem miljoniem, un tā ir pārāk liela summa, lai ar to riskētu. Viņai jāpaliek šeit, kamēr būsim atraduši īsto vārdu, ja negribam nolūkoties, kā tā paņem šo naudu mums no deguna priekšas."

"Un Džims?" Goile iejautājās.

Konors nervozi knibinājās ap savu svārku pogu. Viņš zināja, kāds ir pārējo biedru lēmums šajā lietā, jo Džimu neviens neieredzēja, un nebija neviena, kas ņemtos to aizstāvēt. Džims "strādāja" pats uz savu roku, nedalīdamies ar pārējiem bandas locekļiem ne savās briesmās, ne ieguvumos. Viņa aukstais cinisms bija tiem neizprotams. Arī viņi baidījās no tā.

Konors ieklepojās.

"Varbūt, ka derētu aprunāties ar viņu…" viņš nedroši ieminējās.

Goile ar Batu ātri saskatījās.

"Uzaicini viņu šurp, lai varam vēl šovakar to lietu nokārtot," Goile vienkārši noteica.

* *

"Kur gan Konors paliek tik ilgi?" Sands nepacietīgi ieminējās.

Bija pagājušas jau trīs stundas, kopš Konors bija izgājis, lai atvestu Džimu.

"Gan jau viņš drīz atgriezīsies," Goile pārliecinoši noteica, pa kārtai uzlūkodams sapulcējušos. "Ja kāds nojums negrib piedalīties, tad tam vēl ir laiks aiziet," viņš zīmīgi piebilda. "Džims gan vairs saviem spēkiem neatstās šo namu."

Neviens pat nepakustējās, kaut katrs no klātesošiem pilnīgi saprata viņa vārdu drausmīgo nozīmi.

"Gandrīz divi miljoni — šādas summas dē] ir vērts papūlēties," Goile turpināja. Piegājis pie kāda augsta, šaura skapja, kas stāvēja līdzās kamīnam, viņš atvēra tā durvis. Skapī bija pietiekoši telpas, lai cilvēks varētu tajā stāvēt. Paviršs skats skapja iekšienē Goili pilnīgi apmierināja.

"Tur reiz kāds jau stāvēja," viņš zīmīgi sacīja, uzlūkodams Batu Sandu, "kad vajadzēja sodīt Aiku Stīnu — Aiku, kurš jau bija saņēmis policijas izmaksāto prēmiju un pašreiz gribēja nodot visu savienību."

"Kas dzīvo blakus namā?" kāds no bandas locekļiem iejautājās.

Goile iesmējās. Par to viņam nebija jāraizējas, jo kaimiņu namu bija noīrējis viņš pats. Viņš aizvēra skapja durvis.

"Ja neskaita veco Džordžu, tad tas. ir pilnīgi neapdzīvots," viņš sacīja. "Klusu!"

Kaut kur aiz plānās sienas bija dzirdama monotona murmināšana.

"Pļāpā pats ar sevi," Goile smīnēdams paskaidroja. "Mazliet jucis vecis, bet citādi priekšzīmīgs nama uzraugs, jo no viņa visas sievietes un bērni bēg jau pa gabalu. Viņš…"

Šinī acumirklī lejā noklaudzēja ārdurvis, un uz kāpnēm atskanēja divas vīriešu balsis.

Ar ļaunu izteiksmi sejā Goile pietrūkās kājās.

"Tas ir Džims!" viņš uztraukti čukstēja.

Piegājis pie sienas, kur karājās viņa mētelis, viņš izņēma no tā kabatas kādu priekšmetu. Viņš tikko vēl paguva ielēkt skapī un aizraut aiz sevis durtiņas, kad istabas durvis atvērās un pa tām ienāca Konors, kurām sekoja Džims.

Džims jau no pirmā acu uzmetiena uztvēra naidīgo noskaņojumu un nojauta draudošās briesmas. Istabā valdīja noslēpumains klusums. Dīvaina šķita ari Bata Sanda pazemīgā pieklājība, kurš tūliņ pasteidzās piebīdīt Džimam krēslu, pagriežot to tā, ka viņam iznāca sēdēt ar muguru pret skapi.

'Sēsties, Džim," viņš ar piespiestu sirsnību sacīja. "Mēs gribam pārrunāt ar tevi kādu lietu."

Džims nosēdās.

"Arī man ir kāda lieta ar jums pārrunājama," viņš mierīgi piezīmēja. "Šajā namā atrodas kāda jauna dāma, kura atvesta šurp pret savu gribu. Jums viņa jāatbrīvo."

Viņš gaidīja niknu pretošanos, bet nekas tamlīdzīgs nenotika, visi cieta klusu. Tā bija ļauna zīme, un Džims pūlējās izdibināt, kur īsti slēpjas gaidāmās briesmas. Pēkšņi viņam uzkrita, ka sapulcē trūkst vienas sejas.

"Kur tad mūsu draugs Goile, mūsu dārgais namatēvs?" viņš jautāja ar vieglu ironiju balsī.

"Viņš šodien nemaz nav atnācis," Bats pasteidzās atbildēt.

Džims uzlūkoja Konoru, kas stāvēja pie galda un darbojās ap saviem nagiem, izvairīdamies no biedra skata.

"Ak tā," Džims vienaldzīgi norūca. Viņa izlikšanās spējas bija taisni apbrīnojamas.

"Džims grib, lai mēs atlaižam to meiteni;" Konors ierunājās. "Viņš dorpā, ka šī lieta varot sagādāt inumj lielas galvas sāpes, un tādos pašos ieskatos ir arī viņa draugs, tas detektīvs."

Džims mierīgi noklausījās šajā veikli uzstādītā apsūdzībā. Mazliet samulsis, viņš ievēroja, ka pat šie Konora vardi, kas līdzinājās apvainojumam nodevībā, neatstāja uz sapulci nekāda iespaida.

"Nevis citi, bet gan es pats tā domāju, Konor," viņš sausi piezīmēja. "Meitenei vajag tikt atbrīvotai. Rīla nauda mani tāpat interesē kā tevi; bet esmu ieņēmis galvā domu, ka visai šai lietai tomēr jānorisinās pilnīgi godīgi."

"Ak, tā gan, to tu esi ieņēmis sev galvā!" Konors zobojās. Viņš nupat bija pamanījis, ka skapja durtiņas aiz Džima muguras mazliet pakustējās.

Džims sēdēja savā krēslā, sakrustojis vienu kāju pār otru. Gaišais mētelis, ko tas nākot bija nesis pārmestu pār roku, gulēja viņam uz ceļiem. Konors zināja, ka liktenīgais bridis tuvojas, un visiem spēkiem pūlējās novērst sava senākā biedra uzmanību no skapja, jo viņš tūliņ bija sapratis Goiles prombūtnes nozīmi. Savā tagadējā stāvoklī Džims bija neglābjami zudis.

"Tu esi saprātīgs puisis, Džim," Konors sacīja, un viņa balss aiz uztraukuma kļuva gandrīz kliedzoša, "un tamdēļ man nebūs tev jāsaka, ka tu tik pārāk rūpējies par to, ko mums "vajaga" darīt. Mēs gribam, lai meitene paliek šeit, un — velns lai rauj! — viņa ari paliks!"

No viņa skarbās balss un drošās izturēšanās Džims saprata, ka briesmas ir pavisam tuvu. Viņam vajadzēja grozīt savu taktiku;

par daudz viņš bija paļāvies uz Konora gļēvo dabu un pārāk maz bija rēķinājies ar "Pilsētas bandas" ieskatiem par sevi. Bet kur gan varēja slēpties draudošās briesmas? Džims palūkojās visapkārt un pēkšņi ieraudzīja kādu mēteli, kas karājās pie pretējās sienas. No pirmā acu uzmetiena viņš pazina šo apģērba gabalu: tas piederēja Goilem. Het kur gan bija palicis viņa īpašnieks? Džimam vajadzēja iemantot laiku.

"Man nav ne vismazākā nolūka izjaukt jūsu plānus," viņš vienaldzīgi sacīja, sākdams uzvilkt savus baltos ādas cimdus, it kā taisīdamies uz iešanu. "Esmu gatavs katra laikā uzklausīt jūsu domas. Tikai to man jāsaka, Konor, ka arī man ir sava daļa intereses pie šis meitenes likteņa."

Viņš domīgi lūkojās savas cimdotās rokas plaukstā, it kā vērodams smalkās ādas piekļaušanos rokai. Šajā nevainīgajā kustībā bija kaut kas tik īpatnējs, ka Konors ar skaņu lāstu pietrūkās kājās.

"Ātrāk, Goile!" viņš ierēcās.

Bet Džims jau bija uzlēcis no krēsla un ar visu sava ķermeņa sparu atspiedies ar muguru pret skapja durvīm. Rokā viņam pamirdzēja kāds ierocis, kas ļoti atgādināja revolveri.

Ar vienu vienīgu rokas mājienu viņš apturēja satrakotos bandas locekļus, kas bija gatavi mesties tam visu un to saplosīt.

"Neslapstieties viens aiz otra, lai varu jūs visus redzēt," viņš, mierīgi smaidīdams, pavēlēja. "Gribu zināt jūsu nodomus. Taisies, ka tieci, tālāk nost no sava mēteļa, Bat, citādi izurbšu tavai galvai caurumu!"

"Jūs brīnāties, ka es uzminēju to lietu ar skapi?" viņš zobodamies jautāja un pacēla cimdā ietērpto roku, kuras plaukstā bija ievietots mazs spogulītis. Konors tikai tagad atcerējās šo triku, kādu blēži bieži vien mēdz izmantot.

"Un nu, mani kungi," Džims smiedamies turpināja, "jums tomēr nāksies izpildīt manu prasibu. Konor, vai tu nenovestu mani pie tās dāmas, kuru tu šodien atvilināji šurp?"

Konors acumirkli vilcinājās. Bet tad, pārmijis ātru skatu ar Batu, viņš sabozies atstāja istabu.

Džims nerunāja ne vārda, kamēr nebija atgriezies Konors, kuram sekoja Ketlīna Kenta. Redzēdams, ka meitene tikko vairs turas kājās, Džims pamāja vienam no bandas locekļiem, kurš pasniedza tai krēslu. Meitenes skats tūliņ uztvēra eleganti ģērbto jaunekli ar mazo bārdiņu, un viņas dvēselē pamodās vāja cerība. Redzot viņa ieņemto stāvokli un pamanot tā rokā ieroci, jaunava saprata, ka vienīgi viņš var tai palīdzēt.

"Kenta jaunkundze?" Džims laipni jautāja.

Viņa klusēdama pamāja ar galvu. Pēdējo stundu pārdzīvojumi to bija tiktāl novājinājuši, ka viņa sajutās tuvu ģībonim.

"'Es pavadišu jūs atpakaļ uz mājām," Džims turpināja, bet nenocietās, lai nopazobotos par sevi un saviem biedriem: "Man šķiet, ka jūs neprotat cienīt to sevišķo godu, kāds jums paradīts. Domāju, ka katru dienu jums vis nebūs gadījums skatīt vienkopus tik daudz mūsu aroda slavenākos priekšstāvjus. Bet atļaujiet, Kenta jaunkundze," viņš piebilda, pa kārtai norādīdams ar roku uz saviem biedriem, "ka stādu tos jums priekšā: Bats Sands — viens no visnelietīgākiem zagļiem, ja vēl ne kas vairāk; Džordžs Kolrejs — naudas viltotājs un vissmalkākais blēdis; Viniss, kurš nodarbojas ar visneģēlīgāko naudas iegūšanas veidu — izspiešanu. Un šeit," viņš piebilda, atkāpdamies no skapja durvīm, "šī ir viskrāšņākā pērle mūsu kolekcijā. Šis mans draugs ir ļoti kautrs, un tamdēļ tas tik rūpīgi noslēpies." Pavērsies pret skapi, viņš iesaucās: "Nāc ārā, Goile!"

Neviens neatbildēja. Džims griezās pie viena no bandītiem.

"Atver durvis!" viņš tam pavēlēja.

Uzmanīgi pielīdis pie skapja durtiņām, tas ātri atrāva tās vaļā.

"Nāc ārā, Goile," viņš norūca; bet tad, ielūkojies skapja iekšienē, viņš pārsteigts atkāpās un izbrīnā iesaucās: "Bet… bet tur jau neviena nav!"

Ar vienu lēcienu Džims bija pie skapja. Pietika pavirša skata, lai pārliecinātos, ka bandas loceklis teicis taisnību. Bet tad…

Džims bija aizmirsis, ka starp viņa biedriem netrūkst atjautīgu cilvēku, kas prot ātri apsvērt un droši rīkoties. Bats Sands redzēja, ka Džima uzmanība uz acumirkli bija novērsta no viņa un roka ar ieroci noslīdējusi lejup. Domāt un darīt — tas Batam bija viens un tas pats.

Džims vēl pēdējā acumirklī novērsās no skapja, lai izvairītos no dunča, kas pazibēja tam acu priekšā. Viņš nepaguva atjēgties, kad istaba ietinās galīgā tumsā: kāds no klātesošiem bija uzsviedis lampai savus virssvārkus.

Pastiepis roku, Džims tumsā satvēra meitenes elkoni.

"Lieniet skapī," viņš iečukstēja tai ausī, vilkdams viņu pie šaurās paslēptuves, no kuras Goile tik noslēpumainā kārtā bija pazudis.

Ar vienu roku balstīdamies pret skapja durvīm, viņš ar otru, kurā arvien vēl turēja revolveri, taustījās apkārt, lai pretinieki to nepārsteigtu. No grīdas dēļu čīkstēšanas viņš noprata, ka tie platā lokā tuvojās viņam. Bez vismazākā trokšņa viņš nogulas skapja priekšā uz grīdas, pārliecināts, ka sitieni tiks raidīti tanī augstumā, kur vajadzētu atrasties viņa galvai. Viņš nebija maldījies: kāds spieķis nosvilpa gaisā, un nākošā mirklī salūza gabalos, atsizdamies pret sienu.

Džima stāvoklis bija neapskaužams. Šaušana tumsā varēja to padarīt tikai vēl ļaunāku, jo viņam bija papilnam iemeslu baidīties no policijis iejaukšanās. Viņš nolēma neķerties pie ieroča vismaz tik ilgi, kamēr vēl meitenei skapī nedraudēja briesmas.

Viens no bandītiem, tumsā taustīdamies, nejauši pieskārās ai' kāju zemē gulošam Džimam, bet tanī pašā acumirklī, dabūjis spēcīgu sitienu vēderā, saļima tam līdzās.

Tanī acumirklī Džims izdzirda aiz skapja duivīm meitenes pārsteigto iesaukšanos, un tūliņ pēc tam kādu balsi, kas lika viņa sirdij straujāk pukstēt:

"Būs jau labi, būs jau labi!"

Džims pazina tikai vienu cilvēku, kurš vai katra teikuma galā mēdza lietot šos vārdus. Džims juta, ka visas briesmas nu ir garām.

"Nāciet šurp, Kenta jaunkundze," pazīstamā balss aiz skapja durvīm turpināja. "Uzmanieties, te ir pakāpiens. No šī vīra uz grīdas jums nav ko bīties: tas ir sasiets un saslēgts — viņš ir gluži nekaitīgs."

Džims klusu pasmaidīja. Eņģeļa noslēpumainā viszināšana par "Pilsētas bandas" nodomiem un Konora mantkārīgajām cerībām, kā arī Goiles neizprotamā nozušana — viss tagad noskaidrojās. Tikai tagad viņš saprata, ka "neapdzīvotais" blakusnams nebūt tik neapdzīvots nebija un ka no turienes bija ierīkota slepena eja "Pilsētas bandas" miteklī, izmantojot šim nolūkam tukšā skapja dibensienu.

Pēkšņi istabu apspīdēja spilgtas gaismas stars, un kāda maiga balss sacīja:

"Kungi, varat izvēlēties, kurn ceļu vien gribat: vai nu pa priekšdumm, kur jūs sagaida mans draugs inspektors Koljē ar prāvu skaitu savu ļaužu, vai arī pa sētas durvīm, aiz kurām seržants Mertls ar septiņiem civilā ģērbtiem vīriem ilgot ilgojas pēc jums."

Bats pirmais pazina šo balsi.

"Eņģelis!" viņš pārsteigts iesaucās.

Skapī, no kura plūda spilgtās gaismas stars, atskanēja jautri smiekli.

"Nu, ko jūs teiksiet, vai tas nav lielisks loms?" Eņģelis iesaucās.

"Tas tiešām ir pamatīgs ķēriens," Bats godīgi atzina.

5 Kriptogramma

Spidinga kungs palūkojās pulkstenī. Viņš stāvēja pie masīvā postamenta pakājes plašajā seifa zālē, kuru apgaismoja simtiem spuldzīšu, kas kvēloja milzīgā kroņlukturī pie kupolveidīgajiem griestiem. Atskaitot divpadsmit krēslus, kas bija puslokā nostādīti postamenta priekšā, zālē nebija nekādu mēbeļu.

Spidinga kungs nepacietīgi staigāja uz priekšu un atpakaļ, un viņa vārdi atbalsojās tukšajā telpā ka pērkona grāvieni kalnu aizās.

"Mums jāpagaida vēl tikai jaunā dāma," viņš sacīja, atkal izvilkdams pulksteni.

Šos vārdus viņš teica, griezdamies pie abiem vīriešiem, kas sēdēja pēdējos krēslos, katrs savā rindas galā. Viens no tiem bija Džims, kurš sēdēja nekustēdamies, dziļās domās nogrimis; otrs bija Konors, kurš izskatījās samulsis un saLriekts. Mazliet atstatāk stāvēja divi amatnieki, ko varēja spriest no viņu apģērba, kā arī no maisa ar darba lietām un nelielas muldiņas ar smiltīm, kas bija nolikti tiem līdzās zemē. Pie durvīm sardzē stāvēja kārtībnieks, kūra krūtis no vietas bija noklātas spožām goda zīmēm.

Vestibilā atskanēja soļi, un nākošā ac umirklī zālē ienāca Ketlīna

Kenta, kuru pavadīja Eņģelis. Sasveicinādamies ar jauno dāmu, Spidinga kungs uzmeta detektīvam jautājošu skatu.

"Angela kungs bija tik laipns'un apsolīja mani pavadīt," meitene paskaidroja; bet tad, ieraudzījusi Konoru, viņa neviļus nodrebēja un piebilda: "Un, ja vajadzētu, arī aizstāvēt."

"Ceru, ka tas nebūs vajadzīgs," advokāts klusā balsī piezīmēja, nosēdinādams viņu kādā krēslā; tad viņš pagriezās pret kārtībnieku un deva tam kādu zīmi.

"Kas šeit īsti notiks?" Ketlīna jautāja, noliekdamās pie sava pavadoņa.

Eņģelis atkratīja galvu.

"Man ir tikai vāja nojauta par to," viņš atbildēja.

Viņu kluso sarunu pārtrauca soļu troksnis, kas atskanēja aiz durvīm, un pa tām ienāca baltās drēbēs tērpies garīdznieks. Viņam sekoja viscaur melnā ģērbies cilvēks, kas nesa uz spilvena nelielu zelta šķirstiņu. Klusumā atbalsodamies, ieskanējās garīdznieka svinīgie vārdi:

"Es esmu augšāmcelšanās un dzīve, — saka tas Kungs, — kas man tic, tas nekad nemirs!"

Nonāc is pie tērauda kāpnēm, garīdznieks uzsāka psalmu, kas tik labi bija pieskaņots vecā Rīla izvadīšanai:

"Dievs, esi man žēlīgs savā lielajā žēlastībā un nepiemeklē man manus grēkus savā neizsmeļamā lēnprātībā… Piedod man manus pārkāpumus un šķīstī mani no maniem grēkiem… Jo redzi, es esmu grēkos dzimis… Atpestī mani no grēkiem, ak Kungs…"

Milzīgā pīlāra vidū, augstu no grīdas, cietajā granītā bija redzama neliela sprauga, kas jau iepriekš bija tur izkalta. Kad zelta šķirstiņš bija ievietots nišā, viens no strādniekiem aizlika tam priekšā rūpīgi aptēstu un noslīpētu granīta bluķīti.

"Visuvarenajam Dievam savā neizsmeļamā žēlastībā labpaticis pieņemt mūsu mirušā brāļa dvēseli…"

Mūrnieku lāpstiņas, griezīgi čirkstēdamas, slīdēja gar granīta sienu, aizpildot spraugu ar cementu. Akmenī, kas uz mūžu paslēpa aiz sevis vecā Rīla pelnus, bija iekalti šādi vārdi:

"Pulvis Cinis

et Nihil."

Kad strādnieki bija aizgājuši un Spidings pie durvīm atsveicinājās no garīdznieka, Eņģelis piegāja pie Džima, kurš ar ironisku smīnu nolūkojās uz to vietu postamentā, kur nupat bija iemūrēts šķirstiņš ar Rīla pelniem.

"Latīn i ski?" E ņge I i s j a utāj a.

"Pārsteidzoši, vai ne?" Džims mierīgi atbildēja. "Jums jāzina, ka Rīls savā mūžā ir daudz ko redzējis. Daudz ceļojot, cilvēks attīsta savas zināšanas." Viņš pamāja ar galvu uz akmenī iekalto epitafu. "Šo iedomu viņš piesavinājies Toledas domā; vai esat tur bijis? Kāda viltus.karaļa Portokarero kapakmenī tur iekalti vārdi: "Hic jacet pulvis cinis et nihil." Es būtu varējis viņam tos pārtulkot. Viņš, nabags, gluži neapzinīgi izvēlējies šo uzrakstu. Nupat es sēdēju un domāju, vai gan šis "pulvis cinis et nihil" vairs kādreiz atdzims.

Pavadījis priesteri, Spidings pašreiz atgriezās pie mazās sabiedrības. Kārtībnieks bija aizgājis savā istabiņā, kas atradās līdzās vestibilam. Spidings turēja rokā žūksni papīru. Nosēdies ar muguru pret postamentu, viņš bez kāda ievada ķērās pie lietas.

"Šis ir mirušā Džemsa Riana Rīla testaments," viņš iesāka. "Šī dokumenta saturs ir zināms jau visiem klātesošiem, atskaitot Kenta jaunkundzi." Viņa turpmākie vārdi pieradīja, ka šim advokātam piemīt arī savsl patnējs humors: "Pirms nedēļas manā birojā izdarita ļoti veikla ielaušanās: uzlauzts naudas skapis, atmūķēta kāda tērauda kaste un rupigi pārbaudīts tās saturs. Par godu maniem apmeklētājiem" — viņš palocījās vispirms pret Konoru, tad pret Džimu — "man jāatzīst, ka nekas nav ne paņemts, ne sajaukts. Visi apstākļi norāda, ka ielaušanās izdarīta vienīgi šī testamenta dēļ."

Džims pat acu nepamirkšķināja, noklausoties advokāta vārdos, kuri bija pietiekoši skaidri, lai ikviens saprastu to saturu. Viņš mierīgi izturēja jaunās meitenes skatu, kura cieši vērās viņā.

"Turpiniet," viņšīsi sacīja, kad Spidings apklusa, itkā gaidīdams kādus atspēkojumus. Viņš bija ļoti mierā ar advokāta vārdiem, jo tagad viņš noteikti zināja, kas bija šis iebrucējs.

"Norakstot šī testamenta saturu, mans nelūgtais apmeklētājs netaisnā ceļā ieguvis zināmu priekšrocību attiecībā pret citiem mantiniekiem." Viņš atlocīja papīra loksni. "Vispirms nolasīšu jums testamenta pilnīgo saturu un tad sniegšu tuvākus paskaidrojumus tiem nojums, kam tādi būtu vajadzīgi."

P :

Ketlīna Kenta uzmanīgi klausījās. Nelūkojoties uz daudziem neskaidriem juridiskiem izteicieniem, viņa drīz vien noprata, ka šis testaments ir kas sevišķs, neparasts. Tur bija uzskaitīti nami un muižas, lauku īpašumi un obligācijas, "un visa mana kustama un nekustama manta, kas vien man pieder…" Viņa saprata, ka viss tas kādam tiek novēlēts, bet nevarēja aptvert — kam īsti. Reizi viņai likās, ka domāta taisni viņa, jo Spidings lasīja: "…Fransam Koridonam Kenta kungam vai viņa mantiniekiem…", bet tad atkal iznāca, it kā visu šo milzīgo mantu vajadzētu iegūt "Džemsam Kavendijam Stennerdam, Lielbritānijas apvienotās karaļvalsts baronetam"; bet brītiņu vēlāk viņai šķita, ka par mantinieku tiek iecelts "Patriks Džordžs Konors". Testamentā vēl bija runa par kādu mīklu un kādu lielu seifu.

Beidzot Spidings bija galā. Bctatzīmēs par dokumentā pielaisto kļūdu izlabojumu bija kāds ērkšķis, kas lika Konoram tumši pietvīkt, bet Džima sejā izvilināja tikai vieglu smaidu.

Advokāts lasīja:

"Parakstīts no augšminētā Džemsa RianaRīlakā viņa testaments un pēdējā griba (vārdu "zaglim" pirms "Džemsam Kavendijam Stennerdam, Lielbritānijas apvienotās karaļvalsts baronetam", un vārdu "zaglis"pirms "Patriks Džordžs Konors" skaitīt kā nostrīpotus) šādu liecinieku klātbūtnē…"

Salocījis un noglabājis dokumentu, advokāts izņēma no kādas aploksnes četras papīra lapiņas.

"Jums, mani kungi, viss jau zināms," viņš sacīja un, nenogaidījis viņu iebildumus, pievērsās meitenei: "Turpretim jums, Kenta jaunkundze, nran šķiet, šis testaments vēl nav pilnīgi saprotams. Tamdēļ gribu to dažos vārdos paskaidrot. Mans mirušais klients bija kāda spoļu nama īpašnieks, kur tas arī savāca savu milzīgo mantu. Un visu savu bagātību viņš tagad, pēc savas nāves, novēl kā prēmiju konkursā, kura dalībnieki esat jūs, kas esat šodien šurp aicināti. Klaji sakot, sacensība notiek starp tiem, kas pazaudējuši savu mantu Rīla spēļu ellē — vai viņu mantiniekiem —, un tiem, kas Rīlam palīdzējuši iegūt viņu naudu."

Viņš runāja mierīgi, nekā neuzsvērdams, bet viņa vārdos bija kaut kas, kas lika Konoram sarauties un nodurt acis.

"Jūsu tēvs, Kenta jaunkundze,"Spidings turpināja, "bija viens no šiem upuriem. Tas,notika jau sen atpakaļ —jūs tad. jādomā, vēl apmeklējāt skolu —, kad viņš pēkšņi pazaudēja savu bagātību."

Jaunās dāmas seja pietvīka.

"Tātad tur aizgājuši visi viņa īpašumi," viņa klusu piezīmēja, it kā sarunādamās pati ar sevi.

"Jā, gan," advokāts nopietni apliecināja. "Jūsu tēva īpašumi bija viena no tām trim lielākajām bagātībām, kas pazuda Rīla naudas skapī. Abi pārējie upuri jau sen miruši, neatstādami nekādu piederīgu. Tātadjūs esat vienīgā priekšstāve noupuru puses. Turpretim šieabi kungi ir… nu, teiksim — pretējās puses pārstāvji. Šinī seifa," viņš norādīja uz tērauda durtiņām, kas bija redzamas masīvās kolonnas vidū — "glabājas visa Rīla manta. Šis seifs ir mana klienta paša izgudrojums. Tanī vietā, kur vajadzētu būt atslēgai, atrodas sešas grozāmas ripiņas, uz kurām atzīmēti visi alfabēta burti. Ripiņas iekārtotas tā, ka tās pastāvīgi gulstas vienā otrā. Viņu mehānismu savieno tērauda rādītājs. Lai seifu atvērtu, vajag atrast kādu zināmu sešburtu vārdu, pagriežot rādītāju, iedarbināt ripiņas. Jāpiezīmē, ka seifa atvēršanai nepieciešami atrast taisni to pašu vārdu, ar kuru tas ticis noslēgts."

Viņš apklusa un noslaucīja sviedrus, tad turpināja:

"Jūsu uzdevums nu ir — atrast šo vārdu. Rīls ļoti mīlēja dažādu» akrostihus un mīklas, kā arī visādus jaunizgudrojumus. Viņš sastādījis un atstājis man kādu mīklu; viņas atrisinājums ir t aisni tas vārds, ar kura palīdzību var atslēgt seifu. Un tas nojums, kurš pirmais pratīs šo uzdevumu atrisināt, būs visas Rīla atstātās mantas pilntiesīgs īpašnieks."

Viņš pasniedza pa papīra lapiņai vispirms Ketlīnai, tad arī Džimam un Konoram. Jaunā meitene drebošiem pirkstiem saņēma papīrīti ar dzejā uzrakstītu mīklu, no kuras atrisinājuma atkarājās neaptveramās bagātības iegūšana. Viņa saprata, ka daļu no šīs mantas sastāda viņas tēva senākie īpašumi, ko tas bija pazaudējis Rīla spēļu ellē.

Uzmanīgi, it ka baiļodamās izlaist vai nesaprast kādu vārdu, no kura varētu atkarāties viss, viņa lēnām lasīja:

"Ja mīklas atminētājs pirmais būsi,

Tad seifā slēpto bagātību gūsi.

Nav mājās drošības, ja durvis vaļā stāv,

Ja stipra bulta tās pret zagļiem neaizstāv.

Lai košums tavā namā valdītu,

Tad lapas zaļas tevim plūkt es ieteiktu;

Tās atrast nebūs grūti upes grīvā kādā.

Un mājās nācis, trauciņu tad gādā,

Kur lapas ievietot; tik aizmirst, nedrīksti,

Ka traukā jāielej ir arī ūdens.

Šīs mīklas izcelšanos meklēt vari grāmatā,

Kas mūsu garu augšup pacilā."

Jo ilgāk viņa lasīja šo mīklu, jo vairāk tai šķita, ka viņas atrisinājums kļūst tai tālāks un nesasniedzamāks.

"Es te nekā nesaprotu!" viņa beidzot iesaucās, griezdamās pie Eņģeļa.

"Neraugoties uz manu cienību pret mirušo, man tomēr jāatzīst, ka tā ir tīra nejēdzība," advokāts atklāti piekrita, "un tomēr no viņas atrisinājuma atkarājas visas milzīgās bagātības iegūšana."

Viņš ievēroja, ka ne Džims, ne arī Konors pat nepalūkojās savās zīmītēs.

Ketlīna galīgi satriekta sēdēja savā krēslā.

"Nekad, it nekad man neizdosies to atrisināt!" viņa izmisusi iesaucās.

Eņģelis uzmanīgi paņēma papiriti viņai no pirkstiem.

"Nepūlieties ap to tagad," viņš laipni sacīja. "Laika jums pārpilnam. Neticu, vai jūsu līdzmantinieki ko ieguvuši caur to, ka tie jau iepriekš papūlējušies uzzināt uzdevuma saturu. Arī man šīs mīklas noraksts ir jau kopš astoņām dienām, un tomēr nespēju vēl to izprast."

"Jums?" jaunava iesaucās, un viņas acis izbrīnā iepletās.

Eņģeļa paskaidrojumu pārtraucakāds negaidīts starpgadījums.

Džims ar Konoru arvien vēl sēdēja savās agrākajās vietās, katrs savā krēslu rindas galā, un likās iegrimuši dziļas pārdomās. Pēkšņi Džims piecēlās un, piegājis pie sava biedra, iečukstēja tam ko ausī. Eņģelis, kurš visu laiku nenolaida no viņiem acu, ievēroja, ka Konora sejā vispirms atspoguļojās neticīgs pārsteigums, bet tad tā dusmās nobāla. Viņš pietrūkās kājās, ar vienu roku atbalstīdamies prot krēsla atzveltni.

"Ko?" viņšierēcās. "Atteiktiesno tiesībām uz tik milzīgu bagātību? To tik es gribētu redzēt!.."

Džims neuz traucās. Satvēris Konora roku, viņš novilka to atpakaļ sēdeklī, turpinādams to čukstošā balsī par kaut ko pārliecināt.

"Nenāk ne prātā!" Konors kliedza. "Vai tiešām tu iedomājies, ka es tīšu prātu nometīšu zemē tādu bagātību?…"

Džims atlaida viņa roku un nicīgi paraustīja plecus. Tad viņš piegāja pie Ketlinas.

"Kenta jaunkundze," viņš vilcinādamies iesāka, "man nenākas viegli pateikt jums to, ko gribu sacīt. Tomēr uzskatu par savu pienākumu apliecināt, ka, pēc manām domām, tiesības uz Rīla mantojumu pieder vienīgi jums. Es no savas puses pilnīgi atsakos no šīin tiesībām un apsolos pielikt visas pūles, lai palīdzētu jums atrisināt mīklu un iegūt seifa atslēgu."

Jaunava neatbildēja ne vārda. Viņas lūpas bija cieši sakniebtas, un acīs tai dzirkstīja naidīga uguntiņa.

Brītiņu veltīgi nogaidījis, Džims klusēdams palocījās viņai un devās uz durvīm.

"Palieciet!"

Tā bija Ketlinas balss. Džims atgriezās.

"Ja esmu pareizi sapratusi," viņa sacīja, "tad jūs esat viens no tiem cilvēkiem, kas izpostīja manu tēvu?"

Džims mierīgi lūkojās viņai ac is.

"Jā," viņš vienkārši teica.

"Viens no tiem cilvēkiem, kuriem'es varu pateikties par gadiem ilgām ciešanām un nabadzību," viņa turpināja. "Redzot, kā tēvs cieta un mocījās, apzinoties, ka viņa sieva un meita paliek bez apgādības; raudot pie viņa nāves gultas un kapa — man nenāca prātā, ka dzīvē reiz satikšos ar kādu no tiem cilvēkiem, kas viņu pazudināja!"

Džims arvien vēl stāvēja nekustēdamies, nenovērsdams skata no viņas sejas, un mierīgi noklausījās rūgto apvainojumu.

"Kā no testamenta redzams, jūs esat cilvēks no tām pašām aprindām, pie kurām piederēja arī mans tēvs; neraugoties uz to, jūs tomēr nekautrējāties izmantot viņa vieglprātību un uzticību, lai iegrūstu to galīgā postā!"

Džims klusēja, un jaunavas balss kļuva arvien skarbāka, kad tā turpināja: •

"Pirms dažām dienām jūs mani izglābāt no to ļaužu rokām, kurus jūs ar augstprātīgu nicināšanu atestējāt kā zagļus un izspiedējus. Līdz pat savai nāvei es nožēlošu, ka tas, kurš izdarīja man šo pakalpojumu, bijāt jūs… jūs… jūs!…" Viņai aizrāvās balss, un bezgala nicinošs rokas mājiens papildināja tās vārdus. "Ja tie citi bija zagļi, kasgan tādā gadījumā esat jūs? Krāpnieks, lētticīgu ļaužu piegādātājs, spēļu ellēm! Cilvēks, kurš dzīvo no savu līdzcilvēku vājību izmantošanas!"

Viņa pavērsās pret Konoru.

"Ja šiscilvēksbūtu piedāvājis man savu palīdzību — es varbūt to pieņemtu. Ja viņš būtu atteicies no savām tiesībām uz mantojumu — viņa godprātība varbūt mani aizkustinātu. Bet no jums — no cilvēka, kam caur viņa stāvokli un izglītību dotas tik plašas iespējamības un kurš tās izmanto tādu ļaužu izmantošanai un pazudināšanai, kāds bija mans tēvs— nojums es šādu piedāvājumu uzskatu par apvainojumu!"

Džima seja bija kļuvusi nāves bāla; tomēr viņš nekustējās no vietas, vienīgi acis tam drudžaini kvēloja, un roka, kas nervozi burzīja mazo bārdiņu, redzami drebēja.

Visi ši vakara pārdzīvojumi un uztraukumi bija galīgi novājinājuši Ketlinas spēkus. Viņa jutās nogurusi un satriekta.

"Vai pavadīsiet mani, Angela kungs?" viņa gurdā balsī jautāja.

Viņa pamāja advokātam argalvu un, neievērodama abus pārējos vīriešus, devās uz izeju.

Džims jau bija pilnīgi atguvis pašsavaldīšanos.

"Es negribu mēģināt attaisnoties, Kenta jaunkundze," viņš ierunājās savā mierīgā balsī. "Par savu dzīvi un saviem darbiem es nedomāju atbildēt nevienam. Jusu lāsti nespēj padarīt manu dzīvi ne vieglāku, ne ari smagāku. Varbūt jūsu svētība to būtu panākusi drīzāk."

Ar rokas mājienu viņš lūdza to apstāties, jo Ketlīna jau tuvojas durvīm.

"Esmu labi pārdomājis jusu vārdus," viņš turpināja. "Jūtos nevainīgs pie jusu tēva nelaimes vienīgi tanī ziņā, ka neesmu mēģinājis viņu no spēles atturēt, jo pierunājis un spēlē ievilinājis es to neesmu nekad."

Kā likās, viņam ienāc aprātā kāda atmiņa, jo sejā tam atplaiksnija viegls smaids.

"Man pat ir zināms iemesls justies pilnīgi nevainīgam attiecībā pret jūsu tēvu, jo atceros, ka tiešām tiku viņu brīdinājis no spēles, paskaidrodams tam Rīla elektriskā ruletes galda blēdīgo ierīci. Es nupat teicu, ka negribu taisnoties, bet 11u tieši iznāk tā, it ka es stāvētu jūsu priekšā un asarām acīs lūgtos: lūdzu, es tas tiešām nebiju!" Viņš skarbi iesmējās, tad negaidot nobeidza: "Negribu jūs ilgāk aizturēt."

Ketlīna brīdi kavējās, it kā meklēdama atbildi, bet tad ka vilcinādamās izgāja. Kad viņas un Eņģeļa soļi bija vestibilā apklusuši, Spidinga kungs, kurš visu laiku bija klusēdams sekojis sarunām, pievērsās Džimam.

"Nu, ser Džems…" viņš iesāka, bet tūliņ apklusa, jo Džims lādēdamies strauji pietrūkās kājās. Viņa sejā atspoguļojās dziļas sāpes.

"Džims!" viņš iesaucās. "Mans vārds ir Džims, un lūdzu to neaizmirst!"

Advokāts bija pārsteigts par negaidīto iespaidu, kādu šī uzruna bija atstājusi uz Džimu; tomēr viņš pasteidzās izlabot savu kļūdu.

"Lūdzu piedošanu," viņš ātri sacīja. "Es tikai gribēju teikt…"

Het Džims vairs neklausījās viņā. Viņš pagriezās pret Konoru.

"Ar tevi man vēl runājams kāds vārds." viņš sacīja.

Viņa balss bija atguvusi savu parasto izteiksmi, bet tajā skanēja kas draudošs.

"Tovakar, kad tika apcietināta "Pilsētas banda", es pierunāju Eņģeli ļaut tev aiziet, cerēdams, ka tu pildīsi savu solījumu un atteiksies no Rīla mantojuma par labu Kenta jaunkundzei, ja viņai izdosies atrast mīklas atrisinājumu. Pavisam biju piemirsis, ka tāds cilvēks kā tu ne par ko nebūtu spējīgs atteikties no zelta, lai kādā ceļā t.as būtu iegūstams. Tu esi vislielākais nelietis, kādu jebkad esmu sastapis!"

Viņš pagājās pa zāIi uz priekšu un atpakaj, tad atkal palika stāvam sava biedra priekša.

"Konor," viņš sacīja, "tovakar tu tīkoji pēc manas dzīvības. Man gribētos atmaksāt tev ar to pašu. Bet turpini vien mierīgi meklēt to vārdu, ar kura palīdzību tev atvērsies seifa durvis. Nekautrējies līdzekļu izvēlē, kā tikt pie šī vārda — nozodz, nopērc viņu; bet zini, ka tā diena, kad būsi to ieguvis, būs pēdējā diena tavā mūžā!"

To visu viņš izrunāja tik mierīgā, vienaldzīgā balsī, ka pat advokāts, kuram ne vienu reizi vien bija gadījies sastapties ar visdažādāko veidu noziedzniekiem, juta drebuļus izskrienam caur kauliem.

Paņēmis no krēsla savu mēteli un platmali, Džims nesteigdamies izgāja no zāles.

Vestibilā, kur līdz šim bija atradies tikai viens kārtībnieks, tagad stāvēja veseli seši. Džims ievēroja, ka visi tie bija apbruņoti ar revolveriem, un novarēja nepapriecāties par Spidinga apdomību.

"Vai naktssardze, virsseržanta kungs?" viņš jautāja sardzes piekšniekam.

"Dienas un nakts," ierēdnis atbildēja.

Džims izgāja uz ielas.

Kad Džims bija aizgājis, ari Spidings ar Konoru, kas vienīgie vēl bija palikuši plašajā zālē, piecēlās uz promiešanu. Advokāts sajuta tīri profesionālu interesi par savu pavadoni.

"Vai jums būtu vēl kādi jautājumi attiecībā uz testamentu?" viņš jautāja, kad tie bija izgājuši vestibilā.

Konors uzmeta sardzei greizu skatu un neapmierināts sarauca pieri.

"Jūs gan ne visai mums uzticaties," viņš iesmējās.

"Pat nemaz," advokāts atbildēja.

Sarkanā aploksne

Advokāts Spidings dzīvoja Klepbemā, pats sava greznaja nama "Hai-Holi-lodžā".

Viņš bija neprecējies un cienīja bridžu un madeiru. Ziņkārie kaimiņi būtu ļoti pārsteigti, ja zinātu, ka nama remonts pirmos divi gados Spidinga kungam izmaksājis vairāk par trim tūkstošiem mārciņu. Zināms bija vienīgi tas, ka advokāts sava nama izlabojumiem bija ilgāku laiku nodarbinājis veselu baru amatnieku, kas visi runāja kādā svešā, Klephemā nedzirdētā valodā un darbu izpildīšanas laikā dzīvoja barakā, kas viņu vajadzībām bija tikusi uzcelta Spidinga kunga nama dārzā.

Viens no kaimiņieni, kurš šad un tad viņu apmeklēja, pastāstīja saviem paziņām, ka arī pēc visu šo darbu pabeigšanas namā neesot redzamas nekādas arējas pārmaiņas. Viņš izteicās, ka arī pēc strādnieku aizbraukšanas nams izskatoties taisni tāds pats ka senāk. Pats Spidinga kungs pret visiem jautājumiem par nama pārbūves darbiem izturējās ļoti atturīgi, aplinkus izteikdamies par jaunu ventilācijas un centrālapkurināšanas sistēmu ierīkošanu. Veikli viņš prata iz vai rīties no viena vai otra kaimiņa apmeklējumiem, kuru ziņkāre bija sakāpināta līdz pēdējam.

Dažas dienas pēc notikuma Lombardstrīta seifa zālē Spidinga kungs vientuļi sēdēja sava nama ēdamistabā pie vakariņām.

Uz galda viņam priekšā gulēja kāda vakara avīze, kurā viņš šad un tad ielūkojās, pārlasīdams ziņojumu par "Pilsētas bandas" atbrīvošanu. Tur bija rakstīts:

"Populārā atrastās spēļu elles lietā arestētās personas šodien atbrīvotas no aresta; kā dzirdams, tas izdarīts tamdēļ, ka policijai neesot pietiekoši materiālu apsūdzības uzstādīšanai."

Advokāts neticīgi pakratīja galvu.

"Nav slikts izteiciens no Eņģeļa puses, lai glābtu policijas godu,'' viņš greizi pasmaidīja. "Es tomēr gribētu, lai mēs reiz butu tikuši vaļā no "Pilsētas bandas"."

Vēlāk viņam gan nācās šos uzskatus grozīt.

Pie durvīm tika pieklauvēts, un istabā ienāca cienīga izskata sulainis. Advokāts izlasīja pasniegto vizītkarti un,brītiņu vilcinājies, pavēlēja:

"Lūdziet ienākt."

Džims ienāca un viegli palocījās Spidinga kungam, kurš, durvīm veroties, bija piecēlies no galda. Klusēdami viņi stāvēja viens otram pretim, kamēr sulainis nebija izgājis un aizvēris durvis.

"Ar ka varu pakalpot?" advokāts jautāja, piedāvādams a p m eklē lajam krēsl u.

"Vai drīkst smēķēt?" Džims apjautājās.

Spidings pamāja ar galvu.

"Es nāku sakarā ar Rīla miljonu lietu," Džims sacīja, domīgi nolūkodamies sava papirosa dūmos.

"Man šķiet, ka es diezgan skaidri izteicos, ka visi uz šo lietu attiecīgie jautājumi var tikt nokārtoti manā birojā parastajās runasstundās," advokāts vēsi piezīmēja.

Džims piekrizdams pamāja ar galvu.

"Jūs taču piekritīsiet, Spidinga kungs," viņš mierīgi at bildēja, "ka Rīla testaments ir pietiekoši dīvains un neikdienišķs, lai viņa laimīgie vai nelaimīgie mantinieki uzdrošinātos kādu reizi atkāpties no vispārējiem noteikumiem."

Spidinga kungs nepacietīgi pamāja ar roku.

"Neg ribu iejaukties jūsu darišanāš," Džims laipnā balsī turpināja, "un neesmu arī ziņkārs, lai pūlētos izdibināt, kādā gan brīnišķā kārtā jūs esat iepazinies un sadraudzējies ar savu mirušo klientu; mani neinteresē arī tas, kādu sevišķu nopelnu vai spēju dēļ viņš uzticējis jums savas pēdējās gribas izpildīšanu un citus uzdevumus. Tomēr esmu pārliecināts, ka par tādiem niec īgiem traucējumiem kā šis, kuru sagādā jums mans vēlais apmeklējums, — jūs esat bagātīgi atalgots."

Advokāts labi saprata Džima vārdu apslēpto saturu, tomēr viņš aprobežojās vienīgi ar nevērīgu plecu paraustīšanu.

"To visu zinot," Džims no jauna iesāka,"es nekādi nevaru saprast, kamdēļ jūs, nolasot testamentu, neminējāt mums ne vārda par to, ka ir kāda atslēga, kas var noderēt pie noslēpumainās mīklas atrisināšanas."

"Par tādu atslēgu man nekas nav zināms,"advokāts ātri atbildēja.

"Ka jūs," Džims turpināja, neievērodamds viņa iebildumus, "nesacījāt mums nekā par sarkano aploksni…"

Spidings nobālis pietrūkās kājās.

"Aploksne…" viņš stomījās. "Kojūszinātpar to… kāda aploksne?"

Džims ar rokas mājienu uzaicināja viņu sēsties.

"Neuztraucieties un neizliecieties apvainots, Spidinga kungs," viņš mierīgi sacīja. "Man nenāk ne prātā apgalvoK, ka jūs kādu tumšu iemeslu dēļ būtu gribējis noslēpt no mums šo lielo pārsteigumu, kā mēdz sacīt mans draugs Eņģelis."

"Es nezinu nekādas sarkanas aploksnes," advokāts stūrgalvīgi noteica.

"Es jau domāju, ka jūs taisni tā teiksiet," Džims piezīmēja, un viņa balsī bija dzirdama viegla pašapbrīnošana.

Advokāts tikai ar pūlēm valdīja sašutumu.

"Jūs patērējat daudz laika, lai izteiktu savas domas un uzskatus par mani," viņš ironiski sacīja. "Jūs aprakstījāt manas aizdomīgās īpašības un diezgan skaidri izteicāties, ka uzskatāt mani par blēdi. Bet vai jūs nepateiktu, kāds tam visam mērķis? Varbūt naudas izspiešana?"

"Nē," Džims atbildēja, ne acu nepamirkšķinājis par šo rupjo uzbrukumu.

"Varbūtgribat no manis ko izlūgties, aizņemties vai…"

"Zagt?" Džims viņam palīdzēja.

"Vienīgais, ko varu jums teikt, ir sekojošais: beidziet — un ejiet." advokāts vairs nespēja savaldīties. "Bez tam dodu jums atļauju rit ierasties manā birojā, to pārmeklēt un iztaujāt manus darbiniekus. Esmu'mierā pat aizvest jūs uz savu banku, lai varat pārbaudīt seifa saturu. Meklējiet to sarkano aploksni, par kuru jūs runājāt, un, ja tādu atrodiet, tad varat taisīt par mani vissliktākos slēdzienus."

Džims mierīgi kūpināja savu papirosu,domīgi lūkodamiesgriestos.

"Vai runājat spāniski?" viņš pēkšņi iejautājās.

"Nē," advokāts atcirta, pūlēdamies izlikties vienaldzīgs.

"Cik žēl!" Džims nožēloja. "Spāņu valoda ir ļoti noderīga, it sevišķi Argentīnā, kuru, kā esmu dzirdējis, ļoti cienot nepatīkamās lielās iejaukti advokāti. Mana spāņu valoda vēl nav pilnīgi izkopta, un vēl nesen es vingrinājos tajā sarunās ar kādu cilvēku, kura vārds bi ja. ja nemaldos, Murello. Jūs gan laikam viņa nepazīstat?"

"Ja esat beidzis, es pazvanīšu sulaini," advokāts nepacietīgi ieminējās.

"Viņš — es domāju to spānieti — pastāstīja man kādu brīnišķu lietu," Džims neļāvās traucēties. "Viņšbija no Barselonas un teicās atbraucis šurp kopā ar dažiem saviem biedriem — amatniekiem, lai izvestu dažus pārbūves darbus kāda senjora namā Kiephemā."

Advokāta seja drīz sarka, drīz bālēja, bet Džims nelikās to ne redzam, mierīgi turpinādams savus atklājumus:

"Cik varēju saprast — manas spāņu valodas zināšanas, par nožēlošanu, nav pārāk plašas—, tad šie pārbūves darbi grozījušies ap veikli paslēptām tērauda telpām, drošiem apakšzemes seifiem, kuros ved rūpīgi maskētas durvis un asprātīgi iekārto tas kāpu es, un vēl ap daudz interesantām lietām."

Vieglprātīgais tonis no Džima balss bija galīgi izzudis, un viņa stāvs ērtajā atzveltnē bija draudoši saslējies.

"Man nav ne vismazākās vēlēšanās pārmeklēt jūsu biroju," viņš pēc īsas pauzes turpināja, "vai — pareizāk sakot—vēlreiz pārmeklēt jūsu biroju, jo esmu tur pārbaudījis visus kaktiņus un stūrīšus. Nē," viņš pasteidzās piebilst, kad advokāts gribēja to pārtraukt, "tā neveiklā ielaušanās, kuru jūs tovakar minējāt, nebija mans darbs. Varu zvērēt, ka pēc mana apmeklējuma jūs neatradāt pat ne vismazāko pēdu. Ari bankas seifa atslēgu varat, mierīgi paturēt pie sevis — man viņa vairs nav vajadzīga."

"Ko jūs gribat?" advokāts īsi jautāja.

"Gribu redzēt, kā izskatās jūsu pazemēs," Džims atbildēja, un nevarēja būt ne vismazāko šaubu, ka viņš runā visā nopietnība. "Mana galvenā vēlēšanās ir redzēt, sarkano aploksni."

Spidings domīgi sarauca pieri. Viņa acis nenovērsdamas kavējas pie Džima sejas.

"Pielaidīsim," viņš beidzot lēni sacīja, "ka viss tas būtu tā, kājās to nupat iztēlojāt: visi šie slepenie seifi, apakšzemes pagrabi un arī sarkanā aploksne. Bet kā gan jums varēja ienākt prātā vienam pašam, bez citu līdzmantinieku ziņas un piekrišanas griezties pie manis ar šādu prasību? Kamdēļ lai es dotu jums šādas priekšrocība» pret citiem?"

Džims piecēlās no sava krēsla.

"Es atzīstu tikai vienu mantinieku," viņš pārliecinoši atbildēja. "Tā ir Kenta jaunkundze. Nauda pieder vienīgi viņai, un es negribu no tas ne šiliņa. Un tikpat cieši esmu nolēmis, ka arī neviens,cits, atskaitot šo dāmu, neiedzīvosies ne šiliņā no šis naudas: ne mans draugs Konors," viņš acumirkli klusēja, lai piešķirtu nākošiem trim vārdiem lielāku iespaidu — "ne arī jūs."

"Mans kungs!" advokāts dziļi aizskarts iesaucās.

"Ne ari jūs, Spidinga kungs," Džims ar visdziļāko pārliecību balsī atkārtoja. "Mēs sapratīsim viens otru. Jūs, pēc maniem ieskatiem, esat diezgan godīgs cilvēks. Desmit vai simts tūkstošus mārciņas es uzticētu jums bez šaubīšanās. Bet divus miljonus skaidrā naudā es tomēr neuzticētu jums — un neuzticētu tos arī nevienam citam c i I vēk a m. Tā ir pā rā k 1 i ala su mma, 1 ai nei evestu c il vēku k ārd i nā ša n ā. Jo drīzāk sarkanā aploksne nokļūs Eņģeļa rokās — jo labāk mums visiem."

Spidings nervozi braucīja smakru. Acīmredzot viņam nenācās viegli izšķirties. "Gudra galva," Džims sevī nodomāja. "Acīmredzot šeit jābūt nomodā, lai neiekultos nepatikšanās." Viņš klusēdams vēroja, kā advokāta seja pamazām noskaidrojās un tajā atplaiksnīja parastais smaids. "Samierināšanās un piekāpšanās pazīme," Džims raksturoja, un nebija maldījies.

"Nu, Džima kungs," Spidings sacīja ar zināmu sirsnību, "ja jau jūs tik daudz zināt, tad varu pastāstīt jums vēl ko. Mans nams. kā jus to tik asprātīgā kārtā jau esat izdibinājis, tiešām ir pa daļai liels apakšzemes seifs. Man ir daudz svarīgu dokumentu, kurus es neuzdrošinos ar mierīgu sirdi atstāt savā birojā. Šeit, tā sakot, zem manām acīm, tie ir lielākā drošībā. Atzīstos, ka mirušā Rīla dokumenti atrodas šajā nama; bet — ievērojiet labi, ko es tagad teikšu — vai jūsu pieminētā sarkanā aploksne atrodas starp šiem papīriem, to es tiešām nezinu. Manā glabāšanā ir daudz Rīla dokumentu, un es neesmu vēl paguvis ar tiem iepazīties. Pašreiz gan ir jau stipri vēls," viņš turpināja, un pēdējās īgnuma sekas jau bija izzudušas no viņa sejas, "bet, ja jūs vēlaties iepazīties ar mana nama slepeno iekārtojumu, es ar prieku jūs pavadīšu un būšu jums ļoti pateicīgs, ja palīdzēsiet man pavirši izskatīt Rīla papīrus."

Džimam nebija iemesla vilcināties.

"Ejiet pa priekšu," viņš īsi sacīja.

Spidings atvēra durvis, un viņi izgāja vestibilā.

Advokāts veda savu apmeklētāju pa kāpnēm augšup, cauri vienkārši iekārtotai guļamistabai nelielā ģērbtuvē. Tur Spidings atvēra kādu gluži parasta izskata skapi, kurš bija piekārts dažādiem apģērba gabaliem. Spidings paspieda kādu neredzamu podziņu, un skapja dibensiena atvērās kā durvis.

Ar ironisku smaidu lūpās viņš pavērsās prot savu pavadoni.

"Jūsu drauga Eņģeļa ideja — ierīkot eju caur skapja sienu — kā redzat, nav nemaz tik jauna," viņš piezīmēja. "Nāciet!"

Džims uzmanīgi sekoja viņam tumsā. Noknikšķēja elektriskās gaismas slēdzis, un Džims ieraudzīja sevi līdzās advokātam kādā šaurā telpā, kur bija taisni tik daudz vietas, lai divi cilvēki varētu stāvēt. Skapja siena aiz viņiem atkal ieņēma savu agrāko stāvokli.

Spidings pavilka kādu kloķi, un Džims juta, ka šaurā telpa sāka lēni slīdēt lejup; kaut kur tālumā bija dzirdama klusa mašīnas dūkšana.

"Lifts?" viņš mierīgi jautāja.

"Lifts," advokāts apstiprināja.

Braucamais krēsls slīdēja arvien dziļāk un dziļāk, līdz beidzot apstājās kādu durvju priekšā, kas, pēc Džima aprēķina, atradās kādus sešus metrus zem ielas līmeņa. Spidings atslēdza durvis, un viņi nokļuva kādā mitri vēsa telpā, kur valdīja pilnīga tumsa. Advokāts uzgrieza gaismu.

Tā bija liela, velvēta telpa,kuru apgaismoja pie griestiem pakārta elektriska spuldze. Taisni pretim atradās kādas tērauda durvis, bet gar sienām stiepās tādi paši plaukti, uz kuriem bija rindā sakrautas melni laķētas kastītes. Lasot uzrakstus uz šim kastītēm, Džims bija pārsteigts par Spidinga plašo un vispusīgo praksi.

"Gandrīz nemaz neizskatās pēc neuzticama advokāta arhīva, vai ne?" Spidings ironizēja.

"Divi miljoni mārciņu, Spidinga kungs, — tā ir mana atbilde," Džims mierīgi atbildēja. "Nevienam gubernatoram es neuzticētu Anglijas banku."

Spidings prata neizrādīt savu īgnumu. Viņš piegāja un atslēdza tērauda durvis.

Kopā ar advokātu Džims iegāja četras pēdas platā un sešas pēdas garā istabā, kuras griesti bija tik augsti, ka viņš ar roku nevarēja tos sasniegt. Telpā bija jūtama svaiga gaisa strāva, bet Džims nevarēja noteikt, no kurienes tā nāca. Istabas iekārta sastāvēja no rakstāmgalda un viena krēsla, kas bija nostādīti pašā telpas vidū. tieši zem griestu spuldzes.

Spidings atvēra vienu no rakstāmgalda atvilktnēm.

"Mans rakstāmgalds šeit arvien stāv nenoslēgts," viņš jokoja.

Bez kādiem paskaidrojumiem vai izrunām viņš izņēma no atvilktnes kādu prāvu sarkanu aploksni un klusēdams nosvieda to uz galda.

Likās, it kā viņš būtu jau aizmirsis savu pirmītējo liegšanos par sarkanās aploksnes esamību. Džims ziņkāru skatu lūkojās viņā.

"Neredzēts tips, vai ne?" advokāts smaidīdams piezīmēja.

"O, nē," Džims nevainīgi atbildēja, "ari Argentīnā es reiz pazinu vienu no šīs sugas — viņu beidzot pakāra."

"Dīvaini," Spidings ironizēja, "arī es bieži domāju, ka mani kādreiz varētu pakārt, tikai nevaru iedomāties — par ko."

Džims paņēma no galda aploksni un to rūpīgi aplūkoja. Tā bija aizziegelēta ar advokāta zīmogu, un uz viņas ar Rīla roku bija uzrakstīts: "Mīklas uz metumi". Viņu aptaustot, Džims pārliecinājās, ka tās saturs nav izņemts.

"Es viņu uzplēsīšu," Džims mierīgi sacīja. "Jūs, protams, jau agrāk esat to izdarījis."

Advokāts neatbildēja,

Džims salauza zieģeli. Viņš bija pārāk daudz piedzīvojis, lai uzticētos tādam cilvēkam, kāds bija Spidings. Ar vienu aci viņš lūkojās aploksnē, bet ar otru neatlaidīgi sekoja advokātam, nepalaizdams neievērotu nevienu viņa kustību. Spidinga dziļais miersun vienaldzība tikai pavairoja Džima neuzticību un uzmanību.

"Aploksnes saturu mēs tikpat labi varam aplūkot arī mana istabā," advokāts ieminējās.

Džims piekrizdams pamāja ar galvu, un viņi izgāja priekšējā telpā. Spidings noslēdza durvis un pagriezās pret Džimu.

"Vai ievērojāt, cik asprātīgi šī telpa iekārtota?" viņš ar acīm redzamu lepnumu jautāja, norādīdams uz velvētiem griestiem un tērauda plauktiem ar melnajām kastītēm.

Džims bija pati uzmanība. Advokāta draudzīgais tonis bija pārāk nepamatots, un viņa aizrādījumi pilnīgi nevietā. Likās, it kā viņš pūlētos novirzīt sava pavadoņa uzmanību no kaut kā, kam drīzumā vajadzēja notikt.

"Šī kastīte, piemēram," viņš turpināja, noradīdams uz vienu no tām, "izskatās kā vienkārša dokumentu kaste. Īstenībā tas tomēr ir slazds pret zagļiem, ja kādreiz kādam no viņiem izdotos šeit iekļūt. Tā nav atslēdzama ar parastu atslēgu, bet gan atverama caur kādas podziņas piespiešanu, ko var izdarīt vai nu no manas guļamistabas, vai arī no šejienes."

Viņš gāja uz pagraba viņu galu, un Džims uz pēdām tam sekoja.

Neraugoties uz savu pilnīgo augumu, Spidings bija ļoti izveicīgs. Sajā ziņā Džims viņu bija novērtējis par zemu.

Viņš atzina savu kļūdu tikai tad, kad pēkšņi nodzisa gaisma. Džims metās uz advokātu, bet viņa rokas atdūrās pret sienas mūri. Tumsā viņš taustījās uz visām pusēm, bet rokas tvēra tikai tukšu gaisu.

"Paliec iet mierā un neuztraucieties," no telpas otrā gala atskanēja Spidinga pavēlošā balss.'Tūliņ demonstrēšu jums savu zagļu ķeramo slazdu."

Džims pirkstiem taustīja sienu, meklēdams elektrības slēdzi. It kā nojaušot viņa nodomu, no jauna atskanēja advokāta balss:

"Strāva ir izslēgta, Džim, un jus velti nopūlaties."

"Nu,to vēl redzēsim!" Džims vienaldzīgi atcirta.

"Un ja jūs sāksiet šaut, tad panāksiet vienīgi to, ka gaiss kļūs vēl smagāks, nekā tas tagad ir," advokāts turpināja.

Džims iesmējās, un advokāts izdzirda revolvera atsperes klikšķi.

"Vai ievērojāt mazo ventilatoru?" no jauna atskanēja Spidinga balss. "Es pašreiz stāvu viņpus tā. Starp mani un jūsu lodi atrodas divas pēdas bieza mūra siena."

Džims klusēdams iebāza revolveri atpakaļ kabatā. Viņam bija klāt elektriskā kabatas spuldzīte, tomēr uzmanības dēļ viņš piesargājās to izlietot.

"Pirms runājam tālāk," viņš mierīgi sacīja, "vai jūs nepateiktu man savus turpmākos nodomus?"

Viņam vajadzēja, nepieciešami vajadzēja iemantot trīs minūtes laika; varbūt pietiktu pat ar divām minūtēm. Visu laiku, kamēr advokāts runāja, viņš bi ja ļoti nodarbināts. Ātri noāvis kurpes, viņš tagad nedzirdamiem soļiem steidzas apkārt pa mazo telpu, saviem jutīgiem pirkstiem taustīdams mūra sienas.

"Kas attiecas uz maniem nodomiem," advokāts runāja, atbildot uz Džima jautājumu, "tad jūs gan laikam ari pats zināsiet, ka man nav ne vismazākās vēlēšanās nodot jūs policijai. Tas, ko esmu nodomājis ar jums darīt, noziedznieku valodā saucas par "izrakstīšanu izdevumos"; es negribu lietot tādus izteicienus un tamdēļ varu jums paziņot, ka esmu nolēmis palīdzēt jums nokļūt citā un, kii es, neskatoties uz savu pesimismu, ceru, labākā pasaulē."

Viņam atbildēja vienīgi skaļi smiekli.

"Jūs esat taisni tāds cilvēks, kādi man patīk, Džim," Spiding? nožēlodams turpināja. "Es gandrīz vēlētos, lai šis sāpīgais pienākums būtu man aiztaupīts; bet tas diemžēl ir pienākums, no kura es nedrīkstu atteikties — visas sabiedrības un arī savas personiskās labklājības dēļ."

"Jūs esat liels jokupēteris," — Džima balss tumsā piezīmēja.

"Man liekas, ka jūs to atzīstat. Bet, mans jaunais draugs, es baidos, ka nu būs laiks mums izbeigt šo patīkamo sarunu. Vai saprotat ko no ķīmijas?"

"Mazliet."

"Nu, tad jūs pratīsiet pienācīgi novērtēt manu zagļu slazdu,' advokāts ar redzamu labpatiku sacīja. "Jus taču atceraties laķēto kasti ņ u ar caurumoto vaku, kuru jums rādīju? Tiešām? Lieliski! Tai kastiņai ir divi nodalījumi, un katrs no tiem satur savu ķīmisku vielu zināmā daudzumā. Šinī acumirklī mana roka tur kloķīti, ar kura palīdzību šīs abas vielas tiek savienotas. Vai zināt, kāda gāze attīstās, ciānkālijam savienojoties ar sērskābi?"

Džims neatbildēja. Viņš bija atradis, ko meklēja, tātad sarunas ar spāņu mūrpieku tomēr bija nesušas tam labumu. Viņa roka pašreiz bija sataustījusi tikko manāmu izcilni sienā. Džims pavilka to lejup un sajuta spirgta gaisa strāvu, kas ieplūda telpā. Viņš pataustīja augstāk un pārliecinājās, ka mūra vietā tur tagad bija tukšums.

"Vai jūs klausāties, Džim?" atskanēja Spidinga balss.

"Jā gan, klausos," Džims apliecināja, taustīdamies gar slepeno durvju malu. Uzmanīgi, bez mazākā troksnīša viņš atbīdīja bultu.

"Zilskābe," advokāts atbildēja pats uz savu jautājumu, un Džims dzirdēja, kā viņš pagrieza kloķi.

"Dzīvojiet laimīgi," Džims izdzirda Spidinga balsi, bet tad viņš atradās jau aiz smagajām tērauda durvīm, kuras tas uzmanīgi pievēra. Viegla mandeļu smarža iesitās viņam nāsīs.

7 Sarkanās aploksnes saturs

"Mīļo Eņģeli," Džims rakstīja, "ieteic ujumskādu Spidinga kungu, ļoti apdāvinātu cilv ēku. Ja gribat viņu kādreiz apmeklēt, tad dariet to viņa runas stundās. Bet ja vēlaties iepazīties ar viņa īpašuma noslēpumiem, tad izstrādājiet sev ieeju kādā drūmā nama Keisrodas stūrī, akmens sviediena attālumā no "Hai-IIoli—Lodžas". Minēto namu jūs atradīsiet pēc uzraksta "Šis nams izīrējams". Nama ogļu pagrabā atradīsiet ieeju, kas novedīs jūs pie Spidinga pazemes īpašumiem. Ja tas izklausas'pēc lappuses no Dimā vai Harisona Aisversa romāniem, tad tā nav mana vaina. Vakar apmeklēju mūsu juridisko padomnieku un pārdzīvoju viņa namā stipri uztraucošu vakaru. Ja šorīt tomēr esmu vēl dzīvs, tad Spidinga kungs tur nekādā ziņā nav vainojams. Mana apmeklējuma sekas:'"seifa vārda" atslēga ir manās rokās. Varat atnākt tai pakaļ." Šī vēstule jau bija priekšā, kad Eņģelis otrā rīta ieradās Skotlendjardā. Arī viņš bija pavadījis bezmiega nakti, velti pūlēdamies atrisināt Rīla mīklas noslēpumu.

Kāda telegramma uzaicināja Ketlīnu Kentu ierasties pilsēta. Eņģelis satikās ar viņu kādā klusā restorānā Rupertstrītā. Meitene apsveica viņu ar viegli sēru smaidu.

"Es jau baidījos, ka jūs nemaz vairs negribēsiet mani redzēt pēc tā vakara eksplozijas,'" viņa sacīja. "Vai tas… vai tas cilvēks ir jūsu draugs?"

"Vai Džims?" detektīvs jautri uztvēra. "0,jā — viņš man ir labs draugs; bet tomēr, Kenta jaunkundze, viņš pilnīgi pelnījis visu to, ko jūs tam sacījāt, un viņš pats to apzinās."

Iedomājoties Džimu, jaunavas seja uz acumirkli aptumšojās.

"Nevaru saprast," viņa lēni teica, "kā cilvēks ar viņa spējām varējis tik zemu krist…"

."Bet viņš taču jau sacīja jums, ka nav piedalījies jūsu tēva izputināšanā," Eņģelis dedzīgi iebilda.

Meitene pārsteigta viņu uzlūkoja.

"Jūs taču nedomājat, ka es ticu šādam izrunām?" viņa iesaucās.

GO

Eņģelis nopietni pamāja ar galvu.

"Taisni to es gribētu lūgt jūs darīt," viņš atbildēja. "Džims nekad neķeras pie meliem, lai sevi attaisnotu."

"Bet, bet," Ketlīna mulsumā stomījās, "viņš taču ir zaglis, un ari pats to nemēģināja noliegt ļaundaris, kurš…"

"Zaglis gan," Eņģelis viņu pārtrauca, "bet ļaundaris — nekādā ziņā! Džims ir sarežģīta mīkla, kuru man tomēr izdevies izprast — varbūt taisni tamdēļ, ka arī man ir daudz noziedzīgu īpašību."

"Es vēlētos — o, ļoti vēlētos, kaut man būtu jūsu ticība uz viņu! Varbūt, ka tad man izzustu šīs šausmīgās aizdomas, ka arī viņš vainojams mana tēva nelaimē."

"Esmu pārliecināts, ka jūsu aizdomas ir nepamatotas," detektīvs steidzīgi piezīmēja. "Ticiet man, ka Džims nav mērojams ar parastu mēru. Ja man vajadzētu viņu aprakstīt, es teiktu: viņš ir ģēnijs, kurš grozās tajās aprindās, kas reizēm pārkāpj, bet reizēm nesasniedz stingrā likuma robežas. Ja es būtu viņa niknākais ienaidnieks, un jūs man kā policistam jautātu, ko darīt ar Džimu, es bez vilcināšanās atbildētu: -nekā! Es nezinu nevienu noziegumu, kura varētu viņu apvainot, atskaitot vienīgi viņa biedrošanos ar dažādām aizdomīgām personām. Bet taisni to pašu var pārmest arī man. Gribu jums ko pastāstīt, Kenta jaunkundze. Pirmais ievērojamais starptautiskais gadījums, kurā man nācās līdzdarboties, bija kādas Ēģiptes bankas aplaupīšana par četrsimt tūkstošiem mārciņu. Kaut pret Džimu nebija nekādu tiešu pierādījumu, tomēr mums bija uz viņu aizdomas un pat diezgan stipras. Bankas īpašnieki bija bagāti ēģiptieši, un galvenais akc ionārs bija kāds pašā — vislielākais blēdis, kādu vien Dieva pasaule jebkad redzējusi. Nav iespējams pat atstāstīt dāmai visas viņa nelietības. Nu un šis pašā noteikti zināja, ka bankas aplaupīšana ir Džima darbs, un arī mēs to zinājām, bet neuzdrošinājāmies atklāti sacīt, jo Džima arests nenovēršami būtu pazudinājis arī baņķieri. Jau toreiz es sapratu, ar kāda tipa cilvēku man darīšana, un, ja tagad man kādreiz nākas dzirdēt par kādu noziegumu, sakarā ar kuru tiek minēts Džima vārds, tad ikreiz esmu pārliecināts, ka cietušais šādu likteni arī tiešām pelnījis."

Meitene viegli nodrebēja.

"Tas izklausās tik šausmīgi," viņa piezīmēja. "Bet vai tāds cilvēks

kā viņš nevarētu atrast savām spējām lietderīgāku piemērošanu?"

Eņģelis šaubās paraustīja plecus. "Esjau esmu atmetis paradumu — nosodīt citu cilvēku spēju vienādu vai otrādu lietošanu," viņš sacīja. "Tas ir jautājums, kurš pārāk cieši skar arī mani pašu. Bet kas attiecas uz Džimu, tad esmu priecīgs, ka saruna novizijusies uz viņu, jo es jau pašā sākumā gribējujums jautāt, vai jūs vēlētos šodien sastapties ar viņu."

"Bet tas taču nav iespējams," viņa nedroši ieminējās.

"Jus domājat par notikumu tovakar, kad tika lasīts testaments?" Eņģelis jautāja. "Nu, to varat mierīgi aizmirst. Džims atradis kādus norādījumus uz mīklas atrisinājumu, un tamdēļ jūsu klātbūtne ir nepieciešama."

Pēc īsas vilcināšanās Ketlīna gāja viņam tīdzi.

Džima dzīvokļa viesistabā pie maza, apaļa galdiņa, kurš bija apkrauts dažādiem papīriem, sēdēja Ketlīna, Eņģelis un pats namatēvs.

Mazais neveiklums, ko jaunava sajuta pirmajā brīdī, drīz vien izzuda, jo Džims izturējās pret viņu tik vēsi un korekti, it kā viņu starpā nekas nebūtu noticis.

Bez kāda ievada Džims parādīja saviem viesiem sarkanās aploksnes saturu, nebilzdams Ketlīnai ne vārda par to, kādā ceļā šie dokumenti iegūti.

"No visiem šiem papīriem, "Džims iesāka, "tikai vienam irkāda nozīme, bet ari tas padara neskaidrību vēl lielāku. Kriptogrammas sastādīšana Rīlam acīmredzot prasījusi daudz laika un pūļu. Viņš uz metis daudz skicējumu, kurus vēlāk atkal atzinis par nederīgiem. Šis ir viens no tiem."

Viņš atlocīja un nolika uzgaida kādu papīra lapiņu, uz kuras Rīls bija uzrakstījis dažus vārdus. Eņģelis tos izlasīja:

"Man vajadzīgais piecburtu vārds:

1.  Balta katr. 24 sek.

2.  Nem. baitp un sark.

3.  Balta katr. 30 sek.

4.  Balta main. sark. sekt. katr. 30 sek.

5.  Nem. balta un sark."

Zem šiem vārdiem bija parakstīts: "Neder: par vieglu."

Detektīvs bezspēcīgi nokāra galvu.

"Lai velns mani parauj, ja es varētu atzīt to par vieglu!" viņš iesaucās. "Šī mīkla man šķiet tikpat nejēdzīga un neatrisināma kā tā otrā."

Ar apmierinātu smaidu Džims vēroja sava drauga mulsumu. Ketlīna lūkojās papira lapiņā, nekā nesaprazdama.

"Un tomēr tas ir pavisam vienkārši," viņš sacīja. "Ja Rīls būtu palicis pie šīs mīklas, tad seifs tagad jau būtu vaļā."

Eņģelis pārsteigts viņu uzlūkoja.

"Vārds, kuru Rīls domājis šīs mīklas atrisinājumam, ir — sinokk…," Džims iesāka.

"Bet kā gan…"

"0, tas taču ir pavisam viegli," Džims pārtrauca viņa jautājumu, "un es brīnos, ka vecs ceļotājs kā jūs, nevarat to uzreiz aptvert."

"Balta main. sark. sekt. katr. 30 sek.," Eņģelis nesaprašanā atkārtoja.

Džims iesmējās. Ketlīna pirmo reizi redzēja Džimu smejamies, un viņa ar neizprotamu apmierinātību atzina, ka šāda jautra sejas izteiksme to darīja tiešām skaistu.

"Mēģināšu jums to pārtulkot," Džims sacīja. "Šie vārdi īstenībā lasāmi šādi: "Baltā, mainās sarkaniem sektoriem, katras 30 sek. Nu taču jūs saprotat?"

Eņģelis atkratīja galvu. "Jūs varat mani uzskatīt par šausmīgu muļķi,"viņš vaļsirdīgi atbildēja, "bettomēr es arī pēc šī paskaidrojuma neesmu kļuvis gudrāks."

Džims turpināja smieties, un arī Ketlīnai gribot negribot bija jāpasmaida.

"Iedomājieties, ka jūs šovakar braucat uz Doveru. Nakts ir jauka, pie debess mirdz zvaigznes. Jūs uzkāpjat uz kuģa klāja un nolūkojaties pāri uz Francijas krastu. Jūs redzat…'"

"Nekā neredzu," Eņģelis viņu nepacietīgi pārtrauca. "Ko gan lai tur sevišķu ierauga? Varbūt vienīgi dažu kuģu ugunis un Kalē bākas mirkšķinošo gaismu…"

"Tātad bākas mainīgo gaismu?" Džims nāca viņam palīgā. "Main… Dieva vārds!"

"Priecājos, ka esat reiz tiktāl," Džims smaidīdams piezīmēja. "Vecais Rīls vienkārši ņēmis piecu pazīstamu bāku nosaukumus — tos var atrast katrā kuģniecības kalendārā. "Šauda, Milford-Hevna, Oruncja, Keldi-Ailenda, Kindērd-Hīda.

Šo nosaukumu pirmie burti sastāda vārdu "smokk". Tomēr šī mīkla viņam likās pārāk vienkārši atrisināma, un tamdēļ viņš to atmeta."

Eņģelis nopūtās.

"Jūs esat brīnumdaris, Džim!" viņš piezīmēja, šķirstīdams uz galda saliktos papīrus. Džims slepus palūkojās meitenē.

"Un nu esam nonākuši pie pašas svarīgākās daļas," viņš sacīja, atlocīdams kādu citu papīru. "Ja nemaldos, tad šis dokuments stāv tiešā sakarā ar mūsu miklu."

Visas trīs galvas noliecās pār pierakstīto lapiņu. "Pīles attēls, kas nozīmē T," Eņģelis burtoja. "Tas nostrīpots. Čūska — apzīmē T — nostrīpots…" Džims pamāja ar galvu.

"Rīla dzejolī nāk priekšā seši pastrīpoti vārdi," viņš domīgi teica. "Atskaitot šos sešus vārdus, dzejolim, man šķiet, nav nekādas nozīmes. Ieklausieties," viņš piebilda, izņemdams no kabatas grāmatiņas zīmīti ar Rīla mīklu un to skaļi nolasīdams, uzsverot pastiprinājumus:

"Ja mīklas atminētājs pirmais būsi, Tad seifa slēpto bagātību gūsi. Nav mājās drošības, ja durvis vaļā stāv, Ja stipra bulta tās pret zagļiem neaizstāv. Lai košums tavā namā valdītu, Tad lapas zaļas tevim plūkt es ieteiktu; Tās atrast nebūs grūti upes grīvā kādā. Un, mājās nācis, trauciņu tad gādā,

Kur lapas ievietot; tik aizmirst nedrīksti,

Ka traukā jāielej ir ari ūdens.

Šis miklas izcelšanos meklēt vari grāmatā,

Kas mūsu garu augšup pacilā."

Džims paņēma baltu papīra gabaliņu.

'Te mums ir seši vārdi," viņš sacīja, uzrakstīdams tos uz papīra un nosaukdams: "Durvis, bulta, lapas, grīva, trauciņš, ūdens.

Katrs no tiem nozīmē vienu burtu, bet kādu?" "Lieta ir diezgan bēdīga, ja Rīls bez kādas jēgas sameklējis sešus atsevišķus vārdus un iedomājies katru no tiem par zināmu burtu," Eņģelis piezīmēja.

"Man tomēr šķiet," Ketlīna iebilda, "ka viņš būs pieturējies pie kādas noteiktas sistēmas."

"Betko tādā gadījumā nozīmē šī pīle un šī čūska?" Džims pretojās. "Tas jau taisni izliekas tā, it kā Rīls tikai uz labu laimi būtu iedomājies katra priekšmeta vietā kādu burtu; viņam nepatika pīle — viņš to nostrīpoja; nepatika čūska — arī nostrīpoja."

"Bet vai tas nav brīnišķīgi," Ketlma domīgi sacīja, "ka tads neizglītots cilvēks, kāds bijis Rīls, tomēr pratis tik labi zīmēt un tik veikli uztvert attēloto priekšmetu īpatnības?"

"Kenta jaunkundzei taisnība," Džims pievienojās. "Un vai šajos zīmējumos nav kas tāds, ko mēs visi jau kādreiz būtu redzējuši?" viņa sapņaini turpināja. "Un kas tas būtu?" Eņģelis ātri iejautājās. "To es nevaru pateikt," meitene atbildēja, "bet šie zīmējumi man tomēr atgādina ko sen redzētu, kaut ko tādu, kas gluži neapzinīgi iespiedies atmiņā… Nu es zinu!" viņa pēkšņi pārtrauca sevi. "Viņiem ir kāds sakars ar bībeli!"

Džims uztraukts pietrūkās kājās.

"Nu, protams!" viņš iesaucās. "To taču apstiprina arī dzejolīša pēdējās rindas!"

Šīs mīklas izcelšanos meklēt vari grāmatā,

Kas mūsu garu augšup pacilā." ' 'Turpiniet, Kenta jaunkundz, turpiniet," Eņģelis iesaucās. "Jūs esat uz pareizām pēdām. Padomājiet labi…"

Ketlīna brīdi vilcinājās, tad pavērās pret Džimu. Tā šodien bija pirmā reize, kad viņa to uzrunāja:

"Jums jau nu gan laikam nebūs…?"

Džims mazliet piespiesti pasmaidīja.

"Man žēl,sagādāt jums vilšanos, bet tomēr jāatzīstas, ka viens eksemplārs man gan ir," viņš rūgti sacīja, pieiedams pie grāmatu skapja un izņemdams no tā vecu, jau stipri lasītu bībeli, kuru tas nolika uz galda.

Jaunava juta, ka vieglo ironiju, kas skanēja viņa balsī, tā bija pilnīgi pelnījusi. Drebošiem pirkstiem viņa sāka šķirstīt grāmatu, bet ar katru brīdi viņas seja kļuva tumšāka un drūmāka, jo viņa nevarēja atrast nekā tāda, kas k^iut cik noskaidrotu viņas mulsās domas.

"Vai tas būtu kāds izteiciens?" Eņģelis jautāja. Viņa pakratīja galvu.

"Nezinu. Man šķita, ka pietiktu ar bībeles pašķirstišanu, lai atcerētos visu, bet nu redzu, ka esmu maldījusies," viņa atzinās, un viņas balsī bija dzirdamas apspiestas asaras.

"Bet varbūt, ka šīs piezīmes par "profesoru" var mums ko noskaidrot?" Džims sacīja, norādīdams uz dažām papīra lapiņām.

"Redzat: " NB. Iegādāt profesora jauno grāmatu. NB. Rīkoties pēc profesora norādījumiem. NB. Aizrakstīt profesoram, lai…"

Nu ir jautājums: kur ir šis profesors, kas tā par grāmatu un kādus aizrādījumus viņš Rīlam devis? Kā redzams, tad Rīls ar viņu sarakstījies un profesors devis viņam kādus padomus. Starp šiem papīriem nav nevienas tamlīdzīgas vēstules, un, ja šinī piezīmē minētā grāmata vispārīgi eksistē, tad tā acīmredzot arvien vēl atrodas Spid… turpat, kur līdz šim glabājās šie dokumenti."

Abi vīrieši ātri saskatījās."Jā, tas jādara," Eņģelis noteica, it kā atbildēdams uz Džima izteiktajām domām. Ketlinajautājoši uzlūkoja drīz vienu, drīz otru.

"Vai tas nozīmē kādas sevišķas briesmas?" viņa jautāja. "Es gan

nezinu, kādā kārtā šī aploksne nokļuvusi jūsu rokās, tomēr man ir kāda nojauta, ka viņas iegūšana bijusi savienota ar briesmām."

Nevērodams Džima saraukto pieri, Eņģelis nosprieda, ka šis ir labs gadījums parādīt Ketlīnai Džima teicamās īpašības.

"Lai iegūtu šo aploksni, Kenta jaunkundz," viņš nopietni teica, "Džimam nācās ielūkoties nāvei tieši acīs."

"Tādā gadījumā es aizliedzu viņam uzņemties atkal jaunas briesmas," meitene iesaucās. "Man šķiet, ka esmu izteikusies pietiekoši skaidri, ka nevaru un negribu pieņemt no jūsu drauga nekādus pakalpojumus, jo vairāk vēl tādus, kurtam nāktos likt uz spēli savu dzīvi!"

Džims noklausījās viņas vārdos, ne acu nepamirkšķinājis. Viņam bija asa mēle, ja vien viņš gribēja to izmantot, un šoreiz viņš tiešām to gribēja.

"Kenta jaunkundze nespēj saprast," viņš sacīja, griezdamies pie Eņģeļa, "ka es šajā gadījumā esmu ieinteresētā puse. Tā kā mana vēlēšanās — atteikties no mantojuma tiesībām — tikusi noraidīta, tad drīkstu aizrādīt, ka mana interese pie šī mantojuma ir tikpat liela kā viņas. Viss, ko es šinī lietā daru, netiek vis darīts aiz kādiem augsti romantiskiem iemesliem, bet gan vienīgi manis paša labuma dēļ."

Klausoties viņa skarbajos, bet pelnītajos vārdos, Ketlīna skaidri sajuta, cik netaisni viņa izturējusies pret Džimu.

"Ja grāmata ir turpat, kur atradās šie papīri, tad viņu iegūt nenāksiesgrūti," Džims turpināja, pamazām atgūdams savu parasto garastāvokli. "Ja tas profesors vēl dzīvs, tad es viņu atradīšu. Un rit pat man būs rokā visu to grāmatu saraksts, kādas jebkad sacerējis kāds profesors."

Kā likās, kāda doma viņu uzjautrināja, jo viņš skaļi iesmējās.

"Galu galā, visa šī lieta atnesīs mums vēl svētību," viņš turpināja, "jo citādi taču mēs nekad neiedomātos ķerties pie tik zinātniskām grāmatām. Es zinu kādu profesoru, kura socioloģijas mācība aptver desmit biezus sējumus, un kādu citu, kura induktīvā loģika iespiesta uz tūkstoš divi simti lappusēm. Varu iedomāties, kas tas būs par lielisku skatu, kad trīs cilvēki sēdēs, apkrāvušies ar grāmatu kaudzēm, un meklēs biezajos sējumos kādu neskaidru norādījumu uz durvīm, bultām, lapām un tamlīdzīgām lietām."

Ketlīna aizmirsa savu pieņemto nopietnību un, sekojot Džima iztēloto domu gaitai, ska]i iesmējās. Un šie smiekli ievadīja viņas draudzību ar Džimu — ar cilvēku, kurš pats atzina sevi par zagli, bet patiesībā varbūt bija vēl kas vairāk.

Savācis no galda visus papīrus, Džims rūpīgi iebāza tos atpakaļ aploksnē un nodeva Eņģelim.

"Noglabājiet tos savā arhīvā," viņš sacīja.

"Kamdēļ jūs negribat paturēt tos pie sevis?" detektīvs izbrīnā jautāja.

Džims klUsēdams piegāja pie stikla durvīm, kas veda uz balkonu. Palūkojies caur tām, viņš pamāja Eņģelim nākt tuvāk.

"Vai redzat tur to vīru?" viņš jautāja, norādīdams uz kādu garāmgājēju, kas lēni soļoja pa trotuāru turp un šurp.

"Redzu."

Džims atgāja no durvīm.

"Nu, tamdēļ," viņš vienkārši sacīja. "Šonakt vai rīt manā dzīvoklī tiks izdarīta ielaušanās. Kurš gan labprāt ļaus tādai bagātībai izslīdēt no pirkstiem un nemēģinās to saturēt?"

"Un kāstie tādi ir?" jaunava jautāja. "Jūs gan laikam runājat par tiem briesmoņiem, kas toreiz mani sagūstīja?"

"Var jau būt, ka arī tie," Džims atbildēja, "kaut gan pašreiz es domāju kādu citu."

Ketlīna bija jau apģērbusi mēteli un tagad samulsusi stāvēja istabas vidū. Eņģelis gaidīja uz viņu.

"Dzīvojiet laimīgs," viņa vilcinādamās sacīja. "Es, man liekas, ka esmu bijusi netaisna pret jums, un… un pateicos jums par visu, ko esat darījis manis labā. Es zinu… jūtu, ka esmu bijusi nelaipna, un…"

"Jus nebūt neesat bijusi netaisna pret mani," Džims viņu klusu pārtrauca. "Es esmu viss tas, par ko jūs mani turat — un vēl ļaunāks."

Ketlīna nedroši sniedza viņam roku, bet Džims to godbijīgi noskūpstīja, kas nebūt nebija Džima paradums.

8 Vecais Džordžs

Kevdorstrītā— vienā no nabadzīgākām ielām visā Kensingtonā — dzīvoja vienīgi tikai trūcīgi ļaudis. Nebija nekāds retums, ka viena netīrā dzīvoklīti reizēm mitinājās trīs un četras ģimenes kopā.

Tamdēļ visi Kevdorstrītas iedzīvotāji bija pārsteigti, kad atradās cilvēks, kas noīrēja vienu no lielākajiem namiem, turklāt vēl maksājot īri ik mēnesi uz priekšu; bet viņu pārsteigums kļuva vēl lielāks, kad izrādījās, ka jaunais īrnieks nedomā pieņemt sev neviena apakšīrnieka. Nams, kuru viņš noīrēja, bija visā ielā vienīgais pilnīgi atsevišķi stāvošais un tam bija 49. numurs. Mēbeles tika atvestas naktī, kā to mēdz darīt cilvēki, kas nevēlas, lai katrs viņu galdiņš vai krēsliņš tiktu no ziņkārajiem kaimiņiem aplūkots un nokritizēts. Kevdorstrītas iedzīvotāju sievas, kas ar interesi gaidīja jaunās namamātes ierašanos, jutās dziļi vīlušās, kad dabūja zināt, ka tādas nemaz nebūs — k^ "jaunais" ir vecpuisis.

Pirms daudz gadiem 49. numurā bija dzīvojis kāds būvuzņēmējs. Ar sevišķu gandarījumu kaimiņi pārliecinājās, ka jaunais īrnieks nodomājis atjaunot šī nama un līdz ar to arī visas ielas kādreizējo slavu. Vismaz uz vārtiem parādījās spoža, acīs krītoša izkārtne ar uzrakstu:

"J. Džonss, būvuzņēmējs."

Ziņkārais Lena kungs — no 76. nama —, kuram nejauši bija palaimējies iemest skatu pagalmā, uz kādām sāndurvīm bija pamanījis uzrakstu "Birojs".

Zināmās stundās, visbiežāk vakaros, "birojā" ieradās vienkārši ģērbušies cilvēki, lai brīdi vēlāk atkal aizietu. Pagalmā parādījās divas vecas redeļu trepes, kuru gali lepni rēgojās pāri sētai.

"Es gribēju šodien nopirkt vienus lietotus roku vāģīšus un vienu ķerru," Džonsa kungs griezās pie viena no saviem strādniekiem. "Ceru, ka rit dabūšu par to c enu, kādu esmu nodomājis maksāt. Man liekas, ka nebūtu ari par ļaunu, ja liktu vēl atnest dažus maisus kaļķu, kādus vezumus smilts un ķieģeļu, kā arī iegādāt dažas lāpstas un laužamos stieņus — tas piešķirtu pagalmam lepnāku izskatu."

Strādnieks pasmīnēja.

"Tu īstā laikā atvēri šo uzņēmumu, Konor," viņš piezīmēja.

Konors —jo viņš, un neviens cits bija "J. Džonss, būvuzņēmējs" — piekrizdams pamāja ar galvu, domīgi bakstīdams ar sērkociņu zobus.

"Es jau sen nomanīju, ka vecā vieta vairs nav droša," viņš sacīja. "Nebūtu tas nolādētais Eņģelis mūs pagājušajā nedē|ā tur uzokšķerējis! Šis nams man stāvēja gatavībā jau kopš dažiem mēnešiem. Šeit neviens suns neložņā apkārt, un zēni te var satikties bez kādām briesmām."

"Un vecais Džordžs?"

"To mēs šovakar novietosim," Konors atbildēja. "Bats atvedīs viņu šurp, un es gribu dzirdēt, kā īsti tas gadījies, ka viņš uzlaidis mums Eņģeli mugurā."

Vecais Džordžs arvien bija sagādājis "Pilsētas bandai" daudz galvassāpju. Viņš ieņēma atbildības pilnu vietu, kuru, pēc dažu bandas locek|u domām, nedrīkstēja uzticēt vecajam plānprātiņam. Vai bija pareizi uzdot viņam apsargāt ar tādām pūlēm iegūtās Roburnas muižas sudrablietas un lēdijas Ilenderes dārgakmeņus, kuru dēļ Stenders pašreiz nosēdēja savus septiņus gadus? Vai bija pareizi, ka viņam uzticēja nama pārzināšanu Blekvellā, kur Eņģelis viņus tik negaidot pārsteidza?

Daži atzina šādu rīcību par pilnīgi pareizu, un pie šīs grupas piederēja bandas iespaidīgākie locekļi: Bats Sands, Kurts Goile un arī pats Konors. Viņi apgalvoja, ka vismazāk aizdomas varot krist uz šo veco pustrako kungu ar viņa izbāztajiem putniem, zelta zivtiņām un trusīšu un pelīšu pilnajiem būrīšiem. Kā pierādījumu viņi minēja lēdijas Henderes dimantus, kuri mēnešiem ilgi mierīgi nogulēja zem Džordža jūrascuciņu būrīša grīdas, kamēr policija meklēja tos pa visu Londonu.

Bet nu pār vecā Džordža galvu bija savilkušies tumši mākoņi. Kaut viņš bija ticis atrasts sava dzīvā inventāra vidū piesiets pie krēsla un ar lupatu mutē, tomēr uz viņu krita zināmas aizdomas. Kā gan Eņģelis bez veča ziņas būtu varējis tik brīvi rīkoties augšstāvā?

Nekā ļauna nenojauzdams, vecais Džordžs sēdēja līdzās Batam Sandam, kuram bija uzdots atvest to bandas priekšā. Muļķīgi smaidīdams, vecis vienaldzīgi lūkojās šofera mugurā, laiku pa laikam ar roku nobraucīdams lūpas.

"Konors grib zināt visu, no A līdz Z," Bats draudošā balsī runāja, "un, ja tu būsi izdarījis kādu muļķību, vecais, tad lai Dievs tev žēlīgs!"

'Tad lai Dievs man žēlīgs!" vecis piekrizdams smaidīja.

"J. Džonsa, būvuzņēmēja" namā bija pilnā skaitā sapulcējušies visi "Pilsētas bandas" locekļi.

"Un, ja nu tiešām viņš mūs iegāzis," Goile sacīja, "ko tad mēs ar viņu darīsim?"

Par bandītu nodomiem nevarēja būt nekādu šaubu: tie skaidri bija noprotami viņu lāstos un rēcienos.

"Ja viņš mūs iegāzis," Viniss sacīja, savām zivs acīm uzlūkodams Konoru, "tad mums, protams, jāaizraida viņš uz elli."

'Tu runā kā nelga," Konors nicīgi atcirta. "Ja viņš būtu mūs nodevis, tad vari būt drošs, ka tanī pašā acumirklī, kad viņš ienāks šai istabā, viss nams jau būtu policistu ielenkts. Ja Eņģelis zinātu, ka vecais Džordžs pieder pie mums, tad viņš droši vien liktu dienām un naktīm to novērot, un automobilim, kurā atbrauks Džordžs ar Sandu, uz pēdām sekotu otrs ar Eņģeli kā pasažieri. Nē, par veco esmu gatavs likt. galvu ķīlā. Es tikai gribētu zināt, kā gan nolādētajam Eņģelim izdevies iekļūt blakus namā.

Viņiem nebija ilgi jāgaida, jo drīz vien pie durvīm atskanēja Bata Sanda klauvējiens. »

Un nu vec ais Džordžs smaidīdams stāvēja viņu priekšā, ar laipnu smaidu vērdamies viņu drūmās sejās. Viņš klusu kautko murmināja sevī.

"Ko tu tur runā?" Konors skarbi jautāja.

"Es saku, ka kāds kungs…," Džordžs iesāka, bet tūliņ atkal apklusa.

"Kas par kungu?" Konors viņam uzkliedza.

"Es runāju pats par sevi," vecais atbildēja, un viņa seja pieņēma cienīgu izskatu. "Es saku un apgalvoju, ka īsts kungs ir un paliek kungs, lai ar kādiem ļaudīm tam arī nebūtu darīšanas… Es viņam teicu, tam studentam: "Man būtu uz ko pamatoties, lai izgāztu jūs cauri —degustibus non est disputandum, un… un…"

Viņš noslaucīja ar delnu muti, un lūpās tam atkal parādījās neprātīgais smaids.

"Tavs nolādētais students mūs nemaz neinteresē," Konors sacīja, rupji satverdams veci pie rokas. "Mēs gribam zināt, kā Eņģelis iekļuva mūsu alā?"

Vecis likās būt galīgi pārsteigts.

"Jā, jā," viņš murmināja, "protams, Konora kungs, jūs arvien bijāt ļoti laipns… Alā… jā, gluži pareizi… Tas jauneklis, kurš gribēja noīrēt istabu pirmā stāvā…"

"Nu?" Konors nepacietīgi jautāja.

"Ļoti pieklājīgs un krietns jauneklis," Džordžs pļāpāja. "Tikai ļoti ziņkārs. Atceros, ka reiz, kad es runāju lielā sapulcē, kur bija daudz jaunekļu… bet varbūt tās bija jaunavas…"

"Velns lai parauj šo nolādēto veci!" Goile dusmās iekliedzās. "Liec, lai viņš atbild skaidri, vai arī aizbāz tam muti pavisam!"

Konors pamāja viņam klusēt.

"Lai viņš stāsta, kā pats grib," viņš piebilda.

"Šis patīkamais jauneklis," vecais Džordžs laimīgā kārtā bija atgriezies pie pašreizējā sarunas pavediena, "gribēja izdabūt no manis dažādas ziņas, kuras es, Konora kungs, nedrīkstēju viņam teikt, jo jūs bijāt man to noliedzis. Sevišķi viņš apjautājās par kādu Vinisa kungu…"

"Tālāk, tālāk…" Konors viņu steidzināja. Vinisa sejā bija lasāma sasprindzināta uzmanība.

"Baidos, ka mans parasti tik gaišais prāts brīžiem it kā aptumšojas," vecais Džordžs kautri turpināja, "jo reizēm es pats redzu, ka runāju pavisam citādi, nekā domāju. Acīmredzot arī svešais to bija pamanījis un, kā liekas, uzskatīja mani par pavisam traku. Tamdēļ laikam viņš arī tik atklāti izteicās savam pavadonim, ka striķis, kurā Vinisa kungs karāšoties, esot jau novīts."

Vinisa seja bija kļuvusi līķa bāla.

"Un kas notika tālāk?" Konors jautāja. "Tātad viņi bija divi?"

Vecais vairākas reizes no vietas pamāja ar galvu, it kā šī kustība tam būtu ļoti iepatikusies.

"Kad otrais kungs — ne tas patīkamais, bet otrais — dabūja dzirdēt, ka istaba nav izdodama, un to taču es nedrīkstēju bez jūsu atļaujas darīt, Konora kungs, — viņš ievilka mani dzīvā sarunā par kāpostu un burkānu relatīvo vērtību zīdītāju barībai. Kur pa šo laiku palika laipnais kungs — to nezinu…"

"Varu gan iedomāties," Konors piezīmēja.

"Es to visu atceros ļoti labi," vecais vīrs turpināja, "jo tonakt līdz pat rītam augšējā stāvā bija dzirdamas dīvainas skaņas, kas neļāva man aizmigt. Tās bija tik noslēpumainas un baismas," viņa balss kļuva čukstoša, bet acis nedroši maldījās apkārt pa istabu, "ka neuzdrošinājos tās pārbaudīt, jo… redzat, man šķiet, ka tie bija… gari," viņš noslēpumaini piebilda.

Istabā bridi valdīja klusums, kuru beidzot pārtrauca Konors:

"Hm, tad tādas tās lietas… Kamēr viens ar tevi pļāpājis, tikmēr otrs uzlīdis augšstāvā un tur paslēpies. Nu, zēni, jūs paši dzirdējāt, ko vecais stāsta. Ko jūs nu teiksiet uz to?"

Viniss nemierīgi grozījās savā krēsla, drūmu skatu uzlūkodams Džordžu, kurš vēl arvien stāvēja istabas vidū un smaidīda ms lūkojās visapkārt; viņa lūpas bez pārtraukuma kustējās, sarunājoties pašam ar sevi gan angļu, gan kādā svešā valodā, kuru Konors nesaprata.

Viniss pirmais ņēma vārdu.

"Vecais zina sasodīti daudz, pat pārāk daudz," viņš izteica savas domas. "Mums jātiek no viņa vaļā, lai…"

Viņš nedabūja nobeigt, jo Konors to pārtrauca.

"Ja šeit ir kāds," viņš lēni, ar uzsvaru sacīja, "kurš ilgojas pamosties pulksten septiņos rītā, kad kāds kungs pašreiz uzmauc tam roku dzelzis; ja kāds nojums vēlas agrā rītā, tūliņ pēc brokasta, pastaigāties sargu pavadībā līdz kādam šķūnim, no kura jumta nokarājas gluži jauna virve — tas lai dara ar veco Džordžu, ko grib, tikai ne šajā namā."

Viņš cieši uzlūkoja Vinisu.

"Un ja šeit ir kāds," viņš turpināja, "kuram karātavas jau nodrošinātas un priekš kura viena slepkavība vairāk vai mazāk nav no svara, — tas lai dara, ko vien grib, tikai ne šeit."

Viniss neviļus pakāpās atpakaļ.

"Kas man tur daļas," viņš norūca.

"Virve…," vecais Džordžs murmināja, smaidīdams savu muļķīgo smaidu, "virve Vinisa kungam jau novīta…"

Viniss aklās dusmās pietrūkās kājās.

'Turi muti!" viņš iekliedzās.

Sarkanmatainais Bats Sands pavilka savu krēslu tuvāk Vinisa krēslam.

"Konoram taisnība: mēs nedrikstam aizskart Džordžu, ja negribam paši iekrist," viņš sacīja. "Ja jau jākarājas, tad vismaz lai būtu par

ko. Tikai jāgādā, lai vecais nevar nekā izpļāpāt tālāk. Jāiesloga

» »

viņš…

Klauvēšana pie durvīm viņu pārtrauca.

"Kas tas tāds?" viņš čukstēja.

Konors uz pirkstu galiem piegāja pie aizslēgtām durvīm.

"Kas tur ir?" viņš jautāja.

Balss, kas atskanēja aiz durvīm, viņu nomierināja. Atvēris durvis, viņš paklusu ar kādu sačukstējās.

"Tur kāds vēlas ar mani runāt," viņš sacīja, pagriezdamies pret biedriem. "Aizslēdz aiz manis durvis, Bat."

Viņš izgāja.

Neviens nesacīja ne vārda, bet katrs pūlējās atminēt Konora aiziešanas iemeslu.

"Vai Konors to būtu darījis ar nolūku, uzaicinādams mūs visus uz kopēju apspriedi taisni tanī laikā, kad viņam bija gaidāms šis apmeklējums?" kāda balss istabas dibenā ierunājās.

Batam bija ienākušas prātā tās pašas aizdomas, bet viņš tās ātri aizdzina.

"Nē," viņš sacīja, "no nodevības mums nav ko bīties. Vēl tikai pagājušo nedēļu Eņģelis mūs visus pierādījumu trūkuma dēļ atbrīvoja no aresta, un uz Konoru var droši paļauties."

"Es neuzticos viņam, Dieva vārds!" Viniss norūca.

"Es neuzticos nevienam," Bats stūrgalvīgi atbildēja, "bet uz Konoru tomēr var paļauties…"

Pie durvīm klauvēja.

"Kas tur ir?"

"Labs draugs," aiz durvīm atsaucās kāda klusa balss.

Bats atslēdza durvis, un Konors ienāca. Nupat redzētais vai dzirdētais, jādomā, bija atstājis uz viņu milzīgu iespaidu; viņa seja bija tumši pietvīkusi, bet acis dzirkstīja.

"Zēni," viņš sacīja, un viņa balss uztraukumā trīcēja, "man priekš jums ir lielisks darbs — miljons mārciņu, un peļņa līdzīgās daļās starp mums visiem!"

Uztraukums, kas sekoja viņa vārdiem, bija vairāk nojaušams, nekā dzirdams. Konors atslējās pret pavērtajām durvīm un turpināja:

"Vai mēs nepieņemtu vienu jaunu biedru? Es varu dot par viņu vislabāko atsauksmi."

"Kas tas tāds ir?" Bats jautāja. "Vai mēs viņu pazīstam?"

"Nē," Konors atbildēja, "neviens taču negrib, lai viņu pazītu. Bet galvenais — un tas apmierinās arī tevi, Bat—viņš gādās naudu, un jau šovakar pat tas solās izmaksāt katram no mums simt mārciņu."

Bats apmierināts berzēja rokas.

"Ved tik viņu iekšā; ar tādu drošību mēs esam mierā," visapkārt atskanēja piekrītošas balsis.

Konors izgāja, bet pēc brītiņa atgriezās, ievezdams sev līdzi kādu glīti ģērbušos vīrieti, kurš ar mierīgu smaidu ļāvās klātesošiem sevi aplūkot. Viņa skats ātri slīdēja pār sapulcējušos sejām, mazliet ilgāk pakavēdamies pie Vinisa, tad pie vecā Džordža, kurš sēdēja kādā kaktiņā un bija nogrimis dziļā, nesaprotamā pašsarunā.

"Kungi," svešais iesāka, "es ierados, lai nodrošinātu sev jūsu palīdzību. Konora kungs man sacīja, ka esot jau iepazīstinājis jūs ar Rīla miljonu lietu. Teikšuīsi un skaidri: esmu nodomājis aizsteigties citiem priekšā un paņemt to naudu pats. Jums es piedāvāju pusi no visas naudās, un, lai pierādītu šī priekšlikuma nopietnību, esmu ar mieru jau tūliņ izmaksāt katram, kurš grib man šinī lietā palīdzēt, simt mārciņas skaidrā naudā."

Viņš izvilka no kabatas prāvu žūksni papīra naudas un pasniedza to Konoram. Visu skati kā piekalti sekoja šai viņa kustībai.

"Kādā kārtā jums nāksies man palīdzēt," viņš turpināja, "to pateikšu jums vēlāk…"

"Pagaidiet," Bats viņu pārtrauca. "Kas vēl piedalās šajā lietā?"

"Vairāk neviens," svešais atbildēja.

"Vai Džims arī būs tur?" "Nē."

"Un Eņģelis?"

"Arī ne."

"Turpiniet," Bats apmierināts sacīja.

"Nauda ieslēgta seifa, kuru var atdarīt tikai ar kāda zināma vārda palīdzību. Šo vārdu vēl neviens nav atradis — vismaz līdz šim vēl ne. Rakstiskos aizrādījumus, kā atrast vajadzīgo vārdu, pirms dažām naktīm Džims nozaga advokātam, pie kura tie glabājās."

Viņš apklusa, vērodams savu vārdu iespaidu.

"Džims šos papīrus nodevis Eņģelim, un no Skotlendjarda mums nav nekādu cerību dabūt tos atpakaļ."

"Nu?" Bats nepacietīgi iejautājās.

"Mumsnavc itas izejas, kā atvērt seifu a r k ādu drošāk u 1 īdzek 1 i," svešais turpināja.

"Bet sardze?" Batsieminējās. "Advokāts liek seifu rūpīgi apsargat."

"Ar sardzi viss tiks nokārtots," nepazīstamais sacīja.

"Vai nevarētu piekļūt advokātam?" šis priekšlikums nāca no Kurta Goiles.

Svešais sarauca pieri.

"Advokātam piekļūt nav iespējams," viņš īsi atbildēja. "Nu, vai piedalāties?"

Šis jautājums bija gluži lieks. Bandas locekļi viens pēc otra tuvojās Konoram, kurš katram noskaitīja norunāto summu, un tad, klusēdami atsveicinājušies no svešā, tie pa vienam atstāja istabu.

Bats pēdējais saņēma naudu.

"Rītvakar šepat," Konors viņam iečukstēja.

Beidzot viņš palika ar svešo vienatnē. Vienīgi vecais Džordžs arvien sēdēja savā kaktā, klusu pie sevis murminādams.

"Kas tas tāds?" svešais jautāja.

Konors pasmaidīja. ^

"Kāds prātā jucis vecis," viņš nevērīgi paskaidroja. "īsts džentlmenis un augsti mācīts vīrs. Runā gandrīz vai visās valodās — latīniski, grieķiski un nezin kā vēl. Senāk, kā redzams, bijis profesors. Kas viņu tiktāl novedis — dzeršana, kokains vai vienkārši dullums — nezinu."

Ar redzamu interesi svešais uzlūkoja veco savādnieku. Pamanījis, ka tiek novērots, ari tas piecēlās no sava krēsla un cieši ielūkojās apmeklētājam sejā:

"A!"viņšiesaucās,"džentlmenis! Ļoti priecājos! Omnia mutantur, nos et mutamur in illis; bet jūs neesat ne drusciņas pārvērties."

Viņš atkal sāka murmināt ko nesaprotamu.

*Savu mūžu neesmu viņa redzējis," nepazīstamais pievērsās Konoram.

"Vecais Džordžs iedomājas, ka pazīst visus cilvēkus,' Konors pasmaidīja.

"Īsts džentlmenis," vecais turpināja muldēt, "un reti patīkams cilvēks. Viņš nopirka vienu manas grāmatas eksemplāru… Vai esat lasījis manu grāmatu? Viņu sauc… mans Dievs, kā taču viņu sauc? Ak, nu esmu piemirsis tās nosaukumu!..'. Un vēl viņš griezās pie manis dēļ padoma… kādas monogrammas lietā…"

"Kas?" svešais, kā odzes dzelts, pietrūkās kājās un uztraukumā drebošām rokām satvēra Konora elkoni. "Vai dzirdējāt? Vai dzirdējāt?"

Vecais vīrs pacēla galvu un draudzīgi ielūkojās svešajam sejā.

"Džentlmenis no galvas līdz kājām!" viņš sajūsmā pļāpāja. "Mani viņš arvien uzrunāja: "profesora kungs" — tas ir ļoti pieklājīgi un smalkjūtīgi."

Pēkšņi viņš apklusa un, brīdi domīgi uzlūkojis svešinieku, triumfēdams norādīja ar roku uz to.

"Es jūs pazīstu!" viņš prieka pilnā balsī iesaucās. "Jūsu vārds ir Spidings! Un jūs esat advokāts! Esmu redzējis jūs kopā ar kādu n< maniem labdariem!"

"Grāmata! Grāmata!" Spidings elsa. "Kā sauc jūsu grāmatu?"

Vecā Džordža balss bija jau atguvusi savu parasto izteiksmi, kad tas ar pārspīlēto godbijību atbildēja:

"Taisni to, godāts kungs, taisni to es nekad nevaru atcerēties1 ''

9 Neveiksme

Ir tādi pavirši kritiķi, kas vieglpātīgi nopeļ Skotlendjardu Protams, tie ir gluži neoficiāli kritiķi — rakstnieki, kuru romānos nedzirdēti atjautīgi detektīvi amatieri bez vismazākam pūlēm atrisina vissarežģītākos noziegumus, pie kuru izmeklēšanas policija velti pūlējusies gadiem ilgi. Īstenībā Skotlendjards arvien vēl ir vispriekšzīmīgākā policijas organizācija pasaulē. Nedrīkst aizmirst vienu svarīgu apstākli: pēdējo divdesmit piecu gadu laikā tikai vietfs vienīgs cilvēks, kurš bija apvainots Old-Balijas bankas aplaupīšana, ticis no tiesas attaisnots pierādījumu trūkuma dēļ.

Sēdēdams savā mazā istabiņā, Eņģelis saņēma kādu neglīti, kļūdaini uzrakstītu vēstuli; tā bija sastādīta ļoti nesakarīgi, vietvietām strīpota un labota, un uz papīra skaidri bija saskatāmas asaru pēdas. Vēstuli izlasījis, Eņģelis palūkojās uz pasta zīmogu un pazvanīja.

Ienākušais kalpotājs atrada viņu noliekušos pār Londonas pilsētas karti.

"Atnesiet no arhīva K.V. 93."

Bridi vēlāk kalpotājs ienesa smagi piebāztu portfeli.

Eņģelis ātri pāršķirstīja papīrus un fotogrāfijas, ilgāk uzkavēdamies pie kādas atslēgas, kas arī atradās somā. Tad viņš vēlreiz izlasīja nupat saņemto vēstuli, kuras rokraksts liecināja, ka to rakstījusi sieviete.

Viniss, cilvēks ar nāvesbālo seju, tikko bija paēdis otro brokastu un tagad nesteigdamies soļoja pa Komerciālrodu Londonas austrumu daļā. Kabatā viņam patīkami čaukstēja no Spidinga kā rokasnauda saņemtie papīrīši. Atspiedies pret kādas netīras dzertuves durvīm, viņu sveicināja kāds pazīstams. Viņam garām aizspraucās jauna, netīrās drēbēs ģērbusies sieviete, kuru Viniss kādreiz bija pazinis. Kāds apkārtklīstošs kaķis sāka laipni trīties viņam gar ceļiem, pat ko saņēma niknu kājas spērienu.

Viniss nebūt nebija sentimentālas dabas cilvēks: tomēr, neraugoties uz patīkamo apziņu, ka kabatā ir nauda, viņam nedeva mieru domas par veco Džordžu un viņa tērzēšanu.

No pretējā trotuāra kāds māja viņam ar roku. Viniss palūkojās turp un, pazinis tur stāvošo sievieti, ātri novērsās, it kā nebūtu tās pamanījis. Pirms divām dienām, izmantodams kādu ķildu, viņš bija padzinis šo sievieti, ar kuru tas bija nodzīvojis pieci gadi. Tamdēļ izdzirdis sievietes saucienu, viņš vis neapstājās, bet paātrināja soļus, dodamies Aldgeitas virzienā.

Atpakaļ neskatoties, viņš tomēr dzirdēja aiz sevis ātrus, steidzīgus so)\is. Dusmās vārīdamies, viņš iegriezās kādā klusā sāuieliņā. Vel gabaliņu pagājis, viņš palika stāvam.

Sieviete ar uztukušo seju gribēja viņu uzrunāt; bet Vinisa skata bija tik daudz naida un draudu, ka viņai aizrāvās elpa.

"Tā," Viniss sacīja, un lūpas tam nikni raustījās, "tad pēc visa, ko esmu tev sacījis un darījis, tu vēl uzdrošinies pat uz ielas mani vajāt! Tu gribi padarīt mani smieklīgu ļaužu acīs, tu!"

Viņš pievirzījās tai tuvāk, un roka tam sažņaudzās dūrē. Sieviete zem viņa čūskas skata stāvēja nekustēdamās, kā pārakmeņojusies. Viniss pacēla dūri un sita — vienu, divas reizes, līdz nožēlojamā sievietē ka līdzsvaru zaudējis maiss smagi nogāzās uz ielas bruģa.

Kad jau aizdegtas laternas, Komerc iālroda var darīt, daudz ko tādu, kas netiek atļauts pie dienas gaismas, ja vien nav sestdiena. Ziņkārie, kam gad ijās būt tuvumā, ar interesi un šausmām nolūkojās sievietes piekaušanā; tomēr — kā jau tas pie londoniešiem pierasts — neviens nedomāja viņu aizstāvēt. Betkad Viniss gribēja iet tālāk, ceļu viņam aizkrustoja kāds pusmūža vīrs, kura seja izskatījās auksta un mierīga.

"Ta bija nekrietna nelietība," viņš mierīgi sacīja.

Viniss uzmeta tam pētošu skatu un tūliņ atzina, ka šis vīrs nemīl daudz jokot.

"Man nekas nav jums sakāms," viņš rupji atcirta, mēģinādams paiet garām; bet svešnieka pirksti saspieda viņa roku kā dzelzīs.

"Pagaidiet mazliet, draudziņ," tas teica, "nesteidzieties. Šāds mežonīgs uzbrukums uz ielas nedrīkst palikt nesodīts. Nāciet man līdzi uz policijas iecirkni."

"Un ja nu es neeju?"

"Tad es jūs aizvedīšu," svešais mierīgi paskaidroja. "Esmu Skotlendjarda seržants Žervišs."

Viniss ātri apsvēra stāvokli. No bēgšanas nebija ko domāt: ieliņai bija tikai viena izeja, un taisni no tās puses pašreiz jau tuvojās divi policisti. Galu galā šis gadījums jau nemaz nebija tik nopietna lieta, un kas attiecās uz viņa bijušo mīļāko—nu, tā bez kādas apdomāšanās būs ar mieru vai apzvērēt, ka noticis vienkāršs pārpratums. Visļaunākā gadījumā viņu varētu uz kādu mēnesi iesēdināt.

Viniss nolčma nepretoties. Plecus paraustījis, viņš devas līdai detektīvam. Daži no ziņkāro bara viņiem sekoja.

Vienīgi zeķēm kājās viņš stāvēja mazajā istabiņā, kur kāds c ietuma sargs veikliem pirkstiem pārmeklēja viņa drēbes. Ar nemieru viņš domāja par savu naudu. Viņam klāt bija tikai desmit mārciņas, jo pārējo tas bija ieslēdzis savā dzīvoklī; tomēr arī šādas summas atrašana pie viņa kārtas cilvēka var radīt aizdomas un izsaukt pie nopratināšanas nepatīkamus jautājumus. Sev par brīnumu, viņš redzēja, ka cietumsargs, atradis naudu, nemaz neizskatījās pārsteigts, un arī pie galda sēdošais inspektors izturējās pret šo lietu kā pret gluži dabīgu parādību. Vinisam uzkrita, ka nopratināšanas istabā dežūrēja tik neparasti daudz kārtībnieku.

"Kā skan apvainojums?" inspektors jautāja, iemērkdams spalvu tintnīcā.

"Slepkavība ar iepriekšēju nodomu!" no inspektora kabineta atskanēja kada balss, un istabā ienāca Eņģelis. "Es apvainoju šo cilvēku, ka viņš naktī uz 18. februāri…"

Mēms no dusmām un izbailēm, Viniss klausījās detektīva skaļajā balsī, kurš sīki stāstīja kāda jau sen aizmirsta nozieguma gaitu. Tā bija ielaušanās kādā muižā: sulainis iztraucējis zagli — cīņa nakts tumsā — šāviena troksnis — un salonā uz grīdas gulējis mironis. Tā bija viena no tām mazajām traģēdijām, kuras ātri aizmirst visa pasaule — vienīgi tikai Skotlendjardā tas nekad neaizmirstas; gadu no gada nezināmi cilvēki krāj un savāc visniecīgākās pierādījumu drusciņas, pavedienu pie pavediena vijot virvi, kurā būs lemts karāties slepkavam; beidzot visam tam vēl pievienojas kādas greizsirdīgas sievietes vēstule — Skotlendjards arvien gaida šādas greizsirdīgu atstāto mīļāko vēstules —, un cilpa savelkas ap noziedznieka kaklu.

"Ievietojiet viņu 14. numurā," inspektors pavēlēja.

Tikai tagad Viniss atmodās kā no miega, un visiem sešiem kārtībniekiem,kas stāvēja nopratināšanas istabā sardzē, bija pilnas rokas darba, līdz nogādāja satracināto noziedznieku viņa kamerā.

* *

Vinisa arests nestāvēja nekādā sakarā ar Eņģeļa izmeklēšanu noslēpumainajā Rīla miljonu lietā. Viņš pazina Vinisu kā "Pilsēt as bandas" locekli, un tam nenāca ne prātā, ka viņam varētu būt kas kopējs ar Rīla seifu.

Tomēr ir zināmas formalitātes, kuras tiek stingri ievērotas pie ikviena svarīgāka noziedznieka apcietināšanas. So formalitāšu nokārtošanu Eņģelis uzticēja dažiem saviem apakšniekiem, un divas dienas vēlāk viens no tiem jau ieradās ar ziņojumu viņa kabinetā.

"Pie Vinisa atrastās naudaszīmes," viņš sacīja, "pirmdienas rītā izmaksā tas Spidinga kungam no viņa privātā konta. Spidinga kungs ir advokatūras firmas "Spidings, Mortimers un Lerečs" vadītājs."

"Vai ar Spidinga kungu runājat?"

"Jā. Spidinga kungs atceras izņēmis šo naudu izmaksai kādam cilvēkam, kurš pašreiz gatavojies aizceļot uz Ameriku."

"Vai tas bijis kāds no viņa klientiem?"

"Cik varēju noskaidrot," ierēdnis turpināja, "tad šī nauda tikusi izmaksāta aizbraucējam kāda klienta uzdevumā kā atlīdzība par pakalpojumiem. Nekādu tuvāku paskaidrojumu no Spidinga kunga nevarēju izdabūt."

Eņģelis pasmaidīja.

"Advokāti dažreiz uzņemas dīvainus uzdevumus,"viņš piezīmēja. "Vai Spidinga kungs nevar iedomāties, kā šī nauda būtu varējusi nokļūt Vinisa rokās?"

"Nē, Angela kungs. Viņš domā, ka Viniss to ieguvis godīgā ceļā. Pēc viņa izteicieniem spriežot, naudas saņēmējs bijis diezgan apšaubāms cilvēks."

"To es ticu," Eņģelis piekrita.

Viens palicis, viņš ilgi sēdēja, dobtās nogrimis, un neapzinīgi zīmēja uz dzēšlapas dažādas sejas.

Pēc brīža viņš pazvanīja.

"Pasauciet Kartera kungu," viņš pavēlēja apkalpotājam, un dažas minūtes vēlāk kabinetā ienāca dzīvespriecīgs jauneklis ar tikko dīgstošām ūsiņām uz virslūpas.

"Karter," Eņģelis uzmanīgi iesāka, "tev gan vajag būt traki' garlaicīgi caurām dienām sēdēt pirkstu nospiedumu nodaļā?"

"Kā to ņem, Angela kungs," jaunais antropometrs atbildēja. "Mums ir…"

"Vai negribat mazliet izklaidēties, Karter?" Eņģelis jautāja vēl uzmanīgāk.

"Un kā vēl, Angela kungs!"

"Man vajadzīgs kāds ducis no tiem vīriem, kas neielaižas ar reportieriem un izturas pilnīgi oficiāli tik il^i,cik tas man vajadzīgs," Eņģelis sacīja un pastāstīja jauneklim savu nodomu.

Kad Karters bija aizgājis, Eņģelis uzzīmēja uz dzēšlapas trīsstūri.

"Spidings turas kopā ar "Pilsētas bandu"," viņš ievilka vienā stūrī krustiņu. "Spidings zina, ka es to zinu," viņš uzvilka krustu otrā stūrī. "Es zinu, ka Spidings zina, ka es to zinu," viņš apzīmēja arī trešo stūri ar krustiņu. "Spidingain izspēle, un viņš sasodīti drīz tai'šīs savu gājienu."

Šajā mirklī istabā ienāca komisāra palīgs.

"Hallo, Angel!" viņš sacīja, uzmezdams skatu zīmējumam. "Kas tad tas? Vai kāda jauna spēle?"

"Tā ir Joti veca spēle," Eņģelis vientiesīgi atbildēja, "tikai jauna partija."

* * *

Eņģelis nebija maldījies, domājot, ka Spidings visā drīzumā uzsāks savu spēli; un kaut gan detektīvs nebija rēķinājies ar kādu viņam vēl nezināmu faktoru — veco Džordžu —, tomēr apstākli vēl vairāk paātrināja Eņģeļa pareģoto notikumu gaitu.

Viens no šiem apstākļiem — uri pie tam ne gluži vismazākais — bija Vinisa negaidītais arests. Pēc pirmās sarunas ar veco Džordžu Spidings bija nolēmis ieņemt nogaidošu stāvokli. Vecais profesors tika pārvests uz dzīvi advokāta namā KJephemā. Spidings bija nodomājis pacietīgi gaidīt, kamēr kāds laimīgs gadījums uz brīdi noskaidros vecā vīra atmiņas par kriptogrammu. Neskaitāmas reizes dienā viņš jautāja tam;

"Kā jūs sauc?"

Vecais Džordžs un nekā citādi, tikai vecais Džordžs!" negrozāmi sekoja viena un tā pati atbilde, pavadīta smaidiem un daudziem galvas pamājieniem.

"Bet jūsu īstais vārds — kā jūs sauca, kad bijāt vēl profesors?" Spidings neatlaidās.

Tomēr uz šo jautājumu nelaimīgais neka nevarēja paskaidrot.

Naktī pēc Vinisa apcietināšanas Konors slepeni ieradās Klephemā pēc aizrādījumiem.

"Mēs nedrīkstam kavēties, Konora kungs," advokāts sacīja. "Nav nozīmes gaidīt, kamēr vecis sāks runāt. Mūsu pirmais plāns tomēr labāks."

"Vai kas not icis?" Konors jautāja. Viņa kādreizējās bailes no advokata bija galīgi izgaisušas, un tagad" tas juta vienīgi uzticību pret līdzdalībnieku.

"Šodien mani apmeklēja kāds detektīvs, lai ievāktu ziņas par dažām naudaszīmēm, kas tikušas atrastas pie Vinisa izkratīšanas. Eņģelis taisīs savus slēdzienus, un mēs nedrīkstam velti kavēt laiku." ^

"Mēs esam gatavi," Konors atbildēja.

"Nu tad darīsim to jau ritnakt. Es gādāšu par to, lai policijas sardze no seifa tiek atsaukta; gan jau vēlāk pratīšu šādu soli attaisnot."

Konoram bija kāda ideja.

"Vai mēs nevarētu sūtīt citus ļaudis viņus nomainīt? Es varu dažus no saviem zēniem pārģērbt policistu drēbēs."

Spidings apmierināts pamāja ar galvu.

"Lieliska ideja!" viņš piekrita. "Tā mums katrā ziņā jāizved."

Brīdi viņš domīgi sarauktu pieri staigāja šurp un turp pa istabu.

"Sardze mainās divreiz dienā," viņš sacīja, "rītos un vakaros. Es uzrakstīšu dažas rindiņas rīta maiņas seržantam, ka viņa nodaļas vietā sardzē turpmāk stāvēs cita — es jau vairākkārt esmu licis sardzi pārmainīt, jo citādi nav nekādas drošības; un jums es izrakstīšu sardzēs pienākumu uzņemšanai nepieciešamo pilnvaru."

"Būtu labāk, ja jūs pieprasītu, lai sardze tiek pavisam atcelta," Konors piezīmēja. "Kad policija būs promno nama, tad mūsu ierašanās tur nevienam neliksies aizdomīga."

"Jums taisnība, tā būs vēl labāk," Spidings piekrita, nosēzdamies piegaida, lai uzrakstītu vēstuli.

"K*

Nakts bija vētraina, un lietus gāza bez mitēšanās.

"Jo labāk," Konors norūca, uzlūkodams visu pasauli no sava "kensingtoniskā" viedokļa. Istaba, kuru ap'dzīvoja pats namatēvs, bija iekārtota ļoti vienkārši.

Uz vienkāršā, nekrāsotā galdiņa Konors bija nolicis sev priekšā pudeli ar viskiju un sodas šifonu. Laiku pa laikam ieņemdams krietnu malku noglāzes, viņšdonugi lūkojāscaur norasojušo logu uz pielijušo ielu.

"Anglija darbam un Ēģipte atpūtai," viņš murmināja. "Kad būšu dabūjis savu daļu no Rīla naudas — un šī daļa būs krietni lielākā, nekā mans draugs Spidings to doma! — tad gan pateikšu šai sasodītai zemei ardievas uz mūžu."

Viņš piegāja pie loga un, to noslaucījis, sāka lūkoties ārā uz ielu. Namam tuvojās divi cilvēki. Viens no tiem, tērpies garā lietus mētelī, soļoja mierīgi un enerģiski, kamēr otrs, kiiram mugurā bija gluži jauni virssvārki, piel ika visas pūles, lai saviem sīkajiem solīšiem tiktu ceļabiedram līdzi.

"Spidings ar veco Džordžu," Konors norūca. "Kāda velna dēļ viņš to paņēmis līdzi?"

Viņš izgāja atslēgt tiem durvis.

"Nu?" Spidings jautāja, nomezdams slapjo mēteli.

"Viss kārtībā," Konors atbildēja. "Kamdēļ ņēmāt līdzi veco?"

"Tāpat, laika pakavēšanai," Spidings izvairīdamies sacīja.

Patiesībā advokāts arvien vēl cerēja, ka Džordžs ko atcerēsies, kas varētu vest uz pēdām noslēpumainās mīklas atrisinājumam. Tādā gadījumā atkristu vajadzība pēc "Pilsētas bandas" piepalīdzības, un — kas tas galvenais — viss laupījums paliktu viņam vienam.

Kas'attiecas uz pēdējo jautājumu — nolaupītās naudas sadalīšanu—, tad Konors būtu visai pārsteigts, ja zinātu Spidinga īstos nodomus.

Šodien vecais Džordžs bija sevišķi pļāpīgs, un tamdēļ advokāts nezaudēja cerības, ka tas vēl pēdējā brīdī varētu sākt stāstīt par savu pagātni un savām darīšanām ar Rīlu.

Nekā nenojauzdams no tām lielajām cerībām, kādas uz viņu tika liktas, vecais vīrs nosēdās kādā krēslā un tūliņ atkal nogrima savā pašsarunā.

"Atstāsim viņu šepat," Spidings sacīja, "te viņš būs lielākā drošībā nekā pie manis."

"Protams," Konors piekrita. "Es pazīstu viņu jau sen. Tā viņš te sēdēs stundām no vietas un sarunāsies pats ar sevi."

"Un kā ar citiem?" advokāts jautāja. "Kur mēs satiksimies ar viņiem?"

"Viņi sagaidīs mūs Lombardstrītas stūrī, un tad reizē dosimies tālāk uz seifa namu."

"Ā!" viņus pārsteidza vecā Džordža balss, un tie kā elektrizēti pievērsās vecim.

"Seifa nams… Lombardstrītā…," tas murmināja, uzmezdams abiem viltīgu skatu. "Jā, tas tiešām ir 1 ielisks plāns — pavisam lielisks plāns!"

Spidings ar Konoru aizturēja elpu.

"Kāda ārkārtīgi asprātīga iedoma, godātais kungs! Jūs laikam nupat teicāt — Lombardstrītā, seifs?" viņš murmināja. "Seifs ar zināmu vārdu? Bet kur tas vārds paslēpts — ā, to jūs nezināt vis? Uz mani varat paļauties — esmu goda vīrs." Viņš dziļi palocījās kādam neredzamam. "Vai nevarat varbūt šādā kārtā to vārdu atvasināt?"

Ar labās rokas rādāmo pirkstu Džordžs uzvilka kreisās rokas plaukstā kādu zīmi.

"Tas neies, jūs sakāt? Vai esat lasījis manu grāmatu? Tā ir tikai neliela grāmatiņa, godātais kungs, bet viņā jūs atradīsiet daudz asprātīgu atrisinājumu. Kāds apdāvināts kungs no Britu muzeja man palīdzēja to sarakstīt. Virsraksts viņai ir… virsraksts…" Viņš aprāva teikumu un, nosvīdušo pieri slaucīdams, gurdeni atlaidās krēslā.

Arī Spidings noslaucīja sviedrus no pieres.

"Gandrīz, gandrīz!" viņš klusu piezīmēja. "Mans dievs, gandrīz viņš būtu mums to pateicis!"

Konors uzmeta tam ļaunu skatu.

"Ko nozīmē šī pļāpāšana par kādu tur grāmatu?" viņš jautāja. "Šī ir gan otrā reize, kad dzirdu no vecā tamlīdzīgus vārdus. Tiem ir kāds sakars ar veco Rīlu, vai ne?"

Spidings piekrizdams pamāja ar galvu.

"Bet nu nāciet," Konors sacīja, ielūkodamies pulkstenī, "laiks iet. Lai vecais paliek pieskatīt mājas."

Džordžs pacēla galvu.

"Tu paliksi šeit un neiziesi no mājām, kamēr mēs nebūsim pārnākuši; vai saprati?"

"Jā gan, Konora kungs, sapratu," vecais cienīgi atbildēja, "un tā kā esmu sapratis, tad arī paklausīšu."

Ārā arvien vēl trakoja vētra, un lietus gāza kā no spaiņa.

"Vecais Džordžs jau sen kopš ir pie mums," Konors sacīja, atbildot uz advokāta jautājumu. "Viens no mūsu zēniem kādu nakti bija to sastapis puskailu kādā pilsētas nomalē un atveda pie mums. No tā laika mēs viņu izmantojam kā zibeņa novilcēju, un jāatzīst, ka savu uzturu viņš pilnīgi atpelna."

Atstājis Konoru uzgaidīt ārpusē, Spidings iegāja Vestburngroves pasta kantorī un nosūtīja kādu garu telegrammu. Tā bija adresēta Kardifa noenkurotā tvaikoņa "Polecat"kapteinim, un pasta ierēdnis no viņas satura nesaprata ne vārda.

Spidings pasauca kādu garāmbraucošu auto un kopā ar Konoru iesēdās tajā. Nobraukuši līdz bankai, viņi izkāpa un kājām sasniedza biržu, kur stāvēja daži policistu mēteļos ģērbušies vīri. Pārmijuši ar Konoru ātru skatu, tie gabali ņu atstatu sekoja abiem vadoņiem, kas iegriezās Lombardstrītā.

"Sardze aizgāja pulksten četros," Spidings piezīmēja, atslēgdams ārdurvis. Viņš stāvēja vestibila tumsā, kamēr Konors ar saviem sešiem "policistiem" nebija ienākuši.

"Vai esat visi?" Konorsjautāja. "Bats? Jā. Goile? Jā. Lembijs?Jā."

Viņš izsauca visus pēc kārtas, un visi atsaucās.

"Nu varam gluži droši uzgriezt gaismu," Spidings sacīja, taustīdamies pēc slēdža.

Elektrībai uzliesmojot, Spidings ieraudzīja savā priekšā pulciņu vislielāko blēžu, kādi jebkad apkaunojuši policijas formu.

"Vai darba rīki sagatavoti?" Spidings lietišķi apjautājās.

Bata smaids viņu apmierināja.

"Ja tikai dabūsim pievienojumuelektrības vadam, tad pusstundas laikā seifa atslēga…"

Spidings jau bija piegājis pie zāles durvīm un gribēja tās atslēgt, bet pēkšņi satrūcies atlēca atpakaļ.

"Klusu!" viņš čukstēja. "Man likās, it kā zālē kāds staigātu."

Konors bridi klausījās.

"Es nekā nedzirdu…," viņš iesāka, bet nepaguva nobeigt.

Zāles durvis pēkšņi atvērās, un tajās parādījās kāds policists ar paceltu revolveri rokā.

"Stāvēt mierā!" viņš uzsauca, bet tad, pazinis Spidingu, nolaida revolveri.

Dusmās nobālis, Spidings pārsteigts stāvēja savu miesassargu vidū. Ātri savaldījis uztraukumu, viņš mierīgi izturēja policista caururbjošo skatu.

"Domāju, ka sardze būtu aizsaukta," advokāts sacīja.

"Nē, kungs," policists atbildēja. Zāles durvīs tagad jau bija redzami vairāki policistu formās tērpti stāvi.

"Bet es taču jau pēcpusdienā nosūtīju attiecīgu paziņojumu jūsu priekšniecībai," Spidings caur zobiem nošņāca.

"Neesam nekādu rīkojumu saņēmuši," ierēdnis mierīgi atbildēja. Viņa skats pārslīdēja pār Spidinga pavadoņu sejām.

"Vai tā būtu maiņa?" viņš nopietnā balsī jautāja.

"Jā gan," advokāts droši apstiprināja.

Sardzes priekšnieks palocījās un iegāja atpakaļ zālē.

"Šis ir pēdējais brīdis," Spidings iečukstēja Konoram, novezdams to pie malas. "Seifs jāiztīra jau šonakt. Rīt es būšu jau prom no Londonas."

Policists no jauna parādījās durvīs, ar rokas mājienu aicinādams jaunatnākušos ieiet. Klusēdami visi sagāja plašajā zālē, kur pustumsā augstu gaisā pacēlās varenais monuments.

Kāds vīrs virsseržanta formā piegāja pie Spidinga.

"Vai mums jāiet prom, kungs?" viņš jautāja.

"Jā," advokāts īsi atbildēja.

"Vai dosiet mums rakstisku rīkojumu?" virsseržants jautāja.

Spidings bridi vilcinājās, bet tad izņēma no kabatas piezīmju grāmatiņu un, uzrakstījis uz papīralapiņasdažusvārdus, pasniedza to policistam, kas vērīgi aplūkoja saņemto zirnīti.

"Te nay ne datuma, ne paraksta," viņš mierīgi piezīmēja, pasniegdams zīmīti atpakaļ.

Spidings klusēdams ierakstīja iztrūkstošos vārdus.

"Un nu varat iet," viņš piebilda.

Pustumsā — milzīgo zāli apgaismoja tikai viens vienīgs kroņlukturis — viņam šķita, it kā tas būtu pamanījis smaidu policista sejā.

"Un lai es atstātu jūs vienus šeit?" virsseržants turpināja.

"Jā gan."

"Vai tas nebūtu nedroši?" policists mierīgā balsī ieminējās.

"Pie velna, ko jūs ar to gribat teikt?" advokāts sašutis iesaucās.

"Nu," policists nevainīgi piezīmēja, "es redzu jums līdzās Konoru — pazīstamu zagli un izspiedēju."

Advokāts stāvēja kā mēms.

"A, arī Bats Sands šeit!" policists turpināja. "Nu, kā klājas, Bat? Nu, kā labi veicās toreiz Borstalā… jeb tas varbūt bija Parkhestā? Nabaga Lembijs, cik nelaimīgs viņš izskatās šinī mētelī, kurš tam daudz par lielu! Tā taču nepavisam nav tā uniforma, pie kādas tu esi pieradis, Lembij, vai ne?"

Ap durvīm sastājušos policistu pulciņā atskanēja jautri smiekli.

"Viens no jums lai apsargā ārdurvis," virsseržants pavēlēja saviem ļaudīm. Tad viņš no jauna pievērsās Spidinga pavadoņiem: "Un tepat jau arī mūsu godātais draugs Kurts Goile!"

Viņš noliecās un pacēla kādu maisu, ko Bats bija uzmanīgi nolicis sev līdzās zemē.

"Kas par skaistām mantiņām!" policists iesaucās, ielūkodamies maisā. "Dimanta šķembelītes un dinamīta patronas —īsts Noasa Šķirsts! Vai esi nodomājis atvērt pats savu bodīti, Bat? Nu, vēlu laimi!"

Spidings bija savaldījis savu uztraukumu un nu paspēra soli uz priekšu. Viņš bija apņēmies likt spēlē visu.

"Par šādu nekaunībujūs saņemsiet pelnīto sodu," viņš piedraudēja.

"Nekādā ziņā," nesatricināmais policists atbildēja.

Durvīs atskanēja kāda balss:

"Te ir vēl viens, virsseržanta kungs." Un zālē tika iestumts kāds sīka auguma vecītis, kurš, acis mirkšķinādams, uzlūkoja drīz vienu, drīz otru.

Pamanījis Spidingu, viņš priecīgs skrēja tam klāt.

"Seifa nams Lombardstrītā," viņš jautri kladzināja. "Kā redzat, es to vēl atceros, mīļais draugs. Es atnācu, lai pastāstītu jums par to gramatu — par manu grāmatu, jūs jau zināt. Mans labdaris toreiz meklēja kādu vārdu, kādas mīklas atrisinājumu…"

Virsseržants pielēca viņam klat.

"Mans Dievs!" viņš iesaucās. "Profesors!"

"Jā, jā," vecais smaidīdams piekrita, "tā viņš arvien mani sauca. Viņš nopirka no manis vienu grāmatu — tās cena bija divi zelta gabali, bet viņš samaksāja man četrus. Mana grāmata — kā taču viņu sauc?"

Viņš apklusa un abām rokām satvēra galvu, pūlēdamies atc erēties.

"Studijas… studijas," viņš lēni sacīja, "par alfabēta … alfabēta izcelšanos. A, nu atcerējos!"

Vecajam vīram runājot, viens no policistiem bija pienācis tuvāk, un virsseržants nu pavērsās pret to.

"Pierakstiet to, Džim," viņš sacīja.

Spidings sagrīļojās, it kā būtu dabūjis smagu triecienu.

"Eņģelis!" viņš iesaucās.

"Jūsu padevīgais kalps," virsseržants palocījās.

Pārsteigts, satriekts un nobijies Spidinga sagaidīja sava likteņa izšķiršanos. Kā īsti tas notiks — viņš nezināja, bet ka viņa nākotne nu ir galīgi izpostīta — par to nevarēja būt šaubu. Noliegt savus sakarus ar "Pilsētas bandu" nebija ko cerēt, un viņu kopējais nolūks nu bija tik acīmredzams, ka par to nevarēja būt vairs runas.

"Sūtiet prom savus ļaudis," Eņģelis viņam pavēlēja.

Spidinga smadzenēs uzliesmoja cerību stariņš: viņa līdzdalībnieki netika arestēti, tātad arī viņam vēl viss nebija zudis.

"Pilsētas banda" negaidīja pavēles atkārtošanas; viņi pasteidzās atstāt namu, kamēr vēl Eņģelis nav apdomājies citādi.

"Varat iet," Eņģelis griezās pie Konora, kurš tik drīz nevarēja izšķirties.

"Ja seifs tiek atvērts, tad es labāk palieku tepat," viņš nedroši norūca.

"Varat iet," Eņģelis pavēlošā balsī atkārtoja. "Seifs vel šonakt netiks atvērts."

"Es…"

"Ejiet!" Eņģelis iesaucāspērkona balsī, un Konors steigšus atstāja zāli.

Eņģelis pamāja policistam, kurš pirmais bija runājis ar Spidingu.

"Paņemiet šo maisu, Karter. Tur iekšā ir viss, ko vien mēs varam vēlēties."

Tad viņš pievērsās advokātam.

"Man būtu jums daudz kas sakāms, Spidinga kungs; tomēr domāju, ka būs labāk, ja šo sarunu pagaidām vēl atliksim. Pēc dažām minūtēm ieradīsicsīstā sardze;esliku tai atgriezties pulksten desmitos."

"Ar kādām tiesībām?" advokāts uzpūtīgi jautāja.

"St, st!" Eņģelis viņu apsauca. "Šis jautājums tagad ņu ir pilnīgi nevietā. Jūsu pieprasījums dēj sardzes atsaukšanas man nenāca negaidīts, un tamdēļ jau pie laika apgādāju pretēju pavēli."

"Droši vien viltotu," advokāts, kurš pamazām jau bija atguvis savu aukstasinību, piezīmēja. "Nu es saprotu, kamdēļ ļāvāt aiziet maniem ļaudīm. Kā redzams, tad jūsu godīgums nebūt nav tik nesatricināms, kā biju to iedomājies."

"Pavēli parakstījis viņa majestātes iekšlietu ministrs," Eņģelis atbildēja, uzsizdams Spidingam uz pleca. "Un, ja tas jūs interesē, tad varu pateikt, ka kabatā man ir orderis visas jūsu bandas apcietināšanai. Šoreiz es neizmantoju viņu vienīgi stratēģisku aprēķinu dēļ."

Advokāts izbrīnā lūkojās detektīva mierīgā sejā.

"Ko jūs gribat no manis?" viņš beidzot jautāja.

"Gribu, lai jūs ierastos Džima dzīvoklī rīt, pulksten desmitos rītā," Eņģelis atbildēja.

"Labi, es būšu," advokāts piekrita, pagriezdamies uz iešanu.

'Tad vēl kas, Spidinga kungs," detektīvs viņu aizturēja. "Kas attiecas uz tvaikoni, kurš jūs sagaidīja Kardifā, tad šajā lietā jums nav ko rūpēties. Viens no maniem aģentiem pašreiz pūlas ieskaidrot kapteinim, cik smags sods draud par izbēgušu noziedznieku nogādāšanu uz vienu no Dienvidamerikas ostām."

"Ejiet ellē!" Spidings nikni iesaucās, ar sparu aizcirzdams aiz sevis durvis.

Džims noņēma policista cepuri un apmierināts pasmaidīja.

"Kādā jaukā dienā, Eņģeli, jūs pazaudēsiet savu vietu, ja tik vieglprātīgi spēlēsieties ar iekšlietu ministra vārdu."

"Šoreiz tas bija nepieciešams," Eņģelis skumji piezīmēja. "Man tiešām netīk melot; bet es taču nevarēju pateikt Spidingam acīs, ka arī īstās sardzes priekšnieks ir viens no maniem darbiniekiem, vai ne?"

10 Piepildīta vēlēšanās

Tanī pašā naktī, kad Spidingu ar viņa pavadoņiem piemeklēja lielā neveiksme Lombardstrītā, ziņkārais Lena kungs, kurš, kā atceraties, dzīvoja Kevdorstrītā 76, bija ļoti nemierā ar savas pieliekamas istabas saturu. Lena kungam starpību starp bagātību un nabadzību nozīmēja jau daži šiliņi. Viņa darbības aploks bija ļoti aprobežots. Alvas caurules un telefona vadi, reizēm kāds ārpusē aizmirsts kāju noslaukāmais — tas bija viss viņa medījums. Viņa karjeras visaugstākais sasniegums bija kāds mētelis, kuru tam reiz bija izdevies paķert no drēbju pakaramiem, kamēr līdzjūtīga namamāte virtuvē bija smērējusi viņam sviestmaizi.

Lena kungs tikai nesen kā bija atgriezies no Vormvudas cietu raa, k ur tas k ādu la i c i ņ u bij a uz turēj i e s. Tas bij a kāds pavisam ne vai nīgs joks — saru izņemšana dažiem dzelzceļa vagona sēdekļiem —, kas Lena kungu piespieda pavadīt divus mēnešus šajā miermīlīgajā iestādē. Un šī pati lieta ieveda to kārdināšanā ari šonakt.

Dzelzceļu zagļa slava sakūdīja viņa godkārību ķerties pie gluži neparastas lietas. Pamudināts no sava tukšā naudasmaka un atbalstīts no nesenā varoņdarba apziņas, viņš nolēma izdarīt ielaušanās zādzību. Tā bija liela kļūda un vieglprātība, bet Lena kungs negribēja domāt par tām spējām un iestrādāšanos, kādas vajadzīgas, ja grib tik strauji mainīt savu nodarbošanās veidu;

turklāt viņš bija piemirsis domāt par nikno konkurenci pārpildītajā darba nozarē. Vārdu sakot, Lena kungs nelauzīja ilgi galvu, bet īsi un vienkārši nolēma:

"Ja nav droša pircēja, tad alvas caurulēm nav nekādas vērtības; telefona vadi ir tā piestiprināti pie stabiem, ka tev, cilvēkam, jāstrādā cauru nakti vienos sviedros, lai atkabinātu viņus kaut par dažiem šiliņiem. Izmēģināsim reiz laimi pie Džonsa."

No savas istabas loga viņš labi varēja pārredzēt "būvuzņēmēja J. Džonsa" namu. Ar gandarījumu viņš vēroja, kā "strādnieki" viens pēc otra aizgāja. Viņa prieks vēl pieņēmās, kad tas redzēja aizejam arī pašu "Džonsa kungu" kāda svešinieka pavadībā; un kad brīdi vēlāk tiem sekoja ari vecais vīrs, kas viens pats vēl bija palicis namā — tad Lena kungs šo kavēkļu laimīgo novēršanu uzlūkoja kā pašu debesu žēlastību.

Viņam nācās nogaidīt vēl kādu pusstundu, jo citkārt tik klusā iela šoreiz bija apbrīnojami dzīva. Vispirms pabrauca garām kādi ogļu rati, kuru pārdevējs skaļi piedāvāja savu preci. Tad ieradās kāds no vecāku pavarda aizbēdzis puišelis, kurš ar baudu un sajūsmu sāka bradāt pa dziļajām peļķēm, kas bija sakrājušās pašā ielas vidū. Bet drīz vien parādījās Nemezīda izpūrušas mātes veidā un paķērusi savu briesmīgi kliedzošo lolojumu padusē, steigšus aiznesa to atpakaļ viņa vecāku svētītajā pajumtē. Un nu beidzot ceļš bija brīvs. Lena kungs nezaudēja ne acumirkļa. Viņa plāns bija nevainojami smalks. Klusā paļāvībā, ka neviens viņa nepamanīs, Lena kungs uz labu laimi pārrāpās par augstās sētas vārtiem. Neviens cits viņa vietā nebūtu mēģinājis iekļūt namā pa "biroja" durvīm; tomēr Lena kungs, paļaudamies uz savu laimīgo zvaigzni, devās tieši pie tām, un — sev par lielu pārsteigumu atrada durvis neaizslēgtas.

Ikviens piedzīvojis arodnieks šādā gadījumā būtu sācis baidīties no kādiem slazdiem. Turpretim Lena kungam šis apstāklis, ka vecais vīrs piemirsis noslēgt durvis, bija atkal viens pierādījums, ka debesu žēlastība viņu pavada šajā ceļā. Iededzis līdzpaņemto sveces galiņu, viņš palūkojās visapkārt.

Nekādas pazīmes, kas liecinātu par "buvuzņēmēja" bagātību, šeit nebija redzamas. Koridorā nebija pat grīdsegas, nemaz jau nerunājot par gleznām vai citiem sienu izrotājumiem. Arī "birojs", kas atradās pašā koridora galā, nebija sevišķi grezns. Nekustamais inventārs — cik jau nu viņa tur bija — acīmredzot bija palicis šeit no iepriekšējā īrnieka, jo visas lietas sedza bieza putekļu kārta.

"Ba!" Lena kungs vīlies iesaucās, un viņa izsauciens skaļi atbalsojās tukšajā namā.

Redzot šādu nožēlojamu medījumu, Lena kunga varonīgais dzīvesprieks uzreiz sašļuka.

Viņš bija viens no tiem sīkiem zaglī šim, kuri uzlūkoja "Pilsētas bandu" ar tām pašām svētām šausmām, ar kādām jauns vikārs noraugās konsistorijas sasauktā bīskapu sapulcē. Pie alus glāzes viņš labprāt mīlēja palielīties, ka ar "Pilsētas bandu" tam esot visciešākie un intīmākie sakari. Bija izplatījušās baumas, ka "Pilsētas banda" algojot to advokātu, kuram tiesa bija uzdevusi aizstāvēt Lena kungu pēc nelaimīgā gadījuma ar zirgu sariem; un Lena kungam nenāca ne prātā šādas baumas atsaukt.

Maz ticams, ka viņš būtu iedrošinājies apmeklēt šo namu, ja tam būtu kaut vismazākā nojauta par viņa iedzīvotājiem.

Lena kungs gāja no istabas istabā. Viņš izgāja cauri arī Konora vāji iekārtotajai guļamistabai un kādai šaurai telpai, kur zemē uz netīra matrača bija ierīkota guļamvieta vecajam Džordžam. Viņš iegāja pat lielajā istabā, kur "Pilsētas banda" mēdza salasīties uz savām apspriedēm; tomēr nekur tas neatrada ne vismazākā niec iņa, kam priekš viņa būtu kāda vērtība — nekā tāda, ko varētu pasist zem mēteļa un nesasaldētu iznest pa durvīm: pat nevienas rotas lietiņas, ko sieva varētu aiznest un ieķīlāt augļotājam, pastāstot pie tam garu un skumju stāstu par apstākļiem, kas viņu spiež šķirties no mātes pēdējās piemiņas. Ar patiesu sarūgtinājumu Lena kungs vēroja, ka nekas tamlīdzīgs šeit nav atrodams, un ar katru jaunu vilšanos viņa nopūtas kļuva smagākas, jo — nerunājot nemaz par pieviltajām cerībām — viņu biedēja doma, ka nāksies aiziet tukšām rokām. Būdams cilvēks ar bagātīgu fantāziju, viņš jau iepriekš bija sacerējis runu, kādā tas atstāstīs šo slaveno gājienu dažiem saviem darba biedriem. Garā viņš jau bija izbaudījis biedru apbrīnošanas un skaudības pilnos skatus, ar kādiem tie viņu uzlukos, kad viņš ar visvienaldzīgāko izteiksmi sejā izvilks no kabatas pilnu sauju zelta naudas un nevērīgā balsī pasūtīs iedzeršanu; un tad, kamēr biedri tukšotu savas glāzes, viņš vislielākā slepenībā pastāstītu tiem, ka ticis uzņemts par "Pilsētas bandas" pilntiesīgu locekli. Un nu tāda vilšanās! '

Kvalificēts iebrucējs būtu desmit minūšu laikā pārmeklējis visu namu, bet Lena kungs nekādā ziņā tāds nebija. Te viņš drošības dēļ atgriezās vienā istabā, te vēlreiz ielūkojāsotrā, lai galīgi pārliecinātos, ka nekas nav palicis nepamanīts.

Aizmirsis laiku un vietu, viņš stāvēja kādā augšējā stāva istabā, kad negaidot viņam sākās šīsdienas svarīgākais piedzīvojums. Pēkšņi viņš iedzirda atslēgas apgriešanās troksni ārdurvīs — drošības dēļ viņš bija tās aizslēdzis — un kādu balsi. Lena kungam visa dūša saskrēja papēžos. Balss lejā bija skarba un saniknota; tai pievienojās vēl viena, tad vēl viena un vēl viena.

Soļu troksnis uz kāpnēm lika Lena kungam noprast, ka nama ienācis vismaz kāds pusducis vīru. No viņu balsīm bija dzirdams, ka kāds tos briesmīgi sakaitinājis.

Saruna kļuva arvien skaļāka un nobeidzās ar kādu teikumu, kuru viņš skaidri saprata:

"…kad es jums saku, viņš mūs pārdevis! Uzsūtījis mums suņus virsū! Viņš tīši ievilināja mūs šinī slazdā, nolādētais!…"

Tad atskanēja kāda cita, klusāka balss:

"Kas tad mēs esam? Tu esi ēzelis! Cik augstu tad tu mūs vērtē? Vai mēs neesam "Pilsētas banda"? Viņš zina pietiekoši, lai ne vienu vien no mums nostādītu zem karātavām!… Tas viss ir Konora un viņa drauga advokāta darbs…"

"Pilsētas banda"!

Šī briesmīgā atziņa kā šķēps iedūrās Lena kungam sirdī, un viņam bija jāpieturas pie kamīna malas, lai nepakristu. Suņus! Un ja nu tie arī viņu notur par "suni"? Pie šīm domām viņam mati sacēlās stāvus. Viņš labi zināja, kas tādā gadījumā viņam gaidāms.

Varbūt iespējams vēl nepamanītam aizbēgt?Troksnis un sarunas lejā vēl turpinājās. Atsevišķi teikumi atlidoja ari līdz viņa ausīm.

Lena kungs palūkojās ārā pa logu. Lēciens no šāda augstuma būtu pārāk bīstams, bet no kādas virves viņš visā namā nebija atradis ne pēdu.

Uzmanīgi viņš atvēra durvis. Atnācēji bija sagājuši tajās istabās, kas atradās tieši zem viņējās. Kāpnes, pa kurām varētu nokļūt uz ielas, gāja gar pašām durvīm.

Lena kungam ļoti gribējās tikt prom no šis mājas. Pats to nenojauzdams, viņš bija nokļuvis lapseņu pūznī, un nu viņš labprāt gribēja tikt no tā ārā, netraucējot viņa iedzīvotājus… Nu bija pienācis visizdevīgākais brīdis — tagad vai nekad! Kamēr sarunas turpināsies tik skaļi, neviens nedzirdēs, ja ari ejot gadītos kāda nelaime: iečīkstētos kāpnes vai notiktu kas tamlīdzīgs.

Bet viņš nebija rēķinājies ar šo ļaužu ārkārtējām spējam — ar viņu redzes un dzirdes spējām. Pašā runas vidū Bats Sands pamanīja Kurta Goiles brīdinoši pacelto pirkstu un atpakaļ atliekto galvu. Nepārtraukdams savu lamu vārdu straumi, viņš uz pirkstu galiem pielīda pie durvīm. Brīdi pastāvējis, viņš pēkšņi atrāva durvis un, saķēris izbailēs drebošo Lena kungu pie rīkles, ievilka to istabā. Nosviedis savu upuri uz grīdas, viņš piespieda tā krūtis ar celi.

"Ko tu še meklē?" viņš nikni šņāca.

Lena kungs pameta visapkārt izmisuma pilnu skatu. Redzot šīs ļaunās, naida pilnās sejas un Kurtu iroili, kurš pašreiz ņēma ho galda dunci un nostājās mazliet sāniski, lai sitiens iznāktuparocīgāks — viņš zaudēja samaņu.

"Lai paliek!" Bats aizsargādams pacēla roku. "Šis mazais lopiņš jau noģībis. Kas tas tāds ir? Vai kāds no jums viņu pazīst?"

Tas bija Lembijs, kurš varēja apliecināt sagūstītā personību.

"Viens no vismazākajiem karātavu putniem —kāds Le*ns," viņš paskaidroja.

"Kur tad viņš dzīvo?"

"Kaut kur tepat tuvumā. Manā laikā sēdēja Vormvudā," Lembijs atbildēja.

Pārsteigti viņi uzlūkoja nemaņā gulošo iebrucēju.

"Pārmeklēt viņa kabatas," Goile ieteica.

Bijagadījies—un šis gadījums, raugoties no Lena kunga stāvokļa, bija lielāka debesu svētība nekā viss pārējais —, ka Lena kungs, nolēmis kļūt par pirmklasīgu iebrucēju, bija jau iepriekš apgādājies ar dažiem paštaisītiem amata rīkiem. Viņa kabatās atrada nelielu dzelzs stienīti ar smailu galu, kuram vajadzēja izpildīt laužamās dzelzs vietu, un dzelzs urbjamo. Šīm lietiņām Lena kungs varēja pateikties par savu dzīvību.

Lombrozo un citi slaveni kriminologi apgalvo, ka īstiem deģenerātiem pilnīgi trūkstot bumora izjūtas. Tomēr vismaz divās klātesošo sejās atplaiksnīja smaids, kad noskaidrojās Lena kunga pārmeklēšanas rezultāts.

"Viņš gribējis ielauzties pie Konora!" Bats iesaucās ar patiesu apbrīnošanu balsī. "Padodiet man viskiju!"

Viņš ielēja paģībušajam mutē dažus pilienus viskija. Lena kungs tos norija, tad pavēra acis un pameta visapkārt šausmu pilnu skatu.

"Celies augšā," Bats tam pavēlēja, "un saki, kas tev sakāms! Ko tu īsti domāji, šeit ielauzdamies?"

"Met pie malas tādas muļķības!" Goile iesaucās. "No svara zināt vienīgi to, ko viņš dzirdējis, ložņādams ap durvīm."

"Pilnīgi nekā, kungi!" nelaimīgais Lena kungs pasteidzās atbildēt."Dodu savu goda vārdu, kungi! Man ir bijušas nepatikšanas tāpat kā jums un…"

Viņš apķērās, ka ir izteicis par daudz.

"Ak tā," Goile sacīja ar tādu mieru, kas nesolīja nekā laba, "tad arī tev bijušas nepatikšanas tāpat kā mums, ko?"

"Es domāju…"

"Es jau zinu, ko tu domā," Goile viņu pārtrauca. 'Tu domā, ka esi noklausījies mūsu sarunu un nu varēsi to atstāstīt pirmām pogainajam, kas tev gadīsies ceļā!"

Lena kungam tiešām nebūtu klājies labi, ja īstā brīdī nebūtu gadījies kaut kas tāds, kas uz brīdi novērsa no viņa visu klātesošo uzmanību. Pie ārdurvīm atskanēja klauvēšana, un Bats izgāja tās atvērt. Bandas locekļi jautājoši saskatījās savā starpā. Acumirkli vēlāk Bats atgriezās, turēdams rokā kādu dzeltenu aploksni, kuru tas pasniedza Goilem, jo lasīšanas māksla nepiederēja pie viņa trūkumiem. Goile atplēsa aploksni un ar pūlēm izlasīja īso zīmīti:

"Glābieties, kā mākat. Es pazūdu."

"Ko tas lai nozīmē?" Goile norūca, uzlūkodams Batu. "Viņš aizlaidies lapās, un mēs lai nu darām, kā redzam!"

Bats sniedzās pēc sava mēteļa un klusēdams to apģērba. Tikai tad, kad visas pogas jau bija aizpogātas, viņš īsi atbildēja:

"Tas nozīmē — beigas! Tas nozīmē laisties ripās vai arī sēdēt — un varbūt pat vēl ļaunāk nekā sēdēt."

Viņš pagriezās uz iešanu, bet tad vēlreiz palik.stāvam.

"Konors ir paslēpies," viņš sacīja, "un ja jau Konor. sāk slapstīties, tad zeme vairs nav vēsa. Pret mani, cik zinu, nav m kā, atskaitot vienīgi…"

Viņa skats krita uz nelaimīgo Lena kungu, kurnožēlojamais izskats atgādināja iemiesotu izmisumu.

Goile bija uztvēris sava biedra skatu.

"Ko mēs iesāksim ar to tur?" viņš jautāja.

"Lai viņš paliek tepat," Bats Sands atbildēja. "Mums nav laika ar viņu krauties."

Uz ielas atskanēja auto spuršķēšana — Kevd >rstritā pavisam neparasta skaņa. Iečīkstējās bremzes, un šī niecībā trokšņa pietika, lai saceltu vispārēju uztraukumu. Bats nodzēsa uguni un uzmanīgi pavēra logu. Lādēdamies viņš atlēca no tā atpakaļ.

"Kas ir?" Goile nobijies čukstēja.

Bats neatbildēja, bet bija dzirdams, ka tas attaisīja sērkociņu kastīti.

"Ko tu gribi darit?"Goile nepacietīgi jautāja.

"Iedegt spuldzi," Bats atbildēja.

Istabā no jauna kļuva gaišs.

"B-e-i-g-a-s ir beigas, un ar to pietiek," viņš mierīgi sacīja, rakņādamies savās kabatās. "Man vēl jāsadedzina pāris nieciņu, kamēr nav par vēlu."

Izņēmis no kabatas kādu zīmīti, viņš rūpīgi to pārlasīja, tad pielaida papīrītim uguni.

"Tas ir lielisks ķēriens," viņš piezīmēja, turēdams degošo lapiņu pirkstos. "Visa iela pilna policistu, un šoreiz Eņģelis droši vien vairs nedomā uzvest "spēļu elles" komēdiju."

Pie ārdurvīm atskanēja skaļa klauvēšana, bet neviens no klātesošajiem pat nepakustējās. Goile bija kļuvis bāls kā mironis. Viņš zināja labāk pār visiem, ka parbēgšanu navko domāt. Viņšjau arvien bija atzinis šī nama neizdevīgo stāvokli, kas viegli ļāva ielenkt to no visām pusēm. Jau senāk viņš bija aizrādījis Konoram uz šo apstākli.

Klauvēšana nerimās.

"Taisiet vien paši vaļā," Bats zobojoši piezīmēja.

It kā aiz durvīm stāvošie cilvēki būtu šo piezīmi-dzirdējuši, lejā atskanēja'spēcīgs brīkšķis, un tajā pašā acumirklī uz kāpnēm bija dzirdams daudzu steidzīgu soļu troksnis, kas ātri tuvojās.

Pirmais istabā ienāca Eņģelis. Laipni pamājis Batam ar galvu, viņš atkāpās no durvīm, ielaizdams policistu.

"Es meklēju jūs," viņš īsi sacīja.

"Kamdēļ?" Bats Sands apjautājās.

"Par ielaušanos un dienesta varas piesavināšanos," detektīvs paskaidroja, tad piebilda: "Rokas augšā!"

Bats paklausīja. Kad dzelzis knikšķēdamas noslēdzās ap viņa rokām, viņš jautāja:

"Vai Konoru atradāt?"

Eņģelis pasmaidīja.

"Lai Konors pietaupās kādai c itai dienai," viņš mierīgi piezīmēja.

Policisti, kas bija ieradušies kopā ar viņu, aplika roku dzelzis arī pārējiem bandas locekļiem.

"Šodien jūsu uzdevums mums nav visai pa prātam, Eņģeļa kungs," Lembijs jokodams ieminējās. "Mēs jau cerējām, ka ļausiet mums iet."

"Paļauties uz pārsteidzīgiem slēdzieniem — tas ir slikts paradums," Eņģelis pamācoši piezīmēja.

Pēkšņi viņa skats krita uz nāves bālo Lena kungu.

"Hallo, kas tad tas tāds?" viņš iesaucās.

Tas bija visjaukākais brīdis Lena kunga mūžā. Tā kā dažādas nejaušības viņu bija iejaukušas visā šajā lietā un tā kā liels ļaunums no tam viņam tikpat nevarēja celties, tad viņš pasteidzās izmantot laimīgo gadījumu, kam viņa vārdu bija uz mūžu darīt slavenu un nemirstamu biedru aprindās.

"Esmu viens no "Pilsētas bandas" locekļiem," viņš pašapzinīgi sacīja, sniegdams pretim savas rokas. Viņš jutās bezgala lepns uz to, ka tik viegli ieguvis neapstrīdamu liela noziedznieka slavu.

* * *

Spidinga kungs bija ne vien asprātīgs un apķērīgs cilvēks, bet ari vīrs, kas nemīl savus nodomus atlikt uz vēlāku laiku. Viņš labi pazina Anglijas policijas tiesības un pienākumus un zināja šo to arī par Eņģeļa pagātni. Bija jau iespējams, ka Eņģelim tiešām ir visas tās pilnvaras, ar kuram viņš lielījās; bet tikpat labi varēja arī būt, ka Eņģelis to visu bija vienkārši izdomājis.

Spidingam bija divas izejas, un abas tās bija diezgan apšaubāmas. Bet vispirms viņš gribēja zināt, ciktāl tam jājūtas atkarīgam no kāda policijas ierēdņa labā vai ļaunā garastāvokļa.

Eņģelisbija minējis savu augstāko priekšniecību. Tā bija Spidinga raksturīgā īpatnība, ka viņš bija ar mieru nolaisties vai degošā ogļraktuvē, lai pārliecinātos, cik lielas ir ugunsgrēka briesmas. Daudz nedomādams, viņš pasauca tuvāko auto un lika aizvest sevi uz Apakšnamu.

Augstdzimušais Džordžs Čandlers Medleboruža kungs, viņa karaliskās majestātes iekšlietu ministrs ir tiešām grūti sasniedzams vīrs; tomēr viņš reizēm pielaiž izņēmumus, un šādu izņēmumu viņš taisījaarī attiecībā uz advokāta Spidinga apmeklējumu. Viņšzināja, ka advokāti taču nemēdz ierasties Apakšnamā pulksten desmitos vakarā, lai apgrūtinātu ministra kungu ar kādām mazsvarīgām lietām. Un ja nu vēl uz tik atbildīgu vietu ieņemoša cilvēka vizītkartes atzīmēts "ļoti steidzami", tad tādu apmeklētāju noraidīt nemaz nav iespējams.

Spidings tika ielaists ministra kabinetā, un milords ar laipnu smaidu lūpās piecēlās tam pretim. Viņš pazina Spidingu no izskata, jo bija ticies ar to kādā dinejā.

"Hm," ministrs iesāka, vēlreiz aplūkodams vizītkarti, "ar ko varu jums pakalpot — tik vēlā laikā?" Viņš vēlreiz pasmaidīja.

"Ierados pie jums sava mirušā klienta Rīla lieta, milord," advokāts paskaidroja, vērodams ministra seju. Valstsvīrs gan izskatījās mazliet pārsteigts par viņa vārdiem, bet citādi neizrādīja nekādu jūtu.

Spidings atvieglots uzelpoja.

"Baidos…," ministrs nedroši iesāka, bet tālāk arī netika, jo Spidings pats pasteidzās aiztaupīt tam veltas pūles.

Ka, vai tad ministra kungs nav viņa vēstuli saņēmis? Vēstuli,  kurā bija runa par Rīla miljonu mantojumu? Spidinga sejā bija lasāmas patiesas sāpes un sašutums, kad tas runāja par sava sekretāra  noziedzīgo nolaidību, kura neuzmanības dēļ vēstules nosūtīšana acīmredzot nokavēta. Vajadzēja redzēt, ar kādu nožēlošanu advokāts atvainojās par vēlīno traucējumu, jo — kā viņš sacīja — nav iespējams apspriest vēstulē minēto jautājumu, pirms milords nav vēstuli saņēmis un rūpīgi iepazinies ar tās saturu.

Spidinga kungs bija apdāvināts aktieris. Klausoties viņa nožēlojuma pilnajos vārdos un lūkojoties viņa nelaimīgi saviebtā sejā, nevienam nebūtu nācis prātā, ka visu šo ticamo nostāstu viņš izdomājis vienīgi tamdēļ, lai redzētu, kādu seju taisīs ministrs, redzot savā priekšā to pašu vīru, kura apcietināšanas pavēli viņš, pēc Eņģeļa izteicieniem, esot parakstījis.

Pilnīgi apmierināts ar sava apmeklējuma panākumiem, Spidings izgāja no Apakšnama un, pasaucis auto, lika šoferim braukt uz savu klubu.

'Tātad Eņģelis tikai palielījies," viņš apmierināts pasmaidīja. "Mans draugs, tā tu viegli vari pazaudēt savu silto vietiņu!"

Viņš pasmaidīja vēlreiz, iedomājoties, ka viņa paša stāvoklis bija vēl bīstamāks.

"Divi miljoni!" viņš norūca. 'Tur atmaksājas papūlēties. Ar diviem miljoniem var daudz ko iesākt."

Izkāpis pie sava kluba durvīm, viņš samaksāja šoferim taisni tik, cik pienācās pēc obligātās takses.

11 Grāmatas meklēšana

Ap to laiku, kad Pikadillija cirka spožās ugunis apžilbina no teātriem ārā plūstošās ļaužu straumes, kāds auto, uzmanīgi traukdamies caur pūli, ātrā gaitā devās lejup pa Redžentstrītu, garām Pelmelai un nogriezās rietumu virzienā.

Lietus bija nostājis, bet ielas klāja bieza melnu dubļu kārta, kas

zem auto riteņiem šķīda uz visām pusēm, notašķīdama garāmgājēju drēbes un sejas.

Kad auto, braukdams līdztekus tramvaja sliedēm, bija iegriezies Oldkentrodā, šoferis pagrieza galvu atpakaļ un uzdeva kādu jautājumu vienam no iekšā sēdošiem pasažieriem, kurš savukārt griezās pēc padoma pie sava pavadoņa.

"Vispirms brauksim pie Krāmera," tas atbildēja.

Oldkentrodā bija redzami vairs tikai aizvērto veikalu tumšie logi un nelieli ļaužu pūllši, kas uz viesmīļu aicinājumu kā negribot atstāja apgaismotās dzertuves. Ja šeit tomēr vēl valdīja zināma dzīvība, tad tuvējā Lea jau bija pilnīgi iegrimusi nakts mierā.

Netālu no galvenā laukuma auto apstājās kāda liela nama priekšā, kas gulēja dziļā miegā. Abi pasažieri izkāpa un, iegājuši caur tumšajiem vārtiem pagalmā, pa grantēto celiņu nonāca līdz nama piebūvei.

"Nezinu, ko Moders teiks uz šo lietu," Eņģelis piezīmēja, taustīdamies pēc zvana podziņas. "Viņš ir ļoti pedantisks cilvēks."

Klusumā varēja dzirdēt, kā tālumā iedžinkstējās elektriskais zvaniņš. Bridi nogaidījis, viņš pazvanīja vēlreiz. Atvērās kāds logs, un samiegojusies balss jautāja:

"Kas tur ir?"

Eņģelis atkāpās mazliet atpakaļ un palūkojās augšup.

"Hallo, Moder! Tas esmu es, Angels."

"Pie velna!" balss pārsteigta iesaucās. "Mazliet uzgaidiet. Acumirkli būšu lejā."

Vecais kungs ar laipno seju, kurš atslēdza viņiem durvis un ieveda patīkami iekārtotā kabinetā, bija pats Ernsts Moders. Būtu lieki stādīt lasītājam priekšā šo pasaulslaveno izdevēju, kura popularitāte sevišķi pieauga pēc nepatīkamās prāvas Lehofa memuāru izdošanas dēļ.

Apsveicis abus apmeklētājus kā vecus draugus, viņš piedāvāja tiem krēslus.

"Man ļoti nepatīkami, ka esmu spiests jūs traucēt tik vēlā laikā," detektīvs iesāka, bet Moders pārtrauca viņu ar noraidošu rokas mājienu.

"Jūs, detektīvi, arvien mīlat biedēt nabaga pilsoņus ar saviem pārsteigu rniem," viņ š smaidīdams piebilda. "Bet šoreiz es jūtu stipru kārdinājumu pārsteigt jus pašu."

"Neticu, vai tas tik viegli maz būtu izdarāms."

Moders jokodams padraudēja viņam ar pirkstu. Eņģelis iesmējās.

"Redzēsim," viņš sacīja, savilkdams svarīgu seju. "Gribu jums pastāstīt, kamdēļ esat uzņēmušies šo nesekmīgo braucienu tādā nejaukā naktī."

Smaids sastinga Eņģelim lūpās.

"Ā, tā jau domāju, ka tas jūs pārsteigs! Jūs taču ieradāties pie manis kādas grāmatas dēļ, vai ne?"

"Jā," Džims izbrīnā apstiprināja.

"Kādasgrāmatas dēļ, kas pirms deviņiem gadiem iznākusi mūsu izdevumā?"

"Jā." Apmeklētāju acis pletās arvien platākas.

"Šī grāmata," izdevējs turpināja, "saucas "Studijas par alfabēta izcelšanos", un tās autors ir kāds vecs pustraks profesors, kurš dzeršanas dēļ padzīts no Oksfordas universitātes."

"Jums taisnība, Moder," Džims nesaprašanā stomījās, "bet…"

'Tā jau domāju!" vecais izdevējs gavilēdams'iesaucās. "Nu, tad ziniet, ka jūsu meklēšana ir gluži velta. Grāmatu mēs izlaidām tikai pieci simti eksemplāros, un īsā laikā viss izdevums bija galīgi izpārdots. Pirmsdažiem gadiem man nejaušigadījāsatrastplauktos vēl vienu noputējušu šīs grāmatas eksemplāru, un es atdāvināju to savai sekretārei. Cik man zināms, tad tas ir vienīgais eksemplārs, kurš uzglabājies no visa šī izdevuma."

"Un jūsu sekretāre?" Eņģelis nepacietīgi iesaucās. "Kā viņu sauc? Kur tā dzīvo?"

"Ja jūs būtu to jautājuši man dažas stundas agrāk, tad es nebūtu pratis atbildēt," Moders, kuram šāda noslēpumainība bija ļoti iepatikusies, sacīja, "bet tagad varu to pateikt bez apdomāšanās. Minētā dāma — vēl gluži jauna meitene—divus gadus izpildīja manas sekretāres pienākumus. Viņa bija spiesta ķerties pie darba, lai uzturētu savu slimo tēvu."

"Kā viņu sauc?" Eņģelis atkārtoja savu jautājumu.

"Viņas vārds ir Ketlīna Kenta," izdevējs atbildēja, "un tā dzīvo…"

"Ketlīna Kenta!" Džims iesaucās. "Acīmredzot visi labie gari stāv mums klāt!"

"Ketlīna Kenta," Eņģelis atkārtoja, un elpa viņam aizrāvās. "Bet," viņš ātri piebilda, "kā jūs zināt mūsu ierašanās iemeslu?"

Moders ciešāk satinās savos rīta svārkos.

"Nu, vai zināt, Angel, ja cilvēku jau vienu reizi uzceļ no miega, lai uzdotu tam dažādus noslēpumainus jautājumus par kādu vecu grāmateli, tad…" viņš iesāka.

"Kā!" Džims iesaucās, pietrūkdamies kājās. "Vai tad kāds jau bijis pie jums šajā lietā?"

"…tad," izdevējs turpināja, nevērodams Džima jautājumu, "ir gluži dabīgi, ja ari otro apciemojumu tanī pašā nakti ved sakarā ar to pašu lietu."

"Un kas bija šis pirmais apmeklētājs? Dieva dēļ, metat pie malas šos'jokus, jo lieta ir pārāk nopietna."

"Šeit nav bijis neviens," Moders paskaidroja, kļūdams nopietns, "bet pirms kādas stundas man zvanīja pa telefonu…"

Džims ar Eņģeli ātri saskatījās.

"Uzskatiet mani par gatavo aitasgalvu, Džim," Eņģelis sacīja grēcinieka balsī. "Telefons! Dievs debesīs, es taču nemaz nezināju, ka jums ir telefons!"

"Man viņa nebija līdz pat pagājušajai nedēļai," izdevējs paskaidroja, "un, sākot ar rītdienu, nebūs vairs atkal. Nakts miers ir pārāk dārga manta, lai ar to apietos tik vieglprātīgi…."

"Kas tas tāds bija, kurš jums zvanīja pa telefonu?" Eņģelis viņu pārtrauca.

"Nevarēju vārdu labi sadzirdēt. Viņš tūkstoškārt atvainojās par trauc ējumu un gribējazināt, kur grāmata būtu atrodama. Acīmredzot tas bija kāds no laikrakstu līdzstrādniekiem, jo viņš sacīja, ka tam esot vajadzīgi daži izvilkumi no grāmatas. Viņš pastāstīja ari to, ka autors nupat kā esot miris."

Eņģelis pasmaidīja..

"Autors nav ne domājis mirt," viņš piezīmēja, tad pavērsās pret savu pavadoni: "Mēs nedrīkstam kavēt ne minūtes, Džim!"

Moders pavadīja viņus līdz durvīm.

"Vēl vienu jautājumu," Džims sacīja, saceldams mēteļa apkakli. "Vai varat sniegt mums kaut pa viršu jēdzienu par grāmatas saturu?"

"Nē," izdevējs atkratīja galvu. "Atceros tikai, ka tajā bija daži vienkārši zīmējumi, kas attēloja pirmatnējā alfabēta izcelšanos un turpmāko attīstību. Šie zīmējumi, kā liekas, bija patapināti vai nu no kādas vecas konversācijas vārdnīcas, vai arī no kādas senas bībeles." •

Viņi iekāpa, un auto devās atpakaļ uz Londonu.

"Šis mīklas izcelšanos meklēt vari grāmatā,

Kas mūsu prātu augšup pacilā," Eņģelis domīgi sacīja, un Džims piekrizdams pamāja ar galvu. Acumirklī viņam nebija laika domāt par Lombardstrītas seifa paslēpto bagātību. Visas viņadomas saistījās pie jaunās meitenes, kura, pati tā nenojauzdama, turēja savās rokās mīklas atrisinājumu, kas jau rīt to spētu padarīt neaptverami bagātu.

Acīmredzot Spidings bija rīkojies bez liekas vilcināšanās, un Džims ne mirkli nešaubījās, ka Konors ar savu "Pilsētas bandu" tam palīdzēs, kur un kā vien spēdami. Ja Ketlīnai šī grāmata vēl bija, tad droši vien tā tagad jau atradās Spidinga rokās, kurš bez kavēšanās ķersies pie mīklas atrisināšanas.

Viņu nospieda kāda ļauna nojauta, un auto gaita, kas drāzās uz priekšu pilnā ātrumā, tam likās būt nepanesami gausa.

Brauciena vienmuļību pārtrauca kāds mazs starpgadījums. Nogriežoties ap kādu stūri, mašīna tikko nesadūrās ar kādu citu auto, kas trakā ātrumā joņoja pretējā virzienā. Abi šoferi pārmija dažus stiprus lamu vārdus — un nākošā acumirklī svešais auto jau bija nozudis tālumā.

It kā jau iepriekš vienojušies, Eņģelis ar Džimu vispirms devās uz Ketlinas dzīvokli. Strishema bija tukša un klusa. Kad auto bija iegriezies šaurajā ieliņā, kur jaunā meitene dzīvoja, Eņģelis lika šoferim pieturēt un izkāpa no auto. Atkabinājis vienu no priekšējām spuldzēm, viņš ļāva tās gaismai krist uz nebruģēto ielu.

"Nepilnu pusstundu atpakaļ šeit bijis kāds auto," viņš sacīja, norādīdams uz skaidri saredzamām riepu pēdām, kas veda līdz pat nama durvīm.

Viņš piezvanīja, un gandrīz tai pašā acumirklī kāda veca dāma atvēra durvis, ielaizdama apmeklētājus.

"Kā liekas, tad šonakt neviens nav pārsteigts, mūs ieraugot," Eņģelis ar rūgtu humoru nodomāja.

"Detektīvs Angels no Skotlendjarda," viņš stādījās priekšā, bet uz veco dāmu šie vārdi neatstāja nekāda iespaida.

"Ketlinas nav mājās," viņa vienkārši sacīja.

Džims juta, ka sirds tam sažņaudzās.

"Advokāts Spidinga kungs pirms kādas stundas atbrauca viņai pakaļ," vecenīte turpināja, kļūdama arvien vaļsirdīgāka. "Tā kā man zināma kungu draudzīgā izturēšanās pret manu brāļa meitu, tad varu jums paziņot, ka Ketlīnai ir stipras izredzes vēl šodien saņemt lielo mantojumu."

Džims neviļus ievaidējās.

"Stāstiet lūdzu tālāk," Eņģelis piezīmēja.

"Un to viņa iegūs caur kādu grāmatu, kuru tā pirms dažiem gadiem dabūja dāvanā un kura katrā ziņā būtu aizgājusi bojā, ja es nebūtu par to parūpējusies."

Džims klusībā nolādēja viņas "rūpes".

"Kad mēs pēc Ketlīnas tēva nāves pārnācām uz šejieni," vecā dāma turpināja, "mums nācās daļu no mūsu lietām, to starpā ari daudz grāmatu, novietot citur, jo šeit tām visām nepietiktu telpas. Ketlīna gan gribēja grāmatas pārdot, bet es teicu…"

"Un kur tās grāmatas tagad atrodas?" Eņģelis viņu nepacietīgi pārtrauca.

"Kādā lauku mājā, kura vienīgā vēl atlikusi no visas mana nelaimīgā brāļa bagātības," viņa skumji sacīja. "Arī tā būtu sen pārdota, tikai nevarēja atrast neviena pircēja, jo īpašums stipri nolaists."

"Kur tas ir?" Eņģelis gandrīz rupji uzsauca, bet tad atjēdzās: "Piedodiet manu uztraukumu, godātā kundze, bet ir nepiec iešami, ka es tūliņ viņai sekoju turp."

"Tas ir kaut kur uz Tonbridžas ceļa," vecenīte atbildēja. "Cik atceros, tā vieta atrodas starp Kravleju un Tonbridžu, bet nekādus noteiktākus norādījumus es nevaru jums dot. Ketlīna gan labi pārzina to apkārtni; tamdēļ jau viņa arī aizbrauca advokāta kungam līdzi."

"Kaut kur uz Tonbridžas ceļa!" Eņģelis izmisis atkārtoja.

"Mēs varam viņiem sekot pa auto pēdām," Džims ieminējās.

Eņģelis pakratīja galvu.

"Lietus tās jau sen būs noskalojis," viņš atbildēja.

Brīdi valdīja klusums, tad Džims negaidot iejautājās:

"Vai jums ir kāda bībele?"

Vecā dāma uzlūkoja viņu ar neslēptu izbrīnu skatā.

"Man ir vairākas."

"Kāda no vecajām, ar piezīmēm?" Džims paskaidroja.

Vecā dāma brītiņu apdomājās.

"Jā, mums ir arī tāda. Lūdzu, uzgaidiet acumirkli."

Viņa izgāja no istabas.

"Mums vajadzēja pateikt jaunajai dāmai visu par Spidingu!" Eņģelis izmisis iesaucās. "Mums vajadzēja viņai visu paskaidrot!"

"Kas noticis, to vairs nevar grozīt," Džims mierīgi piezīmēja. "Tagad jautājums grozās tikai ap to, lai panāktu Spidingu un izglābtu meiteni."

"Vai tad viņš iedrošinātos…?"

"Jā, to viņš iedrošināsies!" Džims apgalvoja. "Viņš ir daudz lielāks nelietis, nekā jūs to domājat, Eņģeli."

"Bet viņš taču jau tagad ir pazudis cilvēks," Eņģelis iebilda.

"Tas ir tikai lieks iemesls, lai spertu vēl soli tālāk. Jau mēnešiem ilgi viņš stāv bezdibeņa malā. Es ievācu par viņu dažas ziņas un pārliecinājos, ka viņa stāvoklis ir daudz jaunāks, nekā to var iedomāties. Viņš skaitās kā kādas tirdzniecības firmas priekšstāvis, kura jau sen spiežas tam virsū dažādu maksājumu dēļ. Spidings ir gatavs uz visu; bet ja viņš iedrošinātos kaut ar pirkstu pieskarties tai meitenei, tad tā būtu viņa pēdējā nelietība šinī pasaulē." Viņa balss skanēja skarbi, negrozāmi.

Šinī acumirklī ienāca vecā dāma ar lielu bībeli rokā. Džims sāka ātri šķirstīt grāmatas lapas. Gandrīz pašās grāmatas beigās viņš atrada kaut ko, kas lika viņa skatam uzliesmot. Izvilcis no kabatas piezīmju grāmatiņu, viņš sāka steigšus norakstīt tajā kādu vietu no bībeles teksta, laiku pa laikam uzlūkodams grāmatā iespiestos zīmējumus.

Noliecies viņam pār plecu, Eņģebs ar aizturētu elpu sekoja viņa darbam.

"Te — un tur — un tur arī vēl!" detektīvs priekā iesaucās. "Kas mēs esam bijuši par aitasgalvām, Džim!"

Džims pavērsās pret veco dāmu.

"Vai jūs neaizdotu man šo grāmatu?" viņš jautāja. "Vēlāk es viņu jums atkal atdošu. Pateic os. Nu, Eņģeli," viņš piebilda, ielūkodamies pulkstenī un pagriezdamies uz iešanu "mums atliek vēl divas stundas laika. Tikko sāks mestiesgaišs, mēsbrauksim uz Tonbridžas ceļu."

Nākošais cilvēks, kuru viņi tonakt iztraucēja no miega, bija kāds vecs jūras virsnieks, kas dzīvoja Blekhasā.

Kamēr vecais virsnieks steigšus ģērbās, Eņģelis nedaudzos vārdos pastāstīja savu nodomu. Uzrakstījis un parakstījis kādu garu ziņojumu, detektīvs apliecināja to ar svinīgu zvērestu, pec kam vecais miertiesnesis iedeva viņam pilnvaru smagā noziegumā apvainotā Džozefa Džemsa Spidinga apcietināšanai.

12 Kas notika Flerbijas dzirnavās

Pats par sevi saprotams, ka Ketlīna uzlūkoja advokātu kā labu draugu, kurš bez kādiem savtīgiem nolūkiem pūlējās viņas labā.

Viņai nebija ne vismazākā iemesla šaubīties par šo draudzību, un pat tanī gadījumā, ja līdz šim kādas šaubas arī būtu kādreiz radušās, tad tagad tām vairs nevarēja būt vietas.

Spidings bija pastāstījis viņai, ka caur nejaušu gadījumu esot nācis mīklas atrisinājumam uz pēdām, kamdēļ tūliņ steidzies ar šo ziņu pie viņas. Kad advokāts, dabūjis zināt grāmatas atrašanās vietu, lika priekšā tūliņ doties turp, Ketlīna sākumā gribēja atlikt braucienu līdz rītam vai vismaz apspriesties ar Eņģeli un Džimu. Tomēr Spidings prata minēt tik daudz dažādu iemeslu, kas katru kavēšanos varētu padarīt liktenīgu, ka meitene beidzot piekāpās. Labi apdomājot, šāds brauciens pusnaktī tai varēja sagadāt arī patīkamu izklaidēšanos, nemaz jau nerunājot par to prieku, kāds viņu varēja sagaidīt ceļa galā.

Spidinga auto jau stāvēja durvju priekšā, un brītiņu vēlāk jau bultas ātrumā joņoja pa šaurajām ielām. Ketlīna gan mazliet satrūkās, kad kādā ielu stūrī viņu mašīna tikko nesaskrējās ar pretimbraucošuauto;tomērviņudrīz vien apmierināja doma, ka ari otra auto pasažieriem nācies izciest tādas pašas izbailes kā viņai.

Ketlīnai nebija laika daudz domāt par ceļa sastapto auto. Viņas domas kavējās pie noslēpumainās grāmatas, bet acis vēroja autoprožektoru apgaismoto ceļu, kura malā šad un tad paslīdēja garām krāšņas lauku ainavas vai arī aizpeldēja atpakaļ kāds nakts miegā iegrimis ciems, kas tumsā izskatījās kā izmirusi karaļvalsts pasakā.

Auto gaita kļuva lēnāka, lai tumsā nepabrauktu garām ar zāli aizaugušajam ceļam, kurš savienoja šoseju ar Flerbijas dzirnavām, kas bija viņu ceļa mērķis. Beidzot ceļš bija atrasts, un mašīna, nogriezušies uz tā, turpināja braukt, uzmanīgi izvairoties no dziļajām bedrēm, lielajiem akmeņiem un garās zāles, līdz beidzot no nakts tumsas iznira Flerbijas dzirnavu neskaidrās kontūras.

Kādreiz, kad vēl nebija tik daudz mašīnu, Flerbijas dzirnavas bija pazīstamas visā plašā apkārtnē, un viņu smago dzirnakmeņu dūkoņa jautri skanēja caurām dienām un naktīm. Bet nu jau kopš sen salauztais rats gulēja mazās upītes dibenā, kura tik uzticīgi bija piegādājusi dzirnavām spēku. Viss bija novecojis un izpostīts, un vienīgi mazā dzīvojamā ēka vēl kaut cik turējās, spītēdama laika gaitai. Pietiktu pavisam niecīga remonta, lai savestu mājiņu senākā kārtībā. Tagad Ketlīna to izmantoja kā noliktavu visām tām lietām, bez kurām varēja iztikt un kurām jaunajā dzīvoklītī trūka telpas. Tur bija vesela kolekcija sedlu, vairogu un šķēpu, ko Ketlīnas tēvs bija savācis savos daudzos ceļojumos, ka arī visas tās grāmatas, kas bija īsinājušas viņa slimības grūtos brīžus. Materiālā ziņā gluži nevērtīgas, Ketlīnas acīs visas šīs lietasbija neatmaksājami dārgumi, jo ar katru no tām bija saistītas kādas atmiņas par tēvu un senākām, labākām dienām.

Asaras viņai saskrēja acis, kad Spidings, paņēmis no viņas atslēgu, pūlējās atslēgt mājiņas vecās, stipri būvētās durvis; tomēr viņa pārvarēja šo acumirkļa vājību un nedeva jūtām vaļu.

Spidings bija paņēmis līdzi vienu no auto acetilēna spuldzēm, lai ar to apgaismotu mājas iekšieni. i

"Jums nu būs jārāda man ceļš, Kenta jaunkundze," advokāts sacīja, un Ketlīna pirmā iegāja namā. Kāpjot pa augstajām koka trepēm augšup, viņu soļi skaļi atbalsojās tukšajā telpā. Trepju galā atradās smagas ozola durvis, kuras Spidings uz jaunavas lūgumu atvēra.

Viņi iegāja milzīgi lielā, šķūņveidīgā istabā, kuras griesti bija taisīti no resniem baļķiem. Istabai bija trīs aizslēģēti logi un dibenā vēl otras durvis, kas veda kādā mazākā telpā.

"Šī bija dzirnavnieka dzīvojamā istaba," Ketlīna paskaidroja, nogrimusi sērās atmiņās. Viņa vēl skaidri atcerējās tos laikus, kad dzirnavās bija dzīvojis viņu pēdējais nomnieks. Kad Ketlīna ar savu tēvu reizēm atjāja šurp, vecais dzirnavnieks to izvadāja pa visām malām, ar laipnu smaidu sejā paskaidrodams visu, ko meitene nesaprata.

Nolicis spuldzi uz galda, Spidings pārlaida istabai pētošu skatu. Grāmatas bija viegli ieraugāmas: tās bija nevērīgi sakrautas trijos uz ātru roku sasistos plauktos. Advokāts pagrieza spuldzi tā, lai gaisma kristu uz grāmatām. Tad viņš sāka tās vienu pēc otras uzmanīgi aplūkot, pusbalsī murminot pie sevis katra sējuma nosaukumu. Juku jukām tur bija sakrautas skolas grāmatas, ceļojumu apraksti, zinātniski darbi un beletristika.

Atbalstījusies pret galdu, Ketlīna ar apbrīnošanu vēroja pacietību, ar kādu laipnais advokāts rakņājās biezajā grāmatu kaudzē. Viņa arvien vēl nespēja saprast, kamdēļ Spidings uzskata šo darbu par tik steidzamu, ka nav ļāvies pierunāties atlikt to līdz rītam. Ketlīna nebija minējusi viņam ne vārda par sarkano aploksni; tomēr viņa instinktīvi nojauta, ka advokātam tas viss jau zināms.

"Anabazis, Ksenofons," Spidings murmināja, "Džozefus, Dzīve un darbi; Eliass Esajs;Esajs, Emersons;Esajs, .Dc Q«j>icey… Kas tad tas?"

Viņš paņēma no plaukta kādu plānu grāmatiņu vienkārša iesējumā. Rūpīgi noslaucījis no tā putekļus, viņš atšķīra vāku un izlasīja titullapu. Apmierināts viņš piegāja pie galda, nosēdās un sāka lasīt.

Ketlīna pati nesaprata, kas īsti tas bija, bet šinī brīdī visa advokāta izturēšanās tai šķita tik dīvaina un nesaprotama, ka dvēselē tai pamodās kāda neapzinātu briesmu nojauta. Varbūt izskaidrojums bija meklējams tanī apstāklī, ka Spidings, kurš/līdz šim bija izturējies pret jauno meiteni ārkārtīgi laipni un galanti, tagad, kad bija atradis meklēto grāmatu, nelikās vairs viņas ne redzam. Vrņš izturējās tā, it kā Ketlīnas nemaz nebūtu istabā.

Rūpīgi viņš šķirstīja lapu pēc lapas, pilnīgi nogrimis lasīšanā. Meitenes skats izbrīnā klīda no viņa sejas līdz grāmatai un tad atkal atpakaļ. Līdz šim viņa nekad nebija vērīgāk ielūkojusies viņa sejā, un tagad ta jutās pārsteigtā par to, kas šinī brīdī bija lasāms Spidinga sarauktajās uzacīs, tēraudaukstajās acīs un ļauni sakniebtajās lūpās.

Ketlīna neviļus nodrebēja šausmās un riebumā.

Advokāts turpināja lasīt, nepaceldams acis no grāmatas.

"Vai nebūtu labāk, ja mēs nu ietu?" meitene jautāja, pūlēdamās apspiest trīsas.

Spidings pacēla galvu, un viņa vēsajā skatā bija lasāma nepatika.

"Mēs iesim tad, kad būšu beidzis," viņš rupji atcirta, no jauna noliekdamies pār grāmatu.

Ketlīna bija tik pārsteigta, ka nezināja, ko atbildēt. Nekad viņa nebūtu ticējusi, ka šis laipnais, arvien galantais kungs tik negaidot un strauji varētu nomest masku, parādot savu īsto seju, kurā nebija nekā pievilcīga un cildena. Arvien vairāk viņai uzmācas draudošo briesmu nojauta; tomēr viņa saprata, ka nekas ļauns tai nevar notikt, jo ārā taču stāv šoferis, kurs uz pirmo viņas kliedzienu steigsies tai palīgā. Šī atziņa atgrieza tai viņas aukstasinību.

"Man tomēr liekas, ka grāmatas lasīšana jums būs jāturpina citur, Spidinga kungs," viņa c ieši sacīja, tad ar uzsvaru piebilda:"Kā liekas, jūs neesat ievērojis, ka aizņemat vienīgo krēslu istabā."

"Apmierinieties, šis apstāklis man nebūt nav svešs," advokāts zobojoši atcirta, neatraudamies no lasīšanas.

"Spidinga kungs?!"

Viņš uzmeta tai vienaldzīgu skatu.

"Es palūgtu jūs netraucēt mani, kamēr neesmu beidzis," viņš nepārprotamā balsī sacīja. "Ja jūs varbūt vēl neesat skaidrībā par to, ka grāmata man bija vajadzīga nevis jūsu, bet gan manās personīgās interesēs, tad varu pa teikt jums sekojošo: ja jūs vēlreiz iedrošināsieties mani traucēt ar savu gaudošanu vai kā citādi, tad zināt, ka kabatā man ir kāda lietiņa, kas jūs uz vietas apklusinās."

Uņ viņš mierīgi turpinaja lasīt.

Bāla un nobijusies, jaunava stāvēja istabas vidū, pūlēdamās atrasi izeju no sava šausmīgā stāvokļa.

Bridi lasījis, Spidings no jauna pacēla galvu un smaidīdams uzsita ar plaukstu pa atvērto grāmatu.

"Jūsu noslēpums vairs nav nekāds noslēpums!" viņš pašapzinīgi sacīja. Meitene neatbildēja. "Ja esnebū tu tāds nelga, tad atrisinājums jau sen būtu man rokā," advokāts piebilda, domīgi ielūkodamies jaunavļai sejā.

Brīdi istabā valdīja klusums.

"Man ir priekš jumsdivi priekšlikumi,"Spidings beidzot turpināja, "jo bez jūsu palīdzības man grūti nāktos iztikt."

"Negaidiet no manisnekādaspalīdzības,Spidinga kungs," Ketlīna dzestri sacija. "Rīt no jums tiks pieprasīts jūsu dīvainās rīcības izskaidrojums."

Advokāts iesmējās.

"Ak, tad rīt? Un kas viņu pieprasīs? Eņģelis vai varbūt tas jaunais blēdis, kurš pret jums, kā liekas, nav gluži vienaldzīgs?"

Ketlīnas vaigi pietvīka, un Spidinga smiekli kļuva vēl skaļāki.

"Ahā, esmu uzķēris īsto vietu!"

Jaunava atbildēja viņam ar nicinošu klusēšanu.

"Rīt es būšu jau tālu no šejienes — daudz tālāk par tām vietām, kas jūsu draugiem sasniedzamas," viņš sacīja. "Bet rītdiena mani interesē mazāk nekā šodiena." Ketlīnai iekrita prātā, ka līdz gaismas aušanai atliek vairs tikai nepilna stunda. "Šodiena man ir liktenīga diena — un arī jums," viņš ar uzsvaru piebilda.

Jaunava stūrgalvīgi klusēja.

"Lai paskaidrotu jums manus pašreizējos apstākļus," Spidings turpināja ar visu savu agrāko laipnību, "tad man jums jāsaka, ka jūtos spiests paņemt seifa ieslēgto naudu sev. Ā, vai nu jūs sākat saprast? Paskaidrošu jums šo lietu vēl tuvāk. Ja es saku: paņemt — tad tas nozīmē, ka naudu es paņemšu pats sev, savām personīgām vajadzībām. Jūs nevarat iedomāties, c ik patīkami ir, kad cilvēks var pilnīgi atklāti izteikt otram savas visslepenākās domas un vēlēšanās, kuras tas līdz šim bijis spiests glabāt sevī kā vislielāko noslēpumu. Kad vecais Rlls uzticēja man savu testamentu, es biju pārliecināts.

ka viņa mantinieki ir parasta vēriena nelgas, kas katru dienu ?iņos man par saviem panākumiem un sasniegumiem mīklas atrisināšanā, tā dodot man iespēju bez jebkādām pūlēm piesavināties seifa saturu. Nojums es nekā liela nec erēju, jo sievietes jau arvien ir noslēpumķii nas un viltīgas; toties jo vairāk svara es liku uz abiem noziedzniekiem. Mani piedzīvojumi — un tādu man nav mazums — iedvesa man pārliecību, ka ar šiem kungiem nenāksies grūti galā tikt. Bet es biju piemirsis Džimu," viņš turpināja, ar zobgalīgu smaidu vērodams, kādu iespaidu šis vārds atstāj uz meiteni. "Jā, Džims nav ikdienišķs cilvēks, un Eņģelis ir tiešs piemērs tam, cik nepiemērotā vārdā cilvēks dažreiz saucas. Reiz Džims man bija jau tikpat kā rokā. Vai viņš stāstīja jums, ka viņš ieguva sarkano aploksni? Redzu jau no jūsu sejas, ka viņš nav to stāstījis. Nu, lai tas paliek; bet rokā viņš gandrīz, gandrīz man jau bija. Otrā rītā meklēju viņa līķi, bet nekā neatradu. Tanī pašā dienā saņēmu no viņa kartiņu ar sveicieniem un paziņojumu, ka viņš jūtoties spirgts un vesels."

Viņš apklusa, it kā gaidīdams Ketlīnas iebildumus.

"Jusu grēku sūdzēšana mani nemaz neinteresē," viņa mierīgi piezīmēja. "Mana vienīgā vēlēšanās ir pēc iespējas drīzāk atbrīvoties no jūsu klātbūtnes."

"Par to mēs tūliņ runāsim," advokāts atbildēja. "Pirmīt izturējos pret jums ļoti nepieklājīgi; bet es biju visai aizņemts ar lasīšanu un bez tam gribēju dot jums saprotamu mājienu, ka mūsu lomas tagad ir pilnīgi grozījušās. Tagad nu gribu savu nepieklājību izpirkt pēc labākās sirdsapziņas."

Neraugoties uz šķietamo vienaldzību, meitenei izskrēja drebuļi pār kauliem, klausoties viņa mierīgā, liekuļoti laipnā balsī.

"Aplūkosim pašreizējo stāvokli," Spidings turpināja. "Seifā atrodas ļoti solīda summa, kura pēc patiesības pienākas jums. Kā likums, tā arī jūsu līdzmantinieka atteikšanās — par Konoru es nerunāju, jo tam šeit nav nekādās nozīmes — piešķir jums vienīgo tiesību mantot Rīla miljonus. Bet nu nelaimīgā kārtā arī es, kuram nav nekādu likumīgu tiesību, kāroju pēc šīs naudas, tā ka jautājums galu galā formulējams šādi: Spidings vai Ketlīna Kenta? Es uz šo jautājumu noteikti atbildu: Spidings, jo — atvainojiet manu vaļsirdību, bet tas tiešām tā ir — jūs nupat esat pilnīgi manā varā. Vai šos divus

miljonus —jūsu divus miljonus — es iegūstu bez kādiem liekiem un nepatīkamiem traucējumiem, tas pilnīgi atkarājas no jums."

Viņš atkal apklusa, vērodams savu vārdu iespaidu. Jaunava klusēja, bet viņas acīs bija redzamas šausmas un izbailes.

"Ja man būtu izdevies atrisināt mīklu un iegūt naudu bez jusu palīdzības, tad visa šī izrunāšanās man būtu palikusi aiztaupīta. Turpretim tagadējā stāvoklī es esmu spiests nodrošināties ar jūsu klusuciešanu."

Ketlīna juta, ka galva viņai sāk griezties riņķī.

"Es varu piespiest jūs klusēt, ja nonāvēju jūs, bet varu panākt to pašu arī tad, ja jūs apprecu," advokāts vienkārši turpināja. "Ja man būtu kāds līdzeklis, kas liktu jums uz divām dienām pilnīgi pazust no pasaules — es bez apdomāšanās to izlietotu; bet tas diemžēl nav iespējams. Nu, tātad kuru no šiem diviem priekšlikumiem jūs izvēlaties?"

Nenolaizdama skata no advokāta sejas, meitene, atmuguriski kāpdamas, tuvojas vienam no aizslēģētajiem logiem.

"Jūs, bez šaubām, liekat lielas cerības uz šoferi?" Spidings smaidīdams apjautājās. "Tur jūs ļoti maldāties. Ja jus būtu klausījusies mazliet uzmanīgāk, tad kādu pusstundu atpakaļ bulu dzirdējusi aizbraucošā motora rūkoņu — šoferis gaida uz mums kadaspusjūdzes atstatumā no šejienes. Ja es atgriezīšos viens pals, viņš katrā ziņā būs pārsteigts, bet tomēr nekā ļauna nedomās. Iedomājieties šādu skatu: viņš sēž pie stūres un vada auto, bet es, sēdēdams tam līdzās, pagriežos atpakaļ un smaidīdams māju ar roku, atsveic inādamies no savas daiļās paziņas, kuru esmu pavadījis līdz viņas mājām. Un divas dienas vēlāk viņš kopā ar mani jau atrodas klajā jūrā, nekā nenojauzdams par šeit notikušo slepkavību; bet uz juras, sevišķi vētras laikā, dažreiz notiek brīnišķas lietas. Tātad saki, Ketlīn, laulības vai…"

"Nāvi!" meitene iesaucās, un tanī pašā acumirklī Spidinga pirksti satvēra viņas rīkli. Bet, pirms vēl tie paguva sažņaugties,, viņa izmisusi skaļi iekliedzās.

Spidings mierīgu skatu lūkojās sava upura sejā, arvien ciešāk saspiezdams meitenes rīkli savos dzelzs pirkstos.

Bet tad pēkšņi viņš atlaida to vaļā, un Ketlina streipuļodama

atbalstījās pret sienu. Viņa dzirdēja advokāta smagos elpas vilcienus un ik bridi sagaidīja viņa izšķirošo sitieuu.

Pamazām jaunava atvēra acis un palūkojās visapkārt. Pirmais, ko viņa ieraudzīja, bija revolveris, ko Spidinga roka turēja paceltu gaisā. Viņu pārsteidza tas, ka ieroča stobrs bija pavērsts nevis pret viņu, bet pavisam uz otru pusi.

"Rokas augšā!" Spidings iekliedzās. "Rokas augšā, jūs abi tur!"

Viņam atbildēja skaļi smiekli.

Pasaule bija tikai divi cilvēki, kas tik jautri varēja smieties, lūkojoties nāvei acīs. Un abi šie cilvēki tagad stāvēja istabas durvīs. Eņģelis ļāva savām automobilista brillēm noslīdēt no sejas, bet Džims sāka nesteigdamies atpogāt cimdus.

Tad viņi reizē uzlūkoja Spidingu.

Revolveris viņa rokā netrīcēja; viņš izskatījās tikpat mierīgs kā pirms dažām minūtēm, kad tas spieda savos pirkstos jaunās meitenes kaklu.

"Ja kāds no jums pakustēsies, es nošaušu skuķi, Dieva vārds!" Spidings nošņāca caur zobiem.

Abi draugi palika durvīs stāvam, un Džims sāka runāt. Viņa balss skanēja klusu, bet tajā bija dzirdama tāda izteiksmes bagātība, kādas Ketlīna nekad vēl nebija dzirdējusi.

"Spiding, mans draugs, nebaidiet taču šo bērnu. Nolaidiet savu ieroci un aprunāsimies. Vai dzirdat, Spiding?Tagad es vēl valdu pār sevi, bet ja jūs nodarīsiet šim bērnam kaut vismazāko ļaunumu, es saplosīšu jūs gabalos. Vai dzirdat, Spiding? Ja jūs piedursiet viņai kaut pirkstu, tadessaķeršu jūs, mansdraugs, sasiešu, uzmaukšu uz iesma un izcepšu jūs dzīvu, kā to dara mani draugi indiāņi. Un, Dieva vārds, ja kāds iedomātos mani atturēt — kaut tas būtu vai pats Eņģelis — es viņu bez žēlastības nosistu. Vai dzirdējāt?"

Viņš smagi elpoja, pūlēdamies savaldīt savu uztraukumu, un Spidings, kurš labi zināja, ka tie nebija tukši draudi, nolaida roku ar revolveri gar sāniem.

"Nu labi, runāsim," viņš piekrita.

"Jā, tā bus gan pareizāk," Eņģelis piezīmēja, "un ļaujiet runāt man pirmām. Es meklēju jūs."

"Ņemiet vien, te jau es esmu," advokāts zobojās.

'Tas būtu pārāk riskanti," Eņģelis atklāti atzinās, "un bez tam es varu ari nogaidīt."

"Nu?" Spidings izaicinoši sacīja, pārtraukdams klusumu, kas bija iestājies pēc detektīva vārdiem. Ieroča stobrs arvien vēl bija pavērsts pret Ketlīnu.

Eņģelis pārmija ātru skatu ar savu pavadoni, un viņi abi atkāpās no durvīm.

"Jūs varat iet," Eņģelis sacīja.

Revolveri šaušanas gatavībā turēdams, Spidings uz manīgi virzījās uz durvju pusi. īsu mirkli viņš palika stāvam, it kā gribētu vēl ko teikt, bet tad negaidot pacēla roku un zibeņa ātrumā izšāva divas reizes no vietas.

Eņģelis dzirdēja, kā abas lodes svilpdamas aizlidoja tam gar ausīm, un ātri atlēca pie malas tanī pašā acumirklī, kad Džims pacēla roku.

Norībēja trīs šāvieni, un trīs Džima raidītas lodes nosvilpa pakaļ advokātam; bet bija jau par vēlu: smagās durvis aizkrita Eņģelim pašā deguna priekšā, un bultas nočirkstēšana lika saprast, ka viņi ieslodzīti.

Ar vienu lēcienu Eņģelis bija pie loga. Bet biezie slēģi bija no ārpuses aizbultēti un aiznagloti.

Uzmetis Džimam ātru skatienu, detektīvs sāka nevaldāmi smieties.

"Slazdā! Dieva vārds, slazdā!" viņš iesaucās.

Džims nometās ceļos līdzās meitenei,kurai pēdējās nakts notikumi un uztraukumi bija laupījuši visus spēkus, tā ka viņa, nezaudēdama samaņas, tomēr bija spiesta atteikties no kājās stāvēšanas. Džims vārīgi palīdzēja tai piecelties. Sajuzdama viņa spēcīgās rokas atbalstu, meitene nevarīgi pieglauda galvu viņam pie pleca.

Eņģelis rūpīgi pētīja logu slēģus, kad spalgs šāviena troksnis ārpusē pievilka viņa uzmanību.

"Kas tas bija?" Ketlīna vājā balsī jautāja.

'Tur Spidinga kungs vai nu nošaujas pats, vai arī sašauj mūsu auto. motoru; baidos, ka drīzāk gan pēdējais," Eņģelis filozofiskā mierā paskaidroja.

Viņš soļoja no viena istabas gala uz otru, rūpīgi meklēdams kādu izeju, un bija ļoti neapmierināts, ka nevarēja tādas atrast. Pēkšņi viņš apstājās un pagriezās pret jauno meiteni. Viņa sejā bija redzams nemiers un rūpes.

"Kenta jaunkundze," viņš sacīja, "vai jūs jūtaties pietiekoši spirgta, lai dotu man dažus paskaidrojumus?"

"Man šķiet, ka esmu atkal pilnīgi normāla," viņa smaidīdama atbildēja.

"Kas atrodas šeit zem mums?" Eņģelis jautāja, norādīdams uz grīdu.

"Senāk tur bijusi kāda darbnīca, kura vēlākos laikos pārvērsta par dažādu nevajadzīgu grabažu noliktavu," meitene atbildēja, izbrīnā uzlūkodama detektīvu.

"Un kas tur atrodas tagad?" viņš jautāja, un viņa balss skanēja neparasti nopietni.

"Vecas mēbeles."

"Vai arī matrači?"

"Jā, man šķiet, ka starp tām ir arī veci, lietošanai vairs nederīgi matrači. Bet kamdēļ jūs visu to jautājat?"

"Džim," Eņģelis griezās pie sava drauga, "vai jūs nekā nesaožat?"

Džims paostīja gaisu.

"Jā, tiešām!" viņš iesaucās. "Pie loga, ātrāk!"

Viņš palīdzēja jaunavai pāriet pār istabu. Atradis kādā kaktā vecu, norūsējušu kavalērista zobenu, viņš paņēma to brīvajā rokā.

"Tā būs gan vispareizāk," Eņģelis piezīmēja, velti pūlēdamies atgrūst kādu no slēģiem.

Džims gribēja viņam palīdzēt, bet jau pie pirmā cirtiena zobena asmens salūza gabalos.

"Skapī ir vecs cirvis," Ketlīna iesaucās, nojauzdama apslēptās briesmas.

Nezaudēdams laika, Eņģelis paķēra no skapja kādu veclaiku kara cirvi un sāka ar to apstrādāt loga slēģi. Pie katra cirtiena atšķīlās kāds gabals, bet, lai cik steidzīgi viņš arī strādāja, kaut kas cits tomēr bija ātrāks par viņu. Eņģelis nebija maldījies: tagad jau dūmi līda iekšā caur durvju apakšu un tievām strūkliņām spraucās cauri gtidasstarpām. Galīgi noguris, Eņģelis bija spiests uz brītiņu pārtraukt darbu, bet tad Džims satvēra cirvi un ar jauniem spēkiem stājās drauga vietā. Jau pēc pirmā cirtiena slēģī parādījās šaura plaisa, pa kuru istaba ieplūda dienas gaisma.

Gaiss istabā bija kļuvis neciešami karsts un smacīgs. Kad Džima spēki sāka izsīkt, cirvi no jauna satvēra Eņģelis.

"Vai mums izdosies?" Ketlīna mierīgi jautāja.

"Domāju gan," Džims pārliecinoši atbildēja, tad klusu piebilda: "Es nekad nenožēlošu šo nakti. Cik labi ir kaut reizi dzīvē baudīt mīlu — un kaut tas būtu vai pašā kapa malā!"

"Arī es bieži domāšu par šo nakti — un par jums," Ketlīna čukstēja, paslēpdama seju uz viņa pleca.

Uzgriezis viņiem muguru, Eņģelis bez apstāšanās skaldīja slēģi. Džims noliecās pār meiteni un klusu noskūpstīja to uz lūpām.

Logs bija vaļā! Eņģelis pavērsa pret viņiem galvu, un seja tam laistījās sviedros un priekā.

"Bet nu ārā, cik ātri vien iespējams!" viņš uzsauca.

Viņš jau agrāk bija pamanījis istabas kaktā kādu virvi, kuru tas apsēja jaunavai ap vidu.

"Kolīdz esat lejā, tūliņ skrieniet ārā no dūmiem," viņš deva tai padomu.

Nakamā acumirklī Ketlīna jau brīvi karājās gaisā. Biezie dūmi tai neļāva atvērt ne acis, ne muti. Sajutusi kāju pieskaršanos zemei, viņa ātri atraisīja virvi un gabaliņu paskrējusi, bez spēka atkritd

zālē.

Drīz vien abi vīrieši jau stāvēja tai līdzās.

Klusēdami viņi vēroja ugunsgrēku, kurš nu jau bija pārņēmis visu ēku. Pēkšņi Ketlīnai kas iekrita prātā.

"Bet grāmata!" viņa iesaucās.

"To es paslēpu zem'krekla," nekaunīgais Eņģelis mierīgi atbildēja.

13 Konors iejaucas spēlē

Viens no Skotlendjarda pamatprincipiem ir: "Sargāties no skatītājiem!" Anglijas policijas iekārtas pretinieki visiem spēkiem cenšas nopelt un apkarot šo lozungu. Tomēr jāatzīst, ka šis ir vienīgais pareizais un drošais ceļšnoziedzības sekmīgai apkarošanai. Tamdēļ gandrīz visas svarīgākās apcietināšanas un kratīšanas tiek izdarītas nakts vidū. Ja gadās, ka kādreiz kāds no vakara avīžu līdzstrādniekiem šādā vai tādā ceļā dabū zināt par priekšā stāvošo apcietināšanu, tad policija tādās reizēs nebūt nejūtas pārsteigta, ja meklētās personas dzīvoklī tai pasaka, ka noziedznieks to pašu vakaru steidzīgi aizceļojis uz ārzemēm.

Sarunā ar savu daudzpiedzīvojušo šefu Eņģelis dabūja dzirdēt ne vienu vien lietderīgu pamācību.

"Ja gribat viņu apcietināt, tad dariet to visā klusībā. Ja viņš, kā jūs domājat, aizbarikadēsies savā namā vai meklēs patvērumu savos apakšzemes pagrabos — laidiet viņu pilnīgi mierā. Mums nevajaga ne trokšņa, ne avīžu sen sāc iju. Ja varat nokārtot Rīla lietu bez viņa aresta — dariet to katrā ziņā. Gan jau ar laiku mēs viņu tikpat dabūsim rokā."

"Ļoti labi, komisāra kungs," Eņģelis pilnīgi piekrita.

"Cik es pazīstu šīs sugas cilvēkus," komisārs turpināja, braucīdams savu sirmo bārdu, "tad esmu pārliecināts, ka viņš nekā neiesāks. Viņš turpinās savu parasto dzīves veidu, it kā nekas nebūtu noticis. Šorīt jūs viņu atradīsiet viņa birojā, bet ja gribesiet to arestēt—viņš bez apdomāšanāsjūs nošaus. Nē, ja gribat pieņemt manu padomu, tad laidiet viņu pilnīgi mierā. Agri vai vēlu — tikpat viņš mums neizbēgs."

Pateicies savam priekšniekam par labo padomu, Eņģelis atsveicinājās.

Visu rītu viņu vajāja vēlēšanās apmeklēt advokātu. Līdz pusdienas laikam šī vēlēšanās bija kļuvusi tik nepārvarama, ka Eņģelis paņēma savu platmali un pastaigādamies aizgāja līdz Spidinga birojam.

"Jā, Spidinga kungs ir šeit," sekretārs paziņoja. Pieteicis apmeklētāju savam šefam, viņš atgriezās pie Eņģeļa un piebilda: "Spidinga kungs liek lūgt."

Advokāts sēdēja pie liela, aktu kaudzēm piekrauta rakstāmgalda. Viņš apsveica Eņģeli ar platu smaidu, noradīdams tam krēslu galda otrā pusē.

"Gandrīz visu priekšpusdienu pavadīju tiesā," viņš laipni sacīja,

"bet nu esmu kādu pusstundu brīvs. Ar ko varu jums pakalpot?"

Eņģelis uzlūkoja viņu ar neslēptu apbrīnošanu.

"Jūs esat lielisks zēns," viņš piezīmēja, galvu kratīdams.

"Jūs mani apbrīnojat tāpat kā dabaspētnieks ģiftīgu čūsku," advokāts sacīja, rotaļādamies ar papīrnazi.

"Tas ir ļoti labs salīdzinājums," Eņģelis piekrita.

Advokāts brīdi klusēja, domīgi lūkodamies galdā. Tad viņš pacēla galvu un cieši uzlūkoja detektīvu.

"Kas nu būs?" viņš jautāja.

"Pamiers," Eņģelis īsi atbildēja.

"Tā jau domāju, ka jūsu abilde būs taisni šāda," Spidings palocīja galvu, "jo jūs gan laikam jau zināsiet…"

"Jā gan," detektīvs viņu mierīgi pārtrauca, "es zinu, ka jūsu labā roka, kas tik nevainīgi nolaista gar sāniem, tur šaušanai gatavu ieroci."

"Jūs labi protat orientēties," advokāts mazliet palocījās.

"Protams, man ir pilnvara jūs arestēt," Eņģelis piezīmēja.

"Pats par sevi saprotams," Spidings laipni piekrita.

"Es liku to izgatavot katram gadījumam," Eņģelis tādā pašā balsī turpināja.

"Protams," advokāts apstiprināja. "Un nu…"

"Un nu," Eņģelis viņu pārtrauca, "es ierados pie jums, lai formāli paziņotu, ka rīt mēs esam nodomājuši atslēgt seifu par labu Kenta jaunkundzei."

"Labi, es būšu klāt," advokāts atbildēja, piespiezdams zvana podziņu.

"Un tad vēl kas," Eņģelis klusākā balsī piebilda. "Nejaucieties Džimam ceļā."

Spidinga lūpas nervozi paraustījās. Tā bija vienīgā zīme, kas liecināja par viņa uztraukumu. Tomēr viņš neatbildēja ne vārda. Kad sekretārs j,au stāvēja durvīs, advokāts jautāja Eņģelim ar savu apburošo smaidu lūpās:

"Nu, vai šorīt laimīgi pārkļuvāt mājās?"

"Ļoti laimīgi, pateicos," Eņģelis atbildēja, piemērodamies advokāta tonim.

"Vai jūsu pagaidu dzīvoklis uz laukiem bija… hm… ērts?"

"Jā, tikai iekārtojums diemžēl izrādījās ne visai apmierinošs," Eņģelis atbildēja.

. "Iekārtojums?"advokāts izlikās neredzam Eņģeļa izliktos slazdus.

"Nu jā,'"detektīvs paskaidroja, likdams jau roku uz durvju kloķa, "centralapkurinašanas ierīce nebija gluži kārtībā; bet to jau jūs arī pats redzējāt."

Visu ceļu līdz Skotlendjardam Eņģelis klusu priecājās par savu joku, jau iepriekš iedomādamies sava priekšnieka smaidu, ar kādu tas noklausīsies viņa stāstā par šo apmeklējumu.

Viņš nebija maldījies.

"Jūs esat jautrs zēns,"komisārs smaidīdams sacīja. "Bet klausiet reiz manu padomu: kad pienāks reiz tā diena, kad jūs gribēsiet šo advokātu kungu apcietināt, tad jau iepriekš parūpējieties par savas dvēseles šķīstīšanu un sagatavošanu citai, labākai dzīvei."

Pēcpusdienā viņš nejauši iedomājās, ka ir noguris, un tamdēļ nolēma dot sev dažas stundas atpūtai. Tomēr šo krietno nodomu izjauca Džims, kurš ienāca istabā ar bālu seju un pārsietu galvu, izplatīdams stipru jodoforma smaku.

"Hallo!" Eņģelis izbrīnā iesaucas. "Ko tad jūs tādu nogrēkojis!"

Džims vispirms izmeklēja sev ērtāko krēslu un nosēdās tajā.

"Tā," viņš atvieglots nopūtās, "nu ir labāk."

Eņģelis norādīja uz viņa pārsējumu.

"Kad tas notika?"

"Pirms kādas stundas," Džims atbildēja. "Spidings ir traki rosīgs cilvēks."

Eņģelis klusu iesvilpās.

"Vai parastā kārtā?" viņš apjautājās.

"Nē, īsti mākslinieciskā kārtā," Džims atbildēja, pamādams ar savu pārsieto galvu. "Nejauša auto sadursme ar ormaņa ratiem, kuros es braucu. Zirgs bija uz vietas beigts, bet ormanis dabūja smadzeņu satricinājumu. Es paguvu vēl laikā izlēkt."

"Vai šoferis mēģināja bēgt?"

"Jā. Tas notika Sitijā. Un jūs taču pazīstat Sitijas policiju? Nu, minūtes laikā viņš bija tai rokā."

"Vai tas bija Spidinga šoferis?"

Džims līdzcietīgi pasmaidīja.

"Protams, ka ne. Tā jau ir tā māksla."

Eņģelis kļuva nopietns.

"Man šķiet, ka vajadzēs mūsu draugu paņemt," viņš piezīmēja.

"Vai Spidingu?"

"Jā."

"Nevaru jums piekrist," Džims atbildēja. "Protams, tā būtu ērtāk priekš jums un manis; tomēr būs labāk, ja vispirms nokārtosim Rīla lietu."

"Man liekas, ka Spidinga kungs vēl šovakar mēģinās man uzglūnēt," Eņģelis sacīja, domādams par sava priekšnieka biedinājumu.

"O, par to nevar būt ne vismazāko šaubu!" Džims piekrita.

Apkalpotājs ienesa un pasniedza Eņģelim kādu vēstuli. Kad sulainis bija izgājis, detektīvs atplēsa aploksni un sāka lasīt vēstuli, pie kam viņa sejā laistījās ironisks smaids.

"Paklausieties," viņš beidzot sacīja, "tā ir no Kenta jaunkundzes."

"Mīļais Angela kungs!

Spidings atkal ievilinājis mani savos slazdos. Kad priekšpusdienā biju izgājusi iepirkties, pie manis pienāc adi vi vīrieši un, uzdodamies par policistiem, uzaicināja mani sev līdzi it kā nopratināšanai pagājušās nakts notiku mu lietā. Nekā ļauna nedomādama, es viņiem sekoju. Viņi atveda un ieslodzīja mani kādā namā Kensingtonā. Dieva dēļ, glābiet mani…"

Džima seja bija kļuvusi tik bāla, ka Eņģelis nobijās.

"Šie suņi!" viņš iekliedzās. "Eņģeli, mums tūliņ pat…"

"Jums tūliņ pat jāapsēžas," Eņģelis viņu pārtrauca, "citādi jūs dabūsiet trieku." Viņš vēlreiz izlasīja vēstuli, tad piebilda: "Ļoti smalks darbs: ar zīmuli rakstīts uz kāda veca rēķina, un arī rokraksts varētu būt viņas."

Viņš ielika vēstuli rakstāmgalda atvilktnē un to rūpīgi noslēdza.

"Nelaime tikai tā, Spidinga kungs, ka četri vīri manā uzdevumā dienu un nakti uzrauga Kenta jaunkundzes namu, un tā kā viņi ik stundas sniedz man telefoniskus ziņojumus, tad man ir zināms, ka jaunā dāma šodien vēl nav ne soli spērusi ārpus mājas."

Viņš uzmeta Džimam uzmudinošu skatu.

"Galvu gaisā, Džim! Trieciens pa deniņiem,kā redzams, nodarījis jums vairāk ļaunuma, nekā pats to domājat."

"Bet vēstule?" Džims iesaucās.

"Maza viltība no Spidinga puses," Eņģelis mierīgi paskaidroja, "turklāt vēl tik neveikla, ka man tiešām liekas, ka pēdējie notikumi galīgi sapostījuši Spidinga nervus. Varu derēt, ka sakarā ar šo vēstuli mans nams pašreiz tiek cieši uzraudzīts." (Šīs derības viņš arī būtu vinnējis.) 'Tagad mani interesē tikai vēl jautājums: ko viņi nodomājuši šovakar darīt ar mani?"

Džims domīgi lūkojās griestos.

"Nezinu," viņš sacīja. "Man liekas, ka būtu prātīgāk, ja jūs šodien neizietu no mājas. Lieciet uzklāt man gultu jūsu dzīvojamā istabā, lai vajadzības gadījumā varu jums pievienoties."

"Un svilpot, lai piedotu man drosmi?" Eņģelis smējās. "Jūsu vēlēšanos izpildīšu ar vislielāko prieku un likšu uzklāt jums gultu: bet pats es iešu prom, Džim, un labprāt ņemšu jūs līdzi, ja vien gribat pārmainīt šo neglīto balto pārsienamo pretko citu, mazāk uzkrītošu."

Viņš devās uz Devonšīras laukumu, kur dzīvoja kāds viņu kopējs draugs, Oksfordas un Kembridžas universitāšu profesors un slavens ķirurgs, kuru Eņģelis sauca par Bilu.

Neka nejautādams, lielais ķirurgs veikli pārsēja Džima ievainojumu. Tomēr viņš nevarēja nociesties, lai nepazobotos par savu bijušo studiju biedru, un pareģoja tam visbriesmīgāko galu.

"Ja tu tik daudz nepļāpātu," Eņģelis sacīja, "tad es parūpētos, lai tev nekad netrūkst darba. Bet ja tu esi tāds, tad šaubos, vai es vēl kādreiz došu tev iespēju pavingrināt pirkstus pie mūsu galvām."

"Par ko būšu tev ļoti pateicīgs," profesors smiedamies piebilda, apgriezdams pārsējuma galus. "Tādus pacientus kā tu es labprāt redzu tikai reizi gadā —tā, ap Ziemassvētkiem, kad gribas parādīt kādam savu augstsirdību, lai samierinātu savu dvēseli un Dievu. Ap to laiku tu arvien būsi man mīļš viesis, Eņģeli."

"Lieliski!" Eņģelis izlikās sajūsmināts. "Šos vārdus es labprāt gribētu redzētiespiestus kādā grāmatā ar piemērotām ilustrācijām!"

Sers Viljams Ferrants labsirdīgi pasmaidīja, nobeigdams pārsiešanu.

"Gatavs!" viņš paziņoja.

"Pateicos, Bil,"Džims sacīja. "Bettu esi sācis pieņemties miesās."

Atsveicinoties Eņģelis kļuva nopietnāks.

"Kur tu šovakar būsi?"

Profesors ielūkojās savā piezīmju grāmatiņā.

"Pulksten astoņos satikšos ar dažiem paziņām "Ričā", pēc kam kopā iesim uz Geta teātri. Divpadsmitos būšu mājās. Kamdēļ tu to jautā?"

"Ir kāds džentlmenis," Eņģelis paskaidroja, "kurš nodomājis šovakar vienu no mums—vai pat abus—padarīt aukstus, taka tava palīdzība var izrādīties gluži vietā. Bet var jau būt," viņš smiedamies piebilda, "ka tevnāksies palīdzēt nevis mums, bet tam džentlmenim."

"Tu esi pavisam traks," ārsts atbildēja, "un Džims ir vēl trakāks par tevi. Bet nu taisieties, ka tiekat, — tā jūs vēl iegrūdīsiet mani neslavā."

Izgājuši uz ielas, abi nepacietīgie pacienti sāka nesteigdamies soļot uz Pikadillija cirka pusi. Bet tad pēkšņi virziens mainījās: it ka no kāda slapstīdamies, tie iegriezāsdrīz viena, drīz otrā šķērsieliņa, meta lielus līkumus un izvairījās no dzīvākajām ielām, līdz beidzot nokļuva Oksfordstrītas un Caringkrosrodaskrustojumā,kurpieņēma kādu auto un ātrā gaitā lika braukt austrumu virzienā, pie tam bieži mainīdami šoferim dotos rīkojumus.

"Man nebūtu nekāda sevišķa prieka satikties šeit ar tiem diviem kungiem, kuri tik neatlaidīgi mums seko," Eņģelis piezīmēja.

Mazliet pacēlis dibenlodziņa priekškaru, viņš palūkojās atpakaļ, tad deva šoferim atkal jaunu rīkojumu:

"Brauciet uz "Troku"." Pagriezies pret Džimu, viņš smaidīdams piebilda: "Jajau jāmirst, tad vismaz pirms nāves vēl krietni paēdīsim."

Restorāna pārpildītajā zālē viņiem laimējās atrastbrīvu galdiņu, no kura varēja pārredzēt visu plašo telpu. Kamēr Džims pasūtīja ēdienus un dzērienus, Eņģelis uzmanīgi vēroja iekšā plūstošo ļaužu straumi.

Viņš pamanīja pa durvīm ienākam kādu glīti ģērbušos vīrieti ar ogļu melnām acīm, uzacīm un ūsām. Acumirkli tas palika durvīs stāvam, ļaudams skatam slīdēt no vienas sejas pie otras. Uztvēris viņa meklējošo skat.u, Eņģelis tam pamaja ar roku, un svešais, brītiņu vilcinājies, tuvojās viņu galdiņam.

Džims pabīdīja viņam krēslu, un ienācējs nedroši nosēdās, ļaunu skatu vērodams drīz vienu, drīz otru.

"Monsieur Callvet — n'est ce pas?" Eņģelis jautāja.

"Jā, tā mani sauc," svešais atbildēja franciski.

"Atļaujiet stādīties jums priekšā," Eņģelis ironizēja.

"Es jūs pazīstu," svešais īsi atbildēja. "Jūs esat detektīvs."

"Jā, tā priekšrocība man ir," Eņģelis apliecināja.

"Jūs vēlējāties ar mani runāt?"

"Jā gan," Eņģelis apstiprināja. "Pirmkārt gribu jautāt, kamdēļ jūs jau divas stundas mums sekojat?"

Francūzis paraustīja plecus.

"Monsenjors maldās."

Džims visu laiku bija klusējis. Tagad viņš pievērsās svešajam.

"Vai zināt, kas es esmu?" viņš īsi jautāja.

"Jā, jūs arī esat detektīvs."

Džims cieši ielūkojās viņam acīs.

"Jūs labi zināt, ka neesmu detektīvs," viņš sacīja, uzsvērdams katru vārdu. "Es esmu Džims no Kairas. Vai nu pazīstat mani?"

"Esmu pārjums dzirdējis," francūzis stūrgalvīgi liedzās.

"Nezinu, kas jūs esat tagad," Džims nicinošā balsī turpināja. "Esmu jūs redzējis dažādās lomās: gan kā jaunēgiptiešu partijas locekli, gan kā Ķīla rokaspuisi, gan kā uzbrucēju no stūra, gan arī kā…" Viņš piebilda kādu vārdu, kas pat visnorūdītākā noziedzn ieka matiem liktu sacelties stāvus. Tomēr francūzis tikai paraustīja plecus un piecēlās, lai aizietu, bet Džims viņu aizturēja.

"Labāk ejiet atpakaļ pie sava kunga Spidinga un sakiet viņam, ka šis uzdevums ir pārāk bīstams," viņš pamācīja. "Pasakiet viņam, ka vismaz viens no nodomātiem upuriem zina par jums pietiekoši daudz, lai izgādātu jums brīvu ceļu uz Jaunkaledoniju. Bet ja ne…"

"Bet ja ne?" francūzis tiepās.

"Bet ja ne," Džims mierīgi atkārtoja, "tad es tūliņ paziņošu Francijas sūtnim, ka "monsieur Plessey " ir Londonā."

Francūža seja kļuva gluži zaļa.

"Monsieur… je n'en vois pas la nčcessilč" viņš stomījās,

"Kas ir šis cilvēks?" Eņģelis jautāja, kad svešais bija aizgājis.

"Kāds slepkava, kuru Francijas policija jau sen meklē," Džims paskaidroja. "Spidings izvēlējies sev labu palīgu. Šovakar mēs vel daudz ko piedzīvosim, Eņģeli."

Klusēdami viņi turpināja ēst. Francūzis bija nosēdies pie kāda galdiņa zāles otrā galā. Reiz, kad Eņģelis uz brītiņu izgāja, viņš gribēja celties un sekot tam, bet redzot, ka Džims nedomā iet, ari viņš palika sēžam.

Eņģelis šoreiz bezgala ilgi sēdēja pie kafijas. Kad Džims jau sāka cerēt, ka nu beidzot varēs doties tālāk, detektīvs viņam par lielu nepatikšanu lika atnest sev vēl vienu glāzīti liķiera. Acīmredzot viņam sagādāja prieku, ka varēja pakaitināt francūzi, kurš sēdēja kā uz karstām oglēm.

Pēkšņi Eņģelis piecēlās un, atstājis dzērienu neaizskartu, uzlika galvā platmali.

'Tas bija kas negaidīts!" Džims priecājās.

Samaksājuši pie kases rēķinu, viņi izgāja. Pametis skatu atpakaļ, Eņģelis redzēja, ka arī francūzis pašreiz atstāja restorānu.

Abi draugi iegriezās kādā klusā ieliņā un, gabaliņu pagājuši, palika stāvam. Francūzis arvien vēl sekoja viņiem. Džims pamanīja, ka netālu no viņa pa ielu nāca šurp divi vienkārši ģērbušies cilvēki. Panākuši francūzi, viņi draudzīgi saņēma to katrs sava, pusē zem rokas, un nākamā acumirklī noknikšķēja roku dzelžu atslēgas.

Džims ar Eņģeli piegāja tuvāk. Detektīvs skaļi iesvilpās, un nākamā mirk lī no tu vējāsielas stūra izbrauc a polic ijas rati. Arestētais pēkšņi sāka pilnā balsī kliegt.

"Aizbāziet viņam muti," Eņģelis pavēlēja, un viens no policistiem, izvilcis no kabatas lakatiņu, pasteidzās izpildīt viņa rīkojumu. Brīdi vēlāk rati ar apcietināto franci aizripoja. Eņģelis ar Džimu klusēdami nolūkojās tiem pakaļ.

"Nav nekādas jēgas tīšu prātu skriet briesmās,"Eņģelis filozofiskā mierā paskaidroja. "Cilvēks var būt nelga, bet tamdēļ jau viņam nevajag būt muļķīgam nelgām. Nu, redzēsim, kas vēl mums šodien labs gadīsies."

Viņi devās tālāk.

"Šo francūzi es meklēju jau diezgan ilgu laiku," Eņģelis turpināja. "Viņš, tā sakot, jau sen bija dienas kārtībā, bet pirms kāda gada tas pēkšņi man nozuda. Taisni jābrīnās, kur Spidings viņu sameķļējis. Šim advokātam, kā liekas, ir labas attiecības ar pusi no Loncļonas noziedzniekiem. Jādomā, ka pirms nostāšanās likuma sarga lomā tas iepriekš visai pamatīgi iepazinies un iedraudzejies ar pretējo partiju."

Heimarkerta stūrī bija salasījies liels Jaužu pūlis, bet viņi ka norunājuši apgāja tam ar likumu apkārt.

"Ziņkāre," Eņģelis turpināja izklāstīt savas gudrās atziņas, "pazudinājusi ne vienu vien nabaga dvēseli. Tamdēļ sargieties no šī netikuma, Džim…"

Beidzot viņi nonāca pie Eņģeļa dzīvokļa Žerminstrītā.

"Spidings pieliks visas pūles, lai šonakt dabūtu mūsrokā," Džims ieminējās.

"Bez šaubām," Eņģelis piekrita, atslēgdams nama durvis.

Šaurais koridors, kur parasti dienām un naktīm dega uguns, bija pilnīgi tumšs.

"0, nē!" Eņģelis iesaucas, atkāpdamies atpakaļ uz ielas, "nekādā ziņā!"

Jau visu ceļu Džimam bija licis, it kā kāds tiem sekotu. Ši nojauta tagad apstiprinājās, kad uz Eņģeļa svilpienu no ielas pretejās puses viņiem pievienojās divi vīrieši.

"Dodiet man savu spuldzi, Džonson," Eņģelis sacīja un, paņēmis rokā gaišo laternu, droši devās iekšā koridorā. Pārējie viņam sekoja. Nonācis pie kāpņu apakšas, Eņģelis klusēdams pastiepa roku, un viens no policistiem ielika tajā savu smago spieķi. Uzmanīgi mazais pulciņš devās augšup pa kāpnēm, kas veda Eņģeļa dzīvoklī.

"Te ir kāds bijis," Eņģelis sacīja, norādīdams uz grīdsegu, uz kuras bija redzamas dubļu pēdas.

Dzīvokļa durvis bija tikai pievērtas, un Džims ar kāju atgrūda tās vaļā. Eņģelis pabāza roku pa durvīm istabā un ļāva gaismai apspīdēt visus tumšos kaktus.

Viss palika kluss un mierīgs, un viņi iegāja istabā. Nevajadzēja nekādas sevišķas atjautības, lai jau no pirmā acu uzmetiena pateiktu, ka telpa nesen tikusi rūpīgi pārmeklēta. Viss bija nekārtīgi samests un izvandīts.

No dzīvojamās istabas viņi pārgāja guļamistabā. Arī šeitmeklētāji bija pametuši sava darba pēdas.

"Hallo!" Džims noliecās un pacēla nogrīdas kādu mīkstu platmali. Viņš palūkojās tās iekšienē; uz stipri izvalkātās oderes bija redzama kāda Ēģiptes cepuru veikala firmas zīme.

"Konora platmale!" viņš pārsteigts iesaucās.

"Ā," Eņģelis piezīmēja, "tātad arī Konors iejaucas spēlē?"

Viens no detektīviem satvēra Eņģeli pie rokas.

"Skatieties, kas tur!" viņš iesaucās.

Pa pusei apslēpts aiz logu priekškariem, zemē tupēja kāds cilvēks.

"Nāciet ārā!" Eņģelis tam uzsauca.

Kaut kas neparasts svešinieka stāvoklī lika viņam apklust. Viņš pieskrēja pie loga un ātri atrāva priekškaru.

"Konors!" viņš iesaucās.

Tas tiešām bija Konors — sastindzis un atdzisis, ar šāviena brūc i pierē.

14 Seifs tiek atvērts

Klusēdami visi četri stāvēja pie līķa. Džims noliecās un aptaustīja tā roku.

"Beigts," viņš sacīja.

Eņģelis nekā neatbildēja, bet aizsedza visas spuldzes. Tad viņš izveicīgi pārmeklēja miroņa kabatas, pasniegdams atrastos priekšmetus vienam no policistiem, kurš tos novietoja uz galda.

"Kaltiņš, laužamais stienītis, urbītis, kabatas spuldzīte, revolveris," Eņģelis skaitīja. "Nav grūti uzminēt, kādā nolūkā Konors ieradies pie manis. Bet kas viņu nošāvis?"

Viņš rūpīgi pārmeklēja visu telpu. Logi bija Vioslēgti, un nekas nenorādīja, ka būtu notikusi cīņa. Dzīvojamā istabā uz grīdas bija redzamas dubļainu kāju pēdas, ko varēja būt atstājis tiklab Konors, kā arī viņa slepkava. Istabas vidū stāvēja neliels galdiņš. Pavadot lielāko daļu laika ārpus dzīvokļa, Eņģelis mēdza šīs divas istabas noslēgt, tā ka viņas tika tīrītas un uzpostas vienīgi tad, kad viņš pats bija klāt. Pateic oties tam, galdiņa pulētā virsa bija pārklāta ar plānu putekļu kārtiņu; tikai vienā vietā bija palicis gluži apaļš, no putekļiem brīvs laukumiņš, kādus divdesmit piecus centimetrus caurmērā.

Nostādījis galdiņu visspilgtākā gaismā, Eņģelis sevišķi rūpīgi un uzmanīgi aplūkoja tā virsu. Apaļais laukumiņš viņu interesēja virāk par visu citu istabā.

"Pielūkojiet, ka nekas šeit netiek aizskarts," viņš sacīja vienam no detektīviem, tad pavērsās pret otru un turpināja: "Ejiet tūliņ uz vietējo iecirkni un paziņojiet tur visu, kas noticis… Bet, nē, labāk es pats to izdarīšu."

Ceļā uz polic ijas iec irkni Eņģelisīsos vārdos paskaidroja Džimam savas aizdomas:

"Konors ielauzies manā dzīvoklī pats uz savu roku. Viņu pārsteidzis kāds cits un, noturēdams Konoru par mani, to nošāvis."

"Ari man tā šķiet," Džims piekrita. "Bet ko Konors meklējis jūsu dzīvoklī?"

"Es viņu gaidīju jau agrāk," Eņģelis mierīgi paskaidroja. "Viņš nebija no tiem, kas sevišķi baidās no apcietināšanas. Viņš bija iedomājies, ka man zināms seifa noslēpums, un bija atnācis to meklēt."

Iecirknī viņus sagaidīja dežūrējošais policijas inspektors.

"Paldies par nec erēto dāvanu," viņš jokoja, zīmēdamies uz arestēto francūzi, bet tad, ievērojis abu atnācēju nopietnās sejas, bažīgi jautāja: "Vai kas noticis, Angela kungs?"

Detektīvs īsos vārdos atstāstīja viņam Žerminstritas notikumus, pieminēdams arī par pēdām, kas atrastas uz galdiņa noputējušās virsas. Inspektors pašreiz deva rīkojumu ataicināt policijas ārstu, kad Eņģelis ar Džimu jau atstāja iecirkņa telpas.

"Interesanti, kur gan mēs atradīsim Spidingu," Eņģelis ieminējās.

"Mani vairāk interesē tas, kur Spidings atradīs mūs," Džims skarbi iesmējās.

Eņģelis izbrīnā viņu uzlūkoja.

"Ko, vai jau dūša papēžos?" viņš zobojās.

"Nē," Džims mierīgi atbildēja, tad domīgi piebilda: "Dīvaini, ka dzīve man tagad liekas daudz vērtīgāka nekā pirms kādas nedēļas."

"Slikta zīme!" Eņģelis līdzcietīgi nopūtās. "Jūs esat iemīlējies."

"Varbūt gan," Džims piekrita, pats brīnīdamies par šādām iedomām.

Eņģelis ielūkojās pulkstenī.

"Desmit," viņš sacīja, "laiks, kad godīgi cilvēki sāk domāt par gulēšanu. Bet tā kā manī ir stipras tieksmes uz visādiem netikumiem un turklāt jāizskalo ari traģiskā piegarša no mutes, tad lieku priekšā iegriezties kādā krogā atjaunot spēkus."

"Man liekas, ka jūs ļoti mīlat izrunāties, Eņģeli," Džims aizrādīja.

'Traki mīlu!" Eņģelis atklāti atzinās.

* * *

Viņi sēdēja kādā mazā apakšzemes bārā Lekesterskvērā un klausījās, kā vājais stīgu orķestris mocījās ap Lohengrina uvertīru.

Šaurā telpa bija viesu pārpildīta. Visapkārt skanēja skaļas balsis un jautri smiekli, spilgtajā apgaismojumā mirdzēja dārgakmeņi un sieviešu izkrāsotās sejas.

Viņi sēdēja pie galdiņa un klusēdami dzēra savu vīnu, kad durvis atvērās un bārā ienāca kāds cilvēks. Sastapis Eņģeļa skatu, viņš neuzkrītošā kārtā pamāja tam, pēc kam atkal izgāja.

Eņģelis ar Džimu pēc brītiņa sekoja svešajam.

"Nu?" Eņģelis jautāja.

"Spidings šonakt ies uz Lombardstrītu," aģents ziņoja.

"Labi," Eņģelis piezīmēja.

"Uz Spidinga pieprasījumu sardze no seifa pavisam atsaukta," policists turpināja.

'To es zinu," Eņģelis atbildēja. "Kā vārdā Spidings grib uzstāties?"

"Konora vārdā."

Eņģelis klusu iesvilpās.

"O! Nu, Džim, tas būs pēdējais cēliens!"

Bridi viņš stāvēja nogrimis dziļās domās.

"Vajadzēs pieaicināt ari Kenta jaunkundzi," viņš beidzot sacīja.

Pusstundu vēlāk viņi jau zvanīja pie Ketlīnas vienkāršā namiņa durvīm. Viņiem ienākot, jaunā meitene piecēlās tos apsveikt. Viņas sejā nebija vairs ne pēdu no pagājušās nakts uztraukumiem un pārdzīvojumiem.

"Es gulēju gandrīz visu dienu," viņa smaidīdama paskaidroja.

Eņģelis ievēroja, ka viņa izvairījās uzlūkot Džimu un ka šis citkārt skaļais un pašpaļāvīgais jauneklis tagad sevišķi vērīgi aplūkoja kādu gleznu pie sienas, kura patiesībā nemaz nebija tādas ievērības cienīga.

"Šī ir pēdējā reize, kad jūs tik vēlu apgrūtinu," Eņģelis sacīja, "bet šoreiz vēl gribam lūgt, lai jūs braucat mums līdzi."

"Darīšu visu, ko vien vēlaties," Ketlīna vienkārši atbildēja. "Jūs abi esat izturējušies pret mani tik labi."

Viņa uzmeta Džimam ātru skatu un tikai tagad pamanīja viņa pārsieto galvu.

"Jūs… jūs taču neesat ievainots?" viņa izbailēs iesauc ās, bet tad samulsusi apklusa.

"Tīrais nieks," Džims nevajadzīgi skaļi atbildēja. "Par to nav vērts pat runāt."

Viņš nožēloja, ka bija nācis Eņģelim līdzi.

"Viņam aizķērās kāja manā dzīvoklī aiz grīdsegas un krītot viņš atsitās ar galvu pret kamīna stūri," Eņģelis bezdievīgi meloja. "Šis kamīns jau ilgus gadus bijis manu senču īpašums, un nu es baidos, ka Džima pakausis to būs nopietni sabojājis."

Džims piespiesti pasmaidīja.

"Eņģelis melo," viņš sacīja, pamazām atgūdams pašsavaldīšanos. "Patiesībā…"

"Patiesībā," Eņģelis viņu pārtrauca, "Džims miegā gribēja apgriezties uz otriem sāniem un…"

"Esat taču nopietnāks, Angela kungs," jaunā meitene lūdza, ar bažām vērodama Džima bālo seju un tumšās ēnaszem acīm. Negaidot viņa jautāja: "Vai tas bija Spidings?"

"Jā gan," Eņģelis pasteidzās atbildēt. "Mazs mēģinājums ar neapmierinošām sekmēm."

Džims redzēja meitenes acīs nemiera un līdzjūtības izteiksmi, un pārsteigts atzina, ka šis novērojums tam bija ļoti patīkams.

"Par to nav vērts ne pieminēt," viņš ātri sacīja. "Man šķiet, ka mēs nedrīkstam vairs ilgāk kavēties."

"Es jūs neaizturēšu," Ketlīna sacīja, iziedama no istabas, lai pārģērbtos braucienam.

"Džim," Eņģelis sacīja, kolīdz durvis aiz viņas bija aizvērušās, "dodiet man rokā sidraba gabalu, skaistais kungs, un es pateikšu jums visu nākotni."

"Beidziet blēņoties," Džims norūca.

"Es redzu spožu nākotni kā sauli; tumša dāma ar lielām pelēkām acīm un…"

"Dieva dēļ, turiet taču reiz muti!" Džims pietvīkdams iesaucās, tad čukstēdams piebilda: "Viņa nāk!"

Kad viņu auto apstājās pie seifa ēkas, pulksteņi torņos pašreiz sita pusdivpadsmit.

"Vai iesim tūliņ iekšā?" Džims jautāja.

"Labāk gan ne," Eņģelis deva padomu. "Ja Spidings dabūs zināt, ka mums ir pašiem sava atslēga, tad var izjukt viss lieliskais efekts."

Viņš lika šoferim pabraukt mazliet tālāk. Tikai pēc trim stundas ceturkšņiem pie nama durvīm piebrauca kāds auto, no kura izkāpa kungs ar c ilindru gal vā un devās tieši uz durvīm. Tanī pašā ac umirklī arī Eņģeļa mašīna piebrauca un apstājās līdzās Spidinga vāģim.

Spidings frakā un cilindru galvā pašreiz slēdza vaļā ārdurvis.

Ieraugot Eņģeli, viņš neizrādīja ne vismazākā pārsteiguma un klusēdams palocījās Ketlīnai. Atslēdzis durvis, viņš iegāja vestibilā.

'Eņģelis ar saviem pavadoņiem viņam sekoja. Uzgriezis vestibilā uguni, advokāts atslēdza otrās durvis un iegāja tumšajā zālē.

Noknikšķēja slēdzis, un milzīgā telpa pieplūda ar spilgtu gaismu.

Ketlīna neviļus nodrebēja, uzlūkojot augsto postamentu ar iemūrēto seifu — šo dīvaino pieminekli, kas lika domāt par tūkstošiem nelaimīgu spēlmaņu, kuru nauda tajā glabājās.

Spidings noslēdza durvis un pārlaida klātesošajiem triumfējošu skatu.

"Baidos, ka jūs esat atnākuši par vēlu," viņš kā nožēlodams

sacīja.

"Arī mani nomāc tās pašas bailes," Eņģelis atbildēja, neievērodams advokāta zobojošo skatu.

"Es norakstījujums vēstuli,"Spidings sacīja. "Vai esat to saņēmis?"

"Neesmu kopš pusdienas laika mājās bijis," Eņģelis atbildēja. Viņš dzirdēja, ka advokāts atvieglots nopūtās.

"Man ļoti žēl, ka esmu spiests pievilt jūsu cerības," Spidings turpināja. "Kā jau jums zināms no testamenta satura, tad laimīgā mīklas atrisinātāja pienākums ir — iepriekš paziņot man par vajadzīgā vārda atrašanu un pieteikt savas tiesības uz atslēgšanu."

"Tā jau ir," Eņģelis piekrita.

"Viens no mantiniekiem man iesniedzis šādu paziņojumu — Konora kungs," advokāts turpināja, izvilkdams no kabatas kādu zīmīti. "Man ir viņa rakstiska pilnvara atvērt seifu viņa vārdā."

Viņš pasniedza zīmīti Eņģelim, kurš, to izlasījis, atdeva atkal atpakaļ.

"Apzīmēts ar šīsdienas datumu," viņš tikai piezīmēja.

"Šodien, pulksten divos pēcpusdienā," Spidings apstiprināja. "Un nu es gribu…"

"Pirms jūs turpināt, Spidinga kungs," Eņģelis viņu pārtrauc a, "es uzdrošinos aizrādīt, ka starp mums ir arī dāma, bet jūs arvien vēl neesat noņēmis savu cilindru."

'Tūkstoškārt lūdzu piedošanu," advokāts ironiski pasmaidīja, noņemdams platmali. Eņģelis pastiepa roku pretim, un advokāts gluži mehāniski ļāva tam paņemt cilindru.

Eņģelis uzmanīgi aplūkoja platmales dibenu. Zīda matiņi bija mazliet izpūruši un pārklāti ar plānu putekļu kārtiņu.

"Ja gribat uzņemties mana sulaiņa lomu, tad man tur nekādu iebildumu nav," Spidings dzēlīgi ieminējās.

Eņģelis neatbildēja, bet uzmanīgi nolika cilindru uz grīdas.

"Ja jūs pirms seifa atvēršanas gribētu uzstādīt kādus jautājumur vai celt dibinātus iebildumus, tad es tos labprāt noklausīšos," advokāts oficiālā balsī paziņoja.

"Man nav ko teikt," Eņģelis atbildēja.

"Varbūt jums?" Spidings pievērsās Džimam.

"Nekā," tas atkārtoja.

"Bet varbūt Kenta jaunkundze…"

Cieši lūkodamās viņam acīs, Ketlīna vēsi atbildēja:

"Es pievienojos savu draugu atbildei."

'Tātad man atliek tikai stāties pie Konora kunga uzdevuma izpildīšanas," advokāts konstatēja.

Viņš piegāja pie dzelzs trepēm un sāka lēnām kāpt augšup. Pusceļā viņš apstājās un atvilka elpu. Viņš stāvēja uz nelielas platformas, taisni pretim tai vietai, kur atradās Rīla kapa akmenis ar iekaltiem vārdiem:

Pulvis Cinis

et Nihil.

"Putekļi, pelni un nekas," advokāts murmināja, "cik patiesi vārdi!"

Lejā stāvošie redzēja, kā viņš turpināja kāpšanu, līdz beidzot sasniedza lielāko platformu, kur atradās seifa durvis. Izvilcis no kabatas kādu zīmīti, viņš rūpīgi to izlasīja, tad sāka uzmanīgi griezt mehānisma rādītāja, sastādīdams uz ripiņām atzīmētos burtus vēlamā kārtībā. Vēlreiz pārliecinājies, ka vajadzīgais vārds pareizi sastādīts, viņš ķērās pie smago durvju kloķa. Viņš grieza to, raustīja un stūma, bet tērauda durvis nekustējās. Desmitiem reižu viņš atkārtoja vienu un to pašu, bet panākumu kā nebija, tā nebija. Beidzot viņš tomēr atzina savu pūļu veltīgumu un nokāpa atpakaļ lejā. Viņa kājas bezspēcīgi ļodzījās, kad tas tuvojās mazajam skatītāju pulciņam. Uz āru izspiedušās acis viņam dīvaini mirdzēja, seja bija nāvesbāla, bet pieri klāja rupjas sviedru lāses.

"Tas nav īstais vārds!" viņš izmisis gārdza.

Neviens viņam neatbildēja.

"Es izmēģinājos visādi, bet nekas neiznāca," advokāts vaimanāja.

"Varbūt es varētu pamēģināt?" Eņģelis ieminējās.

"Nē, nē!" Spidings izbailēs iesaucās. "Dieva dēļ, nē! Es pats mēģināšu vēlreiz. Acīmredzot esmu sajaucis kādu burtu."

Viņš no jauna devās pa kāpnēm augšā.

"Nabags, kā viņš cieš," Džims klusu piezīmēja.

"Lai paciešas vien," Eņģelis atbildēja, un acis tam lūkojās ļauni. "Viņam nāksies vēl daudz vairāk ciest, kamēr tas izpirks savus noziegumus. Redzat, nu viņš ir atkal augšā. Ejiet un ielaidiet manus ļaudis, Džim, jo šoreiz viņš laikam atradīs pareizo vārdu. Un neaizmirstiet tūliņ aizvest Kenta jaunkundzi, kolīdz tas būs sāc ies."

Ketlīna pārsteigta redzēja, ka Eņģeļa labsirdīgā seja pēkšņi pieņēma aukstu, cietsirdīgu izteiksmi. Viņa redzēja, ka tas veikli nosvieda mēteli, un tanī pašā acumirklī tā izdzirda vestibilā smagus soļus. Laipnais, mazliet izlaidīgais sabiedrības cilvēks, kādu Ketlīna līdz šim to bija pazinusi, tagad pēkšņi bija pazudis, un viņa vietā tā redzēja bezjūtīgu policistu — nelokāmu kā pats liktenis. Viņas priekšā stāvēja pavisam cits, svešs Eņģelis, un meitene neviļus ciešāk piekļāvās Džimam.

Spidinga gavilējošais sauciens lika viņai pacelt galvu un palūkoties augšup. Neizprotamu jūtu pārņemta, viņa redzēja, kā smagās tērauda durvis lēni atvērās.

Bet tad zālē atskanēja mežonīgs kliedziens, kā satracināta zvēra rēciens.

"Tukšs!" Spidings iekliedzās.

Nekustēdamies viņš stāvēja seifa durvīs, stingu skatu vērdamies tumšajā telpā. Tad viņš ar vienu lēcienu pazuda milzīgajā seifa, lai nākamā acumirklī atkal parādītos uz vaļējās platformas, turēdams rokā kādu baltu aploksni. Kā mēnešsērdzīgs viņš klupdams norāpās pa kāpnēm lejā.

'Tukšs!" viņš aizsmakušā balsī ķērc a. "Vairāk nekā, kā vienīgi šī aploksne!" Viņš pavicināja savu atradumu gaisā, tad trīcošiem pirkstiem atplēsa aploksni un izņēma no tās īso vēstulīti:

"Ar šo apliecinām, ka Ketlīnas Kenta jaunkundzes vārdā esam saņēmuši seifa saturu.

Džeimss Kavendijs Stennerds, baronets.

Kristofors Angels."

Zīmīti izlasījis, Spidings kā ārprātā palūkojās visapkārt.

'Tātad jūs esat to izdarījuši?" viņš iekliedzās.

Eņģelis klusēdams pamāja ar galvu.

"Jūs!" advokāts vēlreiz atkārtoja.

"Jā gan, mēs."

"Jūs aplaupījāt seifu, jūs — policijas ierēdnis?"

"Jā gan," Eņģelis atkārtoja, nenolaizdams acu no Spidinga. Klusēdams viņš pamāja Džimam, kurš pasteidzās izvest Ketlīnu vestibilā. Kad Džims ienāca atpakaļ zālē, viņam sekoja seši policisti civilā.

"Jūs laikam iedomājaties,ka esmu jumsjaurokā?"Spidings šņāca.

"Es nevis iedomājos, bet gan zinu to," Eņģelis nesatricināmi atbildēja.

"Ja jau jūs tik daudz zināt, tad varbūt jums zināms arī tas, cik tuvu jūs esat nāvei?"

"0, to es zinu ļoti labi," Eņģelis vienaldzīgi piezīmēja. "Man draudošās briesmas sāku apzināties jo skaidrāk pēc tam, kad biju aplūkojis jūsu cilindru."

Advokāts klusēja.

"Jā gan," Eņģelis mierīgi turpināja, "pēc tam, kad biju aplūkojis to pašu cilindru, kuru jūs tik neuzmanīgi nolikāt uz galda manā dzīvoklī, kad ieradāties tur noslepkavot Konoru."

'Tātad tomēr esat viņu atraduši—nu, tā jau es domāju," Spidings bez kāda uztraukuma sacīja.

Pēkšņi viņš atlēca atpakaļ un tvēra ar roku kabatā. Tomēr revolveris, kas tanī pašāacumirklī pamirdzēja Džima rokā, piespieda viņu atteikties no sava nodoma.

Izmantojot viņa acumirklīgo apmulsumu, visi seši policisti reizē klupa virsū Spidingam un nogāza to uz grīdas.

Dzelzīs saslēgtām rokām viņš jau nākamā acumirklī piecēlās kājās—mierīgs un aukstasinīgs, kāds tas arvien bija. Viņš atkal bija tas pats laipnais un elegantais Spidinga kungs, kādu Eņģelis to bija pazinis agrāk. Viņš pat pasmaidīja, ielūkodamies Eņģelim sejā.

"Beigas nav sliktas," viņš piezīmēja. "Jūs tomēr esat daudz veiklāks, nekā līdz šim domāju. Un kā skan apsūdzība?"

"Slepkavība," Eņģelis īsi atbildēja.

"Jums nenāksies viegli to pierādīt," Spidings aukstasinīgi sac īja. "Lai izdarītu slepkavību, tad apsūdzētajam notikuma brīdī vajag atrasties sava upura tuvumā. Tamdēļ es formāli paskaidroju, ka Konoru neesmu redzējis jau divas dienas."

Policistu ielenkts, viņš devās uz izeju. Vestibilā, iedams garām Ketlīnai, viņš laipni pamāja tai ar galvu. Sēzdamieslīdzās policistiem automobilī, viņš klusu svilpoja pie sevis kādu jautru motīvu. Tad viņš izliecās pa logu, lai pateiktu Eņģelim vēl dažus pēdējos vārdus.

"Jūs laikam domājat, ka mana jautrība ir tikai lielīga izlikšanās," viņš sacīja. "Bet ticiet man, ka šī nožēlojamā, nemiera un uztraukumu pilnā dzīve man jau apnikusi līdz kaklam. Esmu nācis pie atziņas, ka vienīgi aizmirstība dos man kāroto mieru un laimi."

Kad auto jau sāka kustēties, viņš vēlreiz izbāza galvu pa logu un piebilda:

"Protams, ka es nošāvu Konoru — tas nebija novēršams."

Tad auto aizjoņoja.

Aizslēdzis nama durvis, Eņģelis nodeva atslēgu Ketlīnai.

"Es lūgšu Džimu, lai viņš jūs pavada," viņš piebilda.

"Ko jūs domājat par viņu?" Džims jautāja.

"Par Spidingu? 0, viņš rīkojās tieši tā, kā es biju sagaidījis. Tas ir visnelietīgākais noziedznieku tips, kādu jebkad esmu redzējis. Tādus cilvēkus nevar ne saprast, ne nosodīt. Tā ir patstāvīga, īpatnēja noziedznieku šķira — dabas dīvainība."

Pavadījis Ketlīnu un Džimu līdz auto, viņš nesteigdamies devās uz Sitijas policijas iecirkni, kur inspektors to jau sagaidīja.

"Vai viņš tika pamatīgi izkratīts?" Eņģelis apjautājās.

"Jā, Angela kungs," inspektors apstiprināja. "Parastie sīkumi un revolveris ar piecām patronām."

"Parādiet man to," Eņģelis sacīja.

Viņš rūpīgi aplūkoja ieroci. Viena patrona bija izšauta un stobra iekšpuse bija mazliet piekvēpuši.

"Arī bez atzīšanās tas viņu novedīs pie karātavām," viņš sacīja, atdodams revolveri inspektoram.

"Viņš lūdza papīru un zīmuli," inspektors stāstīja. "Bet viņš taču neiedomājās, ka viņu varētu atbrīvot pret galvojumu?"

Eņģelis noraidoši kratīja galvu.

"Nē, bet man liekas, ka viņš būs gribējis rakstīt man."

Šinī acumirklī durvis tika atrautas, un istabā ieskrēja kāds aizelsies cietumsargs.

"Ceturtā numurā nav viss kārtībā!" viņš iesaucās. Eņģelis sekoja inspektoram, kas ātriem soļiem steidzas prom pa šauro koridoru, kuram abās pusēs atradās kameru dzelzī kaltās durvis.

Inspektors pielika aci pie mazā caurumiņa durvīs un palūkojās iekšā.

"Atslēdziet!" viņš pavēlēja sargam.

Nograbēja atslēga, un smagās durvis atvērās. Spidings gulēja gultā uz muguras, un ap lūpām tam rotaļājās kluss smaids. Acis viņam bija cieši pievērtas. Uzlicis roku viņam uz krūtīm, Eņģelis juta, ka sirds tam vairs nesita.

"Skrieniet pēc ārsta, bet ātri!" inspektors uzsauca sargam.

"Tam vairs nav nozīmes," Eņģelis mierīgi atteica. "Šis cilvēks ir miris."

Uz c ietās gultas dēļiem bija nomesta kāda papīra lapiņa, kas bija adresēta Eņģelim. Viņš to pacēla un izlasīja:

"Mans nesalīdzināmais Eņģeli!

Ir pienākusi tā stunda, kad man pašam nāksies atrisināt sāpīgo nemirstības jautājumu. Pirms aizeju, uzskatu par pienākumu apliecināt, ka neturu ļaunu prātu ne pret jums, ne pret Džimu, ne arī pret Kenta jaunkundzi. Protams, esbez apdomāšanās būtu nonāvējis jūs vai visus kopā, tomēr apstākļi laimīgā kārtā iegrozījās tā, ka man nebija izdevības šo nodomu īstenot. Jau pirms kāda laika es sāku saprast, kādas sekas var būt manai darbībai, un tamdēļ katrā uzvalkā iešuvu pa pogai, kura pēc krāsas un izskata līdzinās pārējām, bet patiesībā ir veikli izveidota ciānkālija tablete. Dzīvojiet laimīgs!"

Eņģelis noliecās pār līķi. Augšējā poga svārku labajā pusē bija norauta.

15 Atrisinājums

Ja ievēro, ka visi nupat aprakstītie notikumi norisinājās visā klusībā pilnīgi bez preses ziņas, pie kam pat visspējīgākie žurnālisti ne sapņot nesapņoja par to sarežģīto drāmu, kas norisinājās turpat viņu acu priekšā, kamēr viņi saistīja savu lasītāju uzmanību ar autobusa katastrofu un pašnāvību aprakstiem—tad var iedomāties, kādu pārsteidzošu sensāc iju izsauc a negaidītā divkāršā izmeklēšana advokāta Spidinga un viņa upuru lietā.

Šī stāsta uzdevums nav iepazīstināt lasītāju ar avīžniecības sīkumiem; tomēr jāatzīmē, ka sakarā ar neapmierinošo darbību "seifa lietā" vismaz divpadsmit reportieriem, trim redaktoriem, diviem "kriminālspeciālistiem" un vienam izdevējam nācās šķirties no saviem laikrakstiem. Viens pats "Megafons" pazaudēja piecus līdzstrādniekus, jo tie nebija pratuši laikā izspiegot Skotlendjarda soļus un nodomus. Toties tagad, kad viss nāca gaismā, visās avīzēs parādījās veselām slejām gari ziņojumi, kuros laikraksti jo sīki iepazīstināja savus lasītājus ar Rīla miljonu mantojuma lietu un blēdīgā advokāta divkosīgo darbību, ar dīvaino mīklu un "Pilsētas bandas" varoņdarbiem. Šie raksti bija ilustrēti gan ar Eņģeļa, gan Džima un Ketlīnas ģīmetnēm, ar Spidinga nama plāniem un uzņēmumiem no seifa ēkas.

Trīs dienas, kamēr turpinājās izmeklēšana, visa Londona un visvairāk Londonas visdažādāko virzienu prese dzīvi pārrunāja vecā krupjē testamentu un viņa traģiskās sekas. Advokāti ar lielu smalkjūtību izvairījās no pievēršanās Džima pagātnei un tikai īsi nopratināja Ketlīnu; turpretī Eņģeļa nopratināšana turpinājās piec as stundas no vietas, jo Eņģelim bija uznākusi viņa parastā patika no sirds izrunāties. Jāatzīst, ka visa Eņģeļa liecība bija sekmīgs mēģinājums attaisnot un uzlielīt visu, ko Skotlendjards darījis.

Kad viņš atstāja liec inieku solu, visiem klātesošajiem palika tāds iespaids, ka Skotlendjards ir visuvarens un visuzinošs un ka viņa aizsardzībā ikviens var justies drošs par savu mantu un dzīvību.

Laikrakstu uztraukums turpinājās taisni četras dienas. Ceturtā dienā slavenais ārsts sers Viljams Terrants "Britu apvienībā" turēja priekšlasījumu par jautājumu "Slimību pirmcēloņi", kurā tas uz visnoteiktāko apgalvoja, ka viss ļaunums mūsu miesai ceļoties no apavu valkāšanas. Nedzirdētais troksnis, kādu sacēla visi laikraksti, kad vienā no apdzīvotākām ielām parādījās kāds plaši pazīstams lords basām kājām, vēl ilgi paliks londoniešu atmiņā. Katrā ziņā šis notikums bija tik svarīgs, ka avīzes uzreiz aizmirsa Rīla miljonu lietu un ar apbrīnojamu dedzību uzsāka savstarpēju karu, no visām pusēm apskatot un iztirzājot jautājumu par apavu valkāšanas iespaidu uz visdažādākajiem dzīves notikumiem un parādībām.

"Bils ir apbrīnojams puisis," Eņģelis sacīja Džimam. "Es viņu lūdzu, lai tas nāk klajā ar kādu jaunu sensāciju baktēriju dzīves pētīšanas laukā, bet viņš apgalvo, ka "Medicīnas nedēļa" jau esot pārpludinājusi ar blaktīm visu Londonu un tamdēļ viņš šoreiz izvēlējās paroli "Nost apavus!"."

Bija pagājušas divas nedēļas pēc visiem šiem notikumiem, kad Džims, izpildot doto solījumu, ieradās Stridhemā, lai paskaidrotu Ketlīnai Rīla uzdotās kriptogrammas atrisinājumu.

Viņš bija cieši noņēmies, ka šai vajadzēja būt pēdējai reizei, kad tas viņu apmeklēja. Atteikšanās no Ketlīnas priekšlikuma—dalīties ar viņu Rīla mantojumā — atstāja Džimam brīvu tikai vienu izeju, un šo ce]u viņš arī bija nolēmis iet.

Viņa to sagaidīja, sēdēdama degoša kamīna priekšā un nervozi šķirstīdama kādu grāmatu. Bridi Džims mulsi klusēja^Atskaitot to vakaru pēc Spidinga aresta, kad viņš automobilī pārveda tc mājās, šī bija pirmā reize, kad viņš sastapās ar Ketlīnu vienatnē.

Gluži konvencionāli viņš sāka runāt par laiku, un Ketlīna, it kā negribēdama palikt atpakaļ banalitātes ziņā, lika ienest tēju.

"Un nu, Kenta jaunkundze," Džims sacīja, "esmu jums parādā vēl Rīlakriptogrammas izskaidrojumu."Viņš iz vilka nokabatas piezīmju grāmatiņu un zīmuli.

"Kriptogrammas ideju Rīls bez šaubām piesavinājies Ēģiptē. Viņš dzīvoja tur pietiekami ilgi, lai iepazītos ar šīs zemes gleznu burtiem, un mēs bijām īsti aitasgalvas, ka tūlīt neaptvērām šādu atrisinājumu… Protams, es nerunāju par jums," viņš steidzīgi piebilda, "bet gan vienīgi par Eņģeli un mani, kā ari par visiem citiem, kas nodarbojās ar šo jautājumu. Kādā kārtā viņš iepazinies ar profesoru…"

"Kas noticis ar šo nelaimīgo vecīti?" meitene viņu pārtrauca.

"Eņģelis parūpējās par viņa ievietošanu kādā iestādē," Džims atbildēja. 'Tas ir diezgan parasts tips, kādu starp veciem ļaudīm nav retums. Eņģelis to apzīmē par "klaidoni zinātnes takās", un man šķiet, ka šis apzīmējums ir pareizs. Viņš ir viens no tiem "negatīvajiem ģēnijiem"—ari tas ir Eņģeļa apzīmējums,—kuri ik dienas apgrūtina jūrniecības ministriju ar saviem negrimstošo tvaikoņu projektiem. Šis profesors ir sarakstījis kādu mazu grāmatiņu, kuru ar tik lieliem panākumiem būtu varējuši sastādīt vismaz pieci simti no viņa kolēģiem. Kādos apstākļos profesors nācis sakarā ar Rīlu — to mēs nekad nedabūsim zināt. Jādomā, ka Rīls, nejauši iepazinies ar grāmatiņas saturu, būs uzmeklējis viņas autoru un, paļaudamies uz tā plānprātību, pieaicinājis viņu sev palīgā. Vai atceraties vēl," Džims turpināja, "ka jūs sacījāt, ka Rīla zīmējumi nesaprotamā kārtā atgādinot jums kaut ko bībelē? Jā, jums bija taisnība. Gandrīz katrai no vecajām bībelēm pievienota tabula, kurā norādīta alfabēta burtu izcelšanās gaita."

Viņš atvilka elpu un, norādīdams uz papīra lapiņu, turpināja:

"Ņemsim tikai vienu piemēru. Kā redzat, ēģiptiešu hieroglifam D (2. zlm.) ir liela līdzība ar roku (1. zīm.),kāda tā zīmēta visvecākajos bībeles izdevumos; tas pats burts feniķiešu rakstībā (3. zīm.) tikai nedaudz atšķiras no ēģiptiešu un stipri atgādina grieķu "delta" (4. zīm.), kura savukārt gandrīz vienāda ar mūsu tagadējo D. Tādā pašā kārtā attīstījušies ari citi burti. Protams, tā ir ļoti sarežģīta lieta, bet vecais Rīls tik ilgi meklējis starp bībeles putniem, zvēriem un citiem priekšmetiem, līdz beidzot atradis sešus burtus, kuri tam šķituši noderīgi mīklas atrisinājumam un seifa atslēgai. Un vārds, kuru šie burti sastāda, ir "SPRING"."

"Cik interesanti," Ketlīna samulsusi piezīmēja.

"Tonakt, kad Spidings jūs aizvilināja uz vecajām dzirnavām, n\ēs ar Eņģeli atrisinājām mīklu un drošības dēļ iztukšojām seifu. Mūsu pasākums bija savā ziņā diezgan riskants, jo mums nebija jūsu pilnvaras."

"Jūs esat rīkojušies pilnīgi pareizi."

"Un tas nu būtu viss," Džims negaidot nobeidza, ielūkodamies pulkstenī.

"Es nelaidīšu jūs ātrāk prom, pirms nebūsiet izdzēris tasi tējas," Ketlīna steidzīgi ieminējās. Uz ielas atskanēja auto taures nežēlīgs kauciens. Džims pasmaidīja.

'Tas ir Eņģeļa visjaunākais atradums," viņš paskaidroja, pats nezinādams, vai svētīt vai nolādēt draugu par šādu neparedzētu traucējumu.

"0!" jaunā meitene piezīmēja, un Džimani likās, ka viņas balsī izskanēja vilšanās.

"Eņģelis nodarbojas ar dažādu neparastu trokšņu atdarinātāju izgudrošanu," Džims turpināja. "Nupat viņš sakās izgudrojis auto tauri, kas gandrīz pilnīgi atskaņojot cilvēka balsi."

Durvju zvaniņš nodzinkstēja, un brīdi vēlāk istabā ienāc a Eņģelis.

"Ieskrēju tikai uz minūti," viņš jautri sacīja. "Gribēju tikai vēl reizi satikt Džimu pirms viņa aizceļošanas, un tā kā arī man pašam uz dažām dienām jāizbrauc…"

"Pirms viņa aizceļošanas?" Ketlīna pārsteigta atkārtoja. "Vai tad jūs gribat aizceļot?"

"Protams, ka viņš aizceļo," Eņģelis sacīja, nevērodams Džima brīdinošo skatu. "Domāju, ka viņš būs jums par to jau stāstījis."

"Es…," Džims iesāka.

"Viņš brauc uz franču Kongo ziloņu medībās," Eņģelis turpināja. "Kaut es arvien vēl nevaru saprast, ko gan ļauna nabaga ziloņi viņam nodarījuši."

"Bet tas taču nāk tik negaidot…," viņa pašreiz ielēja Eņģelim tēju, pavērsusi pret Džimu muguru, tā ka viņš nevarēja redzēt, kā trīcēja viņas roka.

"Jūs izliesiet pienu," nekaunīgais Eņģelis visnevainīgākā balsī aizrādīja. "Vai drīkstu jums palīdzēt?"

"Nē, pateicos," viņa sausi atbildēja.

"Tēja tiešām lieliska," Eņģelis mierigi sacīja, kad bija saņēmis savu tasi. Viņš bija ieradies ar sevišķu nolūku un ar apbrīnojamu izveicību turpināja tā izvešanu. "Pie Zangāras upes jūs tādas tējas vis nedabūsiet, Džim. Es to zinu ļoti labi, jo pats esmu tur bijis; bet tagad nekāda vara mani vairs nespētu turp aizvilināt — un kaut man piedāvātu vai visas provinces gubernatora vietu."

"Kamdēļ tā?" Ketlīnajautāja, velti pūlēdamās izlikties vienaldzīga.

"Nepiegrieziet Eņģelim nekādas vērības, Kenta jaunkundze," Džimsaizsteidzās priekšā un tad ļauni piebilda: "Eņģelis mīl lielīties, un viņam ļoti patīk, ja kāds apbrīno viņa izdomātos piedzīvojumus."

"Jā gan," Eņģelis apmierināts piekrita. "Bet neraugoties uz visu to, Kenta jaunkundz, man tomēr jāpaliek pie saviem pirmītējiem atzinumiem par franču Kongo. Tā irīsta nāves zeme, kuras valdnieks drudzis. Es pazinu cilvēkus, kas pulksten četros sāka sūdzēties par galvas sāpēm, bet desmitos jau gulēja miruši. Arī Džims to it labi zina."

"Šodien jūs nemaz nederat mierinātāja un iepriecinātāja lomai," jaunava sacīja. Viņa pēkšņi juta dīvainu vājumu, kuru tā pūlējās pati sev iegalvot par nesen pārdzīvoto uztraukumu sekām.

"Es reiz piedalījos kādās ziloņu medībās Zangāras krastos," Eņģelis stāstīja. "Jūs nevarat iedomāties, cik bīstamas ir tādas medības. Manā acu priekšā kāds satrakots zilonis uzbruka diviem medniekiem, un jums vajadzēja redzēt, ar kādu niknumu viņš tos vienu pēc otra…"

"Eņģeli!" Džims draudoši iesaucās. "Pataupiet savus nostāstus kādai citai reizei, šeit tie ir pilnīgi nevietā!"

"Ak, jā!" viņš smagi nopūtās. "Galu galā, dzīve jau ir tikai nevajadzīga nasta, un vai nav vienalga, kur un kā to nosviež. Un jāatzīst, ka miršanai šis klusais, vientu|ais apvidus ir daudz labāk piemērots nekā kāda cita vieta. Nu, dzīvojiet laimīgs, Džim," viņš nobeidza, sniegdams draugam roku.

"Neizliecietiesjel pēc bērna!" Džims sacīja. "Es taču jums rakstīšu, un arī jūs varēsiet atbildēt uz manām vēstulēm!"

Eņģelis dziļā izmisumā atmeta ar roku. "Baltā cilvēka kaps," viņš bezcerību balsī nomurmināja.

"Bez tam es nebūt nedomāju palikt tur visu mūžu un katrā ziņā paziņošu jums, kad būšu nodomājis atgriezties."

"Ja tikai tas kādreiz notiks," Eņģelis zīmīgi piebilda. Viņš ilgi spieda Džima roku kā c ilvēks, kas uz mūžu atvadās no drauga. Tad viņš, galvu zemu noliecis, izgāja no istabas, un drīz vien un ielas atskanēja viņa auto taures kaukšana, kas kļuva arvien vājāka un vājāka.

"Sasodīts puika!" Džims pārtrauca iestājušos klusumu. "Ar savu raudulīgo seju un nejēdzīgo pļāpāšanu viņš reizēm kļūst galīgi neciešams!.."

"Kamdēļ jūs man nesacījāt, ka esat nodomājis aizceļot?" Ketlīna viņu pārtrauca. Viņa stāvēja, atbalstījusies pret kamīna malu un galvu mazliet pieliekusi.

"Es gribēju jums to pateikt, bet Eņģeļa ierašanās mani aizkavēja."

"Kamdēļ jūs to darāt?"

Džims brītiņu klusēja.

'Tamdēļ, ka gribu izklaidēties," viņš gandrīz skarbi atbildēja.

"Vai jums apnikuši draugi?" viņa izvairījās to uzlūkot.

"Man ir tik maz draugu," Džims rūgti sacīja. "Cilvēki, kuru draudzība man būtu dārga, mani pārāk labi pazīst."

"Kādā ziņā?" Ketlīna ātri jautāja, cieši ielūkodamās viņa sejā.

"Viņi pazīst manu dzīvi," Džims skumji atbildēja, "sākot no tā brīža, kad es tiku izraidīts no Oksfordas, un beidzot ar to dienu, kad mantoju sava tēvoča titulu un īpašumu. Viņi zina, ka esmu klīdis apkārt pa pasauli un pazinies ar dažādām šaubīgām personām. Viņi zina, ka esmu viens no tās bandas locekļiem, kas aplaupīja Rabata pašā banku; ka esmu piedalījies ar daļu no savas naudas Rīla uzņēmumos — tiesa, šo daļu viņš man izkrāpa, bet tas jau nekā negroza; ka visu mūžu esmu bijis konfliktā ar likumu."

"Bet kāds tur labums?" meitene izbrīnā jautāja.

"Dievs to zina," viņ š nopūtās. "Katrā ziņā es neesmu tādu baudījis. Naudas man nekad nav trūc is — par to bija parūpējies man s tēvoc i s. Nekad vairs es nebūtu uzmeklējis Rīlu, ja mani uz to nepamudinātu taisnības kāre. Ja domājat, ka savus noziegumus esmu pastrādājis aiz mantkārības, tad ļoti maldāties. Tā bija azarta spēle, kur es varēju piemērot savas spējas sacensībā ar izglītības un attīstības ziņā sev līdzīgiem cilvēkiem. Par to, ka esmu kļuvis zaglis, varu pateikties vienīgi tādiem cilvēkiem, kāds ir Eņģelis."

"Un tagad?" viņa nedroši jautāja.

"Un tagad," viņš atbildēja, izsliedamies visā augumā, "esmu galīgi atteic ies no līdzšinējā dzīves veida. Es viņu ienīstu un nožēloju — man pietiek!"

"Un vai šis Āfrikas c eļojums ir domāts kā bijušo kļūdu izpirkšan a?" Ketlīna sacīja. "Bet varbūt jūs gribat tikai drīzāk aizmirst…"

Viņas balss bija kļuvusi tikko dzirdama, un skats nedroši lūkojās sāņus kamīna liesmās.

"Ko?" viņš aizsmakušā balsī uztvēra.

"…aizmirst mani?" viņa izdvesa.

"Jā, tā ir mana karstākā vēlēšanās," viņš klusu atbildēja.

"Kamdēļ?" viņa čukstēja, nepaceldama acis.

"Tamdēļ… o, tamdēļ, ka es jūs mīlu!" viņš dedzīgi iesaucās. "Es mīlu jūs vairāk par visu — mīlu tik ļoti, ka ar prieku aizceļotu no šejienes, cerēdams, ka šis smagais upuris nāks jūsu dzīvei par svētību." Viņš maigi saņēma viņas roku un vārgi turēja to savās abās rokās.

"Vai jums neliekas…," viņa čukstēja klusu un Džimam bija jāpieliecas tai tuvāk, lai saprastu viņas vārdus, "vai jums neliekas, ka šinī gadījumā būtu jāprasa… arī mana piekrišana?"

"Jūs… jūs…," Džims stomījās, "jūs gribat…"

Viņa smaidīdama pacēla acis, un viņas glāstošā skatā mirdzēja klusa laime.

""Es tevi mīlu, Džim," viņa čukstēja, "es mīlu tevi, dārgais."

Viņu lūpas sakusa dedzīgā skūpstā. Viņi nedzirdēja ārdurvju zvaniņa ieskanēšanosun attapās tikai tad, kad pie durvīm atskanēja klauvēšana. Ketlīna tikko paguva atraisīties no Džima skāvieniem, kad Eņģelis nesteigdamies ienāca istabā.

Viņš uzmeta pētošu skatu Džimam, kas domīgi rotaļājās ar savu pulksteņa saiti, un tad uzlūkoja jauno meiteni, kura likās nogrimusi darbā, steigdamās novākt tējas traukus.

"Ļoti nožēloju, ka jau atkal jūs traucēju," viņš nevainīgā balsī iesāka. Nupat saņēmu tuvējā pasta nodaļā telegrammu, ka mana klātbūtne Ņukeštilā n av vajadzīga, un tamdēļ es atnāc u, lai pateiktu jums, Džim, ka labprāt gribētu šovakar iedzert kopā ar jums vēl pēdējo, bēru glāzīti, ja tā var teikt."

"Es nebraukšu," Džims atcirta, pamazām atgūdams savu aukstasinību.

"Nebrauksiet?" Eņģelis izbrīnā iesaucās.

"Nē," Ketlīna atbildēja Džima vietā, "es viņu pierunāju palikt."

"Ā, nu, protams — to jau var redzēt," bezdievīgais Eņģelis sacīja, noliekdamies un paceldams no grīdas divas matadatas.

Beigas.

BANDĪTI BRIESMĀS

...

1 Orators

Virsinspektoru Oliveru Ratcru visplašākās aprindās dēvēja vārdā "Orators". Šīs palamas izcelšanās ikvienam bija skaidra: tajā bija apvienots viņa priekšvārda pirmais burts ar galotnē mazliet sagrozītu uzvārdu. Neraugoties uz šo skaņo palamu, virsinspektors īstenībā bija visai mazrunīgs. Bet viņa priekšniecība un tāpat arī citi ļaudis ļoti labi zināja, ka viņš toties jo vairāk domāja.

Tas bija slaida auguma plecīgs vīrietis glītu, pareizi veidotu seju, kuras vilcieni tomēr nekad nemainīja savu parasto, stingro izteiksmi. Ar viņu sarunājoties, ikvienam sākumā radās iespaids, ka virsinspektors tam netic, un tikai sarunas beigās tas attapās, ka misters Raters nav atbildējis viņam ne desmit vārdu. Dažs labs noziedznieks, kam nebūtu iemesla šaubīties par sava alibi ticamību, virsinspektora klusēšanas dēļ zaudēja pašsavaldīšanos un nodeva sevi.

Kādā februāra pēcpusdienā misters Raters stāvēja lielā zālē, kur tika svinētas lepnas kāzas. Uz galdiem bija sakrautas bagātīgas kāzu dāvanas, ko viesi apbrīnoja un klusībā arī nokritizēja.

Kāzu dāvanu apsargāšanai parasti gan nemēdz uzaicināt kriminālpolicijas virsinspektoru. Ari Orators bija uzņēmies šo pienākumu tikai pēc paša iniciatīvas, jo oficiāli viņš šeit skaitījās kā lūgts viesis. Līgavas nelaiķa tēva un viņa starpā bija pastāvējusi tuva draudzība. Angela Merkina bija to atcerējusies, sastādot viesu sarakstu.

— Bet, mīlulīt, — viņas māte sašutumā iesaucās, — tu taču nevari aicināt savās kāzās kādu tur policijas ierēdni! Tas būtu vienkārši smieklīgi!

—  Ak, tik jauni nemaz nav, — Angela bija atbildējusi. — Viņš tomēr ieņem diezgan redzamu stāvokli savā resorā. Varbūt viņš pat uzņemsies mūsu vērtslietu apsardzību svinību laikā, un tādā kārtā mēs ietaupītu dažas mārciņas, — viņa bija mazliet rūgti piebildusi, rakstīdama uz aploksnes virsinspektora vārdu.

Angela savā kāzu dienā izskatījās joti skaista, kaut viņas seja bija neparasti bāla un skumja. Viesu lielākā daja nevarēja saprast šo skumju cēloņa. Un tiešām: lords Eistaks Laidžlejs bija reti izdevīga partija. \r iņš bija ļoti bagāts, un varēja paredzēt, ka tuvākā nākotnē tas mantos arī kāda hercoga titulu. Turpretim līgava bija tikai kāda atvaļināta feldmaršala meita, kam tēvs nevarēja dot gandrīz nekāda pūra.

Vēlāk Orators satika ari līgavaini, bet šis lielais, slaidais kungs ar kalsno seju un iegareno galvaskausu aiz neizprotamiem iemesliem atstāja uz viņu nesimpātisku iespaidu.

Lords likās nervozs un aizkaitināts. Viņa pirmā un vienīgā saruna ar Oratoru bija ne visai laipna.

—  Tātad jūs esat detektīvs? — sers Eistaks augstprātīgi jautāja.

Orators pamāja ar galvu, kas pie viņa jau nozīmēja tikpat kā

garu garo atbildi..

—  Bet kamdēļ tad jūs stāvat šeit? Te jūs esat pilnīgi lieks, un man šķiet, ka jūs tikpat labi varētu pildīt savu pienākumu, ari stāvot Grosvenorskvērā.

—  Es tūliņ ari iešu turp, — virsinspektors mierīgi atbildēja un, ne vārda nepiebildis, atstāja kāzu namu.

Tā bija viņa pirmā un pēdējā tikšanās ar lordu Laidžleju.

Izejot uz ielas, viņu uzrunāja kāds jauns, glīti ģērbies kungs ar mazu sainīti rokā, kas gribēja zināt, kur tas vislabāk varētu satikt lordu vienatnē. Acīmredzot viņš pazina misteru Rateru; virsinspektora ģīmetnes bieži vien parādījās laikrakstos.

—  Taisni brīnums, kādas dīvainas lietas tikai nenotiek pasaulē, mister Rater. Lorda ģimene nu jau vairāk kā simts gadu ir mūsu aptiekas kliente. Kad tagadējais lords pirms dažiem gadiem Sīrijā slimoja ar plaušām, mēs arī tur piegādājām viņam visas zāles. Nu viņš atkal ir vesels. Toreiz viņš spēku atjaunošanai pielietoja arsēnika kūri, un mēs ik nedēļas nosūtījām viņam…

Misters Raters ieinteresets noklausījās, ko jauneklis zinaja tanpastāstīt.

* * *

Ceturtdaļgadu vēlāk nkisters Raters pavadīja savu vasaras atvaļinājumu Ostendē. Šo Beļģijas peldvietu viņi bija izvēlējies tamdēļ, ka tur tas cerēja sastapt dažu labu tautieti, kam virsinspektora tuvums nekādā ziņā nevarēja būt patīkams.

Atvaļinājuma laikā viņš parasti nolasīja avīzes. Bet kad tas nejauši bija noklausījies kādā sarunā, viņš tūliņ lika atnest visus Londonas laikrakstus un driz vien atrada kādā no tiem meklēto. Tas bija īss ziņojums:

"Ar dziļu nožēlošanu mums jāziņo par lorda Eistaka Laidžleja nāvi. Pēc vairāku nedēļu ilgas slimošanas viņš šonakt miris savā dzīvoklī, Hartstrītā, Meiferā."

—  Tā, tā! — Orators domīgi norūca, izlasījis rakstu.

Vismīļāk viņš būtu nosūtījis jaunajai atraitnei apsveikuma

telegrammu. Šī nāves ziņa atgādināja viņam toreizējo sarunu ar jaunekli no aptiekas, un viņš nolēma vēlāk vēl kādreiz atgriezties pie šā gadījuma. Tomēr viņš driz vien aizmirsa šo apņemšanos, jo jau tuvākās dienās visu laiku aizņēma kāda lieta, kuras noskaidrošanai Ostendes policija lūdza viņa palīdzību. Vienā no lielākajām viesnīcām vairākiem viesiem bija nozagti dārgakmeņi par lielām summām, pie kam laupītāji savam darbam bija izvēlējušies laiku, kad viesnīcas iedzīvotāju lielākā daļa uzturējās ēdamzālē vai kino.

Misters Raters pārtrauca atpūtu un sāka novērot aizdomīgākos no saviem tautiešiem, kas pašreiz uzturējās Ostendē. Tomēr cilvēks, kuru viņš visvairāk gribēja sastapt, nebija šeit atrodams. Spriežot pēc visiem apstākļiem, zādzības paņēmiens bija tipisks kādam Billam Osaveldam. Sazinoties pa telefonu ar Skotlendjardu, Orators tomēr sev par lielu vilšanos dabūja zināt, ka minētais speciālists dzīvo Londonā, kur policija to novēro jau kopš mēneša.

—  Mēs vēl tikko neapcietinājām viņu tieši todien, kad Ostendē bija izdaritas lielās zādzības, — ierēdnis pie aparāta stāstīja. — Kāds kārtībnieks bija redzējis to pusnaktī iznākam no kāda grezna nama Vestendā. Tomēr izrādījās, ka kāda dāma bija to ieaicinājusi namā no ielas, lai uzdotu viņam atvest ārstu pie sava mirstošā vīra.

—  Sasodīta neveiksme! — Orators norūca.

Otrā dienā tika noķerts īstais zaglis, un ar to noslēpums bija atrisināts.

Misters Raters atgriezās Londonā atspirdzis un atpūties, un bija tik reti labā omā, ka pat atbildēja kādam ceļabiedram, kas ieminējās par jauko laiku.

Londonā viņš tūliņ metās ar visu sparu darbā, jo viņa prombūtnes laikā bija uzkrājušies neskaitāmi uzdevumi.

Kādu dienu, ejot caur Haidparku, viņš pēkšņi izdzirda rupju balsi, kas to uzrunāja:

—  Hallo, inspektori Vai nevēlaties pavizināties?

Pagriezis galvu, Orators pārsteigts palika stāvam. Greznā, dārgā limuzīnā sēdēja eleganti ģērbies kungs. Gredzeni ar milzīgiem briljantiem mirdzēja visos viņa pirkstos. — Vajag tomēr labot!

—  Kāpiet taču iekšā, inspektor, — Bills Osavelds smaidīdams aicināja.

Acīmredzot viņš pats nebija sagaidījis, ka virsinspektors pieņems viņa priekšlikumu, jo kad misters Raters tiešām atvēra vāģa durtiņas, Billa sejā atspoguļojās neapmierinātība. Vienīgi šim ierēdnim viņš varēja pateikties par to, ka jau tris reizes bija ticis uz ilgāku laiku iesēdināts.

—  Ar veikaliem, kā liekas, jums veicas diezgan labi, — misters Raters piezīmēja.

Osavelds mulsi ieklepojās un nemierīgi sakustējās savā sēdeklī.

—   Nu es dzīvoju tā, lai man nekur vairs nevarētu piesieties, inspektor, — viņš mazliet aizsmakušā balsī sacīja. — Man nomira kāda krustmāte, un atstāja veselu kaudzi naudas. Jums kādreiz jāatnāk palūkoties, cik jauki es esmu iekārtojies.

Misters Raters tik vērīgi aplūkoja viņu no galvas līdz pat kājām, ka Billam kļuva vēl nemājīgāk.

—   Tā? Krustmāte? Nu, viņa debesīs droši vien priecājas par jūsu eleganto mašīnu un skaisto uzvalku. Jūs senāk laikam dzīvojāt Austrālijā?

—   Nē, Amerikā, — Bills pasmīnēja. — Ja jūs kādreiz moca slāpes — atnākat pie manis; es dzīvoju Blumsbīrimansionā 107.

—  Pateicos, kad man slāpst, es eju kādā restorānā, — Orators laipni atbildēja. — Dīvaini, kā viss mainās, — viņš domīgi turpināja. — Pēdējo reizi mēs tikāmies uz Aibermerlas mansiona jumta, kur es pieķēru jūs tieši nozieguma vietā. Toreiz jums bija jānosēž pieci gadi, jo jums bija klāt revolveris.

Bills nemīlēja atcerēties pagātni.

—   Tam visam nu ir krusts pāri! — viņš noraidoši atmeta ar roku. — Kopš mans krusttēvs miris…

—  Ā, es domāju, ka tā bija krustmāte!

—  Protams, krustmāte! Tātad — kopš tā laika neesmu izdarījis nekā pretlikumīga. Man pat nav vairs nekādu sakaru ar to slikto sabiedrību, kādā senāk mēdzu grozīties.

Orators vēroja Billu kā kasieris viltotu čeku, un dažā ziņā viņš palika ļoti neapmierināts. Bez ielaušanās zādzībām misters Viljams Osavelds pastrādājis ari vēl citus noziegumus. Tas bija mežonīgs un kaisls puisis. Virsinspektors atcerējās, ka reiz tas bija nosēdējis vairāk nekā četrus gadus par izvarošanu. Viņš ieminējās arī par šo gadījumu.

—  Toreiz man vajag būt bijušam taisni trakam, — Bills atbildēja, purinādams galvu. — Bet tā skuķe meloja, un ari jūs palīdzējāt mani noslīcināt.

—  To es vienmēr daru.

Auto bija sasniedzis Marblerču, un Osavelds pieklauvēja šoferim.

—   Šeit man diemžēl jūs jāizsēdina, inspektor. Man norunāta satikšanās ar kādu draudzeni, — viņš sacīja un atvieglots uzelpoja, kad viņa ienaidnieks beidzot bija pazudis no redzes.

Viņam tiešām bija norunāta satikšanās — ar kādu skaistu pārdevēju, kas vieglprātīgā kārtā bija pieņēmusi Billa ieaicinājumu dzert tēju viņa dzīvoklī.

Pulksten piecos pēcpusdienā misteram Rateram tika piezvanīts no kāda policijas iecirkņa, un lieta atkal grozījās ap Billu Osa veidu. Jaunā pārdevēja uztraukta un nobijusies bija ieradusies policijā un asarām acīs apvainojusi Billu smagā noziegumā pret tikumību.

—  Labi, es tūliņ ieradīšos, — Orators atbildēja.

Pirmais, ko viņš satika ce]ā no Skotlendjarda uz Vaithallu, bija Bills Osavelds. Noziedznieks pašreiz gribēja doties uz piestātni, lai atstātu Angliju uz visiem laikiem, jo uz vāģa jumta bija novietotas tris lielas ceļa somas. Auto pabrauca garām misteram Rateram, bet pret parlamenta ēku to aizturēja satiksmes kārtībnieks. Pirms vēl flegmātiskais policists bija paguvis dot signālu tālākbraukšanai, Orators jau piesteidzās pie vāģa un atvēra durtiņas.

—  Izkāpiet! — viņš sacīja. — Un mazliet veiklāk, lūdzu!

Bills saniknots paklausīja. Viņa seja nobāla, kad virsinspektors pamāja kādam tuvumā stāvošam policistam.

—  Pārmeklējiet šā cilvēka kabatas, — viņš īsi pavēlēja.

Piecas minūtes vēlāk Bills jau stāvēja Kennon—Rovas policijas

stacijas dežurējošā seržanta pults priekšā un atbildēja uz jautājumiem par savu personību.

—   Sasodīta būšana! — viņš kliedza. — Viss, ko tā skuķe par mani stāsta, ir nekrietni meli! Viņa nāca aiz brīvas gribas… jau kopš nedēļām viņa nedod man miera…

—   Līdz šim vispār vēl nav bijis runas par kādu meiteni, — Orators piezīmēja.

Billa seja saviebās nicīgā smīnā.

—  Jūs domājat, ka esmu jau jums rokā? Bet šoreiz jums nekas neiznāks! Šoreiz aiz manis stāv nauda! Ja vien gribēšu —jūs pats izlidosit no savas vietas!

—  Ievietojiet viņu kamerā ar cieto lāvu, — Orators laipni sacīja. — Ja viņš mēģina pretoties — velkat viņam reiz tā pa žokļiem, ka tas vairs neatceras, cik vecs.

Billa mantas bija nokrautas uz seržanta rakstāmgalda. Starp citu tur bija tūkstoš septiņi simti piecdesmit mārciņu papīrnaudā, mazs, pielādēts brauniņš un dažādi briljantu gredzeni. Atzīmējis naudaszīmju numurus, misters Raters izsūtīja trīs ierēdņus ievākt ziņas.

Laikā, kas pagāja no lietas izspriešanas policijas tiesā līdz īstajai prāvas iztiesāšanai, viņš paguva noskaidrot daudz sīkumu. Tomēr kādu ielaušanos vai laupīšanu viņš nevarēja Billam pierādīt.

Apsūdzēto aizstāvēja trīs ievērojami advokāti. Tamdēļ prāva paredzēto divu stundu vietā turpinājās trīs dienas. Tika nopratināta gara rinda liecinieku, karu vajadzēja satricināt un apgāzt cietušas apgalvojumus. Pa daļai tas ari izdevās.

Tomēr taisnība beidzot uzvarēja, jo prokurors bija ģeniāls cilvēks, kas lēnām, bet droši pazudināja Billu Osaveldu.

Prāvas otrā dienā Orators ieraudzīja galerijā kādu dāmu, kuras seja tam izlikās ļoti pazīstama. Mirkli vēlāk viņš jau bija atcerējies, ka tā ir lēdija Angela Laidžleja. Viņa sfekoja prāvas gaitai ar dzīvu interesi, un pie ikvienas liecības, kas apsūdzētam varēja būt katastrofāla, tā redzami satrūkās.

Prāva tuvojās noslēgumam. Zvērinātie pat neatstāja zāli un pēc īsas apspriedes atzina Billu Osaveldu par vainīgu.

Noklausījies viņu atzinumā, tiesnesis iemērca spalvu tintē un brīdi rakstīja.

—  Jūs tiekat notiesāts uz divpadsmit gadiem pārmācības namā, — viņš pasludināja spriedumu.

Bija vajadzīgi četri cietumsargi, lai izvestu trakojošo Billu no tiesas zāles un nogādātu viņu kamerā.

Raters stāvēja lejā vestibilā un vēroja ļaudis, kas atstāja tiesas ēku. Viņu ieraugot, lēdija Laidžleja nobāla, tad pietvīka un atkal nobāla.

—  Ak, mister Rater, ko gan jūs nu domāsit par mani? Redzat, es pašreiz rakstu kādu grāmatu par noziegumiem… Tas bija šausmīgs gadījums, vai nav tiesa?

Virsinspektors sajuta gandrīz žēlumu pret šo skaisto sievieti, kas tik neveikli pūlējās noslēpt savu mulsumu. Viņa trīcēja pie visām miesām.

—   Vai jūs mani redzējāt ari jau prāvas laikā? Es nedomāju, ka jūs mani pazīstat…

—   Jūs gribat rakstīt grāmatu, milēdija? — Orators mierīgi jautāja. Tad viņš pēkšņi atcerējās, ka nav vēl izteicis tai līdzjūtību viņas vīra nāves gadījumā.

—   Ak, jā, — viņa steidzīgi atbildēja. — Mana laulība nebija visai laimīga. Mans vīrs bija ļoti… smags cilvēks. Pēc trim mēnešiem es apprecēšos otro reizi — ar misteru Donaldu Greju. Viņš pašreiz ieņem labu vietu ārlietu resorā.

Viņa palūkojās visapkārt, it kā meklēdama ceļu, pa kuru visdrīzāk varētu aizbēgt. Tomēr virsinspektors pavadīja viņu vēl lejup pa kāpnēm.

—  Vai jūs jau kādreiz esat redzējusi šo cilvēku? — viņš negaidot jautāja..

Viņa šausmās palika stāvam.

—   Jūs domājat šo noziedznieku Osaveldu? Nē! Kur gan es būtu varējusi to satikt?

—  Tas ir īsta nelietis, — Orators it kā sevī turpināja. — Apcietināšanas brīdi pie viņa tika atrasta diezgan prāva summa. Es tikai gribētu zināt, kur viņš ņēmis šo naudu.

—  Jā, tur es nevaru jums nekā paskaidrot, — viņa atbildēja, un virsinspektors no viņas balss saprata, ka tā ir tuvu pilnīgam nervu sabrukumam.

—  Kāds ir samaksājis visus izdevumus par viņa aizstāvēšanu, un no tā es spriežu, ka viņam ir kādi iespaidīgi draugi. — Vai drīkstu jūs kādreiz apmeklēt, lēdija Angela?

Viņa mirkli vilcinājās.

—  Jā, — viņa beidzot atbildēja un uzdeva savu adresi. Viņa dzīvoja kādā smalkā hotelī pilsētas rietumos.

Iznākot uz ielas, viņa jau bija paguvusi mazliet nomierināties.

—  Jūs laikam esat tik ļoti apradis ar šādām lietām, ka varat gluži vienaldzīgi tajās noklausīties; bet uz mani šī prāva atstāja briesmīgi smagu iespaidu. Viņš pārsūdzēs?

—  Par to es nešaubos. Liekas, viņa riciba ir ļoti daudz naudas.

—   Vai jums šķiet, ka kasācijai būs kādi panākumi? Galerijā kāds izteicās, it kā tiesnesis būtu prāvas laikā izmetis dažas piezīmes, kas varot noderēt kā pierādījums viņa partejiskiem uzskatiem par apvainoto…

Raters uzmeta viņai asu skatu un atkratīja galvu.

—   Nē, Osaveldam nav ne vismazāko izredžu panākt soda mīkstināšanu.

—Ak! — šo vārdiņu viņa izteica tik izmisušā balsī, ka virsinspektors to pārsteigts uzlūkoja.

—   Es vēlētos, kaut jūs man uzticētos, lēdija Angela, — viņš nopietni sacīja.

—  Kā tā? — viņa ātri iejautajās.

—   Jums ir kādas smagas rūpes, un es varbūt varētu atbrīvot jūs no tām. Jūs taču zināt, ka jūsu tēvs bija viens no maniem labākajiem draugiem. Es darīšu visu iespējamo, lai palīdzētu viņa meitai.

Viņa piespiesti pasmaidīja.

—   Tad jau jums būtu jāuzraksta manā vietā grāmata, par kuru jums stāstīju!

Viņa pamāja šoferim, un Raters domīgu skatu nolūkojās pakaļ elegantajam vāģim, kamēr tas pazuda no redzes.

Pienākums viņu noveda Pentovillas cietumā, kur tam bija vēlreiz jānopratina notiesātais. Lieta grozījās ap vienu no briljantu gredzeniem, kas bija izrādījies zagts. Orators neticēja, ka Bills pats būtu to nozadzis, un arī Osavelda paskaidrojums šajā lietā izklausījās ļoti ticams.

—  Es nopirku to no Luī Rapovera par divdesmit četrām mārciņām. Ja viņš ir zagts — es tur neko nevaru līdzēt, jo man tas nebija zināms. Šajā lietā jūs nekā nepadarīsit man, Rater.

—   Nu, tad jau jūs šoreiz esat pavisam nevainīgs jēriņš, — virsinspektors mazliet ironiski piezīmēja.

—  Vai esat nodomājis pēdējo tiesas spriedumu pārsūdzēt?

Bills pamāja ar galvu.

—  Nemaz neraizējieties — gan es tikšu cauri. Maniem draugiem par to jāgādā, citādi tiem pašiem var iziet slikti. Aizlieciet taču ari jūs kādu labu vārdiņu par mani, kad atkal būs jāstājas zvērināto priekšā. Es juras par to labi samaksāšu.

—  Man tas nekrit svarā, Bili, — Orators atbildēja, nebūt nejuzdamies apvainots par šo piekukuļošanas mēģinājumu.

Divas stundas pirms kasācijas sūdzības caurlūkošanas Bills Osavelds tika atvests karaliskās tiesas ēkā, kur to ievietoja mazā, kamerveidigā telpā, kas atrodas zem sēžu zālēm. Pulksten desmitos kāda jauna meitene atnesa no restorāna viņam brokastu.

Kāds policists rādija viņai ceļu. Kāpnes bija šauras, un kārtībnieks jau bija iegriezies līkumā, pirms meitene sasniedza pirmo laukumiņu.

—  Atvainojiet, lūdzu, — vienu mirkli…

Apkalpotāja pagrieza galvu un ieraudzīja sev līdzās kādu dāmu, kas bija ģērbusies pēc Parīzes modes šūtā sēru tērpā. Biezs, melns plīvurs pilnīgi aizsedza tās seju.

—  Vai jūs to nesat misteram Osaveldam? — viņa jautaja lauzītā angļu valodā.

—  Jā.

—  Vai tas policists jās pavada? — svešā dama jautāja, norādīdama ar roku lejup pa kāpnēm.

—  Kurš?

—  Ak, man likās, it kā es nupat būtu redzējusi kādu policistu.

Vairāk netika runāts. Dāma pagriezās un ieraudzīja virsinspektoru

Rateru, kas no kāpņu augšēja laukumiņa ar dzīvu interesi bija novērojis mazo starpgadījumu. Nepazīstamā nomurmināja kādu atvainošanos un aizsteidzās viņam garām, nepaceldama uz to skatu. Viņa tik ļoti steidzās, it kā kāds dzītos tai pakaļ. Orators mirkli pavadīja to acīm, tad steidzās pakaļ apkalpotājai. Viņš panāca to gandrīz pie pašām kameras durvīm. Ne vārda nesacījis, viņš paņēma no paplātes kafijas tasi un, mirkli izklaidīgi lūkojies tajā, ļāva viņai nokrist uz grīdas, kur tā sašķīda tūkstots druskās.

—* Ļoti nožēloju — es šorīt esmu mazliet nervozs, — viņš atvainojās. — Lūdzu, atnesiet citu kafiju izlijušās vietā un pasakiet bufetē, ka virsinspektors Raters atlīdzinās visus nedarītos zaudējumus.

Nogaidījis, kamēr jaunā meitene atnes citu kafiju, viņš lēnām devās augšup pa kāpnēm.

Vēlāk viņš bija klāt tiesas sēdē, kur visi trīs tiesneši vienbalsīgi nolēma Billa Osavelda pārsūdzību noraidīt un apstiprināt iepriekšējās instances spriedumu.

^ ^

Pulksten četros pēcpusdienā lēdijai Angelai tika pieteikts apmeklētājs, kuru tā klusībā jau bija gaidījusi.

—   Lūdziet misteru Rateru ienākt, — viņa tikko sadzirdami izdvesa.

Šajā gadījumā Orators tiešām reiz bija runīgs. Viņš izteic a savas domas par laiku, par ielas satiksmes troksni, par viesnīcas dzīves dārdzību. Tikai tad viņš beidzot pievērsās lietai, kas bija viņa apmeklējuma īstais iemesls.

—  * Jūsu drauga pārsūdzībai nebija panākumu.

—  Kamdēļ jūs apzīmējat šo briesmīgo cilvēka par manu draugu? — viņa jautāja, izvairīdamās no Ratera skata.

—Ak, jā, tiešām — par draugu to nevar vis apzīmēt. — Viņš laipni pasmaidīja. — Bet viņš nav arī mans draugs. Skotlendjards jau sen viņu novēroja. Kāds no mūsu aģentiem redzējis viņu iznākam no jūsu nama tonakt, kad nomira jūsu vīrs.

Viņa neatbildēja.

—  Mans lielākais trūkums ir tas,—Orators mierīgi turpināja, — ka es ikvienā lietā mīla uzstādīt pāris savas teorijas. Es tikmēr lauzīju galvu par to, kas gan būtu varējis notikt aiz jūsu nama slēgtajām durvīm, līdz beidzot tomēr atradu kādu loģisku atrisinājumu. Man šķiet, nu es saprotu, kamdēļ jūs tik ļoti interesējaties par Billa Osavelda likteni.

Diemžēl ne visu var noskaidrot ar domāšanu vien.—Viņš skumji pakratīja galvu. —Tā, piemēram: ko gan franču dāma ielēja kafijas tasē, kas šorīt tika nesta Osaveldam? Un varbūt šī dāma nemaz nebija francūziete? Lai kā, bet nobijusies viņa bija briesmīgi… Tas navīstais līdzeklis, kā aizbāzt kādam muti. Ja jūs tikpat labi pazītu noziedznieku psihozi kā es, lēdija Angela, jūs zinātu arī, ka no šo cilvēku draudiem navjābīstas. Nododot dāmu, kas viņam palīdzējusi, Bills arī nekā neiegūtu. Bez tam, ja vien cietuma ārsts ir pareizi noteicis viņa veselības stāvokli, — viņš ilgi vairs nedzīvos. Ja viņš kādreiz iedomātos jums rakstīt — atsūtiet viņa vēstules man. Tomēr esmu gandrīz pārliecināts, ka viņš liks jūs pilnīgi mierā.

Virsinspektors paņēma platmali un mirkli domīgi lūkojās logā.

—   Nu es eju, lēdija Angela, — viņš beidzot sacīja. — Varbūt jūs jau tuvākās dienās atrakstītu man kādu vēstuli un pastāstītu, kā gan jūsu vīrs, kas lietoja tik milzīgi daudz arsēnika, noveda jūs tik ļaunā stāvoklī?

Viņa pietrūkās kājās. Bāla un trīcoša tā stāvēja virsinspektora priekšā.

«— Vai jūs nupat nerunājāt par arsēniku?.. Kā jūs to zināt?

—  Viņš ir dzīvojis dažus gadus Sīrijā, un es zinu, ka arī daži citi eiropieši tur nododas šai vājībai. Jūsu kāzu dienā es nejauši batiku kādujaunekli,kasbijaatnesisjūsuvīranilielākudaudzumu arsēnika. Šie ļaudis iesāk ar mazām dozām un beidzot lieto šo indi tik milzīgā

vairumā, kāds būtu pietiekošs vesela pulka kareivju nozaļošanai.

Ari jūsu vīrs jau bija sasniedzis šo stadiju.

***

Tikai trīs mēnešus vēlāk misters Raters saņēma no lēdijas Angelas sengaidīto vēstuli.

"… mani sagrāba šausmas, kad dabūju zināt par viņa briesmīgo ieradumu. Es nebūtu ticējusi, ka tas maz ir iespējams… Mūsu kopdzīve bija ļoti nelaimīga. Viņš bija šausmīgi nervozs, īgns, rupjš un nežēlīgs. Divreiz viņš savās bērnišķās dusmās man iesita. Es gribēju lūgt padomu ārstam, bet viņš piedraudēja tādā gadījumā noliegt, ka būtu kādreiz lietojis arsēniku, un apgalvot, ka es esot gribējusi viņu noindēt.

Pēdējā laikā viņš slimoja ar bronhītu ļoti smagā veidā, tā ka nespēja iziet, un man pašai nācās piegādāt viņam arsēniku. Beidzot viņa aptieka atteicās turpināt arsēnika izsniegšanu. Kādu nakti es nedevu viņam indi, par ko viņš sacēla briesmīgu skandālu. Beidzot es biju spiesta iedot viņam nelielu dozu, bet viņš ar to neapmierinājās un kliedza: "Es pateikšu visiem ļaudīm, ka tu gribi mani nozāļot! Tu tikai kāro pēc martas naudas, un tamdēļ gribi tikt no manis vaļā!"

Šajā acumirklī es izdzirdu aiz muguras troksni un, galvu pagriezusi, ieraudzīju durvīs stāvam pilnīgi svešu, brutāla izskata vīrieti. Pēkšņi Eistaks ievaidējās un atkrita spilvenos. Jūs jau būsit uzminējis, ka nepazīstamais bija Bills Osavelds. Viņš bija ielauzies namā zādzības nolūkā; neviļus noklausījies mana vīra vārdos, viņš noticēja, ka es tiešām esmu gribējusi to nozāļot. Ja es nebūtu tik ļoti uztraukusies, bet būtu mierīgi visu pārdomājusi — es varēju pieaicināt kādu ārstu un tam visu izstāstīt. Es taču būtu varējusi viegli pierādīt, ka Eistaks jau gadiem lietojis arsēniku. Bet tobrīd es biju galīgi zaudējusi saprātu aiz šausmām un izbailēm. Es iedevu Osaveldam naudu un vēlāk sūtīju tam vēl. Jūs nevarat iedomāties, ko es pārdzīvoju viņa prāvas iztiesāšanas dienās. Vēl no cietuma viņš bija atsūtījis man vēstuli, kurā draudēja mani nodot, ja es neparūpēšos par viņa attaisnošanu. Un todien, kad bija jānotiek viņa pārsūdzības caurlūkošanai, neprātīgās bailes pamudināja mani uz zināmo šausmīgo mēģinājumu…"

Orators divas reizes izlasīja vēstuli, tad iemeta to ugunī.

2 Gaišreģis

"Visā pasaulē nav policijas, kas sekmīgi spētu apkarot tiešām inteliģentu noziedznieku," Lins Vaitlens rakstīja kādā traktātā, kas parādījās Amerikas ievērojamākos laikrakstos.

"Nav iespējams viņu notvert, ja tas savus plānus nopietni un uzmanīgi sagatavo un ar apdomu izved."

Lins Vaitlens pārvaldīja piecas valodas, un tam bija draugi un sabiedrotie vismaz divpadsmit cietumos Eiropā. Pats viņš gan bija atradies iepriekšējā izmeklēšanā, tomēr ne reizes vēl nebija notiesāts. Viņš bija godkārs, vienmēr elegants un visvairāk baidījās pazaudēt savu nevainojama kavaliera slavu.

"Lai sekmīgi izvestu ielaušanos, jāprot psiholoģiski domāt. Nepietiek ar draudošo briesmu izpratni, bet jāprot izsekot arī pretinieka domu gaitai. Tas šādos pasākumos ir pats svarīgākais. Sekmes var palikt vienmēr uzticīgas tikai tādam cilvēkam, kas ir labs organizators un uzticams biedrs saviem līdzdalībniekiem."

Virsinspektors Raters vairākkārt vērīgi izlasīja šo rakstu, tad izgrieza to un ielīmēja grāmatā, lai vēlreiz atgrieztos pie tā, ja Lins Vaitlens kādu dienu mēģinātu uzsākt savu darbību ari Anglijā.

— Pasakiet savam draugam, — viņš reiz uzdeva kādam liela noziedznieka uzticības vīram, — ja viņš kādu dienu parādīsies Londonā, mēs viņu bez žēlastības iebāzīsim krātiņā. Tad viņam ue četrpadsmit gadiem būs jāatsakās no prieka rakstīt avīzēs.

Un kādā jaukā dienā Lins pieņēma šo izaicinājumu…

* * -*-

Policists Simpsons savā patruļas gājienā pašapzinīgi soļoja pāri Rerfordskveram uz Ivenfordstrītu, kur tam pulksten vienpadsmitos bija norunāta satikšanās ar viņakolēģi Hariju, kas apsargāja kaimiņu iecirkni. Pirmīt viņi nebija paguvuši nobeigt sarunu par Simpsona svaini, kas bija aizbraucis, uz Kanādu, pamezdams sievu ar trim bērniem. Londonā.

Gandrīz vienā laikā viņi abi sasniedza norunāto vietu, un interesantā temata apspriešana tūliņ varēja sākties.

—  Es jau vienmēr esmu teicis māsai, ka viņa pati vainīga, ja…

Stāstītājs pēkšņi aprāvās, jo nakts klusumu iztraucēja skaļi

izmisuma kliedzieni, kas nāca no kāda tumša nama turpat tuvumā.

—  Slepkavas!.. Slepkavas!..

Abi ierēdņi skriešus devās turp. 95. nama durvīs stāvēja kāda jauna meitene. Mugurā tai bija vienīgi naktskrekls.

—  Palīgā!.. 0, paldies Dievam, ka jūs nākat!

Viņa veda abus policistus tumšajā koridorā.

—  Es dzirdēju, kā viņi abi cīnījās un kā viņš sauca palīgā, — viņa uztraukta stāstīja, izbailēs trīcēdama. — Es mēģināju iekļūt viņa istabā…

Viņa pagrieza ieslēdzēju, un pie griestiem uzliesmoja spuldze.

—  Kas tadīsti noticis? Par kādu istabu jūs runājat? — Simpsons aši jautāja.

Meitene norādīja ar roku augšup pa kāpnēm.

—  Aizvediet mani turp, — Simpsons sacīja.

Viņa šausmās atkāpās.

—   Nē, nē, es nevaru… man bail… Jūs paši atradīsit: pirmās durvis pa labi, otrā stāvā…

Policisti devās augšup. Kad tie bija sasnieguši kāpņu augšējo laukumiņu, arī tur iedegās griestu spuldze: acīmredzot meitene bija to ieslēgusi. Viņi apstājās mahagonija koka durvju priekšā, kas bija rotātas apzeltītiem izgriezumiem.

—   Atdariet! — Simpsons iesaucās, ar dūri klauvēdams fiie durvīm.

Neviens neatbildēja. Simpsons nospieda rokturi.— un durvis atvērās.

Viņi iegāja plašā, lielas lustras apgaismotā istabā, kuras vidū stāvēja milzīgs mahagonija rakstāmgalds. Aiz tā bija redzams dārgs marmora kamīns, kas bija apsildāms ar elektrību. Ar vienu roku krampjaini satvēris kamīna stūri, otru it kā aizsargādams pacēlis gaisā, uz grīdas gulēja kāds vīrietis vakara uzvalkā.

—Viņš ir beigts" —nošauts!..

Harijs norādīja uz asinīm notraipītajām virskrekla krūtīm.

Simpsons uzmeta līķim nedrošu skatu. Šis bija pirmuis ievērojamais noziegums viņa dienesta laikā, un viņš tūliņ saprata, kāda tam var būt nozīme priekš viņa un viņa turpmākās karjeras.

Lielās stikla durvis, kas veda balkonā, bija vaļā. Simpsons izgāja un ar kabatas spuldzīti apgaismoja šauro balkonu.

Resna virve,.kuras viens gals bija piestiprināts balkona margām, nokarājās lidz pat akmens pakāpieniem ieejas durvju priekšā. Acīmredzot tā bija piesieta jau pēc policistu ienākšanas namā, jo citādi viņi katrā ziņā būtu to ieraudzījuši.

—  Noziedznieks aizbēdzis pa to laiku, kamēr mēs sarunājāmies ar jauno dāmu, — Simpsons paskaidroja. ' — Nāc, nokāpsim atkal lejā.

Viņi nosteidzās atpakaļ koridorā, bet jaunās meitenes tur vairs nebija. Acīmredzot tā bija iegājusi savā istabā. Ārdurvis bija noslēgtas.

—  To izdarījusi jaunā dāma. Pasauc viņu, lai tā atslēdz durvis.

Harijs piegāja pie vienām durvīm — tās bija aizslēgtas; otras —

tāpat. Tikai trešās, kas veda nama pagalma daļā, izrādījās vaļā. Viņš nokļuva virtuvē, kur savas kabatas spuldzītes gaismā ieraudzīja vēl kādas līdz galam vajā pamestas durvis, kas veda tieši garāžā. Arī vārtiem, kas šķīra garāžu no ielas, abas puses bija plaši atvērtas.

Harijs atgriezās pie biedra.

—Uzgaidi šeit,' —Simpsons, kas dienestā bija no abiem vecākais, pavēlēja, bet pats izskrēja uz ielas.

Trīcošiem pirkstiem viņš izvilka trauksmes svilpi, un nākamā acumirkli nakts klusumā atskanēja tās skarbie svilpieni. Tad viņš apskrēja apkārt namam un sasniedza aizslēgtās parādes durvis tieši tajā acumirkli, kad tām tuvojās vēl divi policisti un kāds kungs civilā.

Izdzirdis trauksmes svilpienus, virsinspektors Raters, kam dienesta darīšanās bija gadījies apmeklēt šo apvidu, bija steidzies uz notikuma vietu, lai redzētu, kas tur atgadījies.

Rādīdams virsinspektoram ceļu uz garāžas vārtiem, Simpsons uztraukumā sīki atstāstīja visu, kas noticis.

—  Ir jau labi, — Orators viņu nepacietīgi pārtrauca. —Viens no jums lai paliek ārpusē pie durvīm un nekustas no vietas.

Viņš sekoja Simpsonam namā. Harijs arvien vēl stāvēja koridorā.

—  Kur tad ir jaunā dama?

Harijs nebija no tās nekā ne redzējis, ne dzirdējis. Viņš gan izteica aizdomas, ka viņa būšot zaudējusi aiz bailēm samaņu; bet Raters vairs neklausījās. Simpsona pavadībā viņš steidzās augšup pa kāpnēm.

—  Šeit ir ta istaba! — Simpsons iesaucās.

Orators nospieda durvju rokturi.

—   Aizslēgtas, — viņš īsi piezīmēja un noliecās pie atslēgas cauruma. Tad viņš no jauna pievērsās savam pavadonim:—Palīdziet man!

Viņi atkāpās no durvīm, tad abi reizē likās tajās ar pleciem. Atslēga salūza, un durvis atvērās.

—  Nu, kur tad ir mironis?

Simpsons pārsteigts lūkojās grīdā. Istaba bija tukša — no līķa nebija vairs ne pēdu!

Misters Raters pavērās vispirms policistā, tad grīdā un beidzot logā. Pēkšņi viņam iekrita prātā marķīza Perello nams, kas atradās laukuma otrā pusē. Viņam bija divi iemesli domāt par to. Pirmkārt, Lins Vaitlens bija Londonā; otrkārt, pretējā namā atradās četri sainīši slīpētu smaragdu, kas tikai pirms dažām dienām bija atsūtīti no Austrālijas. Akmeņi bija domāti kādai augstu stāvošai personai Itālijā. Marķīzs bija griezies policijā, un Orators bija norīkojis posteņus nama apsardzībai. Viņš pārliecās pār balkona malu.

—  Vai Veltons šeit?

—  Jā, ser!

—  Un Mertens arī?

—Jā, ser! '—otra balss atsaucās.

—  Es tikai gribētu zināt, kamdēļ jūs esat atskrējuši šurp! Jums taču vajadzēja palikt savos posteņos!

Mistera Ratera uztraukums bija viegli saprotams, jo viņš zināja, c ik ātri rīkojas Lins Vaitlens. Virsinspektors vairs nemeklēja kāpņu,

bet nolaidās pa virvi tieši lejā. Piecas minūtes vēlāk viņš jau klauvēja pie marķīza Perello nama durvīm. Tomēr viņam nācās ilgi gaidīt. Marķīzs ar kundzi bija teātrī, trīs kalpones bija ieslēgtas kādā augšstāva istabā, un nama pārvaldnieks, kas ar pielādētu revolveri rokā bija stāvējis sardzē pie seifa, gulēja viesistabā uz grīdas bezsamaņas;viņšbijaapdullinātsarkādutrulupriekšmetu. Un seifa durvis stāvēja vajā.

— Lins strādājis ar četriem palīgiem, — Orators piezīmēja ar filozofisku mieru.

Tas nebija nekāds sevišķs atradums, jo Lins Vaitlens vienmēr mēdza strādāt šādā kārtā. Pēc laimīga ķēriena līdzdalībnieki tad izšķīrās un atstāja valsti katrs pa savu ceļu.

Lins nekad nerīkojās pēc vispāratzītiem paņēmieniem; viņa metodes bija īpatnējas un vienīgās. Atskaitot viņu, neviens nebūtu iedomājies noīrēt Berfordskvērā mēbelētu namu, lai tur sarīkotu slepkavības izrādi. Šādā veidā viņš sapulcēja visas apkārtnes policistus iedomātā nozieguma vietā un novērsa to uzmanību no kāda cita nama, kurā tas bija nodomājis ielauzties.

Ēkas rūpīga pārmeklēšana nedeva nekādu panākumu. Vienīgi kamīnā tika atrasti sadedzinātu papīru pelni, starp kuriem brīnišķā kārtā bija uzglabājusies tikai pa pusei apdegusi sarkana zīmīte. Acīmredzot tajā bija rima par ceļojumu maršrutiem, braucamo biļešu cenām un citām tamlīdzīgām lietām. Misters Raters rūpīgi noglabāja to kabatā. Tad viņš stājās pie ziņu ievākšanas. Vienīgo pieturas punktu otrā rītā sniedza kāds kārtībnieks, kas regulēja satiksmi Kennonstrita un Kvīn-Viktoria stūri.

Viņšbijaredzējiskādu dāmu, kas ap minēto laiku bija pabraukuši tam garām. Turpinot izziņu, noskaidrojās, ka Kennonstrita piestātnē viņa nebija redzēta. Tātad tā bija aizbraukusi tālāk uz austrumiem.

Orators bija labs psihologs. Viņš zināja, cik bruņinieciski Vaitlens izturas pret damām, un ka tas droši vien būs gribējis pārliecināties par savas sabiedrotās laimīgu aizbēgšanu.

Policists Simpsons bija tuvu izmisumam. Visas cerības, ko viņš bija licis uz siivu pirmo slepkavības gadījumu, nu bija izgaisušas. Kad virsinspektors prasīja, lai viņš atkārto ikvienu vārdu, ko jaunā dāma runājuša, viņš vairs nekā neatcerējās.

—Vienīgais, kas man vēl palic is atmiņā, ir tas, ka viņa, neraugoties uz šķietamo uztraukumu un izbailēm, vairākkārt ielūkojās savā rokaspulkstenī.

—  Tas taču notika ap pulksten vienpadsmitiem?

Simpsonam šķita, ka bijis mazliet vēlāks.

—  Lieta man nu bija pilnīgi skaidra, — misters Raters pusbalsī noteica.

Kad Simpsons bija aizgājis, viņš izņēma no kabatas pusē apdegušo sarkano zīmīti un no jauna nogrima tās satura burtošanā…

* * *

Angļu torpēdlaivu iznīcinātājs kādu rītu Biskajas jūras līcī sekoja pasažieru tvaikonim "Emir. Drīz viņš to panāc a un signalizēja kapteinim apstāties. Tasbijaluksustvaikonis,kas veda kāduceļotāju sabiedrību uz Maroku un Madeiru. Londonu viņš bija atstājis tieši pusnaktī — drīz pēc tam, kad bija notikusi ielaušanās marķīza Perello namā.

Glītā spāniete Avile, kas ari atradās pasažieru vidū, no visiem tika atzīta par skaistuli. Tikai īsi pirms tvaikoņa atiešanas viņa bija ieradusies tajā. Viņa dedzīgi protestēja pret savu apcietināšanu un vēl pēdējā acumirklī mēģināja aizmest pār malu jūrā mazu kārbiņu, kuru atverot tika atrasti septiņpadsmit skaisti smaragdi, no kuriem neviens nesvēra mazāk kā desmit karātu.

Drīz pēc viņas pārvešanas Londonā misters Raters to nopratināja. Uz visiem jautājumiem viņa atbildēja ar tādu augstprātību, kāda sastopama vienīgi pie spānietēm.

Otrā rītā Londonas avīzēs parādījās ziņojums, ko Orators pats bija ļoti rūpīgi sastādījis. Rakstiski viņš mēdza izteikties mazliet plašāk nekā mutiski.

"Daļa no marķīza Perello namā nozagtajiem smaragdiem atrasta pie kādas apcietinātas spānietes, vārdā Ineša Avile. Bandas vadonis acīmredzot ar nolūku norādījis šai jaunajai dāmai visvieglāk izsekojamo ceļu bēgšanai, tādā kārtā nodrošinādams vispirms pats sevi. Jauno meiteni viņš izmantojis policijas modrības novēršanai no sevis."

Un dienā pēc skaistās spānietes notiesāšanas avīzēs parādījās vēl otrs labi pārdomāts un arī mistera Ratera sastādīts ziņojums:

"Cilvēks, kas ir visaielaušanās plāna autors un galvenais izvedējs, aukstasinīgi upurējis šo sievieti, lai glābtu savu ādu, un nu tai jācieš sods par viņa noziegumu…"

* * *

—  Vaitlens man tikpat jau kā rokā, — Orators īsi ziņoja.

Viņa priekšniecība tomēr bija citās domās, jo pret Linu nebija

neviena tieša pierādījuma. Vēl vairāk: viņš pats varēja ar liec i niekiem pierādīt, ka ielaušanās laikā atradies Francijā.

—  Es esmu gaišreģis, — Orators atbildēja, kad no viņa pieprasīja tuvākus paskaidrojumus. — Es zinu, ko Vaitlens runā un domā tieši šajā mirklī. Un tie vārdi, kuriem viņš šajā brīdī apveltī mani, ir tik briesmīgi, ka es pat kapā apgrieztos uz otriem sāniem. Vienīgā laime tikai tā, ka es vēl neguļu kapā.

*

Misteram Linam Vaitlenain bija kāds ļoti spējīgs palīgs, vārdā misters Džons Stimmings, kas uz šefa aicinājumu apmeklēja to Ē'ā.

—  Lieta ar Inešu ir ļoti nepatīkama,—misters Stimmings sacīja. — Viņa ir ļoti izveicīga un saprātīga, un es esmu mierā derēt, ka Raters tikai ar viltību iemānījis to savos slazdos.

—  Priekš tā viņš ir pārāk liels muļķis!—Lins uztraukts atbildēja. Viņa citkārt skaistā sejabija dusmās pārvērsta. —Viņi to iesaukuši par Oratoru? Nu, gan es ar viņu vēl parunāšu! Izlasiet šos! — Viņš nometa uz galda divus avīžu izgriezumus. — Protams, man tas nevar kaitēt, jo policija jau otrā rītā ieradās manā villā, bet atrada mani mierīgi guļam.

—   Parīzē runā, ka jūs jau visā drīzumā tikšot izraidīts no Francijas…

—  Tās taču skaidras blēņas! Visiem zināms, ka Francijā es nekā neaizskaru. Bet es pats aizbraukšu uz Angliju un krietni reiz pārmācīšu šo iedomīgo Rateru.

Misters Stimmings iztrūcies viņu uzlūkoja.

—Tur es nepiedalos, — viņš bez apdomāšanas paziņoja. — Man šķiet, jūs tiešām vairs neesat pie pilna prāta!

Lins nicīgi pasmaidīja.

—Jūs taču mani pazīstat, Stimming. Es labi zinu, ko šis nolādētais tēviņš domā. Nu es gribu viņam reiz parādīt, ko varu!

Viņšbūtu varējis vēl piebilst, ka viņa nolūks ir briesmīgi atriebties Rateram, jo kāda bezmiega naktī viņš bija izdomājis noziegumu, pie kāda tas līdz šim nekad vēl nebija ķēries.

Nedēļu vēlāk Londonā ieradās kāds vecs anglis, kas apmetās vienā no labākajām viesnīcām zem pulkveža Peršaina vārda. Tas bija ļoti nervozs kungs, kas ceļoja izklaidēšanās nolūkā un ļoti mīlēja lasīt avīzes.

Dažas dienas pēc viņa ierašanās Orators saņēma sievietes rokas rakstītu vēstuli ar parakstu "Kāda, kas zina".

"Ja vēlaties zināt, kur atrodas pārējie marķīzam Perello nozagtie smaragdi — es varu to pateikt. Bet jums jāapsola, ka netikšu apcietināta. Sestdien pulksten astoņos vakarā ieradīšos Skotlendjardā. Vai būsit ap to laiku savā birojā?"

Orators vairākkārt izlasīja vēstuli. Bija ļoti iespējams, ka lietā iejaukta ari kāda sieviete; tomēr viņš bija gandrīz pārliecināts, ka vēstule rakstīta mistera Vaitlena uzdevumā.

Viņš ilgu laiku stāvēja pie sava loga un lūkojās Temzas ūdeņos un abos krastos, pūlēdamies iejusties sava pretinieka lomā…

Skotlendjardā tolaik bija kāds nodaļas vadītājs, kas nevarēja ieredzēt Oratoru. Tas bija majors Devltons, kas senāk bija dienējis Indijas policijā. Viņš bija nelabojams teorētiķis, un bez tam viņam piemita nelabā īpašība kavēt savus apakšniekus to pienākumu pildīšanā.

Kādu dienu viņš lika iesaukt Oratoru pie sevis kabinetā.

—  Klausieties, mister Rater, — viņš mazliet augstprātīgā tonī iesāka, — tā tas vairs nevar turpināties. Jūs atkal rīkojaties pavisam apgriezti. Vai esat jau .asījis šārīta avīzes?

—  Man neatliek laika avīžu lasīšanai, kad jāstrādā, — Orators mierīgi atbildēja.

Priekšnieks vēl vairāk sašuta.

—   Tas taču taisni skandāls! Nozog smaragdus tieši policijas deguna priekšā! Mani draugi klubā jau zobojas, ka labāk esot vajadzējis nodot zādzības izmeklēšanu kādam privātdetektīvam. Un pašreizējos apstākļos man gandrīz jāatzīst, ka viņiem taisnība.

—Lai notvertu Linu Vaitlenu, jums nav vajadzīgi privātdetektīvi, bet gan gaišreģi.

—  Kas par muļķībām! — majors viņu skarbi pārtrauca…

Tas viss Oratoram nāca atmiņā, stāvot pie loga un lūkojoties ārā.

No pārdomām viņu iztraucēja majors Devltons, kas negaidot ienāca viņa birojā.

Ne vārda neteicis, virsinspektors pasniedza priekšniekam nupat saņemto vēstuli. To izlasījis, majors ironiski pasmaidīja.

—  Jau atkal! Pēdējā laikā mēs nevienas lietas vairs nespējam veikt bez dažādu starpnieku un nodevēju palīdzības. Es gribu šo sievieti redzēt.

—  Ja vien viņa atnāks, — Orators mierīgi piezīmēja.

—  Vai domājat, ka tas būtu tikai muļķīgs joks? Es nevaru tam piekrist. Rakstītāja droši vien irkāda greizsirdīga līdzzinātāja, kas šādā kārtā grib atriebties savam neuzticamajam mīļākajam. Gan redzēsit, ka viņa tiešām arī atnāks.

—  Nevis viņa, bet viņš,' — Orators piezīmēja.

—Jūs domājat Lins Vaitlens? Blēņas! Mēs taču skaidri zinām, ka viņš pašreiz ir Francijā. Šie nelieši tik lēti vis nepārdod savu ādu. Un ja viņš tiešām ierastos* — mums ir pietiekoši daudz materiālu, lai apvainotu to ielaušanās zādzībā. Šovakar astoņos es būšu klāt.

—   Atnāciet labāk stundas ceturksni agrāk, — Orators dzēlīgi atbildēja, ļaunu skatu pavadīdams aizejošo priekšnieku.

* * *

Majors sēdēja pie rakstāmgalda un žāvājās.

—  Viņa jūs piekrāpusi, — viņš piezīmēja.

—   Es jau teicu, ka astoņos jums nevajadzētu nākt šurp. — Atbalstīdamies ar muguru pret sienu, Orators uzmeta priekšniekam drūmu skatu.

Majors ielūkojās pulkstenī.

—  Vēl stundas ceturksni es gaidīšu…

Šajā acumirklī kāda lode nosvilpa tam cieši gar pašu galvu, sadragādama pie sienas karājošās gleznas stiklu. Sprādziens tomēr nebija dzirdams.

Majors uzlēca kājās un piesteidzās pie loga.

Otrā lode atsitās palodzē, uz kuras tas bija uzlicis rokas, un atlēca atpakaļ, izsizdaina griestos gabalu apmetuma.

—  Es jūsu vietā atietu no loga, — misters Raters laipni brīdināja. — Esmu dzirdējis, ka Lins Vaitlens esot ļoti labs šāvējs. Es gan biju domājis, ka viņš atklās uguni, pats slēpdamies vienā no piekrastes namiem. Šis triks ar laivu tiešām ir lieliska ideja!

Devltons bija bāls kā krits.

—  Ko, tas tēviņš Šauj? — viņš šausmās iekliedzās. — Un turklāt vēl tieši man!

—  Lodes bija nolemtas man, — Orators mierīgi atbildēja. — Es tikai ceru, ka mūsu ierēdņiem izdosies viņu sagūstīt.

Tajā pašā acumirkli no krasta atdalījās divas motorlaivas, kas tur bija slēpušās. Tās pilnā gaitā devās uz upes vidu, kur viļņos šūpojās kāda vientuļa laiva.

—   Lieta darīta, — virsinspektors apmierināts piebilda. — Nu mums vismaz ir nopietns pamats apvainot viņu smagā noziegumā.

—Šautman • —tastačukasnedzirdēts!" —majors uztraucās, bet viņa balsī bija dzirdamas izbailes.

—  Es taču ieteicu jums nenākt, — Orators atgādināja.

Viņa sejas apmierinātā izteiksme tomēr nemaz nesaskanēja ar viņa piezīmes līdzjūtīgo toni.

***

—   Lieta nemaz nebija tik slikti izdomāta, — misters Raters ziņoja policijas prezidentam. — Vaitlens zināja, cik ļoti es mīlu svaigu gaisu. Viņš jau iepriekš sīki izpētījis visu apkārtni un pārliecinājies, cik viegli no upes vidus var ielūkoties pa logu manā birojā. Ka viņš ir Anglijā — to es, protams, jau zināju; viens no maniem aģentiem bija to pazinis, kad viņš Sauthemptonā nokāpis no tvaikoņa.

Policijas prezidents uzmeta viņam ciešu skatu.

—  Bet jums taču droši vien pat sapņos nerādījās, ka viņš varētu šaut jūsu birojā? Citādi jūs taču nekādā ziņā nebūtu ļāvis majoram tur sēdēt?

Orators dziļi nopūtās un mirkli pārlika.

—  Nedomāju vis, — beidzot lēnām atbildēja.

3 Divi nevienādie brāļi

Misters Raters nekad nemēdza bez sevišķas vajadzības iejaukties savu apakšnieku darīšanās. Šajā gadījumā apakšnieks bija vienkāršs kārtībnieks, kura uzdevums pašreiz bija atraut saniknoto misis Stalmisteri no zemē gulošā nama pārvaldnieka, kas bija nācis iekasēt īres naudu. Viņš bija piedraudējis izmest misis Stalmisteri no dzīvokļa, ja tā nemaksāsīri. Par to vecā sieviete tā sašuta, ka ar smagu māla krūzi iesvieda pārvaldniekam pa galvu, tā ka tas bez samaņas nogāzās uz grīdas.

Acumirklī notikuma vietā salasījās liels bars tā paša nama iedzīvotāju, kuru vairums atklāti nostājās misis Stalmisteres pusē, jo šiem ļaudīm naids pretīresnaudas iekasētājiem, skolu inspektoriem un policistiem, šķiet, jau iedzimts.

Kad viens no klātesošajiem satvēra veseri, lai uzbruktu ar to policistam, virsinspektors Raters, kas līdz šim bija tikai noskatījies, beidzot atzina par vajadzīgu iejaukties.

Atrāvis nikno veceni no nemaņā gulošā, viņš gandrīz tajā pašā acumirklī ar labi aprēķinātu dūres triecienu piespieda atkāpties puisi ar veseri. Beidzot viņš vēl satvēra trakojošo misis Stalmisteri un nonesa to lejā, policijas vāģī, kur palīdzēja kārtībniekam sasiet tai rokas.

Pusstundu vēlāk viņai bija jāatbild policijas stacijā. Lauztā angļu valodā ar daudz flāmu vārdu piejaukumu viņa paskaidroja, ka esot kritusi par upuri ļaunprātīgam uzbrukumam. Bet te atkal iejaucās Orators, kas atgādināja tai visus iepriekšējos gadījumus, kur viņai bija iznākušas sadursmes ar likumu un policiju.

Misis Stalmistere bijanesaticīga, patvarīga sieviete, kas terorizēja visus savus kaimiņus. Jau piecpadsmit gadu viņa tiranizēja visus tos zviedrus, holandiešus un $kotus, kas apdzīvoja 79 namu Kellerrovā, Grinvičā.

Misis Stalmistere vēl brīdi lamāja nepatīkamos likumus, bet beidzot tomēr nomierinājās un atguva saprātu.

—Jau kopš piecpadsmit gadiem es dzīvoju tajā namā, un nekad vēl neviens nav teicis par mani ļauna vārda. Dēls dod man sešas mārciņas nedēļā, un es dzīvoju klusu un saticīgi. Tikai reizi savā mūžā esmu ķildojusies ar kādu cilvēku; tas bija mans brālis, un nu šī lieta jau sen aizmirsta…

Un viņa sīki atstāstīja kādu gadījumu no savas dzīves, pati neapzinādamās, ka c aur to atklāj savu kādreizējo likumu pārkāpumu. Lieta grozījās tikai ap formalitātēm, kamdēļ misters Raters nedomāja saukt par to vec eni pie atbildības; tomēr viņš apņēmās pārbaudīt tās izteicienus.

Otrā rītā policijas tiesa piesprieda misis diezgan jūtamu naudassodu un bez tam vēl izteica tai nopietnu brīdinājumu. Samaksājusi sodu un iekrājušos īres parādu, viņa atgriezās savā dzīvoklī, kur tā 1928. gada ziemā nomira.

Orators nekā nezināja par viņas nāvi. Šajā laikā viņš bija stipri nodarbināts ar kādu briljantu zādzības lietu Česleherstā. Gadījums bija ļoti sarežģīts, un zagļu notveršana novilcinājās tik ilgi, ka pa to starpu pazuda arī četrpadsmit lielie briljanti no lēdijas Tidžmuntas diadēmas. Vecais zelta apkalums gan tika atrasts, tomēr Orators nebija visai mierā ar šādiem panākumiem.

—   Teikšu jums skaidru patiesību, mister Rater, — galvenais vainīgais, Harijs Selts, paskaidroja. —Akmeņus es pārdevu kādam žīdam, kura vārda Aezinu. Viņš strādā kopā ar kādu lielu vīru uz cietzemes. Viņš aizmaksāja man tikai divi simti mārciņu — ar to taču nevar nekā liela iesākt.

Vairāk nekā Orators no Harija nevarēja izdabūt—un tas bija ļoti nepatīkami. Lēdija Tidžmunta bija kāda ministra attāla radiniece, un augstais valstsvīrs kādu dienu ataicināja misteru Rateru pie sevis, lai zem četrām acīm izrunātos ar to īsti cilvēcīgi.

—  Es lūdzu nojums kādu personīgu laipnību, — viņš sacīja. * —

Mana krustmāte katrā ziņā grib atdabūt nozagtos briljantus, jo tie viņai ir dārga piemiņa. Vai jums nebūtu iespējams, pateicoties jūsu sakarniekiem noziedznieku aprindās, nozagtos akmeņus atpirkt? Esmu mierā maksāt par tiem divi tūkstoši mārciņu…

—  Tas nesaskan ar manu dienesta zvērestu," — virsinspektors aizrādīja.

—  Zinu, zinu. Tamdēļ jau ari tikai lūdzu, lai jūs palīdzat man atgūt briljantus neoficiālā ceļā.

Orators tikai pamāja ar galvu, jo viņam ^ķita, ka tā jau ir diezgan runājis.

Ir grūti tieši piekļūt zagtuman tu uzpircējam; sevišķi neiespējama šī lieta ir policijas ierēdnim. Tamdēļ misters Raters uzsāka savu sarežģī to uzdevumu ar to, ka apmeklēja suņu tirgotāju Alfu Barkinu. Pēc ilgas liegšanās šis cilvēks beidzot bija ar mieru aizvest Oratoru vakarā uz kādu dzertuvi Deptfordā. Tur viņi satika mēbeļu tirgotāju Džozefu Kritu. Tas pazina kādu cilvēku, kura draugs caur kādu paziņu varbūt varētu stāties sakaros ar uzpircēju.

Divpadsmit dienas misters Raters samocījās ar šo lietu. Beidzot viņš ieradās Briselē, kur tam kādā viesnīcā bija nolikta satikšanās ar Henriju Diselu. Tas bija vēl pajauns cilvēks ar raga brillēm, mazām ūsiņām un gaišiem, cirtainiem matiem.

—   Es saņēmu jūsu vēstuli, monsenjor,'— viņš sacīja,"— un priecājos ar jums iepazīties.

Viņš nolika lielo, melno portfeli sev līdzās uz grīdsegas un savilka augstāk rūpīgi iegludināto bikšu galus.

—  Tiesa, es esmu tirgotājs uri starpnieks. Ari Briselē man ir pazīstami daži dārgakmeņu tirgotāji. Akmeņus tie iegūst dažreiz taisnā, dažreiz ari netaisnā ceļā. Gar to man nav daļas. Vai esat ko dzirdējis par manu brāli Londonā? Nu, nevaru teikt, ka mūsu attiecības būtu visai draudzīgas. Kādreiz senāk viņš aizdeva man daudz naudas, bet es to visu nospēlēju ruletē un pokerā. Kopš tā laika viņš vairs negrib nekā zināt par mani. Ikreiz, kad ierodos Londonā un piezvanu brālim * — izrādās, ka viņa nav mājās.

Viņš uzlūkoja misteru Rateru tik starojošu skatu, it kā būtu izteicis kādu labu joku.

—      Tas jau viss ir ļoti labi, monsenjor Disel, bet es gan vairāk interesējos par briljantiem. Vai tiešām jūs varat atpirkt tos akmeņus, kuru dēļ mēs sarakstījāmies?

Uzmetis virsinspektoram gavilējošu skatu, Disels izvilka no svārku iekšējās kabatas naudas portfeli un izņēma no tā mazu vīstokliti. Attinotzīdpapīru, kļuva redzami briljanti, kasbija pa trim kopā iesaiņoti vatē.

—Te viņi ir. Es samaksāju par tiem divsimt trīsdesmit tūkstošus franku. Trīsdesmit tūkstošus es šajā lietā nopelnu—tur man nav ko slēpt. Neviens taču nevar par brīvu strādāt.

Orators pasauca no istabas lietpratēju, ko bija atvedis līdzi no Londonas. Kad akmeņi bija rūpīgi pārbaudīti, misters Raters noskaitīja uz galda divdesmit simtmārciņu zīmes, kuras beļģis nevērīgi iebāza kabatā.

—   Monsenjor Disel, vai jūs nevarētu pateikt man tā cilvēka vārdu, kas jums pārdeva šos akmeņus?

Beļgis atkratīja galvu.

—  Tas neiet. Jūs tūliņ sāktu šo lietu izmeklēt un noskaidrot, un tad tas cilvēks pateiktu man: "Monsenjor Disel, jūsu dēļ man iznāca lielas nepatikšanas. Ar jums es turpmāk vairs neielaidīšos nekādās darīšanās!"

—  Kāda ir jūsu Londonas brāļa veikala adrese?

—  Teodora birojs atrodas Vikto'rijstrītā Nr. 960.

Orators sarauca uzacis.

—  Teodors? Vai viņam ir vēl kādi priekšvārdi?

—   Jā, Teodors Luī Haseborns; mani sauc Henrijs Frederiks Dainpems.

Misters Raters uzmeta viņam dīvainu skatu.

—Ā! *—viņš noteica.

Disels bija Beļģijas pavalstnieks, un tam jau kopš desmit gadiem bija savs veikals Militārbulvāri. Biroja telpas atstāja uz Oratoru diezgan sliktu iespaidu. Viss izskatījās nolaists un neuzkopts, bet virs šefa rakstāmgalda karājās diploms zelta rāmī, kas misteram Diselam bija piešķirts par izciliem sasniegumiem kādā sporta nozarē.

Viņš bija daudzu firmu pārstāvis, kamdēļ tam visai bieži bija jāaizbrauc. No policijas puses viņš nekad vēl nebija vajāts, kamdēļ tas bija ļoti piemērota persona starpniecībai visādās tumšās lietās.

Teodors Luī Iīaseborns — šis vārds vairs neizgāja Oratoram no galvas.

Pēc atgriešanās Londonā viņam piekrita apšaubāmais prieks personīgi nodot lēdijai Tidžmuntai atpirktos briljantus. Vecā dāma bija |oti skopa, un tai šķita, ka policija pie labas gribas būtu varējusi atgūt akmeņus arī bez kādiem izdevumiem. Viņa pat nekautrējās diezgan klaji aizrādīt, ka no šā darījuma savs labums droši vien atlēcis ari virsinspektoram Rateram.

Orators gandrīz neklausījās viņas vārdos, jo viņa domas nodarbināja vienīgi brāļi Diseli.

Ar lielu pacietību viņš sāka ievākt ziņas, sakopojot aktus par visām briljantu zādzībām, kas pēdējā laikā bija notikušas. Viņš apmeklēja vairāk kā duci cietumu, nopratinādams tur ieslodzītos dārgakmeņu zagļus, un beidzot tam ari izdevās iegūt šai lietā zināmu skaidrību.

Izmantodams pirmo brīvo dienu, viņ š devās apmeklēt sava Briseles paziņas brāli.

Pretēji Henrija Disela veikala telpām, viņa brāļa birojs Londonā bija grezni iekārtots ar mahagonija mēbelēm un dārgām grīdsegām. Uz durvju izkārtnes bija rakstīts: "Teodors Disels, eivilinženieris".

Tas bija slaids, labi noaudzis vīrietis elegantā uzvalkā. Viņa seja bija gludi skūta, mati rūpīgi atsukāti atpakaļ no augstās pieres. Acī viņš nēsāja monokli. Beļgis runāja angliski diezgan vāji un bieži kļūdījās; turpretim Teodora angļu valoda bija nevainojama. Arī viņa izturēšanās bija smalka un atturīga.

Kāda stenotipiste ieveda Oratoru šefa birojā, kur Teodors sēdēja pie grezna rakstāmgalda. Misters. Disels palocījās mazliet ceremoniāli un stīvi" — un tas bija vienīgais, kas norādīja, ka viņš kādreiz bijis ārzemnieks.

—   Kāda nepatīkama nojauta man salta, ka jūsu apmeklējums st^v sakarā ar manu brāli,' —viņš iesāka ar mulsu smaidu. ° — Viņš jau rakstīja man, jums ar to bijusi kāda veikala saruna, un jūs drīzumā apmeklēšot arī mani.

—  Un kamdēļ tas jūs uztrauc?' — Orators tieši jautāja.

Rokas kabatās sabāzis, mi sters Teodors Disels staigāja pa istabu

turp un šurp.

—  Mans brālis Henrijs ir maz liet mežonīgs, kaut īstenībā krietns zēns. Ar naudu viņš neprot apieties, un tam vienmēr rodas jauni parādi. Vai jums bija ar viņu kādas veikala darīšanas? Varbūt viņš ir aizņēmies nojums naudu un nu jūs vairs nedabūjat to atpakaļ? Tādā gadījumā gan nevarēšu jums nekā līdzēt. — Viņš bezspēcīgi paraustīja plecus. — Esmu jau vairākkārt aizdevis viņam naudu' — līdz šim pavisam piecpadsmit tūkstošu; tomēr maz ticams, ka kādreiz vēl redzēšu šo naudu.

—  Nē, lieta negrozās ap aizdevumu, — misters Raters lēnām atbildēja. —Vai jūsu brālis ir Beļģijas pavalstnieks?

Teodors pamāja ar galvu.

—  Un jūs esat pārgājis Anglijas pavalstniecībā?

—  Jā.

Misters Raters domīgi glāstīja smakru. Viņa lielajās, zilajās acīs atspoguļojās rūpes.

—  Tam, ko jūs stāstījāt par savu brāli Henriju, es pilnīgi ticu. Viņš saietas ar ļaudīm, pret kuriem varētu daudz ko iebilst. Vai jums ir zināms, ka viņš uzpērk un pārdod arī briljantus?

Teodors sarauca uzacis.

—Briljantus?' —viņš lēnām atkārtoja.—Nē, to es nezināju. Kad brālis pirms apmēram divām nedeļām reiz bija iebraucis Londonā, viņš man ieminējās, ka tam esot kādas darīšanas ar vietējo juvelieri Devro. Man reiz gadījāsšocilvēkusatikt' —viņšnemodina visai daudz uzticības pret sevi.

Orators mirkli klusēja.

—  Jums taisnība,* — viņš beidzot piekrita, ° — Devro tiešām ir nepatīkama rakstura cilvēks' — arī es viņu pazīstu.

Atgriezies savā dzīvoklī, virsinspektors vēl ilgi pārdomāja šo gadījumu.

—Tiešām dīvaini,' —viņš beidzot noteic aun apņēmās pagaidām vairs nedomāt par Šo lietu. Viņš tic ēja, ka ar laiku tā atrisināsies pati no sevis.

^

Četrpadsmit dienas vēlāk Henrijs Disels ieradās aT vilcienu

Ostendē. Bija silta septembra diena, un kanālusedza migla. Nopircis biļeti pirmās klases kublnē, viņš novietoja tur savu ceļa somu. Viņš redzami kliboja, un kad tas pēc pusdienas iznāca uz klāja, viņam bija jāatbalstās uz spieķa.

Anglijas piekrastē migla kļuva vēl biezāka. Disels bija aizgājis tvaikoņa pakaļgalā un atsēdies tur uz margām, nepiegriezdams vērības kāda matroža biedinājumam.

Tikai ar signālšāvienu un sirēnu palīdzību kuģis varēja atrast ieeju Doveras ostā. Ar stundu lielu nokavēšanos viņš tuvojās tās ieejai.

Kuģim apgriežoties'— pasta tvaikoņi vienmēr iebrauc ostā atmuguriski' — kāds no otrās klases pasažieriem pēkšņi izdzirda palīgā saucienus. Kad ari pārējie ceļotāji piesteidzās pie kuģa margām, ūdenī šūpojās vienīgi mistera Disela spieķis, bet tāīpašnieks jau bija nozudis viļņos.

Nekavējoties tika nolaista glābšanas laiva. Matroži gan izzvejoja mistera Disela platmali, bet paša slīkoņa neatrada.

Tās pašas dienas vakarā misters Raters izlasīja avīzē ziņojumu:

"Kanālā noslīcis pasažieris.

Kāds tvaikoņa "Princese Džordžina" pasažieris, domājams monsenjors Henrijs Disels no Briseles, pie ieejas Doveras ostā pārkritis pār kuģa malu. Viņa līķis līdz šim vēl nav atrasts."

— Ā!' — Orators norūca. Šī traģēdija, kā likās, neatstāja uz viņu nekāda sevišķa iespaida.

Henrija Disela līķis nebija atrasts arī vēl tad, kad Orators ieradās pie viņa brāļa Londonā, lai izteiktu tam savu līdzjūtību.

Teodors pašreiz atdarīja kādu ādas somu, ko tam bija atsūtījusi Doveras policija.

—  Esmu pavisam satriekts,' — viņ š sacīja, purinādams galvu. — Es nupat runāju pa telefonu ar Briseli. Nav ne vismazākā iemesla domāt, ka Henrijs būtu izdarījis pašnāvību. Viņa veikals gājis labi, visas grāmatas atrastas kartībā' — cik jau nu tas vispār iespējams pie viņa rakstura. Bankā viņam bija kredīts vairāk kā tūkstots mārciņu. Pirms dažām dienām viņš nelaimīgi paklupis, spēlējot tenisu, un tamdēļ mazliet klibojis. Varbūt tieši šis apstāklis bijis nelaimes gadījuma cēlonis.

—  Vai viņa dzīvība bija apdrošināta?' — misters Raters jautāja.

Teodors lēnām pamāja ar galvu.

—Ak, jā, to esbiju pavisam piemirsis. Es pats pieprasīju tc toreiz, kad nomaksāju viņa parādus. Varbūt tas izklausās mazliet cietsirdīgi' —bet gala galā man taču vajadzēja kāda nodrošinājuma.

—  Vai polise izrakstīta par piecpadsmit tūkstošiem mārciņu?

—  Jā, tik daudz viņš bija man parādā. Bet naudai ac umirkli nav nozīmes. Es vēl esmu galīgi pārņemts no šīs šaušmīgās nelaimes. Nabaga Henrijs!

—   Vai polise bija izrakstīta uz Disela vārda?*— Orators viņu pārtrauca.

Teodors mirkli vilcinājās.

—  Nē. Mūsu uzvārds ir…

—  Stalmisters' — to es zinu.

Teodors mazliet samulsa.

—Mēs pārmainījām savuuzvārdu likumīgā ceļā… * —viņšiesāka.

—  Ari tas man zināms. Jūsu mātei bija divi brāļi. Vienu no tiem sauca par Teodoru Luī Hasebornu, otru'— Henriju Frederiku Dainbemu. Nedēļu pēc jūsu piedzimšanas jūsu māte reģistrēja jūs dzimtsarakstu nodaļā zem Henrija Frederika Dainhema vārda. Bet nedēļu vēlāk, pēc asas ķildas ar savu brāli, viņa pārgāja dzīvot kādā citā pilsētas daļā. Lai atriebtos jūsu krusttēvam Henrijam, viņa griezāskādā citā dzimtsarakstu nodaļā, kur pieteica jūszem Teodora Luī Haseborna vārda. Tas bija jūsu otrā krusttēva vārds.

Teodors nobālis klusēja.

—  Jūs vedat divkāršu dzīvi, un jūsu divi vārdi jums šajā ziņā ļoti noderēja. Ar mazām ūsiņām jūs bijāt Henrijs Disels Briselē, bet Londonājūs uzstājāties kāTeodors. Un abās pilsētās jūs nodarbojāties ar zagtu dārgakmeņu uzpirkšanu. Jūs esat viens no lielākajiem zagtu mantu uzpircējiem. Jūsu mātes nekorektā rīcība sagādājusi policijai daudz grūtību…

—  Jūs esat ārprātīgs! * — Teodors uztraukts iesaucās.' — Mans brālis…

—  Jūs taču pats esat savs brālis! Kad jūs iekritāt no tvaikoņa kanālā * —es nebūt neuztraucos par to. Jūsu Briseles birojā es taču redzēja jūsu gargabalpeldētāja diplomu. Jums nenācās grūti peldus sasniegt krastu. Un esmu mierā derēt, ka Doveras tuvumā jūs jau gaidīja auto. Man bija diezgan ilgi jāgaida, lai varētu jūs atmaskot. Bet nu ņemiet platmali un sekojiet man uz policijas staciju!

4 Slepkavība Senningdelā

Majors Devltons, virsinspektora tiešais priekšnieks, apdzīvoja kādu villu Senningdelā, kamdēļ tas jo sevišķi interesējās par misis Alifordas Grejas gadījumu. Viņam bija sieva un bērni, kas ik dienas apbrīnoja tā izcilus spējas noziedznieku apkarošanā un uzskatīja to kā visievērojamāko Skotlendjarda darbinieku.

Īstenībā majoram tomēr nebija nekādas sajēgas par noziedznieku izsekošanas un ķeršanas metodēm. Viņšbijaadministratīvs ierēdnis, kura pienākumos ietilpa galvenokārt finansu un statistiskas dabas darīšanas. Virsinspektoru Rateru viņš neieredzēja visvairāk tā mazrunības dēļ, un šajā ziņā viņu varēja arī attaisnot, jo ar Oratoru tiešām bija grūti saprasties.

Misis Aliforda Greja bija glīta, slaida, apmēram trīsdesmit gadus veca atraitne. Viņas izteiksmīgās acis un tumšie mati bija burvīgs pretstats mazliet bālajai sejas krāsai. Viņas skats gandrīz vienmēr bija skumjš un melanholisks. Viņa dzīvoja mazliet atstatu no šosejas, mazā villā, kas piederēja misteram Leikesteram Vennam. Namsbija skaisti iekārtots, un ap to izpletās divi morgeni liels, brīnišķs dārzs. Misis Greju apkalpoja kāda pusmūža sieviete ar savu meitu, kas abas dzīvoja desmit minūšu gājiena attālumā no villas. Naktis viņa pavadīja namā viena, nepazīdama baiļu.

Viņas labākais draugs bija misters Leikesters Venns, bagāts jauneklis, kas dzīvoja Parklenā. Pret viņu nebija ko iebilst, bet viņam piemita kādaīpašība, kuras dēļ tam reiz iznāca darīšanas arī ar virsinspektoru Rateru. ,

Kādu vakaru Orators ieradās pie viņa. Misters Venns domīgi soļoja šurp un turp pa savu darbistabu, rokas kabatās sabāzis. Misis Greja stāvēja pie loga, pūlēdamās apslēpt smaidu.

—  Šī lieta man tiešām ļoti nepatīkama, mister Rater," — Venns sacīja ar dziļu nožēlošanu.— Bet neaizmirstat, ka šis cilvēks visnekrietnākā kārtā nolamāja misis Greju. Tad taču nav nekāds brīnums,-ka es aizmirsos.

—  Bet jūs esat gandriz nobeidzis to cilvēku, — Orators lietišķi piezīmēja.

Lietas saturs īsumā bija šāds: Venns un misis Greja kādā pēcpusdienā bija pastaigājušies Kensingtonparkā. Kāds ubags bija lūdzis tiem dāvanas, bet, saņēmis noraidošu atbildi, sācis viņus lamāt. Neraugoties uz samērā mazo un sīko augumu, misters Venns tomēr bija labs sportists. Kad ubags bija sācis lietot arvien nepieklājīgākus vārdus, jauneklis pēkšņi bija to satvēris aiz apkakles un iesviedis pār tilta margām Serpentīnā. Tikai ar lielām pūlēm bija izdevies izzvejot ubagu no ezera un ar mākslīgās elpošanas palīdzību atdzīvināt. Nu tas gulēja slimnīcā. Šis gadījums tad ari bija virsinspektora apmeklējuma iemesls.

—  Bet tu jau ari tiešām esi pārāk straujš, Dik! — misis Greja klusu ieminējās, uzmezdama viņam maigu skatu.

—  Kādas šai lietai būs sekas priekš manis? ' — misters Venns nervozijautāja. * —Protams, man nevajadzēja mest šo putnubiedēkli ūdenī. Dīvainākārtā izrādījās, ka šis tēviņš mani pazīst* — viņš pat sauca mani vārdā. Vai viņš ir nodomājis mani iesūdzēt?

Orators vēl nezināja to viņam pateikt. Viņš tomēr domāja, ka misteram Vennam nekādas tālākas nepatikšanas šajālietā nedraud. Kā Londonas, tā ari provinces policija pazina šo ubagu kā rupju un uzmācīgu cilvēku, kās jau vairākkārt bija sēdējis cietumā.

—  Ja gribat zināt manu padomu, mister Venn, tad nosūtiet uz slimnīcu kādu cilvēku, lai tas aizbāž ubagam muti ar dažām mārciņām. Protams, to es ieteicu jums nevis kā policijas ierēdnis, bet vienīgi kā privāts cilvēks.

Dažas dienas vēlāk majors Devltons sarunā ar Oratoru ieminējās par misis Greju un Vennu, kuru villa atradās netālu no viņa vasarnīcas. *

—  Viņi ir tuvu pazīstami savā starpā jau kopš gadiem, un tie ļoti labi satiek, — viņš sacīja. — Ļaudis Senningdelā nevar izprast, kamdēļ viņi neapprecas.

—   Nu senningdelieši daudz ko nesaprot,'— Orators dzēlīgi piezīmēja un iegāja atpakaļ savā birojā.

Svētdienas rītā virsinspektors piecēlās jau pulksten puspiecos. Viņš pašreiz sāka vārīt tēju, kad pēkšņi atskanēja telefona zvans. Uzmetis traucētājam niknu skatu, viņš īgni noņēma klausāmo taurīti, kurā tūliņ pazina majora Devltona uztraukto balsi.

—  Steidzieties tūliņ šurp. Es jau paziņoju Skotlendjardam, ka lietas izmeklēšanu uzņematies jūs. Fotogrāfs un pirkstu nospiedumu nodaļas darbinieks jau ir ceļā.

—  Kas tad īsti noticis?' — Orators jautāja.

—Misis Greja" —jūstaču viņu pazīstat?' — šonakt noslepkavota!

—  Ko, noslepkavota? Vai esat jau atradib kādas pēdas?

—  Nē. Ak, tas taču šausmīgi! Viņa bija tik skaista sieviete… Vai sapratāt mani, mister Kater?

—  Pilnīgi,' —vi rsinspektorsmierigi atbildēja. * —Gadījurnsliekas būt ļoti interesants.

Padzēris tēj u, viņš nokāpa lejā, kur uz ielas to jau gaidīja polic ijas auto. Nosēdies līdzās šoferim, viņš uzsita mēteļa apkakli un sāka snaust.

Viņš atmodās tieši tajā mirklī, kad vāģis apstājās mazās villas priekšā. Ārdurvis bija līdz kājai vaļā, un vestibilā dega gaisma. Tur viņš satika majoru Devltonu.kas sarunājās ar Senningdelas policijas inspektoru.

—  Labi, ka esat ieradies, mister Rater. Berksīras policija lūdza Skotlendjardu palīgā un uzticēja lietas izmeklēšanu mums.

—  Man vai jums?" —Orators nelaipni jautāja.

—  Protams, jums,' — majors aizkaitināts atbildēja. * — Es esmu šeit vienīgi kā liecinieks' — nevis tamdēļ, ka butu ko redzējis, bet vienkārši tamdēļ, ka ļaudis vispirms atskrēja pie manis un piecēla

' mani no gultas.

—  Kur ir līķis?

Virsinspektoram par lielu pārsteigumu majors atkratīja galvu.

—  Tas jau ir pats dīvainākais" — līķis ir aiznests! Uz ielas vēl redzamas asiņu pēdas.

Viņš atvēra apgaismotās dzīvojamās istabas durvis, un Orators iegāja. Telpā valdīja liela nekārtība. Galds un krēsli bija apgāzti, zemē mētājās sadauzītas vāzes drumstalas. Uz gaišās grīdsegas bija redzams liels, tumšs asiņu traips.

Pilnīgi ignorēdams priekšnieka klātbūtni, misters Ra ters griezās pēc paskaidrojumiem pie vietējā policijas inspektora. Šā ierēdņa stāsts bija visai vienkāršs.

Kāds policists, apstaigājot savu rajonu, pulksten pusčetros pamanījis gaismu villas vestibilā. Pienācis tuvāk, viņš redzējis, ka ārdurvis stāv tikai mazdrusku pievērtas. Tajā pašā acumirkli viņš ieraudzījis uz sliekšņa lielu asinstraipu. Kad uz viņa saucieniem neviens nav atbildējis, tas iegājis namā, kur atradis visas koridora sienas notraipītas ar asinīm. Redzot dzīvojamā istabā valdošo nekārtību, viņš tūliņ nopratis, ka šeit norisinājusies cīņa. Vairāk nekā tam neesot izdevies noskaidrot.

Misters iesauca abus Skotlendjarda ierēdņus, kopā ar kuriem bija atbraucis, un norādīja tiem U.Z Kci mina malu.

—' Šeit ir pirks tu nospiedumi' —nofotografejiettos. Kadbūskļuvis gaišāks, es rūpīgi pārmeklēšu visu istabu.

Kamīnā viņš atrada malkas pelnus un pusē apdegušu papīra lapiņu, kurā vēl varēja saburtot sievietes rokas rakstītus vārdus:

"…gribēja mani nonāvēt… aizstāvējos…"

Ārā jau metās gaišs, Orators pēc asiņainajām pēdām varēja izsekot, ka uzbrucējs savu laupījumu iznesis uz ielas, kur pēdas pēkšņi izbeidzās.

Misis Grejas divvietīgā mašīna neaizskarta stāvēja noslēgtajā garāžā.

—  Kadas ir jūsu domas šajā lietā?' — majors vairs nespēja ilgāk klusēt.—Man viss nuir skaidrs, kā diena. MisisGrejair saķildojusies ar kādu, tikusi noslepkavota un aiznesta.

—   Ā, tās laikam viņas kalpotājas?*— Orators pārtrauca priekšnieku, ieraudzījis divas sievietes, kas tuvojās villai. Viņš pats bija licis tās ataicināt, kaut maz ko c erēja iegūt no viriu izteic ieniem.

Vispirms viņš nopratināja māti, kas bija ieņēmusi misis Grejas namā vārītājas vietu.

—  Vai vakarvakarā šei kāds bija?

—  Tikai misters Venns.

—  Kādā laikā viņš šeit bija?

—  Man aizejot, viņš vēl palika. Kāda mana pazina redzējusi viņa auto aizbraucam atpakaļ uz Londonu tikai ap pusnakti. Nezinu, vai daru pareizi,' — viņa vilcinādamās piebilda, * —bet man jāsaka, ka vakarvakarā viņu starpā izcēlās asa ķilda.

—  Kam tad īsti?

—  Misis Grejai ar misteru Vennu. Viņš kliedza un prasīja kādus tur paskaidrojumus, bet viņa lūdza to nomierināties un runāt klusāk.

—  Vai jūs klausījāties pie durvīm?

Sieviete samulsa.

—  Jā, tā jau bija gan… Es dzirdēju, ka misis Greja teica: "Es . nevaru tevi precēt un nevaru arī atklāt sava noraidījuma iemeslu. Ja tu mani tiešām mīlētu, tu nebūtu tik nesaprātīgs."

—  Un kas nolika pēc tam?" —Orators jautāja, atzīmēdams sievietes izteicienus.

—  Es tevi drīzāk nonāvēšu, nekā pazaudēšu vai atdošu kādam citam," —viņš atbildēja." —Toesvaru apzvērēt, kaut es nebūt negribu sagādāt viņam kādas nepatikšanas.

—  Vai tobrīd, kad jūs gājāt prom, viņi vēl turpināja ķildoties?

Viņa atkratīja galvu.

—  Kad es vēlreiz piegāju pie durvīm, lai novēlētu labu nakti, viņi jau atkal sarunājās mierīgi un draudzīgi.

Viņas meita nekā nezināja pateikt, jo bija aizgājusi mājup jau stundu pirms notikušās ķildas.

—Nu.kojūsnuteiksit?" —majors dedzīgi iesaucās." —Lietataču kļūst arvien skaidrāka. Pēc kalpotāju aiziešanas misters Venns no jauna uzsācis ķildu ar misis Greju…

—  Bet viņa taču bijusi jau apgūlusies," — misters Raters to vēsi pārtrauca. * —Uncilvēks.kaspastrādājisslepkavību.iekļuvisnamā nevis pa parādes, bet gan pa pagalma durvīm. Virtuves durvīs skaidri saskatāmas kalta iespiestās pēdas, un atslēga ir salauzta.

Majors mirkli klusēja.

—  Es pazīstu misteru Vennu," — viņš beidzot atsāka.' — Viņš ir ļoti straujš. Pats par sevi saprotams, ka izmeklēšana jums jāvada fieši šajā virzienā.

—$īgudrā domaarī man jaubija iekritusi prātā, ° —virsinspektors ironiski atbildēja.

Pulkstenis jau bija pusastoņi, kad viņš sasniedza mistera Venna dzīvokli. Viņam nenācās grūti noskaidrot, ka jaunais bagātnieks mēdz savu auto novietot kādā īrētā garāžā. Orators devās turp. Pusstundu vēlāk tas atgriezās un uzstādīja dažus jautājumus nama šveicaram; tomēr pēdējais nevarēja sniegt nekādu paskaidrojumu, jo atradās savā vietā tikai kopš pulksten septiņiem.

Dzīvoklis atradās pirmajā stāvā. Uz virsinspektora zvanu durvis atvēra pats misters Venns. Viņš tūliņ pazina ierēdni, un misters Raters redzēja, ka tas tikai ar lielām pūlēm spēj savaldīt savu uztraukumu.

—  Lūdzu, ienāciet!

Virsinspektora asais skats ievēroja, ka zīda rītasvārkus viņš bija uzvilcis virs ielas uzvalka. Arī kurpju auklas bija rūpīgi sasietas. Misters Venns izskatījās ļoti nogu ris; acīmredzot viņš bija pavadījis bezmiega nakti.

Viņš ieveda apmeklētāju darbistabā.

—  Ar ko varu jums pakalpot?

Misters Raters uzmeta tam caururbjošu skatu.

—  Es nāku mirušās misis Grejas lietā.

Misters Venns viņu pārsteigts uzlūkoja. •

—  Mirušās? Kā to lai saprot? * — viņš izbrīnā jautāja.

Orators īsos vārdos atstāstīja, kas, pēc viņa domām, šonakt bija

noticis. Viņam runājot, bailes pamazām izzuda no mistera Venna sejas, un beidzot tas sāka skaļi smieties.

—   Kāds absurds! Un jūs tiešām domājat, ka misis Greja ir noslepkavota? Jūs taču neiedomāsities, ka es esmu to izdarījis?

—  Es nekā neiedomājos,' — misters Raters atbildēja." — Es tikai turos pie faktiem." —Mirkliklusējis.viņšpēkšņipiebilda: * —Esatradu asiņu traipus jūsu vāģa iekšienē!

Misters Venns mazliet nobāla.

—  Protams, jūs esat redzējis manu auto! Cik vieglprātīgi esmu rīkojies!

—  Ko jūs varat man paskaidrot?

Misters Venns paraustīja plecus.

—  Es nezinu, kur ir misis Greja, un arī citādi nekā nevaru jums pateikt šajā lietā.

Misters Raters sarauktu pieri lūkojās logā.

—Jūsu vāģi ir asinstraipi,' — viņš ar uzsvaru atkārtoja." — Vai vakar jūs bijāt ģērbies vakara uzvalkā?

Venns lēnām pamāja ar galvu.

—  Lūdzu, parādiet man to uzvalku, un ari virskreklu.

Venns izturēja virsinspektora ciešo skatu, pat acu nepamirkšķinājis.

—   Es nejauši aplēju krekla krūtis ar kafiju un tamdēļ to sadedzināju. Smokings un bikses bija jau vecas, tamdēļ es ari tos sadedzināju centrālapkurināšanaskrāsnī, kamēr šveicars vēl nebija piecēlies.

—  Protams, apģērba gabali bijuši notraipīti asinīm, -7Orators domīgi piezīmēja. — Vakarvakarā jūs bijāt savā villā kopā ar misis Greju, un jūsu starpā izcēlās skarba vārdu pārmaiņa…

Venns izmisumā pacēla roku.

—  Mana kļūda ir tā, ka esmu tik nesavaldīgs, — viņš satriekts sacīja. — Bet es jums svēti apsolu, ka turpmāk…

—  Kur ir misis Greja?

—  Es jau jums teicu, ka nezinu. Kopš vakarvakara neesmu viņas redzējis. Ja jums šķiet, ka esmu viņu noslepkavojis" —" apcietiniet mani… Cik neuzmanīgi un muļķīgi es taču esmu rīkojies!

—  Tur jums taisnība, — virsinspektors piekrita, pagriezdamies uz durvīm. — Es vēlāk vēl atnākšu, mister Venn.

PriekšpusdienāOrators ievāca vēl dažas ziņas, kas tam sagādāja dziļu apmierinājumu.

Pulksten divpadsmitos Skotlendjardā notika kāda apspriede, kurā majors Devltons tomēr netika aicināts. Stundu vēlāk pienāca telegramma no kāda Devonšīras ārsta, kas veda Oratoru uz jaunām pēdām. Ap to pašu laiku tika saņemts no Iloršemas kādas nelielas slimnīcas ziņojums, kas izkliedēja vēl pēdējās neskaidrības.

Pēe pusdienā misters Raters atkal ieradās pie mistera Venna, kas jau bija to gaidījis.

—   Es negribu sagādāt jums lieku grūtību, — viņš sacīja. — Paņemšu tikai platmali — tad varēsim iet.

—     Ja jums šķiet, ka esmu ieradies jūs apcietināt, tad jūs maldāties. Es tikai gribu noskaidrot, kur jūs pamētāt to cilvēku.

Misters Venns nobāla.

—  Piektajā jūdzē aiz Iloršemas… Bet es nepametu viņu uz c eja…

—  Nē, viņš pats jums nozuda, — Orators viņu pārtrauca. — Nu viņš guļ Lengvellas slimnīcā ar dziļu brūci augšpus labās rokas elkoņa… Taisni brīnums, cik stipri var asiņot šāds niecīgs ievainojums.

Venns viņu pārsteigts uzlūkoja.

—  Vai tad viņš vēl dzīvs? — viņš iesaucās.

Orators pamāja ar galvu.

—  Tas cilvēks slimo ar krampju lēkmēm — to es noskaidroju, lasot Skotlendjardā viņa personālaktis, un arī cietuma ārsts to apliecinājis. Es jau nojautu ko tamlīdzīgu. Šādi tēviņi tik viegli nemirst, bet lēkmju brīdī tie izskatās it kā beigti.

Viņš izņēma no kabatas kādu telegrammu un atlocīja to.

—  Viņš saucas Henrijs Valters Vesings — notiesāts zem Džona Smita vārda. Es tūliņ braucu uz Horšemu, jo gribu šo vīru reiz redzēt. Man šķiet, nu viņš jau būs atguvis saprātu. Ja misis Greja būtu man uzticējusies, es būtu sagādājis tai pietiekoši daudz materiāla, uz kura pamata viņa bez kādām pūlēm būtu panākusi laulības šķiršanu. — Bet nu pastāstiet man, kā īsti tas viss notika.

Misters Venns jau bija pilnīgi atguvis mieru un labprāt izpildīja virsinspektora vēlēšanos.

—   Misis Greju es satiku pirmo reizi kādā pazīstamā ģimenē pirms apmēram piec iem gadiem un tūliņ iemīlējos viņā. Neraugoties uz manu nesavaldīgo raksturu, viņa atbildēja uz manām jūtām, tikai noteikti pretojās mūsu laulībām. Es biju pārliecināts, ka viņa ir atraitne, un tamdēļ nesapratu šīs pretošanās cēloņus. Es nezināju, ka viņas vīrs par kādu briesmīgu noziegumu izc ieš tam piespriestos desmit gadus pārmācības namā. Viņa negribēja prasīt laulības šķiršanu, bīdamās no atklātības. Turklāt viņa ar savu vīru bija salaulājusies slepeni. Neviens nezināja, cik šausmīga bijusi viņas dzīve pie šā cilvēka sāniem. Viņa jau bija nodomājusi atklāt man visu, jo zināja, ka Vesings ir izlaists no cietuma, kad pēkšņi tas sestdienas nakti ieradās viņas namā. Viņš bija piedzēries un gribēja to nožņaugt. Aizstāvoties misis Greja satvēra papīra griežamo nazi, ko es tai reiz biju iedāvinājis, un dūra… Asinīm pārplūdis, viņš

nokrita uz grīdas. Paldies Dievam,• nu es zinu, ka tā bijusi tikai krampju lēkme. Bet viņa bija pārliecināta, ka ir to nonāvējusi, un rakstīja man atvadīšanās vēstuli, jo izmisumā bija'nodomājusi izdarīt pašnāvību. Rakstot viņa tomēr mazliet nomierinājās, sadedzināja vēstuli un izstāstīja man pa telefonu visu, kas noticis. Es tūliņ devos savā auto uz Senningdelu un pārvedu misis Greju savā dzīvokli, pēc kam vēlreiz atgriezos notikuma vietā.

Sākumā biju apņēmies iedomāto mironi novest jūrmalā un atstāt tur krastā guļam. Bet izdarīju kļūdu pēc kļūdas: atstāju namā gaismu degam, pa metu ārdurvis tikai mazliet pievērtas. Man izdevās ievilkt iedomāto līķi vāģī. Aiz Iloršemas mana mašīna sabojājās, kamdēļ man nāc ās nostāvēt stundas c eturksni c eļa vidū. Acīmredzot tieši šajā laika sprīdī viņš bija atguvis samaņu un izlīdis no vāģa. Izlabojis bojājumu, es no jauna sēdos pie stūres un turpināju ceļu. Tikai desmit minūtes vēlāk es beidzot pārliecinājos, ka mans vedamais nozudis. Es devos pa to pašu ceļu atpakaļ, tomēr nekur nēvarēju viņu saskatīt. Misis Greja visu šo laiku pavadīja manā dzīvoklī. Kad jūs šorīt ieradāties pie manis, es ļoti nobijos, jo domāju, ka jūs pārmeklēsiet visas istabas. Lai iegūtu vairāk laika, es teicu, ka esmu sadedzinājis savas drēbes, kas tomēr nebija taisnība. Kolīdz jūs bijāt aizgājis, es pasteidzos aizvest misis Greju uz Burnemutu, kur viņa atrodas arī vēl šobrīd. Bet kā jūs varējāt tik īsā laikā visu izdibināt?

Virsinspektors atmeta ar roku.

— Uz kamīna dzegas atrastie pirkstu nospiedumi Skotlendjardā tika identificēti, un tad pamazām viss noskaidrojās. Starp citu, tā nelieša kabatā atrasta kāda vēstule, ko viņš pats rakstījis. No tās skaidri redzams, ka viņam bijis nodoms nogalināt savu sievu.

5 Privātsekretāre

Orators pazina "London and Southern" banku, jo ari viņam pašam tur bija neliels konts. Arī misteru Bedu, Pikadillijas nodaļas direktoru, viņš pazina no izskata, jo kādu laiku ari pats bija dzīvojis St. Džemsa ielā. Rītos, sēdot pie loga ar pīpi zobos, virsinspektoram bieži bija gadījies novērot misteru Bedu, kad tas nesteigdamies gāja uz savu darba vietu. Cilindru viņš mēdza nest mazliet pakausī atstumtu, un mētelis tam kā vasarā, tā arī ziemā bija atpogāts līdz galam. Viņa sejā vienmēr bija dziļi domīga izteiksme, un misters Raters to uzskatija par lielu filozofu.

Tā bija dīvaina sagadīšanās, ka "London and Southern" banka aicināja virsinspektoru Rateru palīgā tieši tajā laikā, kad viņš pašreiz interesējās par kādu misteru Džozefu Pedrovu, kas par krāpšanām un uzticības nelietīgu izmantošanu savtīgos nolūkos reiz jau bija izc ietis sodu Dartmu rn. Nu šis c ilvēks bija kļuvis kādas firmas īpašnieks, un Orators gribēja izdibināt, kā šobrīd stāv ar viņa godīgumu. Džo Pedrovam bija skaistas biroja telpas vienā no Londonas rietumdaļas lepnākajām ielām, kur tas piekopa bukmeikera un komisionāra arodu. Par viņa labklājību nevarēja būt ne vismazāko šaubu.

Džo, kā likās, nebija visai sajūsmināts par virsinspektora apmeklējumu. Liekuļotā sirsnība, arkādu viņš to apsveica, nespēja Oratoru maldināt.

—  Ļoti priecājos jūs redzēt, mister Rater. Vai drīkstu piedāvāt glāzi vīna?

Džo bija plecīgs vīrietis ar sarkanīgu seju. Luncinādamies viņš skraidīja šurp un turp kā veca lapsa. Beidzot tas cieši pievēra mahagonija durvis, kas veda ārējā birojā.

—   Cik dīvaini, ka jūs šodien apmeklējat mani. Pirms dažām dienām es jau gribēju jums rakstīt.

—    Kāda blēdība tad jums nu atkal bija nodomā? — Orators jautāja, ar rokas mājienu noraidīdams piedāvāto vīnu.

Džo seja staroja laipnībā.

—   Bet, mister Rater, tur nav nekādas blēdības. Es nodarbojos tikai ar godīgiem veikaliem. Četri simti cilvēku no Londonas turīgākajām aprindām ir mani klienti. Es pelnu tūkstots mārciņu nedēļā. Protams, šie ļaudis visi ir muļķi, bet pelnīt naudu caur citu muļķību galu galā taču nav noziegums! Pie manis viss notiek absolūti godīgi, mister Rater. No senākām ieražām esmu galīgi atteicies, — Džo apgalvoja, savilcis vistikumīgāko seju. — Esmu laimīgs, ka varu mierīgi dzīvot savā namā Beisvaterā, un man vairs nav jābīstas, ka ik brīdi varētu ienākt kārtībnieks, uzsist man ar roku uz plecaun aicināt līdzi uz tuvējo policijasstaciju. Vai atceraties vēl, kā jūs toreiz apcietinājāt mani Santhemptonā? Bet lai Dievs ir mans liecinieks: es jau sen vairs ne]aunojos uz jums par to!

Mistera Ratera apmeklējumam nebija nekāda sevišķa mērķa. Viņš tikai bija dzirdējis par Džo jauno dzīvesveidu un gribēja redzēt to pats savām acīm.

Atverot ārējā biroja durvis, viņš tikko neieskrēja krūtīs kādai dāmai, kas pašreiz gribēja ienākt. Tā bija slaika un stalta, kastaņbrūniein matiem, un prata ar gaumi pūderēties. Tā kā viņa turklāt vēl bija ļoti labi ģērbusies, Orators sevī nosprieda, ka tā ir viena no "Londonas turīgāko aprindu četriem simtiem cilvēku", ko Džo skaitīja pie saviem klientiem.

Reizē ar to viņam radās iespaids, ka viņš jau reiz kaut kur redzējis šo dāmu; viņš tikai nevarēja atcerēties — kur īsti. Atmiņas par viņu dīvainā kārtā saistījās ar kādu izsistu stikla rūti.

Viņš atkāpās sāņus, atbrīvodams tai ceļu, un dāma majestātiski aizpeldēja tam garām.

Atgriezies Skotlendjardā, viņš atrada jau priekšā pirmo ziņojumu par "London and Southern" bankā izdarīto krāpšanu. Raksts gan bija ļoti garš, bet tas saturēja apbrīnojami maz informācijas. Lietas kodols bija tas, ka banka pieņēmusi un izmaksājusi trīsdesmit pieci tūkstoši mārciņu pret kādu čeku, kura paraksts vēlāk izrādījies viltots.

Misters Beds iznācabankas ārējās telpās saņemt misteru Rateru. Viņš izskatījās ļoti norūpējies un nobēdājies. Viņa iesirmie mati bija mazliet izjukuši, un tā gurdais skats liec ināja par bezmiegā pavadītu nakti.

Ievedis apmeklētāju savā privātbirojā un rūpīgi aizvēris durvis, misters Beds piebīdīja tam ērtu sēdekli.

—  Tas ir taisni katastrofāls gadījums, — viņš nelaimīgā balsī iesāka. — Jau trīsdesmit pieci gadi esmu nodienējis bankā, un nekad vēl man nav gadījies tik briesmīgi kļūdīties.

—  Tad jau nu gan jums ir laimējies. — Orators piezīmēja.

Viņu neinteresēja direktora piedzīvojumi trīsdesmit piecu dien esta gadu laikā, bet tikai tu vākas ziņas par viltoto čeku. Izrādījās, ka čeka uzrādītāju neviens nav redzējis. Kasieris nebija šo summu izmaksājis, un ierakstus grāmatās bija izdarījis kāds klerks, kura neviens nepazina…

—  Pirmo paziņojumu, ka kaut kas nav kārtībā, mēs saņēmām no mistera Gdlana sekretāra. Viņš ieradās pie manis un uzrādīja pasu grāmatu, kurā nebija neviena ieraksta par minēto summu. Turpretim mūsu grāmatās šāds ieraksts ir ievests, kaut nepazīstamā rokrakstā. Palūkojieties šurp.

Viņš atšķīra kādu kantorgrāmatu un norādīja tajā rindiņu:

—  Atklāts čeks par Ј35 000 —.

Pēc ilgas meklēšanas mēs beidzot atradām arī čeku, kas ar nolūku bija iejaukts citos dokumentos. Tas ir neapšaubāmi viltots. Te viņš ir.

Viņš pasniedza Oratoram kādu formulāru. Virsinspektors vērigi aplūkoja čeku, pacēla pret gaismu, pat paostīja, tad uzmanīgi nolika atpakaļ uz galda.

—Vai šis formulārs ir izplēsts no mistera Gillana čeku grāmatiņas? Jūs taču droši vien vedat sarakstu par klientiem izsniegtām čeku grāmatiņām?

Misters Beds pamāja ar galvu.

—  Jā, tas ir priekšpēdējais čeks no grāmatiņas, ko mēs nosūtījām misteram Gillanam pirms mēneša. Parasti mēs mēdzam nosūtīt viņam desmit grāmatiņas pa simts čeku katrā* —* visam pusgadam. Misters Gillans ir ļoti bagāts biržas mākleris Grosvenorskvērā, un viņam mūsu bankā ir personīgs un veikala konti.

Orators vēlreiz aplūkoja papīra lapiņu. Virs bankas nosaukuma bija sīkiem burtiem iespiests: "Tomasa L. Gillana konts", un kreisajā stūrī čeks bija apzīmēts burtiem C. E.

Misters Beds mazliet pasmaidīja.

—  Šie burti apzīmē čeka summu — trīsdesmit pieci tūkstoši. A. nozīmē tūkstoti, B. — divi tūkstoši, un tā tālāk. Tas ir mūsu starpā norunāts šifrs čeku kontrolei.

—  Vai bez jums vēl kādam zināma šā šifra nozīme?

—  Tā bija pilnīgi privāta vienošanās mūsu abu starpā. Visiem prāvākiem čekiem vajadzēja tikt uzrādītiem man, lai es tos pārbaudītu. Visdīvainākais ir tas, ka tieši šis čeks nav ticis man uzrādīts. Mana privātsekretāre vēl šorīt apgalvoja, ka es droši vien tūliņ būtu atklājis viltojumu.

—  Kas tad ir jūsu privātsekretāre?

—  Es varu viņu ataicināt šurp.

Misters Beds nospieda zvana podziņu, un mirkli vēlāk istabā ienāca mis Helēna Lina.

Viņa bija mazliet lielāka par vidēju augumu un ļoti slaida. Tumšos matus tā valkāja atpakaļ sasukātus, un raga brilles viņai lieliski piestāvēja. Pēc Oratora domām, tā varēja būt apmēram divdesmit četrus gadus veca. Viņa izskatījās ļoti inteliģenta un spējīga; viņas uzstāšanās bija mierīga un pašapzinīga; un virsinspektora vērīgo skatu tā izturēja bez kāda mulsuma.

Misters Raters apsveica to ar galvas pamājienu.

—  Vai jūs pazīstat šo šifru? — viņš boz kāda ievada jautāja, norādīdams uz abiem lielajiem burtiem čeka stūrī.

—  Jā, mistera Gillana šifrs man ir zināms.

Misters Beds izbrīnā sarauca uzacis.

—   Bet es taču nekad neesmu runājis ar jums par to, — viņš aizrādīja.

Viņa pasmaidīja.

—  Nē, bet lieta taču tik vienkārša, ka es jau drīz vien to izpratu.

—  Vai šis čeks nav ticis uzrādīts mistera Beda prombūtnē?

Viņa atkratīja galvu.

—  Nē, es nekad vēl nebiju to iepriekš redzējusi.

Orators uzstādija tai vēl dažus jautājumus. Viņam likās, ka jaunā meitene klusībā smejas par viņu, un tas viņu kaitināja. Beidzot viņš to atlaida, un sekretāre izgāja.

—  Kad jūs pieņēmāt šo dāmu darbā?

Misters Beds nopūtās.

—  Viņa ir ļoti veikla un čakla, bet es tomēr netieku ar viņu galā. Pirms sešiem mēnešiem viņa tika atsūtītamannoģenerāldirekcijas. Par viņu sūdzēties man nav iemesla. Viņa ir tik strādīga, ka bieži vien paliek birojā vēl pēc bankas slēgšanas.

—  Kur jūs uzglabājat savas atslēgas?

Misters Beds pieveda viņu pie kāda sienā ielaista seifa.

—  Šeit. — Viņš norādīja uz tērauda kāsīšu rindu, kur karājās apmēram divdesmit dažāda liemuma atslēgas.

—  Vai mis Lina var piekļūt šim seifam?

—  Parasti nē, bet dažreiz es pats esmu viņu sūtījis atnest vienu vai otru atslēgu. Viņai es, protams, varu pilnīgi uzticēties.

Orators vēl nopratināja direktora vietnieku, grāmatvedi un kasieri, tomēr beigās bija tikpat gudrs kā sākumā.

—  Krāpšanu varēja izdarīt vienīgi kāds no bankas darbiniekiem, kam ir bijusi iespēja piekļūt grāmatām un arī jūsu seifam, — viņš atvadoties sacīja direktoram.

Misters Raters atgriezās Skotlendjardā, kur sniedza savam priekšniekam sīku ziņojumu par visu, ko bija noskaidrojis.

—   Ā, viltotais čeks bijis ar Gillana parakstu? Tas ir diezgan dīvaini, jo dienu pirms čeka uzrādīšanas avīzēs aiz pārpratuma bija parādījusies ziņa par mistera Gillana nāvi. Viņš it kā esot nosities, izkrītot Kentānolidmašīnas. Vēlāk gan noskaidrojās,ka viss s'acītais attiecas uz kādu citu personu.

Orators domīgi uzlūkoja priekšnieku, bet neteica ne vārda.

Kad viņš otrā rītā atkal aizgāja bankā, izrādījās, ka misters Beds nebija darbā ieradies. Viņu bija ķērusi smaga nervu lēkme, un tam acīmredzot klājās ļoti slikti.

—    Nu, droši vien arī jūs varēsiet dot man vajadzīgos paskaidrojumus, — Orators griezās pie mistera Vaina, direktora vietnieka. — Liekat kādam darbiniekam sastādīt to jūsu klientu sarakstu, kas miruši pēdējā gada laikā.

Izdzirdis aiz muguras apspiestu iesauc ienu, viņš strauji pavērsās turp.

Durvīs stāvēja mis Lina un ar apbrīnošanu lūkojās viņā. Un tad viņa sacīja ko tādu, ko Orators nevarēja tai piedot:

—  Cik tas gudri no jums!

Virsinspektors arvien vēl lūkojās viņā, nesaprazdams, ko lai atbild uz šo piezīmi, kad direktora birojā ienāca kāds no ierēdņiem.

—  Ar jums vēlas runāt misis Lebena-Kelnere, — viņš griezās pie mistera Vaina.

Šis vārds Oratoram bija pazīstams. Misis Lebenai-Kelnerei piederēja vairāki sacīkšu zirgi un pilnīgi noteikta slava sporta pasaulē. Viņas zirgiem nebija panākumu, un viņas staļļi tika uzskatīti par sliktākajiem visā Anglijā, kaut viņa to uzturēšanai izdeva milzīgas summas. Pēc vispārējā atzinuma viņas neveiksmes tika izskaidrotas ar to, ka viņa pati trenēja savus zirgus. Viņa bija vienīgais sieviešu kārtas treneris Anglijā un ļoti lepojās ar šo faktu.

Direktora vietnieks vilcinādamies uzlūkoja Oratoru.

—  Taisnību sakot, man gan vajadzētu šo dāmu pieņemt.

—  Varbūt vēlaties, lai atstāju šo istabu?

—  Neticu, ka sarunai varētu būt personīgs raksturs. Ja jums nekas nav pretim, es pieņemšu viņu jūsu klātbūtnē.

Orators piekrizdams pamāja ar galvu. Viņš nekad neizvairījās no satikšanās ar svešiem cilvēkiem.

Dāma ienāca, un misters Raters bija ne mazumu pārsteigts, ieraugot to pašu sievieti, kum tas nesen bija saticis Džo Pedrova birojā. Acīmredzot arī viņa bija pazinusi virsinspektoru. Viņa uzmeta tam ātru skatu, un viņas balss skanēja mazliet aizsmakusi, kad tā sacīja:

—   Ļoti nožēloju, ka esmu spiesta jūs traucēt, bet… Kur tad misters Beds?

—  Viņš ir nevesels, — vietnieks atbildēja. — Bet es tikpat labi varu izdarīt visu, ko vēlaties.

Viņa zīmīgi uzlūkoja Oratoru.

—   Es vēlētos pārrunāt šo lietu ar jums vienatnē, — viņa vilcinādamās sacīja. Uztraukumā viņas balss skanēja skarbi un nepatīkami, liecinādama, ka dāmas šķietamā inteliģence ir tikai ārēja.

Virsinspektors jutās spiests atstāt biroju. Neviļus viņam atkal ienāca atmiņā saplīsis stikls.

Bridi vēlāk iznāca ari misters Vains. Viņš iegāja mistera Beda privātbirojā, bet tūliņ atkal atgriezās pie gaidošās apmeklētājas. Orators nogaidīja, kamēr dātna aizgāja.

—  Kas tā bija? — viņš vēlāk apjautājās.

Misters Vains paraustīja plecus. Viņšzināja tikai to, ka šai dāmai esot lieli ienākumi. Vairāk nekā viņš nevarēja vai ari negribēja pateikt.

—  Viņa nebija nākusi veikala darīšanās, bet gan tikai saņemt

savu piezīmju grāmatiņu, ko tā vakar aizmirsusi mistera Beda birojā.

Atvadījies no direktora vietnieka, virsinspektors vēl iegriezās istabā, kur strādāja mis Lina. Viņam tuvojoties, jaunā meitene tik steidzīgi noslēpa kabatā mazo piezīmju grāmatiņu, ko nupat bija šķirstījusi, ka misterā Raterā pamodās aizdomas.

—  Ko jūs īsti gribējāt teikt ar savu pirmītējo piezīmi, ka tas esot , gudri darīts?

Viņa klaji ielūkojās tam sejā, un Orators ar lielu nepatikšanu atkal pamanīja viņas skatā mazliet ironisku smaidu.

—  Ļoti vienkārši: es biju pārliecināta, ka jūs rīkojaties ļoti veikli un asprātīgi..: Jūs taču esat misters Raters?

Viņš pamāja ar galvu.

—  Biju dzirdējusi, ka jūs esot ļoti kluss; tomēr šeit jūs runājāt diezgan daudz.

Virsinspektors neviļus pietvīka, dusmodamiesuz sevi un uz viņu.

—  Divi cilvēki mēģinājuši apvest mani ap stūri, un tikai viens no tiem pagaidām vēl nav karājies.

Viņa draudzīgi pasmaidīja.

—   Tad jau nu gan es laikam eju pretim drūmiem laikiem!.. Atvainojat, mister Rater,' tas bija tikai joks. Bet jūsu pirmīt izteiktā doma tiešām bija ļoti gudra. Droši vien ari jūs esat nācis pie atziņas, ka finansista nāves gadījumā ap yiņa vārdā viltotu čeku saceļas daudz mazāks troksnis, nekā tad, ja attiecīgā persona vēl dzīva un var pati iejaukties lietā. Visi ļaudis taču tic, ka misters Gillans aizgājis bojā lidmašīnas katastrofa, kaut patiesībā tas ir dzīvs un vesels.

Orators uzmeta viņai dīvainu skatu.

—  Cik jūs gudra! — viņš beidzot sacīja. — Jūs zināt tik daudz, ka īstenībā man vajadzētu paņemt jūs līdzi uz Skotlendjardu, lai tur pamatīgāk pārrunātu ar jums šo lietu.

Viņa atkratīja galvu.

—  Tā būtu velta laika izšķiešana. Bet es ļoti labi saprotu jūsu viedokli. Un nu es gribu jums ko parādīt.

Viņa izņēma no galda atvilktnes ādā iesietu piezīmju grāmatiņu. Brīdi to šķirstījusi, viņa norādīja Oratoram uz kādu lappusi, kas no

vienas vietas bija pierakstīta skaitļiem. Pēdējā atzīme bija: "Ј35 000—".

—  Tā ir piezīmju grāmatiņa, ko misis Lebena-*-Kelnere bija šeit aizmirsusi. Es viņai teicu, ka neesmu tās redzējusi.

Virsinspektors paņēma grāmatiņu un iebāza to kabatā.

—   Ļoti interesanti. Bet nu arī es pastāstīšu jums dažas visai dīvainas lietas. Vai pazīstat kādu Džo Pedrovu?

Viņam par lielu izbrīnu, jaunā meitene pamāja ar galvu.

—  Tas taču ir ļoti veikls bukmeikers?

—  Ļoti veikls, — viņa mierīgi apliecināja.

—   Un turklāt vēl liels nelietis. Ik vakarus viņu apmeklē kāda jauna dāma. Viņas mati gan nav tik gludi sasukāti kā jūsējie, un viņa arī nevalkā raga briļļu.

—Varbūt to viņa dara tikai savā birojā. Viņa ir noteikti tuvredzīga, — mis Lina aukstasinīgi paskaidroja.

—  Tikai tur viņa saucas nevis mis Lina, bet gan mis Lernera.

Viņa pasmaidīja.

—  Jūs tiešām esat gudrs, — viņa atzinīgi piezīmēja.

—  Tas taču nav nekas sevišķs, ka esmu licis jūs novērot. Bet nu paskaidrojiet, lūdzu, kamdēļ un kādā nolūkā jūs tik bieži apmeklējat šo noziedznieku.

Smaids viņas sejā izdzisa.

—  Es vedu viņa veikala grāmatas.

—  Vai mis Kelnere ir viņa kliente?

Viņa pamāja ar galvu.

—  Viņa labakā kliente!

—  Es nesaprotu vairs pats sevis. Kolīdz man gadās viņu redzēt, man atmiņā tūliņ uzpeld sasista stikla rūts…

—  Kādā ģīmetnes rāmītī? — mis Lina viņu pārtrauca.

Virsinspektors pārsteigts to uzlūkoja, tad satvēra viņas roku un

to sirsnīgi paspieda.

—  Kur viņa dzīvo?

—  Pentlijā, Berkšīrā —ja vēlaties to apmeklēt.

—  Vai viņa precējusies?

—  Jā. Un viņa ir ari gandrīz godīga, — jaunā meitene nopietni sacīja. — Bet viņu pazudina muļķīgā godkāre — viņa iedomājusies, ka tā kaut ko saprotot no sacīkšu zirgiem. Pēc maniem ieskatiem, viņa ir sava pirmā vīra upuris… Vai esat kādreiz redzējis, kā viņas otrais vīrs ierodas pilsētā? Viņš atbrauc elegantā luksus vāģī, bet pie Gvardu pieminekļa Grīnparkā ikreiz izkāpj un turpina c eļu kājām…

Orators pamāja tai klusēt. Viņš nemīlēja, ka citi cilvēki zina vēl

vairāk nekā viņš. Un šī mis Lina tiešām zināja pārāk daudz.

* * *

Krietnas stundas brauciena attālumā no Londonas, pašā Berkšīras pakalna nogāzē guļ neliels ciems, netālu no kura paceļas milzīgs, sarkani krāsots nams, ko no visām pusēm ieskauj plašs dārzs.

Orators nobrauc a savā vāģī līdz pašai ieejai. Viņš rīkojās tāpat kā miss Kelnerās brašais vīrs: tuvojās ēkai kājām. Aiz krūma noslēpies, viņš redzēja, ka parādes durvis stāv līdz galam vaļā. Neviena nemanīts, viņš nokļuva vestibilā, kur apstājās un sāka vērīgi klausīties. Izdzirdis balsis kādā istabā, kas atradās viņpus kāpnēm, viņš uzmanīgi piezagās pie durvīm…

Misis Lebena-Kelnera varēja būt arī ļoti neiecietīga un strauja.

—   …nu tu sēdi šeit, savilcis nelaimīgu seju, un nemaz nedomā rādīties birojā… Ko gan tas cilvēks no policijas nodomās?.. Tu vēl pazudināsi mani! Un tad tev ari vajadzēja aizmirst birojā šo sasodīto piezīmju grāmatiņu, lai nu visa pasaule to izlasa! Misters Pedrovs bīstas, ka arī viņš vēl varētu tikt iejaukts šajā lietā.

Misters Raters izdzirda neskaidru nopūtu, tad sieviete atkal turpināja savā skarbajā balsī:

—Ja tu darīsi kā Džo… kā mi jters Pedrovs mācīja — viss vēl būs labi. Pār visām lietām, tev rīt atkal jābūt birojā. Neviens taču nekā nezina, un nevienam ari nevar ienākt prātā, ka tieši tu…

Šajā acumirklī Orators atvēra durvis. Misters Beds savilcies sēdēja dziļā klubkrēslā, atbalstījis elkoņus pret ceļiem un paslēpis seju rokās.

—  Kamdēļ man vajadzēja to darīt? — viņš izmisis vaimanāja. — Tu esi pie visa vainīga… Tu mani pierunāji… Es ienīstu zirgus un sacīkstes… es vēlētos, kaut nekad nebūtu tevi ieraudzījis… Es vēlētos, kaut varētu tikt no tevis vaļā!

—  Šajā lietā es varu jums palīdzc-t, — misters Raters ierunājās.

Beds izbailēs pietrūkās kājās.

* *

—   Ļoti nožēloju, ka biju tik nelaipna pret jums, mis Lina mazliet nokaunējusies sacīja. — Bet neaizmirstiet, mirster Rater, ka es uzlūkoju jūs zināmā mērā kā nelūgtu iebrucēju. Debela detektīvu aģentūra apstrādā šo gadījumu jau kopš diviem gadiem, un Harijs Debels ir mans brālis. Kopš sešiem mēnešiem es strādāju bankā. Bankas ģenerāldirekcijai jau pirms ilgāka laika bija radušās zināmas aizdomas. Ik reizes, kad kāds no klientiem pēkšņi nomira, bankas vadībai iznāca nepatikšanas ar mantiniekiem sakarā ar čeku, kas bija izrakstīts dienu pirms attiecīgās personas nāves. Man liekas, tā bija Pedrova ideja. Jūs taču pazīstat viņu jau sen? Kolīdz viņa ausīs nonāca ziņa par kādu piemērotu nāves gadījumu, tūliņ tika izrakstīts attiecīgs Čeks, un nabaga vecajam Bedam bija jāparūpējas, ka tiek izmaksāta nauda pret to. Daudzos gadījumos neviens nav mēģinājis protestēt, un varbūt visa šī lieta nekad nebūtu nākusi gaisināja misters Gillans aiz pārskatīšanās nebūtu izziņots par mirušu… Tomēr pats dīvainākais visā šajā lietā ir tas, ka misis Pedrova visas savas sacīkšu derības mēdza noslēgt ar vīra starpniecību un turklāt vēl bija pārliecināta, ka vinnesta gadījumā arī saņemtu izmaksu!

Orators pārvilka ar roku pār matiem un mazliet mulsi pasmaidīja.

—  Smieklīgi, ka es tūliņ nevarēju atcerēties: viņas ģīmetni es taču biju redzējis Džo Pedrova ceļa somā, kad pēdējo reizi to apcietināju Santhemptonā!

—  Es tikai vēlētos zināt, kā gan vec ais misters Beds nokļuvis zem šīs sievietes iespaida, — mis Lina piezīmēja, skumji papurinādama galvu. —Tas bija tik patīkams, vecs kungs. Kādu apvainojumu jūs īsti ceļat pret misis Lebenu-Kelneri?

—  Viņa tiek apvainota divvīrībā un krāpšanā.

—      Man viņas žēl. īstenībā tā jau saņēmusi pelnīto sodu. Zināms, jūs to nespējat saprast, jo misters Pedrovs nekad nav mēģinājis ar jums flirtēt.

6 Noslēpumainais kaimiņš

Misters Džils droši un pašapzinīgi iegāja virsinspektora Ratera birojā. Jau no viņa izturēšanās bija redzams, ka viņam nav iemesla bīties no Skotlendjarda. Atklāts smaids rotaļājās viņa veselīgajā, sārtajā sejā, un viņš tiešām izskatījās pēc cilvēka ar skaidru sirdsapziņu.

—  Labrīt, mister Rater. Loti laipni no jums, ka mani pieņēmāt. Jums rakstīdams, es pats šaubījos, vai tikai jums atliks laika sarunai ar mani.

—  Sēstieties, Fenner, — virsinspektors laipni sacīja.

Apmeklētājs glaimots iesmējās un pievilka kādu krēslu tuvāk

rakstāmgaldam. "Fermera" palamu viņš bija izpelnījies ar savu ziedošo ārieni.

—  Jūs jau zināt, kā pasaulē dažreiz iet, mister Rater. Ja kādam reiz gadījies mazs konflikts ar policiju un vēlāk viņš uzsāk jaunu dzīvi, tad tam vis nav patīkami atkal nākt sakaros ar Skotlendjardu.

—  Tātad jūs nu esat kļuvis kārtīgs pilsonis? — Orators jautāja, uzmezdams apmeklētājam vērīgu, neuzticīgu skatu.

—  Pilnīgi. Vai zināt, pretlikumīgas lietas neatmaksājas. Turklāt man pēdējā laikā mazliet uzsmaidīja laime. Kāds krusttēvs deva man naudu, ar ko atvērt pašam savu veikalu. Paldies Dievam, viņam nekas nebija zināms par manām senākām muļķībām…

—  Kāds veikals tad jums nu ir?

Apmeklētājs izņēma no vēstuļu portfeļa lielu vizītkarti un pasniedza to virsinspektoram.

J. Džils un b-dri

(senāk Olnijs, Brouns un Sterners)

Pārstāvniecības

Kennonstritā, 479, E. C. *

—  Pārstāvniec ības? Tas taču ir diezgan plašs jēdz iens. Ko tad jūs īsti darāt? Vai esat kļuvis bukmeikers?

Tomēr izrādījās, ka Fermeris ir kādas labi nostādītas ģenerālaģentūras īpašnieks.

—  Veikals uzplaukst ar katru mēnesi vairāk un vairāk, — viņš sajūsmināts stāstīja. Pusotra gada laikā esmu pacēlis firmu tādā augstumā, ka tā dod divreiz lielāku ienākumu nekā senāk. Krusttēvs… Nē, mister Rater, teikšu jums labāk visu patiesību: šo uzņēmumu es nopirku pats par savu naudu — par tūkstots divsimt mārciņu. Es vienmēr esmu bijis apdomīgs — to jūs jau zināt. Jau laikus es atliku pie malas mazliet naudas. Nav taču nekādas nozīmes stāstīt jums pasaciņas — jūs esat pārāk gudrs, lai varētu apvest jūs ap stūri. Bet es jau sen biju nodomājis jūs reiz apmeklēt un pamatīgi izrunāties ar jums…

—  Nesen redzēju jūs pilsētā, un arī jūs tūliņ pazināt mani, — Orators viņu pārtrauca. — Jūsu firma ir pilnīgā kārtībā — to es jau sen esmu noskaidrojis.

Fermers staroja laimē.

—  Nu redzat' —' uz jums taču var paļauties! Vēl nesen es teicu sievai" —' tā tiešām irīsta lēdija —:"Mollija, visā pasaulē nav gudrāka cilvēka kā misters Raters." Es patiesi tā teicu.

—  Tātad jūs esat precējies?

Misters Džils pamāja ar galvu.

—  Kopš astoņpadsmit mēnešiem. Atnākat taču kādu svētdienu pie mums uz pēcpusdienas tēju. Mana sieva tiešām ir ļoti mīļa — viņa jums droši vien patiks. Un ari skaista tā ir. Zināms, visai lepnā apvidū es nedzīvoju — Akaciastrītā 908. Mums kaimiņos ir daži visai dīvaini ļaudis. Vistuvākā nākotnē esmu nodomājis noīrēt sev dzīvokli Londonas rietumu daļā.

—  Akaciastrītā 908?!

Oratoram tiešām bija iemeslsbrīnīties. Viņš pazina Akaciastrītu. Tā bija gara iela, kurai abās pusēs stiepās mazi, atsevišķi namiņi. Un viņš nekad nebūtu iedomājies, ka šādā apvidū dzīvo veikalnieks, kura biroja telpas atrodas Sitijā.

—  Jums jāsaprot mans viedoklis, — Fermeris pūlējās ieskaidrot virsinspektoram savas pieticības cēloņus. — Pašreiz es godīgi sitos cauri. Bet kas notiktu, ja es iekārtotu sev greznu dzīvokli rietumos? Policija tūliņ sāktu interesēties par mani; es satiktos ar senākajiem biedriem, un kārdinājums būtu par daudz liels. Kas zina, vai tādos apstākjos es maz spētu vairs notureties uz taisnā ceļa.

—  Jums ir ļoti solīdi uzskati.

—   Nu, redzat — jūs mani pilnīgi sapratāt. — Misters Džils piecēlās uz paņēma platmali. — Vai jūs pazīstat kādu Smisu — Džordžu Smisu? — viņš negaidot jautāja.

Misters Raters pavērās griestos.

—  Tas ir ļoti rets vārds, — viņš domīgi piezīmēja.

Fermeris iesmējās par šo joku.

—  Man šķiet, jums derētu painteresēties par šo cilvēku. Viņš ir mans tuvākais kaimiņš, un es ļoti brīnītos, ja iz rādītos, ka tas vēl nav sēdējis cietumā. Viņš vienmēr izliekas tik godīgs un svēts, ik svētdienas apmeklē baznīcu… Bet tonakt, kad zagļi bija ielauzušies Blekhītā, šis Džordžs Smiss visu nakti nebija mājās. Jūs taču zināt* —' zēni toreiz bija paķēruši par astoņiem tūkstošiem mārciņu dārgakmeņus!.. Pulksten piecos rītā es redzēju viņu pārnākam…

—  Kā, vai tad jūs līdz pat rītam bijāt strādājis savā birojā? — Orators lēnām jautāja.

Misters Džils mazliet samulsa.

—  Nē, bet es rītos agri ceļos.

—  Nu, to jau jūs vienmēr esat darījis, — virsinspektors ironiski piezīmēja, sniegdams apmeklētājam roku.

Akaciastritā 908! Un 910. numurā dzīvoja kāds cits viņam pazīstam? cilvēks, kas pēc amata bija kokgriezējs, bet reizēm nodarbojās ari kā elektrotehniķis. Tā varēja būt nejaušība" —' varbūt pat ļoti zīmīga nejaušība. Orators ilgi domaja par to.

Džils atgriezās savā Sitijas birojā, kas atradās kāda skaista veikalu nama otrā stāvā. Viņš tiešām bija atpircis kādu grūtībās nonākušu firmu un turēja arī divus kalpotājus, tomēr pats viņš samērā maz interesējās par šo veikalu. Misteram Džilam bija cita nodarbošanās, par kuru viņa darbinieki nekā nezināja.

Lietotu automobiļu transportēšana uz Indiju un Tālajiem Austrumiem ir ļoti ienesīgs veikals, ja par vāģiem nav dārgi jāmaksā'—° un misters Džils nemaksāja par tiem gandrīz nekā.

Viņam bija liela garāža Londonas Doku tuvumā, kur mašīnas tika uzglabātas un iesaiņotas, un ar neparasto tirdzniecību misters Džils pelnīja milzīgu naudu. Brīnišķā kārtā arī viņa otrais veikals, ko tas bija uzsācis tikai policijas aizdomu novēršanai, uzrādīja lieliskas sekmes, kaut viņš pats gandrīz nemaz neinteresējās par to.

Naktī pirms mistera Ratera apmeklēšanas viņš bija zagtā vāģī aizbraucis Senningtālā. Tur tas kopā ar diviem līdzdalībniekiem bija pastrādājis kādu ielaušanās zādzību, iegūstot par tūkstots mārciņām dārgakmeņus. Un tā nebija pirmā šāda veida dēka kopš viņa iznākšanas no cietuma.

Viņš bija izstrādājis ļoti vienkāršu darbības metodi. Viens no bandas locekļiem, nozadzis kādu auto, iepriekš norunātā vietā ieņēma vāģī vēl divus savus biedrus. Tad tie kopā devās uz nodomāto ielaušanās vietu, kas jau laikus bija rūpīgi izstudētu. Džilam tomēr nebija nācies viegli atrast saviem nolūkiem piemērotus ļaudis. Viens no viņa palīgiem, Ilidžs Džemss, pat nekautrējās izteikt viņam pārmetumus:

— Jūs esat īsts lietpratējs savā arodā, Fermer; bet kamdēļ jūs pastāvīgi nēsājatklāt šo sasodīto pistoli? Ja jūs neatstājat to mājās * — es vairs nepiedalos. Septiņi gadi jūs jau esat nosēdējis caurumā par kārtībnieka sašaušanu;ja jūs vēlreiz noķers ar ieroc irokā' —' ieslodzīs uz visu mūžu. Un ikviens, kas tiks saņemts reizē ar jums, var sagatavoties uz to pašu.

* *

Šodien Fermeris jau agrāk nekā citkārt atstāja biroju un devās uz savu dzīvokli Akaciastrītā. Ejot gar 910. namu, kur dzīvoja nepatīkamais kaimiņ š, viņš uzmeta tumšajiem logiem drūmu skatu.

Atslēdzis sava nama durvis, viņš iegāja ēdamistabā. Helēna, viņa jaunā sieva, kas ar šuvekli klēpī sēdēja kamīna priekšā, strauji piecēlās. Neraugoties uz māksloto smaidu, kas rotaļājās viņas lūpās, tomēr bija skaidri redzams, ka viņa ļoti bīstas no sava vīra. Ka viņas skaistums īsajā laulības dzīvē jau tik ļoti bija cietis, tur bija vainojama vienīgi Džila izturēšanās. Bet rēta sejā gandrīz jau bija izzudusi, kā viņš apmierinātskonstatēja. Tomēr taču varēja gadīties, ka šis sasodītais Orators pieņem viņa ieaicinājumu un kādā jaukā dienā to apmeklē!..

—  Atnes man tēju! — viņš īsi pavēlēja.

—  Jā, tūliņ.

Kad viņa jau bija pie durvīm, Džils pasauca to atpakaļ.

—  Vai tas tēviņš no blakus nama atkal ložņāja šeit apkārt?

—Nē, viņš nav ar m ani runāj is… un es arī neesmu viņu redzējusi…

—  Tikai nemelo! — viņš uzkliedza tai. — Ja es kādreiz pieķeršu tevisarunājamiesarviņupārdārzažogu" —* gantadtukopiedzīvosi!

Viņa neatbildēja, tikai vēl vairāk nobāla.

—  Es izvilku tevi no dubļiem * —'tu taču nebiji nekas vairāk kā badā pusmirusi pārdevēja. Tu biji līdz pat ausīm parādos iestigusi! Kamdēļ īsti es tevi apprecēju' —' tasmanvēlšodienpalieknoslēpums. Laikam gan toreiz mani bija ķēris saules dūriens, jo citādi es taču nebūtu pieņēmis tevis savā namā, kur tu baudi visus labumus!

—   Par to jau es arī esmu tev ļoti pateicīga… — viņa ātri nomurmināja, bet viņš pārtrauca to ar skarbu rokas pamājienu.

—  Nes taču beidzot tēju šurp!

Hītos pamodies, viņš bieži vien nožēloja, ka apprecējis šo meiteni. Vīriešiem taču īstenībā vajadzētu rūpēties vienīgi par saviem veikaliem"—'un viņš nu reiz bija zaglis. Divsievībā viņam gan nebūtu vajadzējis ielaisties. Ar to viņš bija devis iemeslu ari Skotlendjardam iejaukties, kolīdz nāktu gaismā viņa pirmā laulība. Un šo muļķību viņš bija izdarijis toreiz, kad tas bija atlicis pie malas un ieguldījis kādā bankā pirmos trīs tūkstošus mārciņu. Jo vairāk viņš domāja par briesmām, kas viņam draud no šīs puses' —' jo dziļāk tas ienīda savu sievu. Un tomēr viņš nevarēja paciest, ka kaimiņš interesējas par to. Varbūt viņš būtu varējis pieņemt šo cilvēku savā darbā, ja vec ais nelga nebūtu iedomāji es kādu nakti klauvēt pie viņa sienas un vēlāk ierasties personīgi. Smiss bija ienācis un jautājis, ko nozīmē dzirdētie kliedzieni. Viņš nebija neglīts, tikai mati tam bija pilnīgi sirmi. Kad Fermeris bija satvēris to aiz rīkles, lai izmestu uz ielas, Smiss pēkšņi bija nogrābis viņu pašu aiz apkakles un nosviedis uz grīdas…

Džils domīgi lūkojās logā, nelikdamies redzam jauno sievieti, kas klāja galdu tējai. Viņš nepagodināja to ar skatu ari tad, kad beidzot sāka runāt.

—  Ir iespējams, ka mūs apmeklē kāds Raters no Skolendjarda. Viņš ir mans vecs draugs. Tu tikai neiedomājies stāstīt viņam kaut ko par mani' —' saproti?

—  Jā, — viņa bikli atbildēja.

—  Ar ko tas tēviņš tur blakus īsti pelna sev maizi?

—  Nezinu, Džo.

—  Nezinu, Džo! — viņš mēdīdams atkārtoja. —Tu vispār nekā nezini, muļķa zoss!

Jaunā sieviete strauji atrāvās atpakaļ vira paceltās dūres priekšā, un Džils skaļi iesmējās par viņas izbailēm.

—   Uzvedies kā nākas, tad es tev nekā nedarīšu. Šovakar pie manis atnāks kāds kungs. Kolīdz viņš būs ieradies, tu pazudīsi guļamistabā. Ja būsi vajadzīga' —* es pasaukšu.

Viņš žāvādamies ielūkojās pulksteni, tad piecēlās, uzgāja mazgājamā istabā un pārģērbās. Nokāpis atkal lejā, viņš pateica sievai, ka izies pastaigāt. Pirmajā laikā pēc kāzām viņa reiz bija apjautājusies, kurp viņš ies" —* un bija dabūjusi rūgti nožēlot savu kļūdu. Nu viņa jau sen vairs neuzstādīja Džilam nekādu jautājumu.

Noslēpusies aiz dzīvojamās istabas loga priekškariem, Helēna nolūkojās paka] vīram, kamēr tas nebija pazudis no redzes. Tad viņa izsteidzās dārzā.

Kaimiņš jau bija tur priekšā. Koku ēnā viņa stāvs izskatījās tumšs un drūms.

— Essameloju viņam, mister Smis. Teicu, ka neesmu jūs redzējusi. Bet ko nu lai daru?

Viņas balss izmisumā trīcēja, un tomēr Helēna jutās atvieglota, ka var uzticēties šim cilvēkam. Ik vakarus viņa vienā un tajā pašā laikā satikās ar viņu dārzā, kur izsūdzēja tam savas bezcerības bēdas.

—  Ir jau labi — un šodien jūs taču ari nebijāt ar mani runājusi, — Smiss viņu mierināja. Viņa balss skanēja mazliet skarbi, tomēr laipni. —Vai viņš jūs atkal sita?

Viņa atkratīja galvu.

—  Nē, kopš tās reizes, kad jūs bijāt atnācis, viņš vairs nav manis aizticis. Es tiešām nesaprotu, ko lai daru, mister Smis. Man tik šausmīgi bail no viņa. Naudas viņš man nekad nedod' —° tātad arī aizbēgt es nevaru. Man bieži uznāk vēlēšanās vienkārši atgriezt gāzes krānu' —" tad reiz būtu gals visām šīm mokām.

—  Tās ir pavisam aplamas domas! — Smiss enerģiski sacīja. — Gan jau es sadomāšu kādu labāku izeju…

—  Kaš īsti ir misters Raters no Skotlendjarda? — Helēna pēkšņi jautāja.

—  Kā jūs nācāt uz šādām domām? — viņš redzami pārsteigts iesaucās.

—   Džo šodien runāja par to. Viņš teica, ka šis kungs varbūt apmeklēšot mūs… Vai jūs viņu pazīstat?

—  Jā, es viņu pazīstu, — Smiss pēc īsas klusēšanas atbildēja. — Esmu to reiz saticis. Kad īsti viņš būs Šeit?

Viņa balsī izskanēja gandrīz šausmas, un Helēna nesaprašanā jautāja sev, kas gan tam varētu būt kopējs ar misteru Rateru.

—Nezinu, vai viņš vispār maz atnāks. Džo tikai teica, ka tas esot iespējams. Tad viņš vēl jautāja, ar ko īsti jūs pelnot naudu.

Misters Smiss klusu iesmējās.

—  Tā, ari to viņš gribētu zināt? Nu, tur jūs varat viņam pateikt pilnīgu patiesību, ka es esmu kokgriezējs. Viņš taču pats mani dažu labu reizi redzējis pie darba sola. Bez tam man ir vēl kāda blakus nodarbošanās, bet gar to nevienam nav daļas, un par to es ari nerunāju.

—  Droši vien jums ari ir zināms iemesls to nedarīt, vec ais nelieti!

Helēna iekliegdamās pavērsās atpakaļ. Tieši viņai aiz muguras

stāvēja vīrs. Viņš bija klusiņām piezadzies klāt un noklausījies sarunas pēdējā daļā. Jaunā sieviete gribēja aizsteigties viņam garām, bet Džils tik cieši satvēra to aiz rokas, ka viņa no jauna iekliedzās.

—  Tu paliksi šeit! Tad tā tu blandies apkārt, kad es vakaros izeju!.. Ar jums es runāšu vēlāk, Smis!

Viņš ievilka sievu namā un aizbultēja durvis.

Misters Smiss, kas citkārt nebūt nebija jūtīgs, sarāvās, izdzirdis Helēnas sāpju kliedzienus…

Viņa gulēja gultā, aiz vājuma nespēdama vairs ne kliegt, ne raudāt.

Misters Džils mierīgi aizpogāja vesti un uzvilka svārkus.

—      Tā, nu taisies ka tieci gultā un priecājies, ka neapgriezu tev sprandu! Noslēdzis guļamistabas durvis, viņš nokāpa virtuvē un sameklēja tukšu sodas ūdens pudeli. Tad viņš atstāja namu un pieklauvēja pie mistera Smisa durvīm.

—  Nu, kas ir?

Acīmredzot kaimiņš pat tumšajā priekšnamā bija pazinis Džo Džilu.

—  Es gribēju ar jums izrunāties, — Fermeris pieklājīgi atbildēja. — Pār visām lietām gribu lūgt, lai jūs turpmāk vairs nesatiekaties ar manu sievu. Viņa ir neuzmanīga un viegli var nokļūt nepatīkamā stāvoklī…

Džilabalss skanēja tik mierīgi un nemāksloti, ka Smiss aizmirsa visu uzmanību. Viņš ieraudzīja pudeli tikai tad, kad bija jau par vēlu. Viņš gan mēģināja izvairīties no smagā sitiena, bet jau nākamā acumirklī bez samaņas nogāzās uz grīdas.

Rūpīgi noslēdzis durvis, Fermeris atgriezās savā namā. Dzīvojamā istabā viņš nosēdās un iegrima drūmās pārdomās. Kas gan notiks, ja kaimiņš griezīsies policijā un viņu apsūdzēs?.. Nu viņš atkal reiz bija izdarījis nepiedodamu muļķību!

Laiku pa laikam viņš piespieda ausi plānajai starpsienai un vērīgi ieklausījas. Beidzot viņš atvieglots uzelpoja, izdzirdis blakus namā soļus un troksni. Viņš atkal nosēdās un sāka gaidīt, jo bija pārliecināts, ka Smiss kuru katru mirkli ieradīsies, lai atriebtos par nodevīgo uzbrukumu.

Tomēr pagāja pusstunda, tad vesela * — * bet nekas nenotika.

Fermeris pasmaidīja. Acīmredzot kaimiņam bija savi iemesli negriezties policijā…

Pulksten desmitos ieradās Hidžs, viņa uzticamākais biedrs. Viņi jau bija izstrādājuši kādu plānu. Šoreiz lieta grozījās ap kādu lielu villu pie Horšemas robežas. Saimnieki paši bija izceļojuši, bet namā dzīvoja septiņas kalpotājas un divi vecāki sulaiņi.

—Vec ā dāma, kurai kaste pieder, pašreiz ir Burnemutā, — Hidžs sacīja, — bet visas savas rotas tā atstājusi seifa, kas iemūrēts sienā virs gultas. Stekijs Bermonds vakar bijis tur. Viņš apgalvo, ka darbs būšot ļoti viegls* —" skapi varot atlauzt gandrīz vai ar pirksta nagu!

—  Un kā turp var nokļūt ar auto?

Hidžs paskaidroja arī to. Vāģi varot atstāt tuvējā šķērsieliņā, no kurienes pār zemu žogu nokļūstot tieši villas pagalmā. Viņš izklāja uz galda arī sīku apvidus karti, ko Fermeris vērīgi aplūkoja.

—  Lieliski, — viņš beidzot nolēma. — Tātad pasakiet Stekijam, ka viņam rītvakar jāapgādā vāģis un jāierodas ar to Denmerkhillas galā, kur es viņu sagaidīšu.

—  Tikai neņemiet līdzi pistoli! — Hidžs noteica. To viņš mēdza atgādināt pirms katra izbraukuma darbā.

—Vai domājat, ka esmu tāds muļķis?—Fermeris nicīgi atbildēja.

Tomēr otrās dienas vakarā, sagatavojoties darbam, viņš nenocietās un iebāza pielādēto brauniņu kabatā. Viņš zināja, ka neizdošanās gadījumā to sagaida mūža ieslodzījums; bet tas viņam šķita pārāk garlaicīgs" — * tad jau labāk iet tūliņ pie karātavām…

No rīta viņš redzēja kaimiņu staigājam ar pārsistu pieri. Tas pienāca pie dārza žoga un brīdi nolūkojās savā ienaidniekā.

—Labrīt,—viņš beidzot sacīja.—Mums vēlreiz būs jānorēķinās, Fermer.

—  Nu, tad sākat vien, — Džils atbildēja, ciešāk saspiezdams saujā sitamo, ko tas vienmēr nēsāja kabatā.

Misters Smiss atkratīja galvu.

—Jūs pats izvēlēsities laiku,—viņš sacīja un ar šo noslēpumaino piezīmi iegāja atpakaļ savā namā.

Visu dienu misters Smiss slepus novēroja ikvienu Fermera soli, un kad tas vakarā bija atstājis namu, lai izvestu savu noziedzīgo plānu, viņš devās uz tuvējo telefona automātu un lika savienot sevi ar misteru Rateru. Starpsiena, kas šķīra vienu namu no otra, nebija visai bieza, un misters Smiss, kas bija ari elektrotehniķis, bija pats pagatavojis sev mikrofonu…

—   Jūsu vietā es gan nebūtu viņam to piedevis, Smis, virsinspektors sacīja.

—  Bet jūs taču zināt, ka es nevaru uzstāties tiesā kā liecinieks. Par to es jau visu dienu dusmojos…

Orators tikai nogaidīja, kamēr Skotlendjards sazinajās ar Susek3as policiju; tad viņš iekāpa policijas vāģī un aizbrauca Horšemas virzienā.

* *

Fermeris prata noorganizēt šādus iebrukumus. Tieši noteiktā laikā auto ieradās pēc viņa. Hidžs vadīja stūri, kamēr Stekijs Bermonts sēdēja kupejā.

—    Šovakar jums izdevies nocelt glītu vāģi, — Fermeris apmierināts piezīmēja, nosēzdamies līdzās biedram.

Tuvojoties ceļa mērķim, Hidžs vēlreiz apjautājās, vai tikai Džils nav paņēmis līdzi pistoli.

—   Kas tad jums šodien īsti noticis? — Fermeris tam nikni uzkliedza. —Vai tad jūs tiksit par to sodīts, ja manā kabatā atradīs ieroci? Par to taču būs jāatbild man, nevis jums!

Tomēr Hidžs stūrgalvīgi palika pie sava.

—  Es gribu dzirdēt skaidru atbildi. Vai jums ir klāt šaujamais ierocis, vai nav?

—  Nē, nav, — Fermeris aizkaitināts atcirta.

Hidžs vairs nekā neteica, tomēr pārliecināts viņš nebija. Viņam bija uzdots palikt sardzē pie auto, un viņš c ieši apņēmās sevī pazust ar visu vāģi, kolīdz izdzirdēs kādu šāvienu.

Mašīna apstājās šaurā šķērsieliņā. Pēc īsas, klusas apspriedes, Fermeris un Stekijs pārrāpās pār zemo mūri un nozuda tumsā. Hidžs pa to laiku jau bija apgriezis vieglo vāģi, lai vēlāk nebūtu velti jākavējas. Tad viņš sāka gaidīt, motora neizslēgdams. Tā pagāja stundas ceturksnis, un zem motora vienmu|ās rūkoņas viņš gandrīz jau sāka snaust.

Bet pēkšņi viņš satrūkās un pacēla galvu, jo tuvumā atskanēja soļi, un elektriskas spuldzes gaisma iesitās viņam sejā.

—  Izkāpiet un izturieties klusu! — kāda skarba balss pavēlēja.

Hidžs redzēja, ka iela pilna policistu. Divi no tiem jau rāpās pāri

mūrim.:.

Fermeris bez kādām pūlēm atvēra vienu no guļamistabas logiem. Ari seifs, kā jau viņš bija sagaidījis, izrādījās viegli uzlaužams. Stundas ceturksni vēlāk visas vērtslietas no tā jau bija pārvietotas kabatās. Kad viņš atkal iznāca verandā, kur Stekijs bija nolikts sardzē, tas bija nozudis.

Turēdamies pie balkona pīlāra, Džils sāka uzmanīgi laisties lejup. Bet kolīdz tā kājas bija pieskārušās zemei, kāda stipra roka satvēra viņu aiz elkoņa. Ar strauju rāvienu tam tomēr izdevās atbrīvoties. Bet viņš vēl nebija sasniedzis žogu, kad kāds policists to panāca un ar veiklu sitienu notrieca gar zemi. Nakamā acumirkli viņš jau atkal bija kājās.

—  Tā, te jums būs par to! — viņš dusmās iekliedzās un divas reizes no vietas izšāva, neizņemdams revolveri no kabatas. Tad viņš piesteidzās pie žoga un pārrāpās tam pāri. Bet otrā pusē to satvēra divi policisti, kas jau bija viņu gaidījuši.

—Tas bija kāds kārtībnieks, — Fermeris steidzās paskaidrot, lai jau tūliņ pierādītu savu nevainību.—Viņš gribēja mani atbruņot, un ierocis nejauši izšāva.

—  To jūs varat pastāstīt zvērinātiem, — Orators ledainā balsī atbildēja.

* *

Tā bija visikdienišķākā slepkavība, un vienīgi tas apstāklis, ka nogalinātais bija policists, piešķīra notikumam sevišķu nozīmi. Prāvas iztiesāšana ilga vairākas dienas, jo Džilu aizstāvēja visievērojamākie advokāti. To viņš ari varēja atvēlēties, jo bankā tam bija noguldīti tris tūkstoši mārciņu. Tomēr tas viss nespēja grozīt lietas iznākumu.

Arī vēl tad, kad nāves spriedums jau bija pasludināts un Džils stipras sardzes pavadībā pārvests Vendsvorsas cietumā*—"viņš arvien vēl nezaudēja cerības.

Tomēr viņa pārsūdzība augstākā instancē tika noraidīta, un tad Fermeris lūdz misteru Rateru apmeklēt viņu cietumā.

Virsinspektoram ieejot kamerā, notiesātais apsveica to ar nicīgu smīnu.

—Nu jums beidzot tiešām palaimējiesnovestmanipiekarātavām, Rater. Bet kamdēļ jūs izlaidāt Hidžu cauri ar trim gadiem?

Orators klusēja.

—  Un tad vēl šis nekrietnais tēviņš Smiss — tas droši vien c er, ka es atstāšu savu naudu sievai, lai viņš tad varētu to apprecēt! Bet jums nu jāzina, mister Rater, ka viņa nemaz nav mana sieva. Lieta tā, ka es jau pirms tam biju precējies. Mana pēdējā laulība ir nelikumīga, un tā sieviete nedabūs no manis ne centa!

Un viņš izstāstīja virsinspektoram visu par savu pirmo laulību' — ' tomēr nevis aiz nožēlošanas, bet gan aiz atriebības. Arī misteru Rateru viņš bija licis ataicināt vienīgi tamdēļ, lai varētu palielīties tā priekšā ar savu zemiskumu.

Virsinspektors pateica klaji, ko viņš par to domā, bet Džils tikai apmierināts pasmaidīja.

—  Smiss viņu neapprecēs — vismaz manas naudas dēļ viņš to nedarīs!

—  Par Smisu nemaz neraizējieties… — Orators iesāka, bet tad pēkšņi aprāva teikumu pusvārdā.

—  Tas tēviņš ir īsts blēdis, — Fermeris sacīja. — Es jau sen viņu novēroju. Bieži vien viņš naktī aiziet no mājām un paliek prom vairākas dienas. Viņš dzīvo pilnīgi viens, un es esmu mierā derēt uz visu ko, ka viņa namā jūs atradīsiet veselus zagtu mantu kalnus.

Orators atvieglots nopūtās, kad bija izkļuvis no Fermera kameras.

Par savu bijušo kaimiņu Džils dusmojās līdz pat pēdējam brīdim. Bieži viņš sūdzējās par to arī saviem cietumsargiem, bet šie ļaudis visai nevērīgi viņā klausījās.

—   Es tikai nožēloju, ka tiešām neielauzu tam pakausi. Mani pakārt taču var tikai reizi* —* un kaut es būtu nositis vai piecdesmit tūkstošu cilvēku. Bet rēta pierē viņam vēl ilgi atgādinās mani…

Beidzot pienāc a pēdējais rīts. Misters Džils pacietīgi noklausījās garīdznieka lūgšanās. Par spīti apcietinājumā pavadītajam laikam viņš izskatījās svaigs un ziedošs. Kā likās, nāves sods viņu nemaz nebiedēja. Kad garīdznieks apklusa, Džils ar atvieglojuma nopūtu piecēlās.

—  Un nu man tačujāredz.kādstadīsti izskatās mans bende… — viņš iesāka, bet vārdi sastinga tam lūpās, jo pieminētais tieši šajā acumirklī ienāca kamerā.

Rokā viņš turēja melnu auklu. Džils nenovērsa no viņa šausmās sastingušā skata. No pirmā acu uzmetiena viņš bija pazinis rētu bendes pierē. Nevarēja būt ne vismazāko šaubu * —' tas bija Smiss, viņa noslēpumainais kaimiņš!

—      Zibeņi un pērkoņi! — Fermeris pārsteigts iesaucās. —Tad to jūs bijāt domājis, teikdams, ka mums vēl jānorēķinās un ka es pats izvēlēšos laiku?!

Smiss neatbildēja, jo viņš nekad nemēdza sarunāties dienesta laikā.

7 Sīriusa varā

Ieskanējās telefona zvans. Uzmetis aparātam niknu skatu, Orators noņēma klausāmo taurīti.

—  Vai tur ir misters Raters?

Jaunu dāmu balsis telefonā diezgan grūti atšķiramas, tomēr virsinspektors uzreiz pazina runātāju.

—  Jā, mis Lainsteda. Ko teiksit?

Būtu nepiedodami, ja viņš būtu to piemirsis, jo vēl pirms gada viņa bija izpildījusi mistera Ratera sekretāres vietu. Jaunā, tumšmatainā meitene bija ļoti bikla un atturīga. Uz sava krusttēva vēlēšanos viņa bija izstājusies no Skotlendjarda dienesta. Šis cilvēks pēkšņi bija atcerējies, ka viņam ir krustmeita, un bija iekārtojis tai skaistu, greznu dzīvokli.

—  Vai es varētu ar jums aprunāties, mister Rater? Lieta ir ļoti svarīga priekš manis… Zināms, tai nav nekāda sakara ar policiju, bet… jūs vienmēr esat bijis tik laipns pret mani…

Viņa runāja mazliet nesakarīgi, un Orators nāca pie atziņas, ka tā ir uztraukta.

Viņš domīgi berzēja pieri. Parasti viņš bija visai nepieietams, un nebija daudz tādu c il vēku, ar kuriem tas labprāt ielaistos darīšanās. Pret Betiju Lainstedu viņš tomēr sajuta simpātiju. Nemaz jau nerunājot par to, ka viņa bija ļoti skaista, tā bija ari veikla un saprātīga darbiniece, un' —' kas viņam visvairāk imponēja' —nemīlēja daudz runāt. Jaunas sekretāres, kas neprata valdīt mēli, varēja novest viņu vai izmisumā.

—   Acumirklī man nav visai daudz darba. Es apmeklēšu jūs dzīvoklī, — viņš apsolīja un atzīmēja adresi.

Par Brukmenorbauzu viņš jau senāk bija dzirdējis; tomēr viņu pārsteidza greznība un gaume, kādā tas bija iekārtots. Ari jaunā dāma pati bija pilnīgi pārvērtusies. ŠI vairs nebija tā pati vienkāršā, pieticīgi ģērbtā sekretāre, kādu viņš to bija pazinis senāk. Viņas rokas greznoja skaistas sprādzes, no kurām katra maksāja vismaz četras virsinspektora gada algas. Gluži neapzinīgi Oratora izturēšanās pret jauno meiteni kļuva nogaidošāka.

—  Esmu jums tik pateicīga, ka atnācāt, mister Rater, — viņa sacīja. —Vai atļausit jūs iepazīstināt ar Arturu… ar misteru Arturu Miridenu?

Kopš aiziešanas no Skotlendjarda viņas nervi nekādā ziņā nebija uzlabojušies. Un ja misteram Rateram bijajābrīnāsjau par dzīvokļa grezno iekārtu, tad vēl vairāk to pārsteidza šā skaistā jaunekļa klātbūtne.

—  Tā ir šausmīgi sarežģīta lieta, — Betija mulsi iesāka. —Runa būs par manu krusttēvu un… Arturu. Krusttēvs nevēlas, ka es apprec u Arturu…

Orators nezināja, ko uz to lai atbild. Zināms, viņš jau bija sagaidījis, ka lieta grozīsies ap kādu smagu problēmu; bet ka jaunā meitene būs iemīlējusies viņas krusttēvam nepatīkamā jaunā vīrietī* —* par to viņš nebija ne sapņojis. Likās, ari viņa pati bija uzminējusi virsinspektora domas.

—   Man jāizstāsta jums viss no paša sākuma. Jūs droši vien pazīstat krusttēvu J ulianu—* nu, protams, viņ š taču ir ļoti populārs. Kā jau zināsit, viņš ir vecpuisis. Neraugoties uz to, viņšvienmer bijis ļoti mīļš pret mani. Ari jau toreiz, kad es vēl dienēju Skotlendjardā, viņš izmaksāja man zināmu mēneša pabalstu* — * pietiekoši lielu, lai no tā varētu dzīvot. Viņš būtu varējis dot arī vairāk, bet viņš ciena jaunas dāmas, kas pašas nopelna naudu dzīvei. Tolaik mēs satikāmies visai reti* — * apmēram ik pēc sešiem mēnešiem reizi. Ziemsvētku dienā, ja vien krusttēvam gadījās būt Londonā, mēs ikreiz ēdām pusdienu kopā, un reiz tas ieaicināja mani viesos pie sevis Askotā. Tomēr jāatzīst, ka šādās satikšanās reizēs mēs ne viens, ne otrs nejūtamies visai mājīgi.

—  Tev vajadzētu pastāstīt misteram Rateram ari to, ka īstenībā mums nav nekāda iemesla sūdzēties par misteru Lainstedu. Viņam ir tikai zināmi aizspriedumi pret jaunām dāmām,—ArtursMindens paskaidroja, tad smaidīdams piebilda:—Viņš ir mazliet savādnieks, bet citādi gluži krietns cilvēks, un man pašam kauns, ka neesmu bijis pilnīgi atklāts pret viņu…

—  Tā bija tikai mana vaina, —jaunā meitene viņu pārtrauca,

—  Kopš kura laika tad jums klājas tik labi? — Orators jautāja, pamādams uz istabas grezno iekārtu.

—    To jau es nupat gribēju jums stāstīt. Kad es vēl strādāju Skotlendjardā, krusttēvs kādu dienu atrakstīja vēstuli, kurā aicināja mani tovakar kopējās vakariņās. Toreiz jau es pazinu Arturu; mēs jau sen kopš esam draugi… Tātad es satiku krusttēvu Karltona restorānā, un tur viņš taisīja man kādu dīvainu priekšlikumu. Viņš apņēmās man noīrēt šo dzīvokli, kā arī maksāt man ik gadus pieci tūkstoši mārciņu, ja es no savas puses apsolos neprecēties. Sākumā es vēl šaubījos, ko man darit, bet drīz vien viņatn izdevās mani pierunāt, un es piekritu viņa priekšlikumam. Man šķiet, nevienai jaunai dāmai nebūtu pieticis spēka atsacīties no tik vilinoša piedāvājuma. Turklāt es esmu viņa brāļa meita un kā tāda arī viņa vienīgā mantiniece.

Brītiņu klusējusi, viņa turpināja:

—Toreiz es nepiegriezu lielas vērības noteikumam, ka es nedrīkstu precēties. Man šķita, ka šādā kārtā viņš grib izsargāt mani no iespējamās nelaimes un vilšanās. Tomēr drīz man nācās pārliecināties, ka viņš uzskata šo lietu daudz nopietnāku, nekā biju to iedomājusies. Viņš bija izdibinājis, ka mēs ar Arturu bieži satiekamies, un pat pieņēmis detektīvus, kam vajadzēja mūs novērot. Kādu dienu krusttēvs ļoti .uztraukts ieradās pie manis un vēlreiz lika man apsolīt, ka neprecēšu ne Artura, ne arī kāda cita. Man bija svēti jānosolās, ka tūliņ paziņošu viņam, kolīdz jutīšu, ka esmu kādā iemīlējusies.

—  Vai jūsu krusttēvs pazīst misteru Mindenu? — virsinspektors jautāja.

Viņa atkratīja galvu.

—  Nē. Viņam ari nebija nekādu iebildumu pret Arturu, kamēr viņš nepārliecinājās, ka tas man patīk.

—  Un tad?

—  Tad viņš kļuva briesmīgs — viņš darīja visu, kas vien stāvēja tā spēkos, lai Arturu pazudinātu.

Misters Mindens viņu pārtrauca. Viņš bija vēl jauns cilvēks ar stipri attīstītu taisnīguma atziņu.

—Man šķiet, šāds izteiciens nebūtuīsti vietā. Viņš tikai piedāvāja man labi samaksātu darbu Argentīnā, lai dabūtu mani prom no šejienes. To taču nevar apzīmēt kā "pazudināšanu". Protams, es negribēju, ka Betija zaudē savu lielo pensiju; tomēr es par laimi nopelnu tik daudz, lai mēs abi varētu no tā pārtikt.

—  Tātad jūs esat nodomājuši tomēr apprecēties?

—  Mēs jau kopš četriem mēnešiem esam precējušies, — Betija lēnām atbildēja, bailīgi uzlūkodama misteru Rateru.

—  Hm… — Orators norūca.

—  Zināms, mēs salaulājāmies slepeni, bet… man nebija drosmes atklāt krusttēvam visu, un es lūdzu ari Arturu pagaidām klusēt. Šodien es nu aizrakstīju krusttēvam, ka esmu nodomājusi jau rīt salaulāties ar Arturu. Lieta tā, ka mēs esam reģistrēti tikai dzimtsarakstu nodaļā, bet es ļoti vēlētos salaulāties arī baznīcā.

—  Tātad jūs jau sen esat apprecējušies, visu laiku slēpuši šo apstākli no sava krusttēva — un nu gribat, lai es palīdzu jums izkulties no nepatīkamā stāvokļa?

—  Nē, tā es nedomāju, — mis Lainsteda ātri atbildēja. — Mēs neesam izdarījuši nekā pretlikumīga. Mūsu laulība ir pilnīgi likumīga. Es tikai gribu to noslēgt arī vēl baznīcā, jo man ir sevišķs iemesls to darit.

Virsinspektors smagi nopūtās.

—Tas jau viss ir ļoti interesanti, bet es tomēr arvien vēl neredzu, kādā ziņā varu jums palīdzēt.

Abi jaunieši saskatījās, tad misters Mindens iesāka:

—Mister Rater, Betija ir nākusi pie pārliecības, ka viņaskrusttēvs vairs nav pilnīgi normāls. Viņa neraizējas par to, ka nāksies zaudēt līdzšinējo ienākumu, bet viņa uztraucas par to, kas varētu notikt ar mani, kad Juliāns Lainsteds dabūs zināt patiesību. Tas taču ir galīgs absurds'—'visiem līdzekļiem pūlēties panākt, lai Betija paliek neprecējusies! Citādi viņš ir tiešām laipns un labsirdīgs kungs, un tieši tamdēļ es nespēju saprast un izskaidrot viņa izturēšanos šajā lietā. Esmu pārliecināts, ka viņam visā pasaulē nav neviena ienaidnieka, un tamdē] neraizējos arī sevis dēļ; bet mani uztrauc domas par to, ko viņš varētu nodarīt Betijai.

Misters Raters pamazām sāka saprast.

—  Tātad jūs vēlaties, lai policija ņem jūs savā aizsardzībā?

Abi jaunieši reizē tik dedzīgi pamāja ar galvu kā divi pārbiedēti

bērni, kas beidzot nokļuvuši drošībā. Orators tikai ar pūlēm apspieda smaidu.

—  Man šķiet, jūs tiešām esat par daudz bikli, — viņš piezīmēja. — Es tomēr lūkošu, vai nevaru ko darīt jūsu labā.

Visvienkāršāk būtu likt apsargāt namu, tomēr virsinspektors ieskatīja, ka lieta ir pārāk nenozīmīga, lai tās dēļ ziedotu triju

ierēdņu laiku. Bet viņa bezrūpība tam šoreiz atriebās.

* # *

Juliāns Džordžs Lainsteds bija senlietu tirgotājs, kas ar laimīgām biržas spekulācijām bija kļuvis jau tik bagāts, kaīstenībā tam vairs nebūtu vajadzējis nodarboties ar savu veikalu. Tomēr viņā vēl bija tik daudz enerģijas, ka tai vajadzēja atrast kādu izeju, un tā viņš aiz paraduma turpināja piekopt šo nodarbošanos.

Tas bija apmēram četrdesmit pieci gadi vecs vīrietis. Viņš bija neprecējies, kaut, neraugoties uz savu noslēgto un drūmo raksturu, bija diezgan glīts cilvēks. Attiecībā pret citiem viņš bija laipns un pakalpīgs, tomēr visai atturīgs. Viņam par labu vēl jāpiemin, ka tas nekad neatsacījās atbalstīt labdarīgus mērķus, tomēr kategoriski prasīdams, lai viņa Vārds netiek minēts atklātībā.

Viņš dzīvoja Kerzonstrītā, kurto apkopa kāda veca sieviete misis Aldreda. Viņas vīrs izpildīja nama pārvaldnieka un sulaiņa pienākumus.

Misters Lainsteds bija kāda smalka kluba loceklis; viņš skaitījās konservatīvo partijā un, cik bija zināms, nekad vēl nebija iejaukts nevienā mīlas dēkā. Vispār viņš veda klusa, kārtīga pilsoņa dzīvi, kas tomēr netraucēja viņu laiku pa laikam izceļot uz ārzemēm. Kad sezona to prasīja, viņu varēja satikt Dovilā vai Lido, un ik ziemas viņš pavadīja trīs nedēļas St. Moricā.

Protams, viņam piemita ari savas dīvainības, no kurām pati ievērojamākā bija viņa kaislā interese pret okultām lietām. Uz šā pamata viņš bija ļoti iedraudzējies ari ar profesoru Heilešu, kas nodarbojās ne vien ar astronomiju, bet ari ar astroloģiju un bieži vien apmeklēja Kerzonstritu.

Profesors* —* maza auguma kungs ar visai maigu raksturu* —* ar apbrīnojamu noteiktību prata pareģot visus lielās politikas notikumus. Savās aprindās viņš bija pazīstams kā "Sīriusa bērns", jo visi viņa pravietojumi kaut kādā kārtā saistījās ar šo zvaigzni.

Profesoram Heilešam bija daudz piekritēju, un misters Lainsteds bija pats dedzīgākais no tiem, kas ikvienu sava skolotāja vārdu uzlūkoja kā neapšaubāmu patiesību…

To visu Orators noskaidroja, ievācot ziņas par Juliānu Lainstedu. Viens no detektīviem, kas bija ieaicinājis misteru Aldredu restorānā uz glāzi viskija ar sodu, dabūja no vecā sulaiņa dzirdēt, ka misters Lainsteds attiecībā uz saviem kalpotājiem esot pats labākais kungs, kādu vien varot vēlēties.

—  Zināms, pēdējā laikā viņš pārāk nododas gariem, spiritismam un tamlīdzīgām lietām. Ar vec o profesoru viņi veselām stundām var runāt par visādiem ēģiptiešu dieviem. Mistera Lainsteda lielākais prieks ir horoskopu sastādīšana. Arī man un manai sievai viņš jau apjautājās, kad un kurā stundā mēs esam dzimuši. Es gan daudz nedodu par tādām blēņām…

Oratoru neinteresēja šī mistera Lainsteda iemīļotā nodarbošanās. Kolīdz viņš bija ievācis par savādnieku visas nepieciešamās ziņas, viņš tūliņ arī aizmirsa to un visu gadījumu, jo šajā lietā tiešām nevarēja saskatīt nekā neparasta. Galu galā, bagātam krusttēvam taču ir tiesības interesēties par savas krustmeitas uzvešanos, kurai tas nodomājis atstāt visu savu mantu…

Nokārtojis Skotlendjardā visas darīšanas, misters Orators vakarā jau agri pārnāc a mājās un devās pie miera. No miega viņu iztraucēja telefons, kas zvanīja bez mitēšanās. Klusu lādēdamies, viņš piecēlās no gultas un piegāja pie aparāta.

—   Runā Arturs Mindens, — klusumā taurītē atskanēja aizsmakusi, uztraukumā trīcoša balss.—Jūs taču atceraties mani?

—  Jā. Kas tad īsti noticis?

—  Betija aizvesta… Es runāju no viņas dzīvokļa.

—  Aizvesta? — C^rators izbrīna atkārtoja. — Pie joda, ko tas īsti nozīmē?.. Nē, nē, nestāstiet man nekā ° — ° es tūliņ ieradīšos pie jums.

Viņš steigā apģērbās, klusībā nožēlodams iztraucēto miegu.

Betijas dzīvoklī viņu sagaidīja uztrauktais misters Mindens. Līdz pat pusnaktij viņš nekā nebija zinājis par sievas dīvaino nozušanu.

Abi laulātie draugi dzīvoja katrs savā dzīvoklī. Vakarus tie parasti mēdza pavadīt kopā, betšovakar, paklausot Betijas lūgumam, misters Mindens jau agrāk bija aizgājis no tās. Pulksten pusvienpadsmitos kāds nepazīstams piezvanījis viņam pa telefonu. Teikdamies runājam no inženieru biroja, kur Arturs strādāja, svešais uzaicinājis to nekavējoties ierasties galvenā šefa'namāKingstonhillā, jo esot pienākusi kāda telegramma no Bermudas, kuras saturu šefs gribot ar viņu pārrunāt.

Nekā ļauna nenojauzdams, misters Mindens paņēmis taksometru un devies uz Kingstonu. Tomēr šefa namā noskaidrojies, ka nekāda telegramma nav saņemta un neviens ari nav Arturam zvanījis. Dusmodamies par muļķīgo joku, viņš devies atpakaļ mājup.

Ceturksni pirms viena viņš nokļuvis savā dzīvoklī un jau koridorā izdzirdis telefonu nepārtraukti zvanām. Pie aparāta bijusi Betijas istabene, kas jau veselu stundu pūlējusies dabūt savienojumu.

Pulksten divpadsmitos Betijai ticis piezvanīts pa telefonu, un kāds cilvēks, kas uzdevies par mistera Mindena nama šveicaru, lūdzis to nekavējoties ierasties Artura dzīvoklī. Kas vēl ticis runāts, istabene nedabūjusi zināt, bet Betija tūliņ devusies lejā, kur tieši pretim ieejai stāvējis liels auto. Istabene redzējusi, ka viņa bridi sarunājusies ar kādu vīrieti, tad iekāpusi vāģī un aizbraukusi. Kad pulksten divpadsmitos kundze vēl nav atgriezusies, kalpone sākusi uztraukties un zvanījusi Mindenam.

—Tas ir Juliānā Lainsteda darbs,—Arturs nervozi turpināja. — Es tikai gribēju sagaidīt jūs, mister Rater, citādi jau sen būtu aizbraucis pie viņa.

Arī Orators nevarēja atrast nekāda cita izskaidrojuma jaunās sievietes nozušanai. Dīvaini likās arī tas, ka viņa bija paņēmusi līdzi guļamtērpu, ritasvārkus un tualetes piederumus.

Bridi vēlāk misters Raters un Arturs Mindens jau klauvēja pie mistera Lainsteda nama durvīm. Tās atvēra vecais pārvaldnieks.

Misters Aldreds bija ģērbies guļamsvārkos, tomēr savu ārieni viņš bija pārāk uzkrītoši savedis nekārtībā, lai domātu, ka tas nupat tikai iztraucēts no miega:

—   Nē, mistera Lainsteda nav mājās. Viņš šorīt aizceļoja uz Parīzi.

Sulainis runāja pārāk skaļi, un misters Raters cieši lūkojās tam sejā.

—   Es esmu policijas ierēdnis, — viņš sacīja un redzēja, kā kalpotāja plaksti nervozi nodrebēja. — Gribu uzrakstīt misteram Lainstedam vēstuli. Ielaidiet mani.

Misters Aldreds ieveda viņu skaisti iekārtotajā darbistabā un uzgrieza gaismu. Orators nosēdās pie rakstāmgalda un, pārlaidis istabai vērīgu skatu, paņēma no pagaldes papīru grozu. Tajā viņš atrada divas aploksnes, no kurām viena bija Betijas rakstīta un nodota pastā iepriekšējās dienas rītā.

Misters Raters pamāja sulainim nākt tuvāk.

—  Šī vēstule pienākusi šodien pēcpusdienā. Kas viņu atplēsa?

Pārvaldnieks samulsa, bet neatbildēja ne vārda.

—   Misters Lainsteds ir šo vēstuli saņēmis un izlasījis, — virsinspektors turpināja.—Tātad viņš nevar būt jau šorīt aizceļojis uz Parīzi. Sakiet taisnību: kur ir misters Lainsteds?

Aldreds tikai atkratīja galvu, nomurminādams ko nesaprotamu. Acīmredzot ari viņš nekā noteikta nezināja. Beidzot tas tomēr pastāstīja, ka misteram Lainstedam esot divas lauku mājas, kuras tas laiku pa laikam apmeklējot. Viena no tām atrodoties Brindžtonā, otra — Senningdelā. Bez tam viņa kungam esot vēl kāda vasarnīca Temzas krastā, bet tās atrašanās vietu Aldreds nezināja pateikt.

Izraidījis nama pārvaldnieku, Orators apspriedās ar misteru Mindenu.

—  Man šķiet, lieta nebūt nav tik nopietna, kā jūs iedomājaties. Es mēģināšu vēlreiz nopratināt šoAldredu. Izejietkādu stundu pastaigāt un tad nāciet atkal atpakaļ.

Kad Arturs bija aizgājis, virsinspektors no jauna ņēma priekšā veco sulaini. Veselu pusstundu viņš iztaujāja to visskarbākā tonī, neskopodamies draudiem. Viņš pārmeklēja arī rakstāmgalda atvilktnes un pašķirstīja dažas grāmatas par okultismu. Tajās viņš mācījās pazīt dievus un velnus, par kādiem tam līdz šim nebija bijis ne jausmas. Tomēr pašu svarīgāko atradumu viņam palaimējās iegūt kādā rakstāmgalda atvilktnē.

Kad Arturs Mindens pārnāca atpakaļ, misters Raters jau bija ieguvis zināmu skaidrību un pārskatu par lietas patieso stāvokli.

—   Neticu, ka jūsu kundzei varētu draudēt kādas briesmas. Es jums ieteiktu doties mājup un mierīgi likties gulēt. Man jāpaliek šeit, kamēr pārradīsies krusttēvs Jul iāns.

—  Vai tad jūs zināt, kur viņš pašreiz atrodas?

Virsinspektors atkratīja galvu.

—  Par to man nav ne vismazākās jausmas; bet acumirklī tam arī nav nekādas nozīmes, — viņš īsi atbildēja.

Mindens nelabprāt atvadījās no viņa; tomēr viņš bija pārāk uztraukts, lai varētu domāt par miegu. Kad Orators bridi vēlāk piegāja pie loga, viņš ieraudzīja Arturu staigājam pa trotuāru no vienas puses uz otru.

Pulksten pusseptiņos rītā pārradās arī misters Lainsteds.

Viņš izskatījās pārguris un bija tik miegains, ka pirmā ac umirkli pat nepamanīja vestibilā stāvošā svešinieka. Iegājis savā darbistabā, viņš jau gribēja atlaisties krēslā, kad pēkšņi ieraudzīja durvīs stāvošo Oratoru.

—  Kas… kas noticis? — viņš stomījās. Tad viņš pēkšņi pazina neaicināto viesi. —Jūs taču esat misters Raters no Skotlendjarda?

—  viņš nervozi piebilda.

Orators pamāja ar galvu.

—  Kur ir mis Lainsteda? — viņš īsi jautāja.

—  Jūs domājat manu krustmeitu? — misters Lainsteds pūlējās izlikties mierīgs. — Kā tad es to lai zinu? Vai viņai kas noticis?

—  Kur viņa ir?

—  Es zvēru jums…

—Neblēņojieties, mister Lainsted!—Orators viņuīgni pārtrauca.

—  Es taču nestāvēju visu nakti nomodā, lai beidzot klausītos jūsu pasaciņās! Viņa ir jūsu vasarnīc ā pie Temzas' —' par to man nav ne mazāko šaubu; es tikai nezinu, kur tā atrodas. Bet Skotlendjardā man nenāktos grūti to noskaidrot.

Misters Lainsteds nobāla.

—  Tādā gadījumā man nav nozīmes liegties, — viņš sacīja dzija izmisuma pilnā balsī. — Viņa tiešām ir manā vasarnīcā, bet tur tai klājas labi. Es vakar aizvedu viņu turp un pieņēmu tai ari kopēju no tuvējā vājprātīgo nama. Viņai nenotiks nekas jauns, un es ceru, ka tā drīz atgūs saprātu… Ar to es negribu tieši apgalvot, ka viņa būtu vājprātīga, — viņš pasteidzās piebilst, — bet…

— Bet jūs pārāk tic at visam tam, ko saka jūsu ārprātīgais draugs, šis profesors Heilešs, — Orators viņu mierīgi pārtrauca.

Juliāns Lainsteds uzmeta tam ātru skatu.

—  Kājās to domājat?

—  Šā paša iemesla dēļ jūs arī gribat izjaukt savas krustmeitas laulības,—virsinspektors turpināja.—Bet nu es jums ko pastāstīšu, kas jūs droši vien ļoti ieinteresēs: viņa jau sen ir apprecējusies!

Mistera Lainsteda skatā atspoguļojās šausmas un izbailes.

—  Viņa… ir apprecējusies? — viņš aizsmakušā balsī atkārtoja.

—   Jā, jau pirms četriem mēnešiem viņas laulība reģistrēta dzimtsarakstu nodaļā.

Bailes Lainsteda sejā pamazām izzuda, un beidzot atvieglojuma nopūta izlauzās no viņa krūtīm.

—  Jau pirms četriem mēnešiem? Bet tas taču neiespējami…

—  Pasaulē nav nekā neiespējama. Tikai horoskopi dažreiz viļ. Šo to es izlasīju jūsu grāmatās, un pārējo nenācās grūti piedomāt pašam. Bez tam es atradu jūsu rakstāmgaldā divus profesora Heileša sastādītus horoskopus" —' vienuparjums,otruparjūsukrustmeitu. Šis krietnais vīrs izrēķinājis, ka jūs miršot tieši jūsu krustmeitas kāzu dienā. Bet nu jau pagājuši četri mēneši kopš šīs bīstamas dienas' —* un tomēr jūs vēl esat spirgts un vesels!

—  Bet viņa taču nekad vēl nav man teikusi, ka tā! Kamdēļ tad viņa vēl šodien atrakstīja man, ka rīt… viņa tiks salaulāta baznīc ā?

—   Jādomā, ka viņai uz to ir savi iemesli, — Orators mierīgi atbildēja. — Es nemaz nejustos pārsteigts, ja jūs jau visā drīzumā kļūtu veckrusttēvs.

8 Noziedznieks no Memfisas

Londonābijakāda biedrība, kuraslocekļi* —" kungi un dāmas* — savu brīvo laiku un lieko naudu ziedoja nelabojamu noziedznieku atgriešanai. Ik ceturtdienas vakaru Devernhallē sapulcējās visi tie noziedznieku pasaules piederigie, kas pašreiz bija brīvi no sava parastā darba un no policijas vajāšanām. Šajās sapulcēs ar runām uzstājās ievērojamas personības, kuru vidū netrūka arī slavenu rakstnieku.

Valdes sēdēs locekļi apsveica viens otru ar savas darbības ārkārtējiem sasniegumiem, pie kam tika nolasīti ieraksti grāmatās, kas skanēja apmēram šā:

"H. X. septiņpadsmit reižu sodīts, pašreiz atradis godīgu darbu firmā B. un C., kur jūtas pilnīgi apmierināts ar savu algu' —trīsdesmit pieci šiliņi nedēļā."

Ja vēlāk nejauši nāc aklajā, ka šisX. papildinājis savu trīsdesmit pieci šiliņi lielo nedēļas algu ar ienākumiem, ko guvis, pārdodot firmai nozagtas mantas, — viņa vārds tika izstrīpots no žēlastības grāmatas, un biedrības locekļi centās pēc iespējas drīzāk aizmirst nepatīkamo gadījumu.

Šīs biedrības locekļi arvien vēl nebija nākuši pie atziņas, ka ikviena mārciņa, kas tiek izdota recidivistu labošanai, ir zemē nomesta nauda.

Dažreiz ar runām savienībā uzstājās arī pensionēti policijas ierēdņi. Viņu runas bija pilnas medussaldu vārdu un brālīgas savu tuvāko mīlestības. Pēc šādiem priekšlasījumiem klausītāji mēdza kritizēt oratorus paši savā īpatnējā kārtā.

— Vai redzēji briljanta adatu viņa kakla saitē? Es tikai gribētu zināt, kur viņš to nočiepis. Senāk, kamēr tas vēl bija dienestā, viņš neiedrošinājās to klaji nēsāt!

No aktīviem ierēdņiem tikai nedaudzi ņēma dalību šajā svētīgajā darbā, un arī virsinspektors Olivers Raters tikai ar lielām pūlēm bija piedabūjams "pateikt kādu vārdu" vienā no savienības sapulcēm.

Tovakar, kad bija paredzēta viņa uzstāšanās, plašā zāle bija pārpildīta. Tas ari bija saprotamp, jo noziedznieku pasaulē viņam bija daudz paziņu, kam tas savā laikā bija uzlicis roku dzelžus.

Pati viņa uzruna bija īsa, skaidra un rupja.

— Man taisni jākļūst slimam, redzot jūs visus šeit sēžam, — viņš iesāka. — Ja jūs apgalvojat, ka gribat uzsākt godīgu dzīvi, tad vispirms jāprot saprast šo vārdu nozīmi jūsu pašu valodā. Jums šķiet, ka tā jau ir liela labošanās un godīgs darbs, ja jūs starp divām zādzībām pārmaiņas dēļ uzliekat muļķa mietpilsoņiemkontribūciju, kādu bridi ieņemot viņu piedāvātās vietas.

Divi nojums pagājušā nedēļā mēģināja sarīkot uzbrukumu man. Jus bijāt dabūjuši zināt, ka es šovakar runāšu šeit. Es jums pateicos par šo komplimentu!… Lielākā daļa no jums arvien vēl jūtas vislaimīgaki tad, kad sēd krātiņā. Tur jūs esat savās īstajās mājās. Viens nojums" —es negribu minēt neviena vārda* —tikai pagājušo otrdien iznāca no cietuma, tā sakot atvaļinājumā. Un viņa pirmais darbs, protams, bija viltot parakstus dažiem vekseļiem. Visu to, kas šeit runāts, jūs uzskatāt kā lielu joku, par ko var sirsnīgi pasmieties. Bet es jūs biedinu! Es neuzstājos šeit diez ar kādām skaistām runām un nesprediķoju jums nez ko. Būtu tiešām žēl, ja jūsu dēļ kads nobirdinātu kaut vienu asaru! Tikai vienu vienīgu reizi es kādam no jums palīdzēju dabūt nodarbošanos. Un kāda bija pateicība par to? Viņš nozaga savam darbdevējam jaunu uzvalku un vēlāk Fainsberijā izdarīja ielaušanās zādzību. Zināms, tādam vieta tikai Dortmurā… Jūsu vidu nav neviena, kas neapgalvotu, ka tikai policijas vajāšanas iegrūdušas to postā.

Tā, un nu šai reizei pietiks. Šī ir visgarākā runa, kādu es jebkad savā mūžā esmu teicis. Ar lielāko daļu nojums mēs vēl redzēsimies tiesas sēdēs, un ja tas arī nenotiktu, tad vienīgi tikai aiz tā iemesla, ka es nevaru personīgi piedalīties ikvienas prāvas iztiesāšanā.

Šī uzruna nu nekādā ziņā nebija tada, kādu to bija vēlējusies biedrības valde. Savienības locekļi bija visaugstākā mēra nemierā ar to skaidrību, ar kādu misters Raters bija izteicis klausītājiem savus ieskatus par tiem.

Valdeslocekļu sašutums izpaudās tāda kurtā, ka tie vēlāk nosūtīja policijas prezidentam sūdzību par virsinspektora nepiedienīgo uzstāšanos. Prezidents atbildēja biedrībai ar rakstu, kurā apliec ināja,

ka vēstuli no šā mēneša 21. datuma saņēmis, un solīja lietu izmeklēt.

—  Cik žēl, ka es nedzirdēju mūsu Oratora runu! — viņš sacīja, iemezdams sūdzības rakstu papīrkurvī. — Nu' viņš droši vien ir izrunājis visu savu vārdu krājumu turpmākiem diviem gadiem, un mēs vairs nedabūsim no viņa nevienas skaņas.

Bet neskaitāmo ļaužu vidū, kas bija sapulcējušies viņa priekšlasījumā, virsinspektoram tomēr bija viena vērīga klausītāja. Tā bija gaišmatainā stenotipiste Lidija Greina, ar kuras centību un apzinīgodarbubiedribasvaldebijaļotimierā. Viņajaubija noraidījusi septiņus dažādus ieaicinājumus vakariņās, ko tā bija saņēmusi no septiņiem valdes locekļiem. Ka ielūgumu skaits aprobežojās tieši ar šo skaitli ° —bija ļoti saprotams, jo visā valdē bija tikai septiņi vecīgi, turīgi kungi.

Lidija Greina nedroši tuvojās Oratoram, kad tas pašreiz jau gribēja atstāt ēku.

—  Ak, piedodiet. Vai es varbūt drīkstētu lūgt jūsu autogrāfu?

Viņš laipni uzsmaidīja tai un, paņēmis pasniegto grāmatu,

ierakstīja tajā savu vārdu.

Jaunā meitene izrādījās ļoti runīga. Viņa pastāstīja, ka esot dzimusi Kanādā, no kurienes tikai pirms trim mēnešiem ieradusies Anglijā.

Vēlāk Orators dabūja zināt, ka viņa atstājusi savu vietu, bet tikai pēc laba laika viņam gadījās dzirdēt, kādu jaunu darba lauku tā sev

izvēlējusies.

Skotlendjardam taisni tajā laikā bija viesis: kapteinis Martins Dž.' Snels no Filadelfijas Savienotās Valstīs. Parasti virsinspektors Raters necieta savā tuvumā pārāk runīgus ļaudis, bet kāda noteikta iemesla dēļ viņš ne tikai panesa šā amerikāņa sabiedrību, bet ari vēl pats pavedināja to uz runāšanu. Lai lieta kļūtu saprotamāka, šeit jāaizrāda, ka tieši tolaik Orators stipri mocījās ar bezmiegu.

Kapteinis Snels bija ieradies Eiropā kriminālistikas studiju nolūkā. Vienu mēnesi viņš bija nolēmis ziedot ari Skotlandjarda iekārtojuma un darbības pētīšanai. Viņam jau bija izrādīts viss, kas vien bija rādāms" — sākot no kriminālmuzeja un beidzot ar atrasto mantu noliktavu. Vakaru viņšparasti mēdza pavadīt Ratera dzīvoklī, pie kam tas varēja stundām no vietas stāstīt savus brīnišķos, dēkainos piedzīvojumus.

—  Memfisā mums bija kāds apbrīnojams blēdis. Šo tēviņu sauca Levu Oberaku, un tas bija visveiklākais krāpnieks, kādu vien man jebkad gadījies satikt…

Kolīdz amerikānis bija sāc is runāt, Oratoram jau uzmācās salda snauda, jo kapteiņa balss skanēja tik vienmuļi, nomierinoši, iemidzinoši. Bet ja misters Raters būtu vērīgāk ieklausījies šā gudrā vīra stāstā, viņš būtu ieguvis dažu labu vērtīgu informāc iju un * — kas vēl vairāk no svara'— būtu jau pašā sākumā pareizi sapratis notikumus, kas norisinājās kāda Dimitrija Horopolosa namā.

Misters Horopoloss bija ļoti bagāts grieķis, kam ne vien piederēja liela tirdzniecības firma, bet kas nodarbojās arī ar banku un finansu operācijām. Viņš piedalījās gandrīz visos lielākos starptautiskos naudas darījumos.

Viņš izskatījās ļoti labi. Tam bija veselīga sejas Irāsa, tumšas acis un melnas ūsas. Bez tam viņš ļoti lepojās ari a * savu fizisko spēku' — Horopoloss bija norūdījies sportists un atlēks" —, ar savu jātnieka mākslu un savu skaisto namu Elmenskvērā. T< >mēr visvairāk viņa godkārei glaimoja tas iespaids, kādu viņa personība atstāja uz sievietēm.

Reiz virsinspektors Raters saņēma tiešu sūdzību par viņ u, kamdēļ apmeklēja to personīgi. Grieķis saņēma viņu ar draudzīgu smaidu.

—  Bet, mīļais draugs, tas taču ir galīgs absurds! 5ī meitene pati uzkārās man kaklā. Es pieliku visas pū Ies, lai vestu i o pie prāta; kad tam nebija panākumu, es nupat uzteicu viņai vietu. Cilvēkam, kas ieņem tādu stāvokli kā es, vienmēr jābūt gatavam dzirdēt par t evi tamlīdzīgus apvainojumus.

Vēlāk Orators apmeklēja ari jauno dāmu, tomēr tam nebija nekādu panākumu, jo viņa bijās no atklātības. Pēc kāda laika Orators dabūja dzirdēt, ka ari šlsdāmas pēcnācējai 'ikpat lielā steigā nāciesatstāt vietu. Bet ari nošīsmeitenes viņamm izde* āe izdibināt atlaišanas īsto iemeslu.

Drīz pēc tam misters Horopoloss nejauši sat: a virsinspektcm Bondstritā.

—  Es jau atkal pazaudēju sekretāri. Tiešārr nesaprotu, ko ai iesāku, lai šīs dāmas būtu ar mani mierā.

Misters Raters sūca savu cigāru, uzmezdams grieķim ļaunu skatu.

—  Vai esat kādreiz izmēģinājis atteikties no visa, kas viņām var būt nepatīkams, un uzvesties pieklājīgi?

Dimitrijs uzskatīja to kā joku un sāka smieties. Šorīt viņš bija ļoti mierā ar sevi un visu pasauli, jo nu beidzot bija atradis īstu pērli sekretāres pienākumiem. Tā bija kāda jauna, gaišmataina dāma lielām, zilām acīm, kas bez apdomāšanās bija pieņēmusi viņa piedāvājumu. Cik viņam bija izdevies noskaidrot, tā bija Londonā vēl pilnīgi sveša, un viņai pilsētā nebija ne radu, ne draugu. Zināms, viņa bija noraidījusi priekšlikumu dzīvot principāla namā. Bet tas, pēc viņa domām, bija tikai niecīgs kavēklis, ko vēlāk nenāksies grūti novērst. Galu galā, nevarēja taču iegūt visu reizē!

Arī Orators driz vien dabūja zināt, ka misters Horopoloss pieņēmis jaunu sekretāri, jo grieķis ar apbrīnojamu nekaunību atsūtīja reiz savu jauno darbinieci Skotlendjardā, kur tā nodeva virsinspektora m šāda satura vēstuli:

"Mīļais mister Rater, man līdz šim bijis tik daudz nepatikšanu ar manām sekretārēm, ka turpmāk esmu nodomājis ikreiz stādīt tās jums priekšā, lai jūs varētu taisīt savu slēdzienu par viņām. Lūdzu paziņot, vai esat ar šo dāmu mierā. Es tīši atviegloju jums jūsu uzdevumu, jo nu jūs tūliņ varat viņu biedināt, kā jau jūs vienmēr mēdzat to darīt ar visām glītām meitenēm, ko es pieņemu savā dienestā."

Orators vērīgi uzlūkoja jauno dāmu, kas sēdēja otrā pusē rakstāmgaldam.

—  Kā liekas, mis Greina, tad arī jūs esat nākusi pie atziņas, ka nelabojamu noziedznieku atgriešana nav visai pateicīgs darbs?

Viņa bija priecīga par to, ka virsinspektors vēl atceras tās vārdu.

—  Bet nu man ir ļoti laba vieta, mister Rater. Misters Horopoloss ir ārkārtīgi laipns kungs, un viņš arī ļoti labi izskatās. Man vēl nekad nav bijis tik glīta un patīkama šefa.

Orators vilcinājās, jo nevarēja zināt, vai šādos apstākļos biedinājumam maz būtu vietas. Varbūt Dimitrijs jau bija aizrādījis mis Greinai, ka Skotlendjards izturas pret viņu ar zināmu aizspriedumu un ka viņa līdzšinējās sekretāres tikai īsu laiciņu palikušas savās vietās. Un varbūt viņš jau bija panācis ar šo dāmu zināmu vienošanos. Tomēr šīs domas viņš tūliņ noraidīja, kolīdz bija ielūkojies mis Greinai sejā.

—  Jūs pārliecināsities, ka grieķis labi maksā, bet viņš ir pārāk laipns. Tur nu ne jūs, ne ari es nevaram neko grozīt. Jūsu vietā es norunātu ar jums noteiktas darba stundas un cieši pie tām turētos.

Viņa bija pateicīga par šo padomu.

—   Es tikai nezinu, cik garš darbalaiks Anglijā paredzēts stenotipistēm. Kādā laikā vakaros var beigt darbu un iet mājup?

—  Kolīdz iestājas krēsla.

Vakarā Orators atkal sēdēja savā dzīvojamā istabā pie kamīna un klausījās mistera Snela nostāstos.

—.. .atceros vēl kādu gadījumu ar Oberaku. Es jau stāstīju jums par viņu" —viņš bija no Memfisas Savienotās Valstīs…

—   Memfisa' — tas bija pēdējais vārds, ko vēl uztvēra mistera

Ratera apziņa. Tad viņš iemiga.

* # #

Jaunā sekretāre jo dienas, jo vairāk attaisnoja labo iespaidu, kādu tā jau no pirmā acu uzmetiena bija atstājusi uz misteru Horopolosu. Viņa nebija sīkumaina; neļaunojās, bet tikai smējās par šefa jokiem, kurus viņas priekšgājējas būtu uzņēmušas klusējot vai pat savilkdamas apvainotu seju. Bez tam viņa bija ļoti čakla un izveicīga un plašo korespondenci nokārtoja neticami īsā laikā.

—  Mīļais bērns, jūs tiešām esat ļoti spējīga un apburoša meitene,

—  grieķis sacīja, maigi uzsizdams tai uz pleca.

Tā vienmēr mēdza sākties viņa tuvināšanās mēģinājumi. Viņa smaidīdama uzlūkoja to ar savām lielajām, zilajām acīm.

—   Esmu pārliecināta, ka man šeit ļoti patiks. Pēdējā darba vietā…

Viņa izstāstīja tam savus nepatīkamos piedzīvojumus ar kādas tējas firmas īpašnieku un runāja arī par citām maziepriecinošām dēkām līdzšinējās dienesta vietās.

—Tātad ari noziedzniekus jūs reiz esat mēģinājusi labot? — viņš smiedamies piezīmēja. Viņš pats vēl nekad nebija sēdējis cietumā, un tamdēļ to ofic iāli nevarēja ieskaitīt labojamo noziedznieku skaitā.

—  Tur nu gan jums laikam bija šausmīgi jāgarlaikojas.

Parasti viņš ar rīta pastu saņēma daudz vēstuļu, kuras nokārtoja jau pirms iziešanas no mājām. Ap pulksten četriem pēcpusdienā viņš atgriezās, pēc kam nodarbojās ar pastu, kas bija saņemts starplaikā. Viņš bija uzcēlis sev skaistu, lielu namu, kuru uzturēja kārtībā samērā plašs kalpotāju štats.

—  Vienā no tuvākām dienām es parādīšu jums savu briljantu kolekciju,—viņš reiz ar uzsvaru sacīja, jo ļoti lepojās ar šo dārgumu.

Šis solījums atstāja vislielāko iespaidu arī uz mis Greinu.

—  Vai tad savu vērtīgo kolekciju jūs glabājat tepat namā?

Viņš pasmaidīja.

—  Nevis namā, bet zem nama, — viņš paskaidroja, priecādamies par viņas dedzību. — Jums droši vien būs interesanti dzirdēt, ka noziedznieki jau sešas reizes mēģinājuši pie manis ielauzties. Divas reizes ļaudīm, kas pieder pie visveiklākām Parīzes bandām, tiešām arī izdevies iekļūt namā. Bet, ja tas būtu palaimējies nevis divām, bet divi sim ti bandām * — ari tad tās nebūtu spējušas ielauzties manās tērauda velvēs.

Un Šis apgalvojums nebija pārspīlēts. Nelielā tērauda un betona telpa bija iebūvēta pagrabā, un to noslēdza sešdesmit centimetru biezas durvis.

Misters Horopoloss tiešām bija visuzmanīgākais šefs, kādu vien var iedomāties. Nebija pagājusi vēl ne nedēļa kopš Lidijas Greinas iestāšanās darbā, kad viņš, tai promejot ikreiz pavadīja to līdz pat ārdurvīm.

Kādu vakaru viņš atkal stāvēja nama durvīs, nolūkodamies pakaļ jaunajai meitenei, kas vingriem soļiem devās prom pa ielu. Pēkšņi viņš ieraudzīja kādu vīrieti, kas negaidot iznāca no kāda nama ēnas un uzrunāja Lidiju. Mi rkli viņa palika stāvam, klausoties nepazīstamā vārdos; tad tā strauji pagriezās un ātriem soļiem nāca atpakaļ pie mistera Horopolosa.

—  Kas tur notika?— viņš jautāja.

—   Nezinu, ko īsti lai domāju. Acīmredzot tas ir kāds policijas ierēdnis,—viņa trīcošā balsī atbildēja. —Viņš teica, ka man vajagot ļoti sargāties nojums, un biedināja mani vakaros ilgāk uzkavēties jūsu namā.

Dusmās pietvīcis, Dimitrijs izskrēja uz ielas. Kādas laternas gaismā viņš varēja saskatīt svešinieka seju. Tā bija šaura un iegarena, tumšām ūsām un kuplām, melnām uzacīm.

—   Pie velna, kā gan jūs iedrošinājāties uzrunāt šo dāmu? — grieķis kliedza… — Varbūt jūs esat policists? Tad ejiet tūliņ atpakaļ pie sava mistera Ratera un pasakiet tam manā vārdā, ka es sūdzēšos Skotlendjardā, ja viņš vēl kādreiz tik apvainojoši izturēsies pret mani!

Nepazīstamais pasmaidīja.

—  Kas tad jums sacīja, ka esmu policijas ierēdnis?—viņš mierīgi jautāja. — Un ja tas tā arī būtu' — ko gan jūs varat iebilst pret to, ka es biedinu kādu jaunu dāmu no varbūtējām briesmām?

Misters Horopoloss pašreiz jau gribēja atbildēt ar kādu rupjību, bet tad tam pēkšņi iekrita prātā kas labāks, un viņš piespieda sevi pārvarēt uztraukumu.

—   Labāk nāciet man līdzi un iedzeriet kādu lāsīti, — viņš aicināja tik laipnā balsī, cik vien tas acumirklī bija iespējams.

Svešais vēl mirkli vilcinājās, it kā šaubīdamies, vai pieņemt negaidīto aicinājumu; tomēr viņa izturēšanās spēji pārgrozījās.

—  Ļoti nožēloju, ja esmu sagādājis jums nepatikšanas, bet jūs jau pats sapratīsit' — man taču jāpilda mans pienākums…

—  Nāciet vien, — Dimitrijs atkārtoja.

Nepazīstamais paklausīja un sekoja viņam.

Mis Greina arvien vēl stāvēja nama durvīs. Grieķis atsveicinājās no tās ar īsu galvas pamājienu. Tad viņš ieveda savu viesi grezni iekārtotajā darbistabā un nosēdināja to. Nepazīstamais kautri atsēdās uz krēsla malas, neizlaizdams no rokām platmali.

—  Es neprasu, lai jūs izklāstītu man savus dienesta noslēpumus, — misters Horopoloss iesāka ar laipnu smaidu, ieliedams apmeklētājam glāzi viskija ar sodu. — Bet ja jums tiešām ir uzdots mani novērot0 — es varu aiztaupīt jums daudz pūļu. Man nav ne vismazākās vēlēšanās sanīsties ar policiju; taisni otrādi' —es labprāt gribu dzīvot vislabākā saticībā ar to.

Svešais mulsi atklepojās, tad paņēma glāzi un vienā malkā to iztukšoja.

—  Bet tas ir mans pienākums… — viņš nedroši iebilda.

—   Ak, tam nav nekādas nozīmes, — Dimitrijs viņu laipni pārtrauca. —Jums taču jārūpējas pašam par sevi * — un tas ir jūsu pirmais pienākums. Vai jūs ik dienas nāksit šurp?

Svešais, kas beidzot bija atzinis par vajadzīgu stādīties priekšā kā misters Elkots, pamāja ar galvu.

—  Tikai svētdienās ne. >

Dimitrijs iesmējās.

—  Nu, labi' — es apsolu jums, ka svētdienās uzvedīšos godīgi.

Pie šiem vārdiem viņš izvilka kabatas portfeli un izņēma no ta

desmitmārciņu naudaszīmi.

—1 To estiešānl nevaru pieņemt. tivUtanBārētu izcelties vislielākās nepatikšanas…

Viņš neatlaidās, un misters Elkots beidzot ari paņēma naudu un iebāza kabatā.

* * *

Otrā vakarā Di mi trijām gadījās iet gar viņu, un misters Elkots godbijīgi sveicināja to, pielikdams roku pie cepures. Trešā vakarā grieķis atkal ieaicināja viņu namā.

—   Es tiešām labprāt gribētu zināt, kāds ir jūsu speciālais uzdevums, — viņš sacīja, kad Elkots atkal sēdēja lielas viskija un sodas glāzes priekšā. - >

Elkots mulsi atklepojās.

—  Ja es gribu būt pavisam atklāts, man draud lielas nepat .

—   Nepatikšanas, jūs gribējāt teikt, — misters Horopoloss to nepacietīgi pārtrauca. — Kādas tad īsti ir jūsu instrukcijas?

Elkots vēl bridi izvairījās no atbildes,-bet tad, grieķa iespaidots, beidzot kļuva vaļsirdīgāks.

Viņam bija pavēlēts novērot namu līdz mis Greinas aiziešanai un vēl stundu pēc tam, lai redzētu, vai tā vēl neatgriežas.

—  Bet ja nu viņai jāstrādā virsstundas' — ko tad?

—  Man jāziņo misteram… — es neminēšu neviena vārda ' r**, vai viņa līdz pulksten pusdesmitiem ir atstājusi nurnu.

Grieķis nicīgi pasmaidīja.

—Tik muļķīgs gadījums man nāk priekša pirmo reizi mūžā. Nu, labi, Elkot' — es ikreiz pateikšu jums, kad jūs varēsit jau agrāk iet mājup!

Draudzība v;iņa un sekretāres staipa kļuva arvien ciešāka.Viņa pat bija pieņēmusi viņa ieaic inājumu vakariņās vienā no greznākiem restorāniem. Tomēr Dimitrijam nenāca ne prātā iet turp kopā ar viņu. Izdevīgā brīdi viņš vienkārši gribēja pārc elt norunā to satikšanos uz citu vietu.

Bet kad viņ š norunātās dienas rītā lūdza Lidiju ierasties pulksten desmitos vakarā viņa namā, jaunās dāmas sejā tomēr atspoguļojās šaubas.

—Bettādavakariņuēšanadivatāvientačubūsļotiinteresanta,' — viņš pūlējās to pārliecināt. — Un tur taču nav nekā ļauna, ja mēs restorāna zāles vietā izvēlamies manu ēdamistabu.

Viņa atkratīja galvu. Pēkšņi atcerējusies smalkā toņa likumus, viņa atteica, ka tādā gadījumā būtu labāk, ja viņa paņemtu līdzi kādu draudzeni.

—Bet tā taču pavisam aplama ideja!—viņš smaidīdams atbildēja. — Pārdomājat šo lietu vēlreiz.

Viņa domāja visu dienu un beidzot tomēr piekāpās. Tikai sākumā viņa prasīja, lai vakariņas tiktu klātas pulksten septiņos, tad piekāpās uz pulksten astoņiem, un galu galā viņi vienojās ēst pusdeviņos. Un viņam vajadzēja arī apsolīt, ka vēlāk pavadīs to mājup. Dimitrijs piekrita ikvienam viņas priekšlikumam, jo tā bija visskaistākā meitene, kādu viņš jebkad bija pazinis.

# * #

Virsinspektors Raters sēdēja savā birojā Skotlendjardā. Viņa draugs, kas ar cigāru mutē bija novietojies tam pretim, jau bija paguvis parastajā kārtā viņu iemidzināt.

—  … mēs runājām par šo sasodīto tēviņu no Memfisas, kas bija visveiklākais krāpnieks, kāds vien…

KadOrators pamodās, viņa draugsjaubija aizgājis. Kāds kalpotājs bija iztrauc ējis misteru Rateru no saldā miega. Orators uzmetaīgnu skatu līdz pusei uzrakstītajam ziņojumam, kuru tas bija pārtraucis misteraSnelaierašanāsbridī. Dokumentam vajadzēja tiktiesniegtam policijas prezidentam jau pirms pulksten vienpadsmitiem otrā rītā.

Samiegojies viņš tikai pa daļai dzirdēja, ko kalpotājs tam stāsta.

—  Kas tad nu atkal noticis?' — viņš žāvādamies jautāja.

—   Pirms piecām minūtēm ieradās kāds kungs un lika man personīgi nodot jums šo.

Misters Raters paņēma saburzīto papīra gabaliņu un izgludināja to. Acīmredzot lapiņa bija izplēsta no piezīmju grāmatiņas. Ar zīmuli vilktie burti bija nevienādi un izplūduši. Daži vārdi nebija vairs salasāmi. Virsinspektors tikai ar pūlēm saburtoja sekojošo:

"Dieva dēļ, palīdziet man! Griezis ieslēdza mani savā tērauda velmē. Es ierados pie viņa vakariņās

Lūdzu, palīdziet man!

Lidija Greina."

Orators acumirklī aizmirsa visu miegu. Viņš ielūkojās pulksteni * — tas rādīja desmit. Lidija bija aizgājusi pie grieķa! Sīkāki paskaidrojumi bija pilnīgi lieki. Acumirkli Orators nelauzīja galvu par to, kādā ceļā šī zīmīte varējusi nokļūt viņa rokās. Laiks bija dārgs, un viņš nolēma rikoties strauji un nesaudzīgi. Kalpotājs arvien vēl stāvēja pie durvīm, gaidīdams rīkojumus. Virsinspektors pavēlēja tam nekavējoties sapulcēt triecienkomandu.

Piecas minūtes vēlāk policijas auto vislielākā ātrumā jau joņoja uz rietumiem. Ar spēju grūdienu vāģis apstājās grieķa nama priekšā, un Orators bija pirmais, kas izlēca uz ielas.

Divas reizes viņam nācās zvanīt, un tad viņam par lielu izbrīnu durvis atvēra Dimitrijs pats.

—  Ko tad jūs šeit gribat? — viņš nelaipni jautāja.

—  Gribu zināt, kur Lidija Greina!

—   Katrā ziņā šeit viņas nav, — misters Horopoloss sašutis atbildēja. — Vai tad jūsu sasodītais policijas šunelis nav jums to paziņojis?

—   Vai labprātīgi ļausit man ieiet namā, vai arī vēlaties, lai iepriekš lieku izrakstīt likumīgu orderi?

Dimitrijs atvēra durvis un Oratoram pa priekšu devās augšup pa kāpnēm. Augšā viņš palika stāvam.

—   Kāds no jūsu ļaudīm gan būtu varējis pievērt durvis! — viņš īgni aizrādīja.

No kalpotājiem neviens nebija redzams, ko misters Raters uzskatīja par ļoti aizdomīgu apstākli. Tikai vēlāk viņš dabūja zināt, ka kalpotāju telpas atrodas nama viņā galā, kas piļnīgi noslēgtas no grieķa dzīvokļa.

Dimitrijs neaicināja ierēdņus savā darbistabā, bet ieveda tos kādā mazā salonā, kur virsinspektors ieraudzīja divām personām klātu galdu.

—   Varbūt jūs nu beidzot paskaidrosit man, ko nozīmē jūsu apmeklējums? — misters Horopoloss skaļi jautāja.

Virsinspektors pasniedza viņam pirmīt saņemto zīmīti.

» Dimitrijs izlasīja to un nesaprašanā sarauca pieri.

—Tie ir sasodīti meli! — viņš beidzot nikni iesaucās. —Viņa gan solījās atnākt, bet līdz šim laikam vēl tā nav ieradusies.

—  Jums taču nama pagrabā ir tērauda istaba?

Misters Horopoloss mirkli vilcinājās.

—   Katrā ziņā. Tur es glabāju savas vērtslietas. Jūs taču neiedomāsities, ka es būtu tur ieslēdzis jauno dāmu? Tas tiešām būtu pārāk smieklīgi! Kā jau teicu, viņa gan solījās šovakar būt pie manis, bet…

—  Es gribētu redzēt šo tērauda i stabu,—Orators viņu pārtrauc a.

—  Bet viņas taču tur nav" — es tikai vēl gaidu viņu! Jūs taču vēl redzat no klātā galda, ka ēdieniem neviens vēl nav pieskāries.

—Tas mani nebūt nepārliecina. Es tomēr gribētu ielūkoties jūsu pazemes telpā.

Dimitrijs Horopoloss kļuva tumšsārts, tad bāls, un izskatījās, it kā nupat nupat eksplodēs. Bet beidzot viņš tomēr izgāja otrā istabā un mirkli vēlāk atgriezās ar divām nelielām atslēgām rokā.

—Ja jau tik sasodīti ziņkārs esat, varu jums to vietu arī parādīt.

Viņi nokāpa lejā pa šaurām, stāvām kāpnēm. Gara koridora galā grieķis atslēdza kādas tērauda durvis. Viņš pagrieza elektrības ieslēdzēju, un misters Raters pārlaida skatu mazajai, šaurajai telpai. Gar sienām stiepās stikla plaukti, kurosbija novietots simtiem ādas etviju.

Bet tās viņu neinteresēja. Viņš redzēja krēslu, galdu un saliekamu gultu, tomēr Lidijas nekur nemanīja.

—  Vai jums ir vēl otra, šai līdzīga telpa?

—  Nē. Un es vēl desmito reizi atkārtoju jums, ka mis Greina vēl nav atnākusi.

Orators vēlreiz pameta visapkārt mulsu skatu. Viņš nespēja šo gadījumu saprast. Vai kāds būtu viņu izjokojis? Šajā telpā taču nevarēja noslēpties pat pele!

Kad viņi atkal bija uzkāpuši pirmajā stāvā, Dimitrijs sāka visdažādākās valodās lamāties un lādēties par miera traucējumu. Viņa balss kļuva arvien skarbāka, un rokas arvien nevaldāmāk mētājās pa gaisu, tā ka milzīgie briljanti viņa pirkstos mirdzēja un laistījās.

—  Tas jau ir ļoti interesanti, ka jūs tik ļoti uztraucaties, bet man tiešām bija pilnīgs pamats pārmeklēt jūsu namu. Un arī vēl tagad neesmu gluži pārliecināts, ka jaunās dāmas šeit tiešām nav.

—  Tad pārmeklējiet taču visu ēku! — Dimitrijs rēca, dusmās trīcēdams.

Tas bija priekšlikums, no kura Orators nevareja atteikties.

Viņa ierēdņi rūpīgi pārmeklēja jebkuru kaktiņu, bet tomēr nekā neatrada, un virsinspektors beidzot bija spiests bez kādiem panākumiem un visaugstākā mērā pārsteigts atgriezties pie sava vāģa.

Dimitrijs ar troksni aizcirta nama durvis un, iegājis dzīvojamā istabā, sāka skraidīt pa to šurp un turp, pūlēdamies pārvarēt dusmas, ko viņā bija sac ēlis polic istu apmeklējums. Viņš pašreiz jau gribēja pazvanīt un likt sulainim novākt salonā klāto galdu, kad pie ārdurvīm atskanēja klauvēšana. Varbūt tā bija Lidija! Pie šīm domām viņa sirds sāka strauji sist. Viņš izsteidzās vestibilā un atrāva durvis…

Uz sliekšņa stāvēja misters Elkots.

—  Pie velna, ko tad jūs vēl gribat?

—   Ielaižat mani ātrāk! — Elkots čukstēja. — Es nāku tieši no mistera Ratera. Viņš mani briesmīgi izsunīja… Vai viņš pārmeklēja jūsu tērauda istabu?

—  Protams, viņš to pārmeklēja, — Dimitrijs nikni atcirta.

Viņš noslēdza durvis, un viņi iegāja mazajā salonā, kur arvien vēl

stāvēja klātais galds.

—  Nu, ko gribat? Jūs nu gan esat man labs palīgs! Varbūt jūs redzējāt mis Greinu un vēl pats aizsūtījāt to atpakaļ?

Elkots nepacietīgi atkratīja galvu.

—   Es tikai gribētu zināt vēl vienu lietu, mister Horopolos: vai virsinspektors paņēma tērauda istabas atslēgas līdzi?

—  Pats par sevi saprotams, ka to viņš nav darījis!

—  Vai esat par to pilnīgi pārliec ināts? — Elkots nopietni jautāja.

Grieķis iebāza roku svārku kabatā un izņēma gredzenu, kurā

bija uzvērtas abas atslēgas.

—  Tepat viņas ir!

—  Tad dodiet tās šurp un nekustieties, citādi ietriekšu jums lodi galvā! — misters Elkots pavēlēja; un viņa rokā pēkšņi pazibēja brauniņa stobrs. '/f

Dimitrijs aiz bailēm gandrīz zaudēja samaņu. Bez pretošanās viņš ļāva sasiet un aizbāzt sev muti. To padarījis, misters Bekots ar atslēgām rokā devās pagrabā, lai aplukotu tērauda istabā noglabātos dārgumus.

^ ^

Kad Orators atgriezās Skotlendjardā, misters Snels jau sēdēja savā parastajā vietā. Tomēr misters Raters acumirklī nebija tā noskaņots, lai klausītos viņa nostāstos. Bet tā kā kapteinis ļoti labi pazina noziedznieku metodes, viņš pastāstīja tam, ko nupat bija piedzīvojis.

—   Zibeņi un pērkoni! — amerikānis pārsteigts iesaucās. — Tas jau pilnīgi atgādina tā Memfisas tēviņa paņēmienus. Tas ir vislielākais blēdis un krāpnieks, kāds jebkad dzīvojis. Viņš vienmēr strādā kopā ar savu sievu. Tai ir gaiši mati un tumšzilas acis. Un vienmēr viņa iekārto tā, lai kāds viņā iemīlas. Tomēr par saviem upuriem viņa vienmēr izvēlas vīriešus ar sliktu raksturu. Tad uz skatuvesparādās viņas vīrs' —tas tēviņš no Memfisas. Viņš uzdodas par detektīvu, un nozog piesiltajam visu, ko vien var paņemt. Esmu pārliecināts…

Misters Snels nepaguva nobeigt iesākto teikumu, jo istabā neviena . vairs nebija. Orators lieliem lēcieniem nosteidzās lejā, kur šoferis . pašreiz gribēja novietot policijas auto atpakaļ garāžā. Uzlēcis uz vāģa kāpšļa, virsinspektors pamāja diviem garāmejošiem detektīviem, kas tūliņ sekoja viņa priekšzīmei.

Sasniedzis grieķa namu, misters Raters uzlauza mazā salona durvis un atbrīvoja Dimitriju no saitēm.

Bet pa to laiku "veiklais tēviņš no Memfisas Savienotās Valstis"

ar savu gaišmataino sievu un grieķa briljantiem jau sen bija automobilī aizjoņojis austrumu virzienā.

9 Arsēniks

Kaut savās domās un savos darbos virsinspektors Raters bija pilnīgi moderns cilvēks, viņš tomēr bija liels jaunizgudrojumu pretinieks. Kāds sajūsmināts cienītājs bija iedāvinājis viņam dārgu radioaparātu, bet šis rīks veselu pusgadu nogulēja kādā kaktā neievērots. Kad Orators kādu dienu tomēr iedomājās to uzstādīt, skaļrunis nedarbojās, un pagāja vēl turpmākie seši mēneši, kamēr Raters beidzot tiktāl saņēmās, ka lika savest dīvaino velna kasti lietošanas kārtībā.

Tomēr pamazām viņš samierinājās ar dāvanu un pat mācījās to cienīt, jo viņam patika dzirdēt runājam citus cilvēkus, jo pašam nebija tiem jāatbild. Nu viņš ikdienas studēja avīzēs ievietoto programmu, noregulēdams aparātu saskaņā ar savām īpatnējām tieksmēm.

Mūzikas viņš sevišķi nemīlēja un tamdēļ parasti aprobežojās vienīgi ar priekšnesumiem. Reizēm viņu uzmodināja no miega Orfeja viesnīcas džezbends, reizēm viņš atmodās arī pats. Pie gadījuma viņš mēdza noklausīties arī dejas mūzikā. Tādas reizēs viņu visvairāk interesēja aprauti vārdi, dažreiz arī veseli teikumi, kādiem partneri apmainījās pārtraukumā starp divām dejām. Ja dejotājiem gadījās nostāties mikrofona tuvumā, sarunas aparātā bija dzirdamas tik skaidri, it kā runātāji stāvētu turpat līdzās.

Kādu vakaru Orators sevišķi skaidri uztvēra kāda kunga balsi, kas pašreiz runāja par savu veikalu.

—… šorit satiku savu kūtro maksātāju jūrmalā. "Hallo!" es saku. "Jūs esat mums parādā vēl astoņi šiliņi." Dīvaini, ka es tūliņ atcerējos viņa seju, kaut tikai vienu vienīgu reizi biju to redzējis… Nē, arsēniku mēs piegādājam tikai mūsu pārstāvjiem…

Ikvienam gan laikam būs zināms likums par gadījumu atkārtošanos. Ja kādam ārsts no rīta vizītē kaut ko saka par baldriānu, tas var būt drošs, ka vakarā dzirdēs šo pašu vārdu sarunā ar draugiem. Tamdēļ Orators, kas cieši ticēja šim likumam, nebūt nebija pārsteigts, kad otrā ritāVoseksas policijas prezidenta ziņojumā izlasīja par Fenera nozāļošanu ar arsēniku.

Skotlendjardam par šo slepkavību tika paziņots samērā vēlu. Misis Fenera jau sēdēja cietumā un gaidīja lietas iztiesāšanu. Tomēr Orators pa paradumam izlasīja rakstu lēnām un vērīgi.

".. .es nebūt neesmu pārl iec ināts, ka šī sieviete tiešām ir slepkava," rakstīja policijas direktors, kas bija mistera Ratera labs draugs. "Tāpat neesmu mierā ar manu detektīvu darbu, kaut citkārt tie vienmēr uzrādījuši labas sekmes. Ļoti nožēloju, ka jau agrāk negriežos pie Skotlendjarda. Bet ja vien jums ir iespējams, es tomēr lūgtu jūs ierasties šeit, kaut esmu pārliecināts, ka arī pat jums neizdosies ienest gaismu šajā noslēpumainajā lietā."

Orators devās ar šo vēstuli pie policijas prezidenta. Darba ac umirkli nebija visai daudz, un virsinspektors bez sevišķām pūlēm dabūja atļauju braukt uz Berntounu. Viņa draugs to sagaidīja piestātnē.

— Prāvas iztiesāšana nolikta jau uz nākamo nedēļu, un es neredzu nekādas iespējamības, ka jums tik īsā laikā palaimēsies iegūt kādus attaisnojošus materiālus. Pierādījumi, kas nonākuši musu rokās, ir pilnīgi pietiekoši, lai novestu nabaga sievieti pie karātavām. Man tiešām žēl viņas, — viņš piebilda. — Viņa ir ļoti skaista, un savam vīram tā bijusi par daudz laba. Feners bija straujš, neiecietīgs pusinvalīds, kus savu sievu spīdzinājts no rita līdz vakaram. Patiesībā jāsaka, ka viņa rīkojusies pilnīgi pareizi…protams, ja vien to tiešām ir izdarījusi viņa.

Mirušais misters Fenersbija pārticis tirgotājs, kas jau trīsdesmit gadu vecumā atteicies no visiem veikaliem. Desmit gadu vēlāk viņš apprecējis jauno dāmu, kas tagad sēdēja cietumā. Viņas dzīve pie vira sāniem nav bijusi nekāda jaukā, jo Feners bijis rupjš, nežēlīgs cilvēks, ar kuru grūti nācies sadzīvot. Tomēr viņa pacietīgi nesusi savu likteni. Pazīstamu viņai nekādu nav bijis, atskaitot tās vienīgo draugu Aleksandru Bretu, kas esot daudzu ievērojamu firmu pārstāvis un lielas ģenerālaģentūras īpašnieks. Berntounas sabiedrībā šis misters Brets ieņemot visai redzamu vietu. Viņš ņemot dzīvu dalību jaunatnes labklājības veicināšanas biedrībā, esot spējīgs orators un baznīcaskora loceklis, ari citādi interesējoties par visāda veida labdarību, un esot vispār ļoti iecienīta persona.

—" Ari nelaiķis Feners savam draugam Bretam uzticējās vairāk nekā jebkuram citam, — mistera Ratera kolēģis turpināja savu stāstu. — Tas arī viegli saprotams, jo Brets ir cilvēks ar atklātu, no ■aizspriedumiem brīvu raksturu; .viņi* vienmēr ir jautrs un dzīvespriecīgs, un ar savām asprātībām tas dažu labu reizi uzjautririājaaridrūmo,īgnoFeneru,tādākartāmazlietatvieglodams ari nelaimīgās sievietes dzīvi. Tas ir taisni traģiski, ka tieši viņam jābūt par prokuratūras galveno liecinieku.

—   Kā tad tas izskaidrojams? Vai tad viņš redzējis, ka viņa iedevusi vīram indi? — Orators jautāja.

Viņam par lielu pārsteigumu, draugs pamāja ar galvu.

—  Spriežot pēc visām zīmēm, Feneram inde iedota kopā ar tēju. Pie galda viņi sēdējuši trijatā. Misis Fenera sniegusi vīram trauku ar cepumiem. Apēdis dažus no tiem, viņš tūliņ saslima, un jau otrā rītā nomira. Līķa uzšķēršanā izrādījās, ka viņš nozāļots ar arsēniku. Brets nekā nezināja. Viņš dabūja par notikušo dzirdēt tikai otrā dienā, un tas viņu briesmīgi satrieca. Lieta tā, ka nelaimes dienas pēcpusdienā viņš saticis misis Feneru, un viņa lūgusi, ljņ tas apgādā viņai no kādas aptiekas arsēniku. Misters Brets, protams, bijis ļoti pārsteigts par šādu neparastu lūgumu. Tomēr viņam bijis neērti to tieši noraidīt, un tamdēļ viņš teicis, ka arsēniku varot dabūt vienīgi tajā gadījumā, japiepirkšanasuzdodotnolūku, kādam tas vajadzīgs. To dzirdot, misis Fenera stipri samulsusi un lūgusi viņu šo sarunu aizmirst. Kad Brets vēlāk ieradies Feneru namā uz tēju, viņa vairs nav šo lietu pieminējusi.

—  Vai vēlāk namā tika atrasts arsēniks?

—   Nē. Mēs pamatīgi pārmeklējām visas malas, tomēr nekā neatradām. Tāpat mums neizdevās noskaidrot, kur inde pirkta. Arī misis Fenera visnoteiktākā kārtā noliedz, ka būtu savu vīru noindējusi. Viņa gan atzīstas, ka zināmā pēcpusdienā satikusi Bretu pilsētā, bet apgalvo, ka nekādas sarunas par arsēniku viņu starpā ne$ЈOtbijis. Brets par to nebrīnās. Viņš ir saprātīgs cilvēks un pilnīgi ieskata, ka nelaimīgā sieviete ir spiesta melot, lai glābtu savu dzīvību.

—  • Vai Brets jau sen dzīvo pilsētā?

—  Apmēram kopš pieciem gadiem. Viņš šeit ir ļoti iecienīts un populārs.

Un nu Oratoram vēlreiz nācās dzirdēt visus šā cilvēka tikumus un priekšrocības.

—  Vai viņai ir bijis kāds mīļākais?—viņš beidzot pārtrauca savu draugu.

—   Nē, mīļais, par tādām lietām nav ko domāt. Protams, mēs ievācām vissīkākās ziņas, tomēr neieguvām ne visniecīgākā norādījuma, ka viņai būtu bijuši sakari ar kādu vīrieti.

—   Nesaprotu, kādā ziņā es vēl varētu būt noderīgs gadījuma noskaidrošanai. Vienīgais, kas vēl paliek neizdibināts, ir vieta, kur arsēniks iegūts.

—  Jums taisnība, — policijas direktors piekrita. — Bet tieši šajā lietā maniem ierēdņiem navizdevies iegūt ne vismazākā norādījuma.

Šajā acumirkli Orators nejauši atcerējās vārdus, ko bija dzirdējis pa radio, un tūliņ piezvanīja pa telefonu "Orfeja" virsviesmīlim, kas viņu personīgi pazina.

—  Jūs sakāt, tie kungi runāja par arsēniku?.. Tas varētu būt vienīgi misters Lengfords no Glāzgovas. Viņš ir lielas ķīmiskas fabrikas īpašnieks. Kopš vakardienas viņš ir šeit, bet rīt jau agri tas brauks atpakaļ. Vai vēlaties ar viņu parunāt?

—  Jā, ja iespējams.

Misteram Rateram bija piecas minūtes jāuzgaida, kamēr viesmīlis pasauca misteru Lengfordu. Viņš tūliņ pazina to pašu balsi, ko viņvakar bija dzirdējis skaļrunī. Nosaucis savu vārdu, kas atstāja uz Lengfordu redzamu iespaidu, viņš paskaidroja tam savu vēlēšanos.

—   Cik jocīgi, ka jums gadījies dzirdēt tieši manu balsi! Jums taisnība*— es tiešām runāju par arsēniku. Bet ja jums kādreiz gadītos tikties ar manu sievu" — es būtu jums ļoti pateicīgs, ja jūs nepieminētu, ka esmu sarunājies ar kādu dāmu…

Orators saprotoši pasmaidīja un pasteidzās viņu nomierināt.

—  Runa bija par kādu cilvēku, ko es iepriekšējā dienā biju saticis uz ielas. Senāk viņš reiz apmeklēja mani Glāzgovā. Ja nemaldos, tas ir kāds ceļojošs aģents vai ari lielākas firmas pārstāvis. Satiekoties es viņu tūliņ atkal pazinu. Viņš nopirka pie manis mārciņu arsēnika*— varu pat pateikt jums, kad tas bija. Vai zināt, man lieliska atmiņa, un daudzi mani tās deļ apskauž…

Orators ļāva viņam piecas minūtes izrunāties par sevi un savām brīnišķajām īpašībām, bet tad viņš pieklājīgā kārtā atgādināja tam pašreizējās sarunas galveno tematu.

—  Jūs vēlaties zināt viņa vārdu? Viņu sauc Grinets. Un Bristolē viņam ir savs veikals. Cik zi nu, viņ š ved tir dzn iecību arī ar Ameriku, bet man tas tēviņš palika parādā. Un nu, pēc tik daudz gadiem, es beidzot satieku viņu šeit Londonā!

—  Vai vismaz šoreiz viņš nokārtoja savu rēķinu?

—  Nu, par to jūs varat būt drošs! — misters Lengfords atbildēja. Viņš gribēja sīki izstāstīt visu, ko vien zināja, tomēr Oratoram jau pietika no dzirdētā. Viņš atzīmēja visu savā grāmatiņā, kaut pats vēl nezināja, vai šīs atzīmes tam maz kādreiz noderēs.

Ēdot vakariņas kopā ar draugu, viņš apjautājās, vai tas varētu izgādāt viņam satikšanos ar apcietināto.

—   Protams. Rīt no rīta ierodieties cietumā. Es parūpēšos, lai visas formalitātes jau iepriekš būtu nokārtotas. Es gan neticu, ka pret jums viņa būs vaļsirdīgāka, nekā pret citiem. Bet var jau gadīties, ka jums palaimējas viņu pierunāt kļūt saprātīgākai. Aizrādiet viņai, ka vienīgi pilnīga atzīšanās vēl var izglābt viņu no karātavām.

Otrā rītā pulksten deviņos misters Raters iegāja pa cietuma drūmajiem vārtiem un tika novests sieviešu nodaļas uzgaidāmā istabā. Driz atvērās durvis, un istabā ienāca kāda sieviete. Viņa izskatījās bāla un apātiska, tomēr nebija zaudējusi savu cēlo izturēšanos.

Orators nebūt nebija sentimentāls cilvēks, tomēr nekad vēl neviena sieviete viņam nebija šķitusi tik apburoša un pievilcīga. Viņas izskats to dziļi satricināja. Visa viņas būtība liecināja, ka šī sieviete nevar būt vainīga noziegumā, kādā tā tika apvainota.

—  Es esmu Skotlendjarda virsinspektors Raters, — viņš laipni iesāka, — es labprāt gribētu ar jums parunāties.

Viņa uz mirkli pievēra acis un gurdi atkratīja galvu.

—  Nezinu, ko vēl jums lai saku. Visu jau esmu izstāstījusi citiem ierēdņiem.

Piegājis pie galda, viņš nosēdās cieši tai Īīdzās un pamāja ar roku sargam, kas paklausīgi atkāpās telpas attālakajā kaktā.

—  Es jums tūliņ pateikšu, ko vēlos nojums dzirdēt.

Viņa vienaldzīgi noklausījās virsinspektora jautājumos.

—Kur iegūta i nde?—Nezin u. Esmu jau tik daudzkārt atbildējusi to pašu, ka nemaz vairs nesagaidu, lai jūs man ticētu.

—  Jūsu lietas iztiesāšana nolikta uz nākamo nedēļu. Vai jūs arī turpmāk gribat paliktpie saviem līdzšinējiem izteicieniem attiecībā uz misteru Bretu?

—  Es nekad neesmu runājusi ar misteru Bretu par indi. To es varu apzvērēt… Bet tam gan laikam nav nekādas nozīmes.

—   Vai jums varbūt zināms, kamdēļ misters Brets runā pretim jūsu izteicieniem?

Viņa paraustīja plecus.

—  To es nevaru jums sacīt.

Oratoram piemita brīnišķi smalka iejušanās spēja. Viņas plecu kustība un balss noskaņa ļāva tam nojaust vairāk, nekā viņa spēja iedomāties.

—  Vai jūsu un mistera Breta attiecības ir ļoti draudzīgas?

—  Nē, — viņa vilcinādamās atbildēja, — ne visai.

—  Vai viņš ir kādreiz mēģinājis nodibināt tuvākas attiecības ar jums?

—  Par to es neveļos runāt.

—  Vai viņš nekad nav atklājis jums mīlu?

Viņa pārsteigta to uzlūkoja.

—  Kas tad jums to teica?

—  Tātad viņš tomēr ir to darījis?

Viņa nopūtās.

—  Jā, zināmā mērā viņš to ir darījis… Bet kā jūs to zināt?

—  Kāds tad īsti izskatās šis misters Brets?

Viņa izbrīnā to uzlūkoja.

—  Vai tad jūs vēl neesat viņu redzējis?

—  Nē, līdz šim esmu bijis kopā vienīgi ar policijas direktoru. Nezinu, vai jūs man notic ēsit, misis Fenera, bet es tiešām gribu jums palīdzēt un ar saviem jautājumiem es nebūt nevēlos ievilināt jūs slazdos.

Viņa uzmeta tam ilgu, vērīgu skatu.

—  Esjums ticu,—viņa beidzot atbildēja.—Jūsu vārdu esmu jau dzirdējusi, mister Rater. Jūs taču dēvē par Oratoru? — Viņa vāji pasmaidīja. — Šodien jūs tiešām reiz darāt šim vārdam godu.

Misters Raters mazliet pietvīka.

—Tur jums varbūt taisnība, — viņš atturīgi sacīja. — Bet vaijūs labāk nepastāstītu man ko vairāk par misteru Bretu?

Viņas stāsts nebija garš. Divas reizes viņai bija iznākušas nepatīkamas sarunas ar to, un viņš bija atrakstījis tai arī dažas vēstules.

Orators zināja, ka viņa noklusē, cik šausmīgas tai bijušas šīs nepatīkamās sarunas.

—  Vai jūs uzglabājāt viņa vēstules?

Misis Fenera atkal mirkli vilcinājās.

—  Jā. Es uzglabāju viņas tam gadījumam… Redzat, mans vīrs bija cieši pārliecināts par mistera Breta godīgo raksturu, bet es ļoti bijos no viņa. Vēstules es noglabāju kādā kastītē, kas vienmēr stāvēja aizslēgta. Tomēr mans vīrs laikam bija tās atradis un paņēmis. Kad es pēc kāda laika atkal ielūkojos kastītē * —vēstuļu tur vairs nebija. Es tikai nevaru saprast, kā viņam ienācis prātā pārmeklēt šo kastīti, jo tajā es parasti glabāju tikai tīru vēstuļu papīru.

—  Vai jūsu vīrs kādreiz runāja ar jums par šo lietu?

—  Nē.

—  Bet var tačubūt, ka vēstules piesavinājieskāds no kalpotājiem. Un vai jūs arī tiešām esat pārliecināta, ka vēstules izņemtas? Varbūt viņas vēl ir turpat?

—    Man nav ne vismazāko šaubu. Vēl īsi pirms manas apc ietināšanas es pārliec inājos, ka vēstuļu vairs nav. Kastīte atrodas policijas rokās, kaut arī tajā nav atrasti nekādi pierādījumi pret mani. »

Viņa atkal uzsmaidīja tam.

—  Bet nu pasakiet man, kā Brets izskatās.

Viņa aprakstīja to nedaudz vārdos.

—  Dažā ziņā viņam ir ļoti patīkams raksturs, un galu galā viņam taču nevar pārmest to, ka viņš Iemī las kādā sievietē. Kaut tikai viņš nebūtu man to nodarījis! Viņš izskatāsļol I labi, betīstenībā ir daudz vecāks, nekā no pirmā acu uzmetiena šķiet. Un viņam ir skaistas, zilas acis… Bet jū. jau;droši vien ari pats viņu redzēsiet.

—  Jā, es vēl šovakar runāšu ar viņu, — Orators pieceldamies atbildēja. — Man šķiet, vairāk man nav jums ko jautāt. Es tikai gribētu vēl zināt, vai kastītei ir parasta^atslēga?

Viņa atkratīja galvu

—  Tas jau ir pats dīvainākais. Kastīte ir mana kazu dāvana, un viņai ir patentatslēga, kuras slēdzamais vienmēr atradās pie manis.

—  Kamdēļ tad jūs glabājāt viņā papīru?

Viņa,.nosarka.

—Manam vīram nepatika., ka es rakstu vēstules. Viņš tiešām bija ļoti skops, un ik rītus pārskaitīja vēstuļu papīrus uz sava rakstāmgalda. Par katru paņemtu papīra lapiņu un katru aploksni man bija jādod norēķins. Tas izklausās smieklīgi, vai nav tiesa? Tamdēļ es pati nopirku sev vēstuļu pa pīru un glabāju to kastītē. Viņš negribēja, ka es turpinu senākās pazīšanās un sarakstos ar dažām bijušām skolasbiedrenēm. To jums nenāktos grūti pierādīt, kaut neredzu, kāds tur varētu būt labums.

-^-Kamdēļ tad jus pat pēc apcietināšanas neka neteicāt policijai parBreta uzmācību?

Viņa viegli notrīcēja]

—  Nedomāju, ka tas varētu man ko līdzēt…

Orators atstāja cietumu ar pilnīgu pārliecību par šīs sievietes nevainību, un šī nebija pirmā reize viņa mūžā, kad tas nostājās apvainoto pusē. Bet nekad vēl viņa iekšējās jūtas nebija tik stipri nosvērušās par labu apvainotam kā šoreiz.

Vakarā, satiekoties ar misteru Bretu, viņš pastāstīja tam . ka bijis cietumā un ka misis Fenera cieši turas pie saviem iepriekšējiem izteicieniem, apgalvodama, ka nekad neesot runājusi ar Bretu par arsēniku.

Misters Brets noklausījās viņā ar skumju seju.

Es tiešām vēlētos, kaut nebutu viņas todien saticis. Tā bija nelaimīga nejaušība. Citādi man pret šo dāmu nav ne vismazāko iebildumu.

—  Kā jūs to domājat? Vai jūs viņu mīlat? — Orators tieši jautāja.

Misters Brets pietvīka.

—Nesaprotu, kā jūs nākat uz domām uzstādīt man šo jautājumu, — viņš mazliet augstprātīgi atteica. — Man viņa patīk kā ikviena glīta sieviete. Ar viņas vīru es biju draudzīgākās attiecībās nekā ar viņu. Tas ir viss.

—  Vai esat rakstījis viņai vēstulēs?

Misters Brets pasmaidīja.

—  Vai viņa jums to teica? Nu, tādā gadījumā negribu to noliegt. Esmu rakstījis viņai dažas īsas zīmītes: kad domāju ierasties pie viņiem uz kāršu spēli, un tamlīdzīgi. Vai domājat, ka es būtu rakstījis viņai ari vēl citādas vēstules?

—  Es nekā nedomāju, tikai jautāju jums, — virsinspektors īsi atbildēja.

Kad Brets bija aizgājis, policijas direktors, kura birojā šī saruna norisinājās, izteica savam kolēģim pārmetumus.

—Jums gan. nevajadzēja būt tik skarbam pret Bretu. Tas tiešām ir ļoti godīgs un cienījams vīrs, kas nevienam cilvēkam nedara ļauna. Kādu iespaidu uz jums atstāja misis Fenera?

—  Vislabāko.

Otrā rītā misters Raters jau agri bija kājās, un viņam piekomandētais detektīvs sniedza tam dažādas ziņas.

—   Breta biroja puika pazaudējis savu vietu, jo darba laikā smēķējis. Es runāju ar viņu * — tas ir gluži inteliģents zēns.

—Esienīstuinteliģentuszēnus" —Orators norūca.—Man daudz labāk patīk saprātīgi un normāli zēni.

Vēlāk viņam tomēr nācās atzīt šā zēna inteliģenci, kad viņš ar tā starpniecību ieguva kādu dienasgrāmatu. Nākamā dienā misters Raters trīs reizes brauc a uz kādu kaimiņu pilsētu, kas atradās piecu jūdžu attālumā. Un to viņš darīja vienīgi tajā nolūkā, lai varētu sarunāties pa telefonu, nekārdinot vietējās centrāles ziņkāri. Viņš pieprasīja tālsavienojumus ar St. Helēnu Lenkašīrā un ar kādu mācītāju Somersetā. Kad viņš vakarā atgriezās Berntounā' — noslēpums jau bija atrisināts līdz pat aizslēgtajai kastītei.

Policijas direktors uzglabāja to savā birojā.

—  Viņai nav pilnīgi nekādas vērtības. Misis Fenera iedeva mums arī atslēdziņu. Bet kastē ir tikai tīrs papīrs.

—  Vai papīrs arī vēl tagad ir tur?

—   Domāju gan, — viņa draugs atbildēja, pārsteigts par šādu jautājumu. Viņš nolika kastīti uz galda. —Te būs atslēga.

Misters Raters pagrieza atslēgu un atvēra vāciņu.

Kastītē bija apmēram ducis dažāda lieluma vēstuļpapīru un pusducis aplokšņu.

—  Es tikai gribētu zināt, kamdēļ viņa pirkusi tik dažāda formāta papīrus? — Orators domīgi piezīmēja.

Viņš paņēma trīs virsējās loksnītes un nolika tās sev priekšā uz galda. Tām līdzās viņš novietoja arī pārējās lapiņas, kas bija lielākas.

—Un kamdēļ viņa uzglaliājusi salocītuun saburzītu vēstuļpapīru? — misters Raters turpināja.

—  Jā, kā tad es to lai zinu?

Virsinspektors pasmaidīja, kas pie viņa gadījās diezgan reti.

—" Šīs loksnītes es paņemšu līdzi, ja jums nekas nav pretim. Rīt es braucu uz Londonu, no kurienes atgriezīšos svētdien. Bet pirms aizbraukšanas es gribētu vēlreiz runāt ar misis Feneru.

Viņu saruna bija diezgan dīvaina. Kad viņa šoreiz ienāca uzgaidāmā istabā, tās soļi bija vingrāki un drošāki, un apātija viņas sejā bija nozudusi.

Un tomēr šai pārmaiņai bija pavisam cits cēlonis, nekā viņš to iedomājās.

—  Es esmu atteikusies no visām ceribām, — viņa sacīja. — Tā man vieglāk. Es tikai vēlētos, kaut viss jau būtu garām.

—  Tā jūs nedrīkstat runāt, — Orators drūmi atteica.

Viņas acis iemirdzējās, bet nākamā acumirklī mirdzums atkal nodzisa.

—Mister Rater, kaut zvērinātie caur kādu neiespējamu gadījumu arī atzītu mani par nevainīgu' — dzīvei priekš manis tikpat vairs nebūtu nozīmes. Es esmu apzīmogota uz visu mūžu. Man vajadzētu aizceļot no Anglijas, bet vīrs nekā nav man atstājis. Vēl īsi pirms savas nāves viņš atsauca testamentu, jo baidījās, ka es varētu viņu nozāļot. Es nejūtos pietiekoši stipra, lai no jauna uzņemtos cīņu eksistences dēļ.

—   Bet jūs taču varētu atkal apprecēties, — Orators sacīja, izvairīdamies to uzlūkot.

Viņa uzmeta tam dīvainu skatu.

—  Kas jūs gan esat par brīnišķu cilvēku, mister Rater! Jūs nemaz nelīdzinieties tiem avīžu aprakstiem, ko esmu pārjums lasījusi.

Viņš pasteidzās piecelties.

—  Jums jāuzlūko dzīve pavisam no cita viedokļa.

—  Vai tad jūs domājat, ka zvērinātie varētu mani ari attaisnot? — viņa pārsteigta jautāja.

—   Ne vien domāju, bet pat noteikti zinu. Redzat, apkopēja paņēmusi svārkus, lai artiem salāpītu sava'mazā puisēna bikšeles.

Misis Fenera uzlūkoja viņu, itkā redzētu savā priekšā piedzērušu. Orators izlasīja šīs domas viņas skatā.

—  Nē, es neesmu prātu zaudējis, — viņš sacīja, un steigā atstāja istabu.

Šo svārku lietu bija izdibinājis jaunais detektīvs, un Orators jau bijanosūtījisSkotlendjardamziņojumu,kurā lūdza pārcelt šo spējīgo ierēdni Londonas policijas prezidijā.

Misters Raters pavadīja Londonā divas dienas. Berntounā viņš atgriezās pulksten sešos pēcpusdienā. Viņakolēģis to atkal sagaidīja piestātnē.

—  Es izpildīju jūsu vēlēšanos un lūdzu misteru Bretu ierasties manā birojā, — viņš mazliet vēsi ziņoja.

Viņš jau nožēloja, ka bija griezies Skotlendjardā pēc palīdzības.

—   Bet es gan nevēlētos, ka jūs viņu atkal apvainojat, — viņš turpināja. — Viņš ir bijis mums ļoti izpalīdzīgs šīs lietas atklāšanā

—   Nezinu, vai viņš jutīsies apvainots, vai ne; bet es esmu izdibinājis to, ko jūs no manis vēlējāties, un tamdēļ man šķiet, ka īstenībā jums vajadzētu būt ar mani mierā.

—  Kā, vai esat noskaidrojis, kur inde iegūta?

Orators pamāja ar galvu, tomēr acumirklī neielaidās nekādos tuvākos paskaidrojumos.

Kad viņi sasniedza policijas biroju, tur bija priekšā vēl divi ierēdņi. Misters Brets piecēlās un smaidīdams apsveica Oratoru Tomēr misters Raters izlikās neredzam viņa sniegto roku un piegāja pie kamīna.

—   Cik ilgi jūs dzīvojat Berntounā? — viņš jautāja bez kāda ievada.

—  Pieci gadi.

—  Kur jūs uzturējāties pirms tam?

Misters Brets pateica.

—  Vai ari tur jums bija kāda ģenerālaģentūra?

Liecinieks pamāja ar galvu.

—Vai jūs bijāt ļoti pārsteigts, kad misis Fenera jūs lūdza nopirkt priekš viņas arsēniku?

—  Protams.

—  Jūs laikam gan nekad neesat tirgojies ar arsēniku?

—  Nē, — misters Brets droši atbildēja.

—Vai nekad neesat pircis arsēniku mārc iņām, tieši no fabrikas? Jautāju to tamdēļ, ka varu pierādīt, ka mistera Fenera saslimšanas dienā jūs esat saņēmis kādu ierakstītu pasta sūtījumu. Jūsu grāmatās tas ir ievests kā "ķimikālijas", bet es uzmeklēju St.' Helēnā to firmu, kas jums šo arsēniku piegādājusi.

Brets mierīgi pamāja ar galvu.

—  Jā, nu es atceros. Es nopirku mārciņu vai ari pusmārciņu' — acumirklī nezinu skaidri pateikt'— un to pašu dienu nosūtīju to tālāk kādam klientam Šanhajā.

—  Kā sauc šo klientu?

—  To es acumirklī nevaru atcerēties.

—  Vai jums ir pasta kvīts par ierakstītā sūtījuma nodošanu?

Misters Brets mirkli vilcinājās.

—  Sūtījums nebija ierakstīts.

—   Kamdēļ nē? St. * Helēnas firmai jūs taču bijāt vēl sevišķi piekodinājis piegādāt jums arsēniku ierakstītā sūtījumā. Kamdēļ tad jūs, nosūtot preci tālāk uz Ķīnu, būtu rīkojies tik neapdomīgi?

Misters Brets neatbildēja.

—  Cik bija pulkstenis, kad jūs nodevāt sūtījumu pastā?

—  Viens, — misters Brets bez apdomāšanās atbildēja.

Virsinspektors pasmaidīja.

—  Tātad desmit minūtes pirms tam, kad jūs aizgājāt no misis Feneras? Vai tobrīd inde jau atradās jūsu kabatā?

Misters Brets pietvīka, tad nobāla.

—   Es neatbildēšu jums vairs ne uz vienu jautājumu, — viņš sašutis atcirta.

—Taisni otrādi' —jūs atbildēsit uz katru jautājumu, ko es jums uzstādīšu, — virsinspektors skarbi sacīja. — Vai jūs tūliņ pēc tam negājāt uz pastu?

—  Nē, es nodevu sūtījumu tikai vakarā, — misters Brets drūmi atbildēja.

—Tātad arsēniks bija jums līdzi, kad jūs ieradāties pie Feneriem uz tēju? Es pielaižu varbūtību, ka tad, kad jūs gājāt mājup, sainītis jūsu kabatā jau bija atplēsts. Otrā dienā jūs sadedzinājāt savus svārkus. Bet jums nelaimējās' — apkopēja viņus atrada un paņēma sev. Svārki bija tikai mazliet apdeguši, un arī kabata palikusi pilnīgi vesela. Un tajā es atradu arsēnika pēdas. Ko jūs par to sakāt?

Misters Brets smagi elpoja.

—   Pastāstīšu jums vēl ko, — misters Raters turpināja. — Pirms pieciem gadiem jūs jau reiz esat pircis arsēniku no kādas firmas Glāzgovā, bet naudu par šo pirkumu jūs samaksājāt tikai nesen, kad firmas īpašnieks nejauši satika jūs Londonā uz ielas. Šis cilvēks tiks uzaicināts tiesā kā liecinieks, lai apliecinātu jūsu personību. Toreiz arsēniks tika jums nosūtīts uz to pilsētu, kur jūs tad dzīvojāt un kur jums ari bija ģenerālaģentūra. Laikam arī to arsēniku jūs nosūtījāt uz Ķīnu?

Misters Brets atkal neatbildēja.

—  Trīs dienas pēc šā sūtījuma saņemšanas nomira jūsu pirmā sieva!

Misters Brets satraukts pietrūkās kājās.

—   Ko jūs gan iedrošināties apgalvot? — viņš kliedza, pilnīgi pazaudējis pašsavaldīšanos. — Kamdēļ gan es lai būtu nozāļojis misteru Feneru, kas taču bija mans labākais draugs?!

—  Tamdēļ, ka jūs mīlējāt viņa sievu un savās vēstulēs aicinājāt to bēgt kopā ar jums.

—  Bet tad jums vispirms jāuzrāda šīs vēstules!

—  To es arī darišu. Kādā misis Feneras kastītē es atradu sešas jūsu vēstules. Viņa pati gan domāja, ka vīrs esot tās izņēmis, bet tā tas vis nebija. Tikai tinte bija pilnīgi izbalējusi. Un cilvēks, kas raksta mīlas vēstules ar neredzamu tinti, ir blēdis! — Apcietiniet viņu!

Viens no ierēdņiem aizstājās priekšā durvīm, kad misters Brets pašreiz jau tuvojās tām, lai atstātu istabu. Noziedznieks mirkli palika stāvam, it kā nesaprazdams, ko darīt. Tad, pirms vēl Orators paguva to aizkavēt, viņš izrāva no kabatas revolveri.

Norībēja šāviens * — un misters Brets saļima uz grīdas.

Tiesas sēde, kurā tika caurlūkota vīra nogalināšanā apvainotās misis Feneras prāva, bija ļotiīsa, un tūliņ pēc tās Orators iesēdināja viņu savā divvietīgajā auto, lai nogādātu Londonā. Ceļā viņš tikai vienu reizi pārtrauc a klusumu, kad vāģis bija apstājies kāda pakalna virsotnē. No turienes atklājās brīnišķs skats uz plašu, krāšņu ieleju, kurai cauri neskaitāmos līkumos aizvijās upe. LTn šoreiz viņš runāja ilgi un pārliecinoši…

Viņa sieva vēlāk bieži vien atgādināja tam šo, ar smagām sekām saistīto gadījumu, kad viņš bija pārkāpis savu svētāko principu.

10 Mācība

Jau pašā sākumā gribu piezīmēt, ka es nekad nemēdzu daudz runāt. Savas policista karjeras sākumā es dabūju mācību, kuru derētu ievērot visiem jaunajiem ierēdņiem: nekad nevajag neīstā laikā runāt vai ari klausīties neīstos ļaudīs.

Es ļoti lepojos ar savu īso, lakonisko izteiksmes veidu, un, ja kāds man būtu teicis, ka es par daudz runāju * — es droši vien būtu juties visai pārsteigts. Un tomēr es to darīju, apstrādājot Blidfjelda slepkavības lietu * — visinteresantāko gadījumu, kādu man jebkad nācies noskaidrot.

Veco Endžesu Blidfjelda es mazliet pazinu. Blumsbīrijskvērā tam piederēja lielsnams, kurā dzīvokļus atsevišķos stāvos viņšizdeva īrniekiem. Pats viņš kopā ar savu māsas meitu Agnešu Elfordu apdzīvoja pirmo stāvu.

Vecais kungs bija ļoti bagāts, mazliet ekscentrisks vecpuisis. Neraugoties uz lielo bagātību, tas bija neticams skopulis. Tolaik es vēl nezināju, ka viņam ir milzīgas summas skaidrā naudā, ko tas glabā mājās. Pat viņa krustmeitai nebija jausmas par to, kāds milzīgs kapitāls glabājas laķētajā skārda kastē, kas stāvēja zem viņa gultas.

Šī krustmeita bija ļoti skaista meitene, kam tomēr trūka katras humora izjūtas, jo citādi tā droši vien nebūtu samierinājusies ar savu stāvokli namā, kādu ar nicināšanu būtu noraidījusi ikviena pašapzinīga kalpone. Visi saimniecības darbi tika uzvelti viņas pleciem, jo Blidfjelds neturēja neviena kalpotāja. Bez tam viņai vēl bija jāved visa sarakstīšanās un slimības gadījumā arī jākopj vecais krusttēvs.

Es pazinu viņa ārstu, jauno doktoru Leksvelu, kas dzīvoja Goverstrītā. Ar viņu es biju iepazinies tajā laikā, kad tas reiz bija izpildījis saslimušā policijas ārsta vietu.

—Nu jūs esat nodibinājis savu laimi, — es sacīju viņam, kad biju dzirdējis, ka bagātais Blidfjelds uzaicinājis to par savu mājas ārstu.

Viņš iesmējās.

—  Iedomājieties' — viņš gribēja mani pierunāt, lai uzņemos šo amatu vienīgi goda dēļ! Man tikai ar pūlēm izdevās viņam ieskaidrot, ka man taču jādzīvo no peļņas, ko ienes slimnieku ārstēšana.

Es nebrīnījos par to, jo zināju, ka misters Blidfjelds bez sevišķas vajadzības neizdod ne šiliņa. Ik rītus viņš ar grozu rokā gāja uz tirgu, un vienmēr apmeklēja tās pārdotavas, kur produktu c ēnas bija kādu nieciņu zemākas.

Savu veselību viņš stādīja augstāk par visu, un pat visniecīgākos gadījumostūliņ aicināja ārstu. Javien viņš būtu pieklājīgi maksājis' — Leksvels būtu varējis justies apmierināts. Viņa prakse vēl nebija liela un tas izdeva vairāk nekā ieņēma.

Kādu dienu dabūju dzirdēt, ka vec aiskungs esot nopietni saslimis. Doktors Leksvels, ko nejauši satiku uz ielas, pastāstīja man, ka Blidfjelds esot sasirdzis ar sirdskaiti.

—  Visai bīstama tā nav, bet viņam ļoti jāuzmanās. Es ieteicu viņam pieņemt slimnieku kopēju, bet viņš negrib par to ne dzirdēt. Zināms, man gan tur nav nekādas daļas, bet tomēr mani uztrauc tas, ka viņš ar krustmeitu divatā vien apdzīvo visu stāvu. J au vairākkārt esmu pamanījis ap namu ložņājam dažus aizdomīgus cilvēkus. Es ieminējos par tiem arī misteram Blidfjeldam. Izrādās, viņš jau pats zina, ka tiek novērots.

Noslēpumaini, aizdomīgicilvēki,kas novēro namus, mani vienmēr interesē, un tā es kādā pēcpusdienā devos ceļā, lai pārliec inātos par doktora vārdiem. Zināms, es nevarēj u cerēt, ka taisni šobrīd atradīšu tos savā posteni, un tiešām' — neviena no viņiem nama tuvumā neredzēju. Es piezvanīju pie dzīvokļa durvīm, un mis Elt'orda atvēra tās. Viņas krusttēvs bija izbraucis pavizināties.

Mazā mis Elforda izskatījās pārguruši un novārgusi, jo pagājušā nakti tā atkal līdz pulksten trijiem bija palikusi nomodā.

—  Doktors saka, ka pats bīstamākais laiks krusttēvam esot starp pulksten vienpadsmitiem un trijiem nakti; viņā ieteica man šo laiku pavadīt krusttēva tuvumā.

Misteru Blidfjeldu man toreiz neizdevās satikt. Tomēr es gribēju katrā ziņā izdibināt, kāds viņam sakars ar nepazīstamajiem nama novērotājiem. Viensno maniem detektīviem bija pamanījis laukumā divus aizdomīgus vīriešus un tos aizturējis; tomēr viņi bija varējuši sniegt pilnīgi pietiekošus paskaidrojumus par savu uzturēšanos nama tuvumā.

Sestdienas pēcpusdienā es atkal apmeklēju misteru Blidfjeldu un šoreiz satiku to mājās.

Apvaicājos par viņa veselību.

—  Nekā bīstama jau nav' — tikai nervoza sirds klauvēšana. Šis jaunais doktors grib tikai ņemt honorāru. Un tad viņš vēl grib, lai es pieņemot kopēju… Lai es maksātu tai veselu mārciņu dienā' — nu, to viņš gan nesagaidīs!

Kaut viņš nerunāja daudz par savu slimību, es tomēr skaidri redzēju, ka viņam neklājas labi. Bet skopulība tam neļāva nopietnāk parūpēties par savu veselību.

Ši sestdienas vakaraes nekad neaizmirsīšu, jo tieši toreiz gadījās, ka es runāju par daudz.

Bija barga nakts. Neraugoties uz maija mēnesi, ielās trakoja tāds sniegputenis kā janvārī. Vētra kaukdama trieca man sejā mitras sniega pārslas, kas zemē nokritušas, tūliņ izkusa. Ielās neredzēja gandrīz neviena cilvēka.

pulksten vienos naktī es gāju pāri Blumsbīrijskvēram. Sacēlis lietussargu, es cīnījos ar vēju. Tā es tikko nesaskrējos ar kādu pretimnācēju, kas tādā pašā kārtā pūlējās aizsargāties no vēja, kurš nikni pūta no visām pusēm. Beidzot es tomēr ar kādu sadūros, bet tas uztriecās man virsū no sāniem. Acīmredzot viņš bija iznācis no kāda nama, bet tumsā un negaisā man neienāc a prātā palūkoties, no kura īsti.

Sadursme nāca tik negaidīta,ka es sadusmojos un sāku lamāties. Arī nepazīstamais lādējās, bet viņam bija daudz vājāka balss nekā man. Tad viņš strauji pieliec ās un sāka ko meklēt zemē. Acīmredzot viņam bija kas pazudis. Beidzot viņš to atrada, bet priekšmets atkal izslīdēja viņam no pirkstiem un skanēdams nokrita atpakaļ uz ielas akmeņiem. No skaņas es sapratu, ka tā bija atslēga.

Mans sašutums pa to laiku bija izgaisis, un pamazām es atzinu, ka esmu bijis netaisns. Lai izpirktu savu vainu, arī es pieliecos un palīdzēju svešajam meklēt. Pie tam es nejauši sataustīju kādu samirkušu auklu, ko nepazīstamais ātri izrāva man no pirkstiem. Ne vārda neteicis, viņš gribēja paiet man garām, bet nelaimīga sagadīšanās gribēja, lai mēs vēlreiz saduramies, turklāt vēl visai sparīgi. Es izdzirdu skarbu iežvadzēšanos un ielas laternas gaismā redzēju, ka svešajam izkritusi kāda sidraba kastīte. Krītot viņa atvērās, un daži priekšmeti no tās izbira uz trotuāra. Svešais lādēdamiesnoliecās, salasīja izbirušās lietas un tad ātri aizsteidzās. Tikai šajā acumirklī es saskatīju viņa seju un biju tik ļoti pārsteigts, ka aizmirsu pat piedāvāt tam savu palīdzību, kas viņam droši vien bija vajadzīga. Mirkli vēlāk viņš jau bija nozudis tumsā, un ari es pagriezos uz iešanu.

Dažus soļus pagājis, es jutu, ka kaut kas iespraudies manas kurpes gumijas zolē. Pie tuvējā laternas staba es apstājos un, pret to atspiedies, izvilku no zoles mazo priekšmetu, kas traucēja man iešanu.

Šo priekšmetu es paņēmu līdzi, jo nekad nemēdzu nomest vērtīgas lietas. Pārnācis mājās, es noliku to uz kamīna dzegas, tad vēl mazliet uzkodu un gāju gulēt. īsi pirms iemigšanas man pēkšņi kļuva skaidrs, ka cilvēks, ar kuru es uz ielas biju sadūries, bija iznācis no Blidfjelda nama.

Svētdienas rītā mans telefons ieskanējās jauīsi pirms sešiem, un esdabūjuzināt,ka Endžess Blidfjelds noslepkavots. Viņa krustmeita ap pulksten pussešiem iegājusi tā istabā ar tasi tējas, ko vecais kungs ik rītus šajā laikā dzēris. Viņš bez dzīvības gulējis uz grīdas ar šausmīgi sadragātu galvu. Brūc es cēlušās nositamā, kas pastāvīgi stāvējis uz galdiņa pie slimnieka gultas. Lielā, stiprā skārda kaste esot izvilkta no pagultes, uzlauzta un izlaupīta.

Kad es ierados, namu jau bija ieņēmusi policija. Skotlendjarda ierēdņi meklēja pirkstunospiedumus, fotogrāfi dedzināja magnēziju.

Mis Elfordu es atradu ēdamistabā. Viņa bija ļoti bāla un uztraukta, tomēr diezgan skaidri atbildēja uz maniem jautājumiem un izstāstīja man visu, ko zināja.

Sestdienas vakarā pulksten pusdeviņos misteru Blidfjeldu apmeklējis ārsts. Acīmredzot slimnieka stāvoklis bijis labāks, jo doktors sacījis jaunajai dāmai, ka šonakt tā varot mierīgi atpūsties. Līdz vienpadsmitiem viņa vēl bijusi nomodā, bet tad apgūlusies un tūliņ aizmigusi. Pussešos sācis zvanīt viņas modinātājpulkstenis. Viņa piecēlusies, uzvārījusi tēju un iegājusi krusttēva istabā, kur atklājusi šausmīgo noziegumu.

—  Vai tad naktī jūs nekā aizdomīga nedzirdējāt?

Viņa atkratīja galvu.

—   Biju tik nogurusi, ka sākumā nedzirdēju pat modinātāja zvana.

Es iegāju istabā, kur bija notikusi slepkavība, un rūpīgi to pārmeklēju.

Logi bija aizvērti. Arī durvīs nebija redzamas laužamās dzelzs pēdas, un komplicētā atslēga bija pilnīgā kārtībā.

Mis Elforda nekā nevarēja pateikt par kastes saturu. Viņa tikai zināja, ka tajā bijusi nauda, bet cik un kādā valūtā" — tas nebija noskaidrojams. Es vēl iztaujāju viņu, kad ieradās doktors Leksvels. Uz jaunās meitenes lūgumu kāds no policistiem vēl pirms manas ierašanās bija piezvanījis viņam pa telefonu.

Jaunais doktors ieradās reizē ar policijas ārstu, un viņi kopēji aplūkoja līķi. Tad Leksvels pienāca pie manis.

—  Ļoti bēdīgs gadījums, — viņš piezīmēja. — Vai jums ir kāda nojauta, kas to būtu varējis izdarīt?

—  Nē, ne mazākās.

Vēlāk, kad mis Elforda jau bija novietota tuvējā viesnīcā un līķis aizvests, es rūpīgi pārmeklēju notikuma vietu, bet tomēr neatradu ne vismazākā norādījuma. Naktsgaldiņa atvilktnē gulēja maza, neatplēsta papīra kārbiņa ar kādu miega līdzekli. Es parādīju to doktoram Leksvelam, un viņš pamāja ar galvu.

—Jā, to es viņam parakstīju, — viņš sacīja, — bet viņš neatzina nekādu žāju.

—  Vai arī agrāk jūs kādreiz jau esat parakstījis viņam miega zāles?

—  Nē. Bet šoreiz eskategoriski uzstājos, ka viņam zāles jāiedzer, jo nabaga meitenei atpūta bija pilnīgi nepieciešama. Kaut viņa sirds nebija gluži kārtībā, tomēr viņa veselība nebūt nebija tik apdraudēta, kā viņš pats to iedomājās.

Vēlāk man bija saruna ari ar mistera Blidfjelda advokātu, pie kam noskaidrojās, ka nelaiķis visu savu mantu norakstījis krustmeitai. Doktors Leksvels man pastāstīja, ka mis Elfordai Londonā esot ari brālis' — sliņķis un palaidnis, kam jau vairākkārt gadījies sadurties ar policiju.

—  Es jau bieži esmu domājis, vai tikai viņš nav bijis viens no tiem cilvēkiem, ko redzēju ložņājam ap Blidfjelda namu, — viņš domīgi piebilda.

Jauno Elfordu sameklēt nenācās grūti, tomēr izrādījās, ka slepkavības brīdī viņš jau sen bijis gultā, ko apstiprināja arī vairāki ticami liecinieki.

Es izsūtīju divus no saviem spējīgākajiem detektīviem ievākt turpmākās ziņas. Man bija skaidrs, ka līdz viņuziņojumu saņemšanai paies ilgāks laiks, un tikpat skaidrs bija ari tas, ka šajā laikā var gadīties dažs labs nepatīkams pārsteigums.

Pulksten deviņos vakarā es rakstīju savu pirmo ziņojumu par notikušo. Rakstu darbus, kas prasa domukoncentrāciju, es vismīļāk strādāju mājās. Toreiz es dzīvoju netālu no Gvildfordstrita. Dzīvoklis atradas apakšstāvā, un no darbistabas loga es varēju pārredzēt pagalmu, kas atradās nama aizmugurē. Tas bija mazs, četrstūrains laukums, ko iežogoja divarpus pēdas augsts, viegli pārkāpjams mūris. Tomēr cilvēks, kas bija ieradies pagalmā manis dēļ, bija aiztaupījis sev šīs pūles. Vēlākā izmeklēšanānoskaidrojās, ka mazie vārtiņi, kas veda šaurā sānieliņā un kurus ik vakarus mēdza noslēgt pulksten sešos, šoreiz bijuši vaļā.

Laiks bija tumšs un lietains, tomēr ievērojami siltāks kā iepriekšejā nakti. Biju jau norakstījis četras lielas lappuses, kad pēkšņi iešķindējās loga rūts, un kāds priekšmets nokrita man pie kājām. Ja viņš krītot būtu paripojis zem galda, kur es nebūtu varējis to uzreiz saskatīt"— tad gan manis šodien vairs nebūtu starp dzīvajiem. Bet laimīgā kārtā es tūliņ sapratu draudošās briesmas.

Es nepiecēlos, lai paceltu rokas granātu un izmestu to atpakaļ pagalmā, jo zināju, cik dārgs šādos gadījumos ir ikviens mirklis. Es tikko paguvu ieskriet guļamistabā, kad jau norībēja sprādziens. Bet arī vēl tad mani ķēra kāda šķembele, kas bija izu rbu sies c auri durvīm un kurpes zolei, viegli ievainodama mani kājā.

Bet caur šo granātu es saņēmu mācību, ko biju pilnīgi pelnījis.

Jau c eļā uz Skotlendjardu viss lietas stāvoklis man kļuva skaidrs kā diena. Nonācis savā birojā, es sāku telefonēt uz visām pusēm, un jau ap pusnakti mana istaba bija pārpildīta bukmeikeriem, augļotājiem, spēļu klubu īpašniekiem un citiem tamlīdzīgiem ļaudīm. Man bija jāattaisa logs, lai ielaistu svaigu gaisu.

Pulksten pusdivos naktī tad arī notika Litlgrifildstrītā satiksmes nelaime. Divi taksometri ar sparu triecās viens pret otru, logu rūtis šķindēja un viens no pasažieriem taisīja lielu teātri. Viņu nācās uz rokām izcelt no vāģa. Kāds policists bez žēlastības pūta savā trauksmes svilpē. Nelaime bija notikusi tieši pretim doktora Leksvela namam, un jaunais ārsts pienāca pie loga, lai redzētu, kas īsti noticis. Policists paskaidroja viņam, ka viens no kungiem esot pārlauzis kāju un sagraizījis uz stikliem seju.

—Acumirklīesbūšulejā!' —doktors uzsauca. Kadviņš iznāca uz ielas, ap zemē gulošo pasažieri stāvēja kāds pusducis vīru. Divi no tiem mazliet atkāpās, atbrīvodami ārstam ceļu, bet tad viņi pēkšņi sagrāba to no visām pusēm.

Pobcijas prezidents gan izteicās, ka tas esot bijis mazliet teatrāls sarīkojums noziedznieka apcietināšanai: tomēr mana apdomīgā rīcība tika atzīta par pareizu, kad bijām pārmeklējuši ārsta kabatas. Vienā no tām inēs atradām pielādētu brauniņu, kas pat nebija nodrošināts ar aizsargu. Viņa dzīvokli es vēlāk atradu vēl dažas rokas granātas. Šī epizode norisinājās drīz pēc pasaules kara, kura laikā doktors Leksvels, uzturēdamies frontē, bija savācis veselu ieroču arsenālu.

Un visi šie drošības soļi būtu varējuši izpalikt, ja toreiz es nebūtu pateicis viņam, ka slepkavības naktī jau agri esmu nolicies gulēt. Viņš ļoti labi zināja, ka cilvēks, ar kuru tas Blumsbīrijas skvērā sadūrās, biju es, jo viņš pazina mani pēc balss. Bet viņš bija pārliecināts, ka es neesmu viņu pazinis. Tomēr man bija arī lietišķs pierādījums: ārsta šļircītes sidraba stobriņš, kas bija iespiedies manas kurpes gumijas zolē un ko viņš mūsu sadursmes laikā bija pazaudējis.

Es apmeklēju doktoru Leksvelu pēc viņa notiesāšanas. Viņš bija mierīgs, runāja ar mani pilnīgi vaļsirdīgi.

— Biju tā iestidzis parādos, ka vairs nevarēju izkļūt no kreditoru un augļotāju nagiem. Dažreiz pacienti pastāsta ārstam lietas, ko tie neuzticētu pat savam advokātam. Arī vecais Blidfjelds jau manā pirmajā apmeklējumā pastāstīja man, ka skārda kastē zem gultas glabājoties astoņi tūkstoši mārciņu skaidrā naudā.

Bija ļoti grūti atņemt viņam šo naudu, pašam nekrītot aizdomās. Beidzot es tomēr sastādīju plānu, kura izvešana man šķita diezgan vienkārša. Blidfjelds bija hipohondriķis, un es nolēmu iegalvot viņam, ka tas ir nopietni slims; tad iedot viņam miega zāles un, viņam guļot, to aplaupīt. Mani traucēja vienīgi mis Elforda, kas gulēja blakus istabā un kuras miegs, cik zināju, ir ļoti viegls.

Es iegalvoju vecajam Blidfjeldam, ka viņa krustmeita izskatās slima un ka tai nepieciešams vairāk gulēt. Viņaiedeva man dzīvokļa durvju atslēgu, lai es uz viņa telefonisku aicinājumu varētu jebkurā laikā ierasties pie viņa, netraucējot jaunās meitenes. Bet arī tad vēl visas grūtības nebija pārvarētas, jo mis Elforda, kā jau teicu, gulēja ļoti jautrā miegā. Beidzot man iekrita prātā lieliska ideja. Es piekodināju viņai nekad nelikties gulēt pirms pulksten trijiem naktī, lai varbūtējās lēkmes gadījumā tā varētu tūliņ steigties slimniekam palīgā.

Pēc nedēļas es pārliec inājos, ka viņa jau ir pietiekoši nogurdināta, lai gulētu visciešākā miegā.

Ar lielām pūlēm man izdevās pierunāt Blidfjeldu ieņemt miega zāles. Pulksten pusvienā es uzmanīgi iegāju dzīvoklī. 'Es biju pārliecināts, ka Blidfjelds ar krustmeitu guļ dziļā miegā, tā ka es varēšu bez jebkādiem sarežģījumiem uzlauzt skārda kasti, paņemt tās saturu un nepamanīts atkal aiziet. Kad iegāju Blidfjelda istabā, viņš tiešām bija aizmidzis. Protams, es pilnīgi noticēju, ka viņš iedzēris manis parakstītās zāles. Bet kolīdz es biju noliecies pār kasti, viņš pēkšņi atmodās. Mūsu starpā norisinājās īsa cīņa…

Viņš paraustīja plecus.

— Kad iznākot uz ielas uzgrūdos jums virsū, es, protams, tūliņ pazinu jūs pēc balss. Bet es cerēju, ka jūs neesat pazinis manis. Un es arī nebūtu nekā uzsācis pret jums, ja jūs ar savu piezīmi nebūtu jāvis man saprast, ka jūs ne vien turat mani aizdomās, bet pat esat cieši pārliecināts, ka slepkava esmu es. Jūsu darbā vislielākā kļūda ir, ja cilvēks par daudz runā.

Beigas.

SATURS

NOSLĒPUMAINAIS TESTAMENTS……… 3

BANDĪTI BRIESMĀS……………………….. 145

Nodots salikšanai 06.04.92. Parakstīts iespiešanai 14.04.92. Formāts 60X84/16. Avīžu papīrs. Ofsetiespiedums. 16 uzsk. iespiedi. Metiens 30 000 eks. Līgumcena. SIA «TapalsReģistr. apliec. M 2-0115. Iespiests tipogrāfijā «Rota., 226011, Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40. Pasūtījuma M 228.

Dzīvē ceļš nekad nav rozēm kaisīts, bet tieši tāpēc mēs ceram, ka Jūs neaizmirslsiet iegriezties «Jāna Rozes grāmatnīcā» Rīgā, K. Barona ielā 5, tālrunis 284288

Content

Volless Edgars Noslēpumainais testaments Bandīti briesmās

1 Seifs Lombardstritā

2 Nams Teringtonskvērā

3 Eņģelis

4 "Pilsētas banda"

5 Kriptogramma

Sarkanā aploksne

7 Sarkanās aploksnes saturs

8 Vecais Džordžs

9 Neveiksme

10 Piepildīta vēlēšanās

11 Grāmatas meklēšana

12 Kas notika Flerbijas dzirnavās

13 Konors iejaucas spēlē

14 Seifs tiek atvērts

15 Atrisinājums

BANDĪTI BRIESMĀS

1 Orators

2 Gaišreģis

3 Divi nevienādie brāļi

4 Slepkavība Senningdelā

5 Privātsekretāre

6 Noslēpumainais kaimiņš

7 Sīriusa varā

8 Noziedznieks no Memfisas

9 Arsēniks

10 Mācība

SATURS