Gevorgjans Vagans

Organizeta noziedziba ASV

Vagans Gevorgjans

Organizētā noziedzība Amerikas Savienotajās Valstīs

.

Ievads

Amerikāņu sociologs E. Stirs savā' grāmatā «Mūsu noziedzīgā sabiedrība» apgalvo, ka «katrai sabiedrībai ir tādi noziedznieki, kādus tā ir pelnījusi». Kas atliecas uz Amerikas sabiedrību, tad varētu tikai piebilst, ka tai ir ne tikai tādi noziedznieki, kādus tā pelnījusi, bet to ir ari tik daudz, cik tā ir pelnījusi.

Pēckara gados noziedzība Amerikas Savienotajās Valstīs, pēc F1B ziņām, augusi 10 reizes straujāk nekā valsts iedzīvotāju skaits.

Noziedzības «briedums» un pat «pārbriedums» kā kapitālisma radīta sociāla parādība ir raksturīgs Amerikas Savienotajām Valstīm, kuras gan pēc kvantitatīvajiem, gan arī pēc kvalitatīvajiem rādītājiem šai ziņā stabili ieņem pirmo vietu pasaulē.

Noziedzības palielināšanās kā viena no kapitālisma vispārējās krīzes izpausmēm savukārt sekmē tās padziļināšanos.

E. Sūrs uzskata, ka cēlonis noziedzības bezprecedenta pieaugumam un sabiedrības nespējai tikt galā ar noziedzību ir acīm redzamā pretruna starp pasludinātajiem vienādu tiesību un iespēju ideāliem, no vienas puses, un to, ka neatlaidīgi tiek saglabāta nevienlīdzība galvenajās sociālās sistēmas sfērās, no otras puses.

No milzīgā ASV publicētās informācijas klāsta par dažādiem noziedzības aspektiem redzams, ka lielum lielajam vairākumam amerikāņu, kaut arī viņi ir nopietni nobažījušies, pat nobijušies no plašā noziedzības vēriena savā zemē, tomēr ir vājš priekšstats par to, cik tālu noziedzības līmenis pārsniedz «normālo» un cik bieži katram no viņiem nākas ar to saskarties.

1968. gada februārī Gellapa institūts aptaujāja vairāk nekā 300 amerikāņu kopienu. Uz jautājumu: «Ko jūs savā kopienā uzskatāt par galveno problēmu?» — lielum lielais vairākums atbildēja: «Noziedzību un nelikumību.»

Analoģiska aptauja, ko šis institūts izdarīja 1977. gada aprīlī, deva aptuveni tādus pašus rezultātus.

Kas attiecas uz noziedzības statistiku, tad tā, ameri kāņu sociologa D. Bella vārdiem runājot, Amerikas Savie notajās Valstīs «ir tikpat apšaubāma kā sievietes vārd par savu «īsto» vecumu». Kā apgalvo daudzi amerikāņu pētnieki, patiesie noziedzības apmēri ir ievērojami lielāki nekā tas izriet no policijas oficiālās statistikas.

«Noziedzības statistika,» raksta pazīstamie amerikāņu kriminologi Sazerlends un Kresi savā' grāmatā «Kriminoloģijas principi», «laikam ir visnedrošākā un vissarežģītākā sociālās statistikas nozare. Praktiski nav iespējams precīzi noteikt noziedzības apmērus, kas pakļauta jurisdikcijai kādā laika posmā.»

Autori, kas par noziedzību raksta rakstus, grāmatas vai oficiālas atskaites, bieži vien statistikas materiālus sniedz šādā veidā: katrās tik un tik minūtēs tik un tik slepkavību, tik un tik izvarošanas gadījumu, tik un tik transportlīdzekļu aizdzīšanas gadījumu utt. Šāds paņēmiens varbūt ir iespaidīgs, bet nekad nedod priekšstatu par noziedzības patieso ainu.

Noziedzības problēma un cīņa prot to arvien biežāk kļūst par efektīvu trumpi politiskajā spolē, par sabiedriskās domas ietekmēšanas līdzekli.

1968. gada vēlēšanu kampaņas laikā jautājums par cīņu pret noziedzību pirmo reizi pacēlās līdz «vēlēšanu platformas» līmenim. Tā, piemēram, viens no galvenajiem Niksona solījumiem amerikāņu tautai bija — atjaunot valstī «likumību un kārtību». 1972. gadā republikāņu vēlēšanu platformā šis solījums vairs nefigurēja. Kā redzams, viņi uzskatīja, ka, atkārtoti iekļaujot vēlēšanu platformā problēmu par cīņu pret noziedzību, tas varētu kļūt par tāda fakta atzīšanu, ka Niksona administrācijai 1968.—1972. gadā nav izdevies gūt šai jomā kaut kādus panākumus.

1976. gada vēlēšanu kampaņas laikā gan republikāņi, gan demokrāti par noziedzību runāja jau daudz klusinātākā balsī.

Kaut arī formulējumi partiju vēlēšanu programmās, kur ir runa par noziedzību un pasākumiem tās apkarošanai, ir ļoti nenoteikti, tomēr nelielas atšķirības starp republikāņiem un demokrātiem var pamanīt. Bet šīs atšķirības neskar kapitālistiskās sabiedrības tradicionālās vērtības.

Republikāņi izteicās par administratīva rakstura pasākumiem. «Patiesība ir tā,» paziņoja Niksons, «ka mēs panāksim noziedzības un vardarbības samazināšanos tikai tad, kad liksim darboties mūsu likumiem, kad izdarīsim tā, ka likuma pārkāpšana kļūs mazāk izdevīga un daudz riskantāka nekā pašlaik.»[1] Demokrātu platforma turpretī paredzēja vispārējus preventīvus sociāli ekonomiskus pasākumus, lai novērstu noziedzības cēloņus — bezdarbu, graustus, Iaikazoba sagrauztās skolas.

Dž. Vollcss, kas 1968. gada vēlēšanās ieguva 10 miljonus balsu, bija par teroristisku rīcību kā līdzekli pret visu ļauno un apsolīja vēlētājiem, ka, gadījumā ja viņu ievēlēs par prezidentu, anarhisti un likuma pārkāpēji tiks apcietināti tin nodoti tiesai.

Tik plaša noziedzības vēriena pamatošana ar nabadzību un bezdarbu, kā to dara demokrāti, kaut arī no pirmā acu uzmetiena nerada šaubas, tomēr, apskatot šo jautājumu dziļāk, neiztur kritiku. Ja jau nabadzību un bezdarbu, no vienas puses, un noziedzību, no otras puses, saista tieša cēloņsakarība, kā tad šajā gadījumā lai izskaidro organizētās un «balto apkaklīšu» noziedzības straujo palielināšanos?

Tieši organizētā noziedzība pēdējos 15 gados kļuvusi par prezidentu, kongresa, Tieslietu ministrijas un daudzo valdības iestāžu visvērīgākās uzmanības objektu. Tieši cīņa pret noziedzību arī pasludināta par 1970. gada 15. oktobrī pieņemto federālo likumu mērķi, likumu, kuri būtiski atšķiras no buržuāziskās demokrātijas tiesību standartiem.

Justīcijas orgānu oficiālās atskaites parāda, ka cīņa pret gangsterismu ASV pagaidām nedod rezultātus. Daži desmiti sensacionālu tiesas prāvu pret noziedzniekiem stāvokli nemaina. Šodien organizētā noziedzība ne tikai uzplaukst, bet pat ieņem arvien jaunas un jaunas pozīcijas. So patiesību netieši atzina arī prezidents Kārters. Preses konferencē 1977. gada 24. martā uz jautājumu: «Kādus pasākumus Tieslietu ministrija paredzējusi izmantot, lai efektīvi cīnītos pret organizēto noziedzību valstī?» — prezidents atbildēja, ka tieslietu ministrs pagaidām vēl nav gatavs ierosināt šai problēmai pietiekami pārdomātu pieeju.

Vēlāk Baltā nama preses sektors publicēja paziņojumu, kurā tika uzsvērta nepieciešamība federālajiem justīcijas orgāniem veikt plašus pasākumus cīņā pret organizēto noziedzību.

Organizētā noziedzība — noziedznieku sindikāts, amerikāņu mafija, saukta arī par «Cosa nostra»[2], — tik dziļi iesakņojusies daudzu Amerikas lielpilsētu dzīvē, ka amerikāņi bieži vien pat neatšķir dažas tās izdarības formas no parastajām komerciālajām darbībām, bet dažreiz pat vispār netic, ka eksistē sindikāts, uzskata, ka tas kādreiz eksistējis, bet izzudis reizē ar «sausā likuma» atcelšanu.

Ievērību pelna organizētās noziedzības definējums, kas dots prezidenta komisijas ziņojumā: «Organizētā noziedzība — tā ir asociācija, kas cenšas darboties ārpus amerikāņu tautas un tās valdības kontroles. Tā apvieno tūkstošiem noziedznieku, kas darbojas tikpat sarežģītas struktūras ietvaros kā lielas korporācijas, un pakļauta saviem likumiem, kuri tiek piemēroti ar vēl lielāku cietsirdību nekā valdības likumi. Tās darbība nav impulsīva, tā ir sarežģītas vienošanās rezultāts un virzīta uz kontroles nodrošināšanu pār veselām ražošanas sfērām, lai iegūtu maksimālu peļņu.»[3]

Organizētā noziedzība dziļi iesakņojusies gan biznesā, gan arī arodbiedrībās. Šeit tā liek lietā nelikumīgus monopolizācijas paņēmienus, teroru, izspiešanu, izvairīšanos no nodokļu maksāšanas, grauj buržuāzisko komerciālo darbību un tās vadīšanu, uzspiežot savu kontroli un iegūstot milzu peļņu. Lai panāktu varas orgānu neiejaukšanos, organizētā noziedzība dažādos līmeņos tos uzpērk.

Organizētās noziedzības definējumā, ko devusi prezidenta komisija, tiek atzīta tās līdzība legālajām kapitālistiskajām korporācijām. Tomēr šinī definējumā nav paša galvenā, proti, atzinuma, ka noziedzīgā peļņa tiek iegūta pēc tiem pašiem principiem un bieži vien pat ar tiem pašiem līdzekļiem, kas ir raksturīgi kapitālistiskajiem uzņēmumiem. Tāds secinājums rodas, iepazīstoties ar noziedzīgās asociācijas struktūru, ar tās vēsturi, darbības metodēm un veidiem, tās ietekmes mērogiem valsts ekonomiskajā un politiskajā dzīvē.

Amerikas noziedznieku sindikāta struktūra zināmā mērā atgādina Sicīlijas mafijas organizācijas shēmu. Taču šī shēma netika mehāniski pārnesta uz Amerikas apstākļiem. ltāļu-sicīliešu mafijas struktūras elementi Amerikas Savienotajās Valstīs tika ievērojami modificēti.

Amerikāņu mafijas struktūras pamati veidojās jau 1931. gadā. Bet tikai 1951. gadā senāta komisija, kuras priekšsēdētājs bija senators Kcfovcrs, oficiāli paziņoja, ka eksistē noziedznieku sindikāts, kas pazīstams ar nosaukumu «mafija» un darbojas daudzās lielākajās pilsētās.

Tagad ASV organizētās noziedzības kodols sastāv no 26 grupām, kas darbojas vismaz 20 štatos. Mafijas valodā šīs grupas sauc par «ģimenēm», kuru locekļu skaits svārstās no 20 līdz 1000 un pat vairāk. Par visspēcīgākajām un visietekmīgākajām «ģimenēm» uzskata tās, kuras darbojas Ņujorkas (piecas «ģimenes»), Ņūdžersijas, Iii-noisas, Floridas, Luiziānas, Nevadas, Mičiganas, Rodai-lendas štatos un Čikāgas pilsētā.

Kā jebkura liela korporācija, noziedznieku organizācija funkcionē neatkarīgi no izmaiņām tās locekļu sastāvā. Neaizstājamu cilvēku tajā nav. Brīvās vietas drīz vien tiek aizstātas. Pat ja «ģimenes» galva nomirst vai nokļūst cietumā, organizācija nepārtrauc darboties.

«Ģimeni» vada boss, kura galvenais uzdevums ir uzturēt stingru disciplīnu un visādiem līdzekļiem censties iegūt maksimāli lielu peļņu. Lietās, kas attiecas uz visiem organizācijas locekļiem, bosam ir absolūta autoritāte. «Ģimenes» galvam ir vietnieks, kas ievāc informāciju un nodod to bosam, no viņa tas saņem pavēles un ar tām iepazīstina visus «ģimenes» locekļus. Bosa prombūtnes laikā vietnieks izpilda viņa funkcijas. Tai pašā hierarhijas kāpņu līmenī atrodas padomnieks, kas nodarbojas ar «kadru» jautājumiem. Viņš ir savdabīgs tradīciju glabātājs, kas uztur uzticību «Cosa nostra» principiem un disciplīnai. Parasti šo amatu ieņem organizācijas vecākais loceklis, kas vairs tieši nepiedalās noziedznieku biznesā. Viņš dod padomus «ģimenes» locekļiem, to skaitā arī bo-

sam un viņa vietniekam, un viņam ir ievērojama ieiekme un vara.

Vienu pakāpi zemāk atrodas leitnanti. Viņi, atrazdamies komandas vai brigādes priekšgalā, kurā ietilpst vairāki kareivji, veido saistošo posmu starp «ģimenes» vadošajiem darbiniekiem un tās ierindas locekļiem. Konspirācijas nolūkā «ģimeņu» vadītāji izvairās no kontaktiem ar ierindas locekļiem.

Kareivji jeb, kā viņus vēl dēvē, — pogas atrodas uz . noziedzības sindikāta struktūras kāpņu viszemākā pakāpiena. Ar bosa atļauju viņi drīkst nodarboties ar jebkuru nelikumīgu biznesu (azarta spēles, tirgošanās ar narkotiskajām vielām, augļošana utt.). Kareivjiem atļauj turēt arī savu «uzņēmumu», bet tādā gadījumā viņiem daļa no saviem ienākumiem jānodod organizācijai. Sindikātu vadošo darbinieku lielākajai daļai un dažkārt arī kareivjiem ir komerciālas intereses vairākos uzņēmumos. Kareivim bez ierunām jāizpilda pavēles. Par to viņš no bosa saņem atalgojumu, kura lielums atkarīgs no «ģimenes» ienākumiem. Nepaklausības gadījumā, pat ja viņa darbība devusi «ģimenei» peļņu, kareivi nežēlīgi soda.

«Cosa nostra» hierarhijā zemāk par kareivjiem atrodas plašs kalpotāju un aģentu kontingents, kas neietilpst «ģimenes» sastāvā, bet pakļaujas noziedznieku organizāciju līderu diktētajiem noteikumiem. Sie cilvēki veic ikdienas melnā darba lielāko daļu. Viņi nodarbojas ar narkotisko vielu mazumtirdzniecību, bukmeikerismu^4, kalpo legālās biznesa nozarēs, kas pieder organizētiem noziedzniekiem.

Organizētās noziedzības sastāvā ir ne tikai itālieši, kā domā daudzi Amerikā. Ja arī vara-vēl atrodas itāliešu izcelsmes gangsteru rokās, tad plašajā noziedzīgajā darbībā tagad iesaistīts desmitiem tūkstošu anglosakšu, nēģeru, japāņu, ebreju, puertorikāņu un citu nacionalitāšu pārstāvju. Piemēram, Čikāgā galvenie pagrīdes loteriju biļešu izplatītāji ir nēģeri. Loteriju organizētāji ir japāņu izcelsmes amerikāņi. Bet kopumā viņi visi strādā sindikāta labā, pie tam dara to uz savu risku. Viņus visbiežāk notver nozieguma vietā, un viņi visbiežāk tiek sodīti.

Noziedznieku «ģimenes» struktūrā ir divas īpatnības, kuras tās vadošo virsotni pārvērš sava veida valdībā. Runa ir par personām, kas, no vienas puses, nodibina kontaktus (bez šaubām, runa ir nevis par vienkāršu iepa-zīšanos, bet gan par apdāvināšanu un tiešu uzpirkšanu) ar valsts varas pārstāvjiem un citām ietekmīgām personām un, no otras puses, veic piespiedu funkcijas (viengabalainības un «kārtības» uzturēšana organizācijā, Ieskaitot nepaklausīgo un «nogrēkojušos» piekaušanu un nogalināšanu).

«Ģimenēs» raksturīga ir darba dalīšana un stingra specializācija starp atsevišķiem tās locekļiem vai grupām. «Ģimene» koordinē katra grupas locekļa darbību, viņa attiecības ar pārējiem uz tādu noteikumu un vienošanās pamatiem, ar kuru palidzibu tiek saglabāta «darba dalīšana», virza visas organizācijas darbību stingri noteiktu mērķu sasniegšanai.

Noziedznieku sindikāta augstākais vispārriacionālais orgāns ir lielā padome jeb, kā to vēl dēvē, — komisija. Sis orgāns izpilda direktoru kolēģijas funkcijas, un tam ir piešķirtas «likumdošanas», «tiesas» un «arbitrāžas» pilnvaras. Dažādos strīdīgos jautājumos pēdējais vārds pieder komisijai. Tās sastāvā ietilpst lielāko «ģimeņu» pārstāvji. Viņus sauc par priekšsēdētājiem vai padomniekiem. Padomnieku skaits ir no 9 līdz 12. Taču komisija nav pārstāvniecības vai vēlēts orgāns, tās locekļiem nav vienlīdzīgu tiesību. Daudz kas atkarīgs no «ģimenes» varenības, kuru pārstāv'komisijas loceklis, kā arī no tā, cik viņš ir autoritatīvs.

Nākamais vadošais orgāns — padome, kura sastāv no katras «ģimenes» vispieredzējušākiem locekļiem un tiek veidota pēc teritoriālā principa. Padomes priekšgalā atrodas dons, kurš var arī nebūt komisijas loceklis. Tādās pilsētās kā Ņujorka, Čikāga, Detroita gangsteriem ir savas padomes.

Daudzu desmitu gadu laikā noziedznieku sindikātiem ir izveidojušās savas «tiesiskās» un «ētiskās» normas. Viņu kodekss prasa, lai organizācijas locekļi cits pret citu būtu lojāli, ievērotu slepenību, klusēšanas likumu un būtu uzticīgi vadoņiem. «Organizācijas drošība ir atkarīga pirmkārt no katra tās locekļa drošības,» teikts kādā no kodeksa pantiem. Kaut arī kodeksā ir teikts, ka tas izstrādāts, lai aizsargātu visus organizācijas locekļus, patiesībā kodekss kalpo vispirms bosa un viņa tuvāko padomnieku drošībai, jo dod iespēju bosam nepieciešamības gadījumā lietot ārkārtējus pasākumus, atklāt jebkuru reālu vai iedomātu sazvērestību, kas apdraud viņa vai viņu varu un dzīvību.

Saskaņā ar kodeksu boss var sodīt jebkuru savas «ģimenes» locekli, toties viņu var sodīt tikai komisija. Taču bosam nav tiesību izlemt citas «ģimenes» kareivja likteni. Nepieciešamības gadījumā viņam jāgriežas pie attiecīgās «ģimenes» bosa.

Tādā veidā visa organizētās noziedzības varas struktūra pilnībā balstās uz autoritatīviem principiem. Boss nosaka katra savas «ģimenes» locekļa tiesības. Visi bosi savā starpā ir cieši saistīti. Organizācijas iekšējais pie spiedu aparāts pirmām kārtām kalpo par «tehnoloģisko» līdzekli «ģimenes» noziedzīgās darbības nodrošināšanai

Organizētās noziedzības rindu palielināšanās nenotiek stihiski. Mafija šo procesu nostādījusi uz «zinātniskiem» pamatiem. Līdzīgi tam, kā valsts iestādes vai uzņēmumi gatavo savus līdzstrādnieku kadrus, ņemot vērā viņu spējas, tieksmes un iemaņas, ari organizētajiem noziedz niekiem šim nolūkam ir savs speciāls aparāts un pašu rūpīgi izstrādāta metodika.

Neraugoties uz briesmām, mafija neizjūt ne mazāko tādu cilvēku trūkumu, kas vēlētos iekļūt tās organizācijā. Savu rindu papildināšanai, kas pēc daudzu gadu brāļu kara un federālās varas iestāžu neatlaidīgas izsekošanas bija paretinājušās, 1975. gadā mafijas klani visā zemo atsāka jaunu locekļu uzņemšanu. Daudzi desmiti jaun ienācēju papildināja organizāciju.

Kas spiež cilvēkus stāties mafijā? Bijušais mafietis uz «Times» korespondenta jautājumu atbildēja šādi: «Vi ņus vilina nauda, vara, atzīšana un cieņa.» Daudzi no viņiem ir izauguši graustos, kur labāk veicās tiem, kas saistīti ar mafiju.

Vervēšana notiek rajonos, kur vieglāk atklāt un ekspluatēt vervējamo antisabiedriskās tieksmes. Sai ziņā visrosīgākās vielas, piemēram, Ņujorkā ir īstsaida, Ņii orleānā — franču kvartāls, Čikāgā — pilsētas dienvidu un rietumu rajoni. So rajonu jauniešiem izveidojies savdabīgs tikumisks priekšstats. Te par labāko jaunekli uzskata nevis to, kurš labi mācās skolā vai spēlē beisbolu. Vispārēju cieņu bauda tas, kurš, uzmetis skatienu, uzreiz var pateikt, vai kāds civiltērpā ģērbies cilvēks ir vai nav apbruņots, vai viņš ir varas pārstāvis. Tāds jaunietis pats meklē iespējas palidzēt narkotisko vielu tirgotājiem vai bukmeikeriem, brīdina viņus par briesmām utt. Pēc tam kad jaunienācējs ir parādījis savu izveicību, viņu sāk rūpīgi novērot. Būtībā viņš organizētās noziedzības principus jau ir atzinis sev par daudz vērtīgākiem un ievēroto

jamāklern nekā sabiedribas principus. Bez. tam viņš jau ir parādījis piesardzību un novērošanas spējas.

Vervējamā konfrontācija ar likumu ir viena no vissvarīgākajām prasībām pret jaunienācēju. Viņam jāizdara kaut kāds noziegums — laupīšana vai uzbrukums ar ieroču lietošanu, pie tam ir vēlams, lai vervētājs no drošas vietas (o visu varētu novērot. Tā mafija cenšas norobežoties no policijas un F1B aģentu iekļūšanas organizācijā.

Sājā vervējamo rakstura pētīšanas stadijā gļēvie, impulsīvie un nejēgas tiek atsijāti. Paliek tie, kas savu uzdevumu veic ar mierīgu noteiktību.

Vervējamajam bez tam vairākkārt jātiek nogādātam policijā un pat apcietinātam, ko nebūt neuzskata par muļķības vai neapdomības izpausmi. Līdz pilngadībai vervējamajam jābūt vairākkārt apcietinātam uz aizdomu pamata par noziegumu pastrādāšanu, kuros viņš nav bijis iejaukts. Vervētājs pārbauda, kā topošais mafietis uzvedas policijas iecirknī — «atveras» vai klusē. Apcietināšana nepieciešama arī vēl tāpēc, lai pārbaudāmajam parādītu, cik nepieciešami viņam ir līdzekļi drošības naudas nomaksai un laba advokāta pakalpojumiem.

Taču arī ar to vēl nepietiek. Nepieciešams, lai vervējamais kaut kādu sodu izciestu cietumā. Tas ir visbargākais pārbaudījums vervējamajam, un vervētājs var rūpīgi apsvērt, kā jauniesācējs to ir izturējis. Cietumā viņš tūliņ saskatīs visas tās priekšrocības, ko dod piederība organizētajai noziedznieku grupai, kuras dalībnieki salīdzinājumā ar citiem ieslodzītajiem tiek norīkoti daudz vieglākos darbos un bauda visdažādākās privilēģijas. Bet, kad viņš nokļūst brīvībā, tad ātri pārliecinās, ka vienīgie saimnieki, kas viņam dod darbu, neuzdodami liekus jautājumus, ir pagrīdes biznesmeņi.

Uzņēmējs, kas vervētāja uzdevumā pārbaudāmo pieņēmis darbā, izmanto viņu par uzraugu, kas spējīgs «ietekmēt strīdus» starp saimnieku un strādniekiem. Tie, kas pretendē uz sociālo vai intelektuālo pārākumu pār vervējamo, lūdz viņu pret labu samaksu sagādāt narkotiskās vielas. Sabiedrībā visumā cienījami cilvēki cenšas ar viņu iepazīties, lai iegādātos cigaretes un dzērienus par zemākām cenām. Cilvēks, kas viņu nekad neielūgtu savā mājā, meklē viņa sabiedrību, lai kopā dotos uz spēļu-namu. Daudzi advokāti, policisti, tiesneši un pat politiskie darbinieki ar viņu kārto darīšanas pēc mafijas diktētiem noteikumiem. Tagad viņš jau bez iebildumiem pakļaujas vervētājam un var kļūt par iekasētāju ielu derībās un bukmeikeru operācijās, savākt procentus par augļotāju aizdevumiem vai vadīt mašīnu ar kontrabandas kravu. Jaļ jauniņais ir alkatīgs vai godkārīgs, viņš var nodarboties] ar visiem minētajiem noziedzīgās darbības veidiem.

Organizētie noziedznieki jau sen izmanto tās treniņa metodes, ko samērā nesen ieviesa ASV armijā. Runa ir par «zajajām beretēm», kuriem iemāca divas trīs specia- j iitātes, lai viņi būtu spējīgi darboties nelielās grupās. Kramplauži, kabatzagļi, automašīnu nolaupītāji parasti saglabā savu «specialitāti» visu mūžu. Starp citu, organizētie noziedznieki jau sen sapratuši savstarpējas aiz stājamības principa lietderību. Ja policija izseko mafieti par izspiešanu vai bukmeikerismu, tad viņš var nodarboties, piemēram, ar narkotisko vielu pārdošanu citā rajonā. Tādā veidā var paglābties no apsūdzības atkārtotā nozieguma izdarīšanā.

Par pilntiesīgu mafijas locekli iesācējs kļūst tad, kad viņa pakalpojumi dod taustāmu labumu. Derību pieņēmējs kļūst par bukmeikeru, kas uzrauga citus, narkotisko vielu sīktirgotājs — par vairumtirgotāju. Pakāpeniski viņš iegūst augļotāja uzticību. Viņam jau ir sava neliela noziedznieku grupa, kas saņem no viņa dažādus uzdevumus. Viņa vadītāja spējas tiks novērtētas atkarībā no parādītās apķērības, prasmes savos ienākumos dalīties ar vecākajiem, turklāt darīt to diplomātiski. Teiksim, būdams bukmeikers, viņš ir spiests aizņemties naudu savām operācijām no augstākstāvoša mafieša, protams, uz augļotāja noteikumiem,'un tas jādara arī tad, kad viņam nauda nemaz nav vajadzīga.

Grūts un garš ir vervējamā ceļš līdz mafijas īstenajam loceklim. Pie tam formāla piederība nav atkarīga no kandidāta personiskajām īpašībām. Mafijai ir garš gaidi tāju saraksts. Sie cilvēki gaida savu kārtu, līdz atbrīvosies kāda vakanta vieta. Izņēmumi ir ļoti reti. «Ģimeņu» apmēri sākotnēji tika noteikti 1931. gadā, un līdz pat otrajam pasaules karam tika aizstātas tikai atbrīvojušās vietas. Kara laikā uzņemšana mafijā paplašinājās. Drīz pēc kara uzņemšana atkal tika pārtraukta, un vēlreiz to atjaunoja 1954,—1958. gadā. Sai laikā notika skandāls sakarā ar biedru vietu pārdošanu, un mafijas vadītāju konferencē Apalačinā tika nolemts uzņemšanu atkal pārtraukt. Tādas «ģimeņu» lieluma rūpīgas saglabāšanas pamats ir varas bilance. Nevienai noziedznieku grupai nav tiesību patvaļīgi palielināties un nostiprināties, lai tā nekļūtu bīstama citai.

Interesanta un iespaidīga ir uzņemšana «Cosa riostra» rindās. Plaša istaba ar pilnīgi aizklātiem logiem. Uz gara galda, kas pārklāts ar audumu, novietoti masīvi bronzas svečturi. Plīvojošās sveču liesmas vāji apgaismo svēto teļus pie sienam. Madonna, krucifikss, bultu caururbtais svētais Sebastiāns un vēl kāds svētais ... Pie galda sēž cilvēki. Uz galda starp diviem svečturiem krusteniski salikti revolveris un duncis. «Reflektants» stāv sasprindzinātās gaidās. Cilvēks, kas sēž pie galda centrā, pieceļas, paņem dunci un iegriež viņa labās rokas rādītāja pirkstā. «Reflektants» ar savām asinīm parakstās uz papīra lapas. Pēc tam šo papīru satin rullī, pie sveces aizdedzina, nodod «reflektantam» un pavēl atkārtot zvēresta vārdus. «Zvēru svēti ievērot visus organizācijas likumus! Zvēru bez ierunām paklausīt un izpildīt visas mana kapo pavēles. Es zinu, ka to, kas pārkāpj klusēšanas likumu, gaida nāvei Zvēru!»

Jāsaka, ka vecais asins un uguns rituāls šodien ir zaudējis savu nozīmi. Tagad iztiek ar greznu banketu.

1967. gada maijā Bufalo pilsētas policija arestēja 37 šāda banketa dalībniekus. Viņi paskaidroja, ka tās bijušas «vecpuišu pusdienas», kaut arī policijai nācās veselu stundu meklēt 13 viesus, kas bija noslēpušies vīna pagrabā. Tiesa pierādījumu trūkuma dēj apsūdzību neuzturēja.

Personu saraksts, kas gaida savu kārtu uzņemšanai «Cosa nostra», ir iespaidīgs. Tie, kas iekļuvuši šajā sarakstā, jau var izmantot dažas organizācijas privilēģijas un tās palidzibu.

DAŽAS AMERIKĀŅU MAFIJAS VĒSTURES ĪPATNĪBAS

Savos rakstos un pamfletos par amerikāņu dzīves veidu M. Gorkijs ne reizi vien apgalvoja, ka bagātību uzkrāšana vienmēr pamatojas uz noziedzību. Krāpšana, laupīšana, spekulācija, asiņaini noziegumi — tādas ir parastās metodes, ar kuru palīdzību veidojušās daudzu nekronēto Amerikas karaļu — miljardieru — dinastijas.

Dž. P. Morgans savu kapitālu, ko viņam bija atstājis tēvs, palielināja pilsoņu kara laikā, pārdodams ziemeļu štatu valdības karavīriem nekam nederīgas šautenes, kuras šaujot sasprāga. Tas pats Morgans un Viljams H. Van-derbilts dibināja jaunas sabiedrības un ar viņu pašu kontrolēto korporāciju palīdzību slēdza nelikumīgus darījumus ar šīm sabiedrībām, tādējādi apzogot amerikāņu tautu.

Amerikāņu rakstnieki — Marks Tvens, OTIenri, Teodors Draizers, Ernests Hemingvejs, aprakstot biznesa plēsonīgo raksturu, sevišķi akcentēja domu, ka tā dzenošā atspere ir vardarbība. Nelielajā, bet saturā bagātajā OTIenri stāstā «Ceļi, kurus mēs izvēlamies» parādīts viens no kapitālisma vilku likuma mehānismiem — konkurents jānovāc, neapstājoties pat slepkavības priekšā, un, ja iespējams, vaina jāuzveļ pašam dpurim.

Pali amerikāniskā akmens džungļu iekārta ar tās korupciju, kukuļņemšanu, represijām kapitālistiskajos uzņēmumos, ar rasu diskrimināciju un darbaļaužu nežēlīgu ekspluatāciju veicinājusi imigrantu apvienošanos pēc šaura reģionāla principa, kas zināmā mērā bija paša izsargāšanās un nacionālās savdabības saglabāšanas mēģinājums. Dažās šajās apvienībās sāka uzplaukt Sicīlijas mafijas paražas.

Parasti, kad ir runa par organizēto noziedzību, vairākums amerikāņu domā par mafiju vai «Cosa noslra». Vispār tas ir pareizi: mafija tik tiešām ir visvarenākais noziedzības sindikāts ASV. Taču bez tā šai zemē vēl darbojas tūkstošiem mazāku neatkarīgu, organizētu noziedznieku grupu.

Tāpat jāatzīmē, ka sākumā atsevišķas organizētās noziedznieku grupas veidojās novados pec nacionālā principa. Sis princips zināmā mērā tiek saglabāts arī tagad. Visvecākās, vispieredzējušākās un visnežēlīgākās ir itāliešu un ebreju mafija. Mazāk ietekmīgi ir īru, velsiešu, meksikāņu un ķīniešu klani, kas pēdējos 10—15 gados radās ASV rietumu piekrastē. Mēs šeit apskatīsim galvenokārt itāliešu klanu vēsturi un darbības formas.

Terminam «mafija» ir sena vēsture. Vispirms tas parādījās 1282. gadā Sicīlijas salas Palermo pilsētas patriotiskajās organizācijās, kas par savu mērķi bija nospraudušas Sicīlijas atbrīvošanu no franču jūga. Tās devīze bija «Morte alla Francia Italia anela» («Nāvi Francijai — tāda ir Itālijas vēlēšanās»). No devīzes vārdu pirmajiem burtiem izveidoja paroli. Tomēr ar XV gadsimta sākumu šī organizācija pārvērtās par noziedznieku, laupītāju un slepkavu grupu — mafiju.

XIX gadsimta otrajā pusē mafija pārmērīgi izauga. Tās darbība kļuva draudoša, un Itālijas varas iestādes bija spiestas lietot attiecīgus represīvus pasākumus.

Daudzi mafieši nok|uva aiz restēm un izcieta sodu. Citiem izdevās izvairīties no soda un emigrēt uz ASV. Viņi apmetās Ņujorkā, Ņūorleānā, Čikāgā, t. i., tur, kur apmetās lielākā ’daļa itāliešu emigrantu.

Amerikas Savienotajās Valstīs pirmā lielākā mafijas organizācija bija kāda Ignacio Saetas, ar iesauku Lupo (vilks), lolojums. Viņš ieradās Ņujorkā ar itāliešu ogļu kuģi tā kravas telpā (bēgdams no Sicīlijas, kur bija izdarījis slepkavību) un apmetās Austrumu Hārlemā — narkotisko vielu tirdzniecības centrā. Drīz vien Lupo no sicī-liešicm izveidoja lielu «ģimeni» un izvietoja savu štābu Simt divdesmit piektajā Austrumu ielā, ēkā, kurai bija baigs nosaukums «Slepkavu zirgu stallis».

Lupo un citu drīz pēc tam radušos sīkāku bandu darbība sākumā aprobežojās ar itāliešu koloniju. Tika izmantotas parastās šantāžas metodes. Piespiedu nodevas uzlika tikai itāliešu tirdzniecības uzņēmumiem: restorāniem, bāriem, augļu kioskiem, desu un sieru veikaliem. Uzņēmēji, kas atteicās pakļauties bandītiem, samaksāja ar savām dzīvībām.

Un tomēr Lupo un viņa bandas veikumu nevar salīdzināt ar lielāko amerikāņu bandu — tādu kā «Piecu punktu banda», «Austrumnieki» «varoņdarbiem». Asiņainas cīņas starp šīm bandām par ietekmes sfēru sadalīšanu bieži vien uzplaiksnīja dažādos Ņujorkas rajonos.

Kāds cietumnieks Floids Pīterss zināmās amerikāņu jauniešu aprindās tanī laikā radušos noskaņojumu raksturoja tā: «Kāda velna pēc man jāmācās pilsoņu tiesības un pienākumi, kad ar laupīšanu es varu nopelnīt piecdesmit sešdesmit dolārus vienā naktī?»

Valstī, burtiski, acu priekšā lika uzkrātas bagātības. Likās, vajag tikai pastiept roku, lai norautu bagātības zelta ābolu. Bet tā tikai likās. «Augšupejas ceļš» ar legālo biznesu bija ērkšķiem kaisīts. Cita lieta — nelegālais bizness, kas tanīs gados atradās vēl veidošanās stadijā. Pie noziedznieku pasaules «lielā galda» vēl bija brīvas vietas, vajadzēja tikai prast tās aizņemt.

Par viltotu monētu izgatavošanu Lupo tika apcietināts. Viņa bandā sākās cīņa par varu. Rezultātā brīvajā «tronī» nostiprinājās kāds Masaria — profesionāls slepkava, kam jau bija rūdīta šeftmaņa ķēriens. Interesanti, ka šis bīstamais noziedznieks no Ņujorkas štata Austākās tiesas bija ieguvis atļauju nēsāt ieroci visā ASV teritorijā. Līdz ar Masarias nākšanu pie varas beidzās arī organizēšanās pirmais periods Ņujorkas bandā, kas centās koordinēt cilu līdzīgu, pa visu Savienoto Valstu teritoriju izkaisītu bandu darbību.

Divdesmito gadu sākumā Ņujorkā vien bandās jau bija vairāki tūkstoši cilvēku. Ņujorkas, Čikāgas, Kanzas-sitijas, Pitsburgas, Klivlendas, Sanfrancisko, Losandže-losas bandu barveži uzturēja savā starpā «lietišķas» attiecības un atrisināja dažus strīdīgus jautājumus. Viņu noziedzīgās darbības plašais vēriens un tas, ka praktiski viņi palika nesodīti, liecina par noziedznieku ciešajiem sakariem ar kārtības uzturētājiem.

Sai laikā Ņujorka bija sadalīta iecirkņos, kam tika piedalīti Ņujorkas policijas šefam uzticīgi ierēdņi. Viņiem bija uzdots par pienākumu saņemt kukuļus (tā saucamo smērvielas naudu) no bandām, kas darbojās iecirkņa teritorijā. Kā bija spiests atzīties kāds policijas šefs V. Djūri, Ņujorkas policijas gada «ienākumi» sasniedza apaļas summas — no viena līdz trim miljoniem dolāru. Ierindas policisti un šikie detektīvi saņēma grašus, lauvas tiesa palika policijas vadītāju kabatās.

Kukuļņemšanas sistēma ar katru gadu pilnveidojās. Policija gādāja, lai noziedznieki netiktu sodīti. Pakāpeniski šai «spēlē» tika iesaistīti daudzi tiesneši, prokurori un pat pilsētu mēri.

Apvienošanās pēc principa «nauda nesmird» notika ne tikai no apakšas, bet arī no augšas. Bosi no demokrātiskās partijas štāba pirmie sāka nosmelt labumu no policijas «ienākumiem». Jau V. Djūri un citi policijas ierēdņi ar sāpošu sirdi bija spiesti dalīties ar pērkamajiem politiķiem. Tādā veidā noziedznieku pasaule kreditēja valdošo partiju, kuras politikāņi, savukārt pateikdamies bandu barvežiem, iecēla valsis amatos no tiesneša līdz gubernatoram cilvēkus, kuri ne tikai necīnījās pret noziedzību, bet stājās ciešos kontaktos ar nelegālā biznesa darboņiem.

Šādos apstākļos godīgo tiesu un policijas iestāžu pārstāvju cīņai pret uzpirkšanu, korupciju un šantāžu nebija lielākas nozīmes kā dona Kihota cīņai ar vējdzirnavām

Laika gaitā noziedzības, justīcijas un politikas savienība arvien vairāk nostiprinājās. Izveidojās jaunas politikāņu, tiesu un administratīvo ierēdņu, policijas un noziedznieku savstarpējo sakaru un izpalīdzības formas.

Amerikāņu socioiogs F. Tannenbaums, atzīdams, ka noziedzības pasaule saaug ar valsts un administratīvo aparātu, rakstīja: «Acīmredzot noziegumus mūsu lielajās pilsētās rada dzīves apstākļi. Tā nav izolēta parādība.

Noziegums ir mūsu sabiedrības dzīves veida sastāvdaļa, un ārpus šīs īstenības tas nevarētu eksistēt savā tagadējā formā. Politiskā sistēma, ko radījuši tipiski amerikāniskie apstākļi, kuru izskaidrojumu var atrast lielpilsētu rašanās un attīstības vēsturē, radīja dzīvē vairākus institūtus, to vidū arī politiskās organizācijas noteiktu veidu. Tāda politiskā organizācija, lai apmierinātu savas vajadzības, reizē ar citiem pasākumiem kultivē, atbalsta un ekspluatē dažas noziedzīgu elementu antisabiedriskās un kaitīgās darbības formas. Sī procesa rezultātā policija sāk rīkoties atbilstoši politiskās organizācijas mērķiem, kuriem nav nekā kopēja ar uzdevumiem, kas policijai būtu jāveic. Iestāde, kam būtu jāapsargā sabiedrība, atrodas tādu spēku kontrolē, kas liek tai aizstāvēt noziedzniekus. Tas tik joti demoralizē un dezorganizē policiju, ka tā vairs neatbilst savam uzdevumam.»[5]

Raksturīgi, ka aiz gangsteru bosa D’Andrea zārka gāja Čikāgas mērs, divdesmit viens tiesnesis un vairāki arodbiedrību darbinieki. Cita barveža — Kolosimo bērēs piedalījās vairāki kongresa locekļi, tiesneši un augsti valdības pārstāvji.

Noziedznieku pasaule jo sevišķi aktivizējās pēc tam, kad ASV kongress pieņēma «sauso likumu»[6], kas ASV specifiskajos apstākļos gangsteru barvežiem pavēra spožas iedzīvošanās iespējas. Pēc FIB atbildīgā darbinieka Doraņīni izteikumiem, drīz vien pēc «sausā likuma» ieviešanas slepena alkohola ražošana 7—8 reizes pārsniedza spirta fabrikās tehniskajām vajadzībām izgatavotā spirta daudzumu.

Sā likuma darbības laikā izveidojās ļoti daudz gangsteru bandu, kas ražoja, ieveda un tirgojās ar alkoholiskajiem dzērieniem. Starp šīm bandām, kas pasakainā ātrumā kļuva bagātas, bieži vien izvērsās nežēlīgas, asiņainas sadursmes.

Cīņai pret alkohola izgatavošanu un tā kontrabandas tirdzniecību valdība norīkoja 2500 cilvēku lielu speciālu policijas vienību — pārāk maz, ja ņem vērā ASV milzīgo teritoriju un garo jūras robežu.

Sājos gados sākās jaunas gangsteru zvaigznes — Laki Lučāno karjera. Viņš bija saistīts ar brāļu Džeka un Soldi Diamonu lielo bandu, kas sekmīgi tirgojās ar narkotiskajām vielām un .zvērādām, bet pēc «sausā likuma» ieviešanas sāka tirgoties ar kontrabandas spirtotajiem dzērieniem. Viņi centās sagrābt savās rokās visu nelegālo spirta tirdzniecību Ņujorkas dienviddaļā. Sākās nežēlīgi cīniņi ar citām bandām.

Tanī laikā Lučāno centās iegūt noziedznieku pasaules augstāko varu. Viņa autoritāte ievērojami cēlās sakarā ar to, ka viņš ieviesa organizatoriskus jauninājumus alkoholisko dzērienu ražošanā. Lieta tāda, ka lielās alkoholisko dzērienu fabrikas policijai bija viegli atklāt, bet katra iekrišana nozīmēja milzīgus zaudējumus. Lučāno sadrumstaloja ražošanu, uzstādīdams daudz pārtvaicēšanas aparātu personīgajos dzīvokļos. Viņam izdevās alkoholisko dzērienu kontrabandu apvienot sava veida sindikātā, kas ar laiku nodibināja savas monopoltiesības pār alkoholisko dzērienu kontrabandu visā Atlantijas piekrastē. Sindikāta rīcībā bija daudz kuģu, noliktavas Bahamu salās un Kanādā, savi radioraidītāji. Tika noteikta cena, pudeļu un etiķešu forma. Izveidojās varens komerciāls uzņēmums, kam palīdzēja varenie aizbildņi. Ņujorkā lielā viesnīcā atradās gangsteru monopolu operatīvais štābs. Pa radio ar speciālu šifru paziņoja par kuģu ierašanās laiku un dzērienu kastu skaitu un kādā veidā tie jānogādā pārdošanas vietās. Visa sindikāta darbība bija stingri reglamentēta. Netika pieļauta ne mazākā atkāpe no pavēlēm.

Vārdu sakot, Laki Lučāno sāka taisīt lielo biznesu. Divdesmito gadu beigās viņš par saviem darījumiem izteicās tā: «Manas komerciālās darbības pirmajā periodā es pārdevu apmēram 50 tūkstošus litru alkohola nedēļā un nopelnījis apmēram 15 tūkstošus dolāru. Šinī laikā es sagrābu savās rokās ienākumus no loterijas manā rajonā. Tas deva papildus pusotra tūkstoša dolāru. Es atdevu Džo Ārprātīgajam narkomānu klientūru, par ko viņš man maksāja 2 tūkstošus dolāru nedēļā. Bet kādi izdevumi! Daļa naudas bija jāiemaksā augstākstāvošajiem bosiem. Bija nepieciešams uzturēt 20 zeļļu apsardzei. Es maksāju 5 dolārus katram rajona policistam un 10 — seržantam. Katru nedēļu Lielais Sems aiznesa aploksni ar 100 dolāriem policijas nodaļas priekšniekam, lai viņš pasargā mūs no citu rajonu policistiem. Un tas vēl nebija viss. Ļoti dārgi izmaksāja civiltērpos pārģērbto policistu sekcija, bet tā mainījās pēc katriem trim četriem mēne* šiem. Un vispirms viņi ievāca ziņas par manas kases atrašanās vietu.

Tāpat nācās «iesmērēt» nodokļu inspektoriem, kuri tūliņ paziņoja, ka nodarbojas ar rajona .uzņēmumu ienākumu pārbaudi. Tarifs bija 50 dolāru nedēļā.»

Lučāno bizness plauka. Ienākumiem no tirgošanās ar narkotiskajām vielām, itāliešu loterijas, priekamājām un zagto mantu tālākpārdošanas pievienojās lielas summas no spirtoto dzērienu ražošanas. Dažreiz, protams, policija sagādāja viņam arī nepatikšanas, jo Lučāno visādi centās izlocīties, lai maksātu tai pēc iespējas mazāk vai nemaksātu nemaz. Tad likuma aizstāvji atgādināja par sevi gangsterim, pie tam visai īpatnēji.

Tā' reiz Lučāno atjēdzas nelielā peldvietā. Viņš šeit atradās ne tāpēc, ka būtu gribējis nodoties peldsezonas jaukumiem. Acis viņam bija aiztūkušas, dziļa naža brūce šķērsoja vaigu, kaklu un plecus klāja apdegumi. Lučāno ar grūtībām aizvilkās līdz pirmajam policistam; tas, ieraudzījis šo asiņaino cilvēka veidojumu, aiz pārsteiguma palika ar vaļēju muti.

— Man vajadzīgs taksometrs. Esiet tik labs un sameklējiet man pēc iespējas ātrāk taksi.

— Taksometru? Jums drīzāk nepieciešama ātrās palīdzības mašīna. Kas ar jums noticis?

— Nav svarīgi, kas ar mani noticis. Man jānokļūst mājās. Izsauciet taksometru un aizmirstiet, ka mani redzējāt. Es iedošu jums piecdesmit dolāru.

Policists izrādījās godīgs. Nogādājis Lučāno slimnīcā, viņš par notikumu paziņoja policijai. Drīz pie Lučāno gultas parādījās inspektors un vairāki policijas aģenti. Viņi gribēja zināt visu. Lučāno izstāstīja to, ko uzskatīja par vajadzīgu:

— Es stāvēju uz Četrpadsmitās ielas un Piektās avēnijas stūra un gaidīju pazīstamu meiteni, kad man blakus apstājās automašīna ar nolaistiem aizkariem. No tās izkāpa trīs cilvēki, pavērsa pret mani revolverus un iegrūda automobilī. Mašīnā man sasēja rokas un ar izolācijas lenti aizlīmēja muti. Pēc tam sāka mani sist ar kurpju papēžiem, durstīt ar nažiem un uz rnana kakla un pleciem dzēst cigaretes.

— Kas tie trīs tādi bija? — jautāja inspektors.

— Es viņus agrāk nekad neesmu redzējis, — atbildēja gangsteris.

Sī liela, tāpat kā daudzas citas par Lučāno, tika nodota arhīvā. Starp citu, tas pats būtu noticis ari tad, ja Lučāno būtu teicis patiesību.

Tikai pēc daudziem gadiem, jau atrazdamies Itālijā, Lučāno pastāstīja žurnālistiem, ka toreiz viņu piekāvuši par «meslu».nemaksāšanu policijai.

Divdesmito gadu beigās organizētās noziedzības ienākumi no tirgošanās ar spirtotiem dzērieniem pārsniedza 2 miljardus dolāru gadā. Būtībā tas bija «lielais bizness», kas tik raksturīgs kapitālistiskajai Amerikai. Tā nākamā lappuse jau saistīta ar jauniem vārdiem.

ALFONS KAPONE

Divdesmitajos gados no amerikāņu preses slejām nenozuda Alfona Kapones vārds. Sī pēc nozīmes un lieluma otrās Savienoto Valstu pilsētas Čikāgas nekronētā karaļa vārds iemiesoja sevī valsts negodu un dziļu tikumības krīzi sabiedrībā, kurā valda patvaļa un vardarbība.

Gangstera tēvs frizieris Gabriels Kapone ieradās Ņujorkā ar kuplu bērnu baru un tukšām kabatām. Viņš bija sava amata meistars, un ģimene kaut kā savilka galus kopā.

Alfons Kapone mācījās skolā tikai piecus gadus, pēc tam viņu savā varā paņēma iela. Tur viņš art pabeidza savu «izglītošanos». Drīz Kapone iekārtojās par bārmeni bārā, kuru bieži apmeklēja bandīti un zagļi.

Gāja laiks. Stājās spēkā «sausais likums». Reiz bārā ieradās sens Alfona paziņa, kuru pavadīja cilvēks, kas teica: «Mani sauc par Džoniju Torio, un es varu piedāvāt jums izdevīgu darbiņu. Vai nevēlaties pastrādāt Čikāgā mana saimnieka Džakomo Kolosimo kafejnīcā? Noteikumi lieliski — bezmaksas brauciens uz Čikāgu, dienas-nauda simt dolāru, kā arī dzeramnaudas.»

Kapone piekrita bez šaubīšanās. Tā viņš iekļuva Čikāgas noziedznieku pasaulē. Viņam tika uzticēta Kolosimo — viena no gangsteru barvežiem — miesassarga loma. , .

Čikāgā tajos gados norisa nikna cīņa starp vairākām bandām. Ne diena nepagāja bez asiņainām sadursmēm, apšaudīšanās.

Drīz pēc Kapones pārcelšanās uz Čikāgu viņa «patrons» tika nogalināts. Slepkavas netika atrasti, taču pa-

klīda valodas, ka veco barvedi novākuši viņa paša miesassargi — Kapone un Džonijs Torio.

Par bandas barvedi k|uva Džonijs Torio, bet arī viņa adjutants Kapone izvērsa vētrainu darbību. Zem izkārtnes «Alfons Kapone, lietotu mēbeļu tirgotājs» viņš atklāja plašu priekamāju. Ienākumi no tās drīz vien pazuda kaut kur dolāru straumē, kas ieplūda neko nesmādējošā noziedznieka kabatās.

Tuvojoties vecumam, Džonija Torio lolotais sapnis bija pakāpeniska norobežošanās no «darījumiem», tāpēc viņš visādi palīdzēja savam adjutantam, kas savukārt ar visu spēku tiecās pēc varas noziedznieku pasaulē.

A. Kapone centās panākt citu konkurējošo bandu novājināšanos, sapņoja par savas gribas diktēšanu pilsētas un tās priekšpilsētu municipālajās vēlēšanās.

Viņa banda iekaroja Čikāgas rajonus citu pēc. cita. Berghcmas piepilsētas mēra amatā Kaponem izdevās izvirzīt savu cilvēku — Dž. Mortonu. Arī Sisero rajonā vēlēšanas norisa bandas kontrolē un tā municipālā pārvalde nokļuva bandas rokās.

1924. gadā Čikāgas municipālajās vēlēšanās demokrātiskā partija pilsētas mēra un viņa padomnieku amatiem izvirzīja pazīstamus «sausā likuma» pretiniekus, apvainojot republikāņus, ka viņu vainas dēļ līdz neredzētiem apmēriem izaugusi un kļuvusi bagāta noziedznieku pasaule.

Vēlēšanu diena — 1924. gada 1. novembris — ilgi palika čikāgiešu atmiņā. Laiks bija riebīgs, smidzināja lietus, bet no Mičigana ezera puses pūta spēcīgs, brāzmains vējš. Vārdu sakot, tā bija viena no tām dienām, kuru dēļ Čikāgu sauc par «vētru pilsētu».

Toties cilvēku kaislību trakošana pārspēja tās dienas dabas stihiju. Desmitiem mašīnu ar Kapones bandītiem traucās pa pielijušajām piekrastes un centra ielām, bloķējot demokrātiskās partijas vēlēšanu iecirkņus un apšaudot tos ar automātisko ieroču kārtām. Daudzi vēlētāji pat neuzdrošinājās pārkāpt .savas mājas slieksni. Demokrāti cieta sakāvi.

Grūti ticēt, ka policija nebūtu zinājusi par to, ka gatavojas bruņota iejaukšanās vēlēšanās. Taču tikai nedaudzi policisti mēģināja aizkavēt vardarbību.

A. Kapones banda nodibināja visciešākos kontaktus ar Čikāgas pilsētas varasvīriem. Jaunievēlētā mēra Tom-sona vadībā sāka darboties politiskā mašīna, kas nebija sliktāka par slaveno «Tamrnani-Hall»[7]. Tomsons un viņa padomnieki rīkojās kā vidutāji starp lielākajiem biznesmeņiem un gangsteriem, koordinēdami viņu darbību.

A. Kapone ar bandu ari centās panākt savu pozīciju nostiprināšanos un izdarīja iemaksas politiskās mašīnas kasē, pieprasīdams par to iecelt viņam labvēlīgus tiesnešus, atornejus^8 un policijas priekšniekus. «Baltos zvirbuļus», kas traucēja gangsteriem, nomainīja pēc Kapones telefoniska zvana vietējiem politiskajiem bosiem.

Par savstarpējiem sakariem starp politikāņiem un noziedzniekiem var pārliecināties, kaut pavirši aplūkojot divu ASV vadošo buržuāzisko partiju vēlēšanu mašīnu. Žurnālists Džons T. Flinns rakstā «Mūsu vadītāji» atzīmēja: «Vispirms mašīnai vajadzīga patronējama klientūra. Tiesības iecelt amatā — tā ir šīs mašīnas sirds, dvēsele un vēders. Ja nav amatu — nav mašīnas. Katru dienu mašīnai ir politisks darbs, kas prasa cilvēkus. Mašīnai visur jābūt saviem cilvēkiem. Viņi apstrādā vēlētājus, izdara viņiem pakalpojumus, nodibina draudzīgas attiecības, reģistrē tos, dzen uz mītiņiem, bet vēlēšanu dienā — uz vēlēšanu iecirkņiem. Tas ir smags darbs. Ar to nodarbosies tikai tie, kam tas ir ienākumu avots. Vienīgais paņēmiens, kā var tamlīdzīgu armiju izveidot un uzturēt, ir izmantot iespējas, kas saistītas ar dažādu amatu izdalīšanu. Tāpēc mašīna ir spiesta medīt amatus, amatus un vēlreiz amatus. Tai vajadzīgi amati valsts dienestā. Tai vajadzīgi amati privāto interešu ietekmes sfērā, kas atkarīga no politiskās mašīnas varenības un protekcijas, — valsts līgumi, dzērienu lieta, spčļunami, zirgu skriešanas sacīkstes utt.»[9]

Kas aiz tā visa slēpjas?

Lai piekļūtu pie politiskās un administratīvās darbības, nākas atvēri maku. Amerikāņu zinātnieki Barne un Titcrzs apgalvo, ka dažos štatos par izvirzīšanu tiesneša amatam «klients» maksā 25 tūkstošus dolāru. Bet ļoti drīz šie izdevumi kompensējas, amats sāk dot peļņu, jo (kā apgalvo lielākā daļa amerikāņu kriminologu) tiesneši gandrīz neizbēgami nonāk kontaktos ar bandu barvežiem. Un tādus sakarus vispusīgi atbalsta un veicina vietējās partijas organizācijas politikāņi, kuriem arī nepieciešama noziedznieku pasaules palīdzība.

«Boss» — tā ir baismīgākā un raksturīgākā figūra politisko mahināciju un afēru aizkulišu pasaulē. Neieņemdams nekādus oficiālus posteņus, šis politikānis ir to rūpniecisko un finanšu aprindu nodomu realizētājs, kuras ir ieinteresētas valsts posteņos izvirzīt cilvēkus, kas viņiem kalpos ar sirdi un dvēseli.

Bosa kalpībā ir vesela bandītu armija. Trīsdesmitajos gados Čikāgas komisijas cīņai pret noziedzību vadītājs Ccmbcrlens rakstīja, ka gangsteri uztur pastāvīgu apbruņotu cilvēku armiju un vēlēšanu dienās pierādijuši savas spējas daudzās valsts lielajās pilsētās. Vēlēšanu blēdības pirmsvēlēšanu sapulču un vēlēšanu laikā atklāj ciešu savienību, kas izveidojusies starp bandas dalībniekiem un galveno politisko rikotāju. Nav nepieciešama sevišķa fantāzija, lai saprasti!, ka bandītu grupas bieži kļūst par politiskiem klubiem un apbruņotās bandas galva bieži vien tiek atzīts par attiecīga rajona politisko vadoni.

Sie sakari starp noziedzniekiem un politikāņiem ievērojami nostiprinājās «sausa likuma» laikā.

Ņujorka un Čikāga organizatoriskajā un tehniskajā ziņā izrādījās par vislabāk sagatavotiem spirtoto dzērienu ražošanas centriem. Ņujorkā darbojās Laki Lučāno, bet Čikāgā A. Kapone. Viņi izmantoja visas iespējas spirtoto dzērienu ražošanai un kontrabandai. Un šādu iespēju netrūka. Tajā laikā daži žurnālisti pasākumus «sausā likuma» ievērošanai komentēja tā: «Ja visus 2,5 tūkstošus aģentu, ko atvēlējusi valdība izslavētā likuma ieviešanai, izvietotu gar ASV jūras un sauszemes robežām, tad vienam aģentam būtu jānodrošina 12 jūdžu jūras piekrastes, meža un ostu «neaizskaramība».»

Sie aģenti varēja būt tikpat izturēti un godīgi kā Mū-cijs Scevola, un tomēr viņu uzdevums būtu izrādījies neizpildāms. Bet viņiem nebija slavenā romieša īpašību, bez tam viņi saņēma nelielu algu. Tāpēc federālie aģenti sāka strādāt savās interesēs, ņemot no kontrabandistiem nodevas.

1925. gadā finanšu ministra biedrs «sausā likuma» ievērošanas lietās S. Endrūss oficiāli paziņoja, ka varas iestādes no visa kontrabandas alkohola pārtver tikai' 5 procentus.

Taču kontrabandas ceļā piegādāja tikai nelielu daļu no izlietotā alkohola. Tā galveno daudzumu izgatavoja tādās vietās kā «sausajam likumam» nepievienojušies Kentukijas, Rodailendas un citi štati.

Tā, piemēram, Ilinoisā un Viskonsinā gangsteri iekārtoja tūkstošiem nelielu pārtvaicēšanas fabriku, kas strādāja dienu un nakti.

Lai iekarotu monopolstāvokli Čikāgas un Ilinoisas štatā, Kapone nolēma novākt konkurentus un uzsāka iznīcinošu karu. Tas, kas notika Ņujorkā (kāda atsevišķa konkurējošās bandas gangstera nogalināšana), neapmierināja Kaponi; tas viņam šķita kā «peļu kņada». Kapone gribēja kļūt par Čikāgas diktatoru.

Pamazām ap viņu sagrupējās arī dzīvi palikušie citu bandu gangsteri, un viņam izdevās paplašināt noziedznieku sindikāta darbības lauku un izveidot kaut ko līdzīgu lielam legālā biznesa trestam.

Par otro cilvēku Čikāgas sindikātā kļuva Merejs Ham-frijs. Tieši viņš Čikāgā vislielākajos augstumos pacēla šantāžu, iedabūja savus cilvēkus daudzās arodorgatiizā-' cijās, kas izveidojās tā saucamajos uzplaukuma gados dažādās pilsētas rūpniecības nozarēs. Viņš nodibināja streiklaužu vienības un, kļuvis par vidutāju starp biznesmeņiem un arodbiedrību vadītājiem, guva iespēju izspiest lielas naudas summas.

Pārējie Kapones kolēģi nodarbojās ar spēļu automātiem, alkoholisko dzērienu pārdošanu, priekanamiem un citiem ienesīgiem sindikāta pasākumiem.

Kapone savā varā ieguva ari Čikāgas municipalitāti (municipalitātes vecākais A. Prinjano bija viņa uzticīgs draugs un palīgs) un izrīkojās pilsētā kā savā dzimtmuižā. Bandas ienākumi jau sen pārsniedza simt miljonu dolāru mēnesī.

Kapone neaizmirsa arī par savu personisko drošību. Un tam bija nopietns pamats: konkurenti apvienojās, lai viņu likvidētu. Reiz, kad viņš šķērsoja hoteļa «Heitorn» zāli, no vairākām automašīnām izlēca cilvēki un sāka apšaudīt hoteli ar automātu kārtām. Vienmēr piesardzīgais

Kapone paspēja nokrist uz grīdas un kopā ar saviem mle* sassargiem atklāja pretuguni.

Sis gadījums lika gangsteru barvedim veikt papildu drošības pasākumus — pasūtīt smalku tērauda stiepļu pinuma vesti un bruņotu kadilaku ar divām šaujainlūkām ložmetējiem. Tika izdarīti arī citi secinājumi. Pamatīgi nostiprinājis sakarus ar štata un pilsētas varasvīriem, Kapone hotelī «lleitorn» sasauca sapulci «augstākajā līmenī» ar dienaskārtību: konkurējošo bandu galīga iznīcināšana. Piesardzīgākie centās bosu atturēt, motivējot savus iebildumus ar grūtībām likvidēt pāri par trīssimt cilvēku. Taču vadonis palika pie sava, kas, starp citu, atbilda arī pilsētas tēvu interesēm. Vietējiem varas orgāniem un policijai bija izdevīgāk sadarboties ar vienu A. Ka* poni nekā ar vairāku atsevišķu bandu barvežiem.

Iznīcinošais karš sākās drīz pēc sanāksmes. A. Kapone konkurentus nogalināja citu pēc cita. Dažreiz slaktiņš kļuva gandrīz masveidīgs. Tā, piemēram, 1929. gada 14. februārī Kapones rokaspuiši gaišā dienas laikā uz vienas no dzīvākajām Čikāgas ielām nošāva 9 cilvēkus. Daudzu zemju preses izdevumos tad parādījās fotogrāfijas, ko bija uzņēmuši policijas fotoreporlieri nozieguma vietā.

Vēlāk Čikāgas policija publicēja pārskatu par bandu karu, kur bija uzrādīts Kapones upuru skaits laika posmā no 1925. līdz 1931. gadam — 335 cilvēki.

Likvidēdams konkurentus, Čikāgas bandītu barvedis neaizmirsa arī par nepieciešamību nostiprināt savas saites ar augsti stāvošiem labvēļiem. Tam viņš izmantoja pretkomunisma ēsmu, paziņodams: «Boļševisms klauvē pie mūsu durvīm. Mums ir jāor’ganizējas pret to, jāsaliedējas un jāstāv stingri. Mums jāsaglabā Amerikas vienotība, drošība un tīrība; mums jāpasargā strādnieki no sarkanās literatūras un sarkano intrigām; mums jārūpējas par to, lai netiktu saindēta viņu apziņa.»

Rūdīts bandīts amerikāņu demokrātijas aizstāvja lomāl Šeit grūti vēl ko piebilst.

ASV rūpniecības un finanšu pīlāri izmantoja gangsterus strādnieku kustības apspiešanai. Bandīti saņēma krietnu naudas žūksni par arodbiedrību aktīvistu nogalināšanu un nepaklausīgo strādnieku iebiedēšanu.

ASV izdotajā grāmatā «Tautas ienaidnieki pie varas» K. Hiršs raksta: «Gangsteri nebūt neapdraud Amerikas valdītāju finansiālo varenību. Gluži otrādi, viņi jebkuru brīdi gatavi aizstāvēt trestu peļņu.» Un tas pilnīgi atbilst

patiesībai. Tā, piemēram, Forda firma vairākus gadus izmantoja gangsteru organizācijas, lai darītu galu strādnieku mēģinājumiem iestāties arodbiedrības.

Bandītu pakalpojumi tika bagātīgi apmaksāti — dažreiz skaidrā naudā, dažreiz lika rastas citas iespējas. Piemēram, gangsteru bandas izslavētais loceklis Boni d’Anna kļuva par Forda firmas pārstāvi Vaindotā Mičiganas štatā un saņēma līgumu par automašīnu transportēšanu no rūpnīcas uz Riverrūžu. Bandas barvedis Džo Adoniss, kas darbojās Austrumos, saņēma ārkārtējas tiesības transportēt Forda automobiļus uz Edžvoteru Ņfldžersijas štatā. Semam Peronem — profesionālam «Michigan Steel Company» streiklauzim deva izdevīgu darbuzņēmuma līgumu metāllūžņu pārstrādāšanai. Abners Cvilmans («Izstīdzējušais») jeb, kā vēl viņu sauca, «Ņfldžersijas štata Ka-pone» sāka vadīt «General Motors» sastāvā esošo sabiedrību, kas ražoja smagās automašīnas. Pīters Frirnons, gangsteru bandas barvedis un Čikāgas spēļu midzeņu turētājs, bija firmas «Crvsler Plymouth» pārstāvis.

Divdesmitajos un trīsdesmitajos gados simtiem Amerikas noziedznieku sindikāta barvežu iekļuva legālajā biz nēsā un kļuva par visdažādāko firmu un sabiedrību īpaš niekiem vai līdzīpašniekiem.

Nekur citur tik redzami un skaidri neizdalās dažāda ranga un stāvokļa zagļu mērķu un ideju vienotība kā Savienotajās Valstīs.

A. Kaponem nebija nekas pretī pāriet uz likumīgo zagšanu. Divdesmito gadu beigās Kapones personīgā īpa šumā jau bija 700 miljoni dolāru. Rīkodamies ar tādu ba gātību, A. Kapone varēja izdarīt spiedienu uz Čikāgas laikrakstiem. Viņam pat bija savs preses pārstāvis — avī zcs «Chicago Tribune» reportieris Lingla.

Čikāgas preses priekšgalā tajos gados atradās plaši pazīstamais Makkormiks, kas kādreiz vadīja lielāko no ziedznieku bandu un pēc tam ar tās palīdzību pakļāva sev Vidējo Rietumu avīžu impēriju. Viņa avīzes labprāt publicēja Linglas materiālus. Makkormiks pirms publicē sanas kontrolējamo avīžu slejās pats personiski pārskatīja visus rakstus par Čikāgas nekronētā karaļa darbību.

Interesanti atzīmēt, ka A. Kapones intervijas, biogrā īiskās izziņas un raksti par viņa gaitām tikai 1931. gadā vien pasaules presē aizņēma 17 587 422 slejas. Dažādos izdevumos bija ievietotas 5050 šī bandīta fotogrāfijas.

Sakarā ar buržuāziskās preses radīto starptautisko reklāmu Čikāgas noziedznieku pasaules barvedis kļuva par odiozu figūru.

Vecās un Jaunās pasaules progresīvā prese ierunājās par ASV federālās varas bezspēcību, par to, ka noziedzības gangrēna pakāpeniski saēd Amerikas pārvaldes organismu, par kapitāla magnātu aģentu asiņainajām un netīrajām izdarībām, kas kļuva par Amerikas sociālās sistēmas neizārstējamās izvirtības personificējumu.

Federālā valdība bija spiesta kaut ko darīt. Čikāgas debesskrāpī «Bankers Buildings» apmetās ap pussimts Federālā izmeklēšanas biroja aģentu. Grāmatvedības dokumenti, kuriem varēja būt kaut kāds sakars ar A. Kapo-ncs sindikātu, tika konfiscēti un rūpīgi izstudēti. Un tad sakās «pašnāvību» epidēmija. Dažu mēnešu laikā no 22. stāva, kur FIB aģenti vāca pierādījumus, nolēca 20 cilvēku.

Tomēr interesanti, ka noziedznieku sindikātā vissmagāko noziegumu garā ķēde palika ārpus izmeklētāju redzesloka. Viņi nevarēja un faktiski arī negribēja radīt spraugu klusēšanas likumā, kuru stingri ievēroja bandas locekļi. Katrs neuzmanīgs solis varēja novest pie atklājumiem, kas būtu sevišķi nevēlami attiecīgajām ASV aprindām. Tāpēc runa bija tikai par to, ka Kapone slēpis savus ienākumus un nav maksājis kapitāla nodokli.

Bez tam Čikāgas pilsētas tēvi nostājās bandīta pusē. Divdesmito gadu beigās par Čikāgas mēru kļuva Cermaks, kuru ar noziedznieku sindikātu saistīja finansiālas intereses. Cermaks un Čikāgas politiskā mašīna, ko vadīja Ķelli un Nešems, ne tikai garantēja noziedznieku sindikāta locekļiem drošību, bet arī visādi veicināja tā darbības pārkārtošanu pēc «sausā likuma» atcelšanas.

Čikāgā A. Kapone bija uzbrukumam nepieejams. Ili-noisas štata augstākās amatpersonas negribēja zaudēt tos 2 miljonus dolāru, kurus tām kairu gadu sadalīja noziedznieku karalis, turklāt arī pēdējām vēlēšanām viņš bija ziedojis 200 tūkstošus dolāru.

No politiskajiem okšķeriem Kapone zināja, ka Vašingtona viņam «pin tīklu». Izmeklēšana, ko izdarīja FIB aģenti, arī nevarēja nekalpot viņam par briesmu signālu. Tomēr Kapone, ticēdams personiskajai veiksmei, iedrošinājās atstāt savu Čikāgas cietoksni tin ar bruņoto kadi-laku, kuru Čikāgas iedzīvotāji iesauca par «sauszemes kreiseri», izbraukt uz Atlantiksitiju (Ņūdžersijas štats).

Lieta tā, ka Atlantiksitijā bija paredzēta kārtējā noziedznieku pasaules barvežu sanāksme. Aizliegtā tirgošanās ar spirtotiem dzērieniem bija sasniegusi tādus apmē-! rus, ka noziedznieku biznesmeņiem kļuva nepieciešams konkrētāk norobežot ietekmes sfēras un noieta tirgus.

Pēc sanāksmes atpakaļceļā, kad «sauszemes kreiseris» iebrauca Filadelfijā, policistu mašīna aizšķērsoja tam ceļu.i Četri policisti aplenca gangstera mašīnu, piespieda Ka-ļ poni un viņa miesassargus no tās izkāpt. «Kreisera» bagāžniekā atradās rokasložmetējs, bet mašīnas durvju kabatās — vesels revolveru arsenāls. Čikāgas «karalis» tika aizturēts un nogādāts Pensilvānijas centrālajā cietumā. Bet šī federālo varasvīru akcija beidzās nesekmīgi. Apsūdzības akts vēl nebija parakstīts, kad Kaponc, izmantodams Pensilvānijas likumus, panāca atbrīvošanu pret drošības naudu. 1931. gada jūnijā pret viņu gan cēla apsūdzību, bet tajā tomēr netika pieminētas viņa bandas daudzās asiņainās izdarības un sindikāta noziedzīgais bizness.

Federālais tiesnesis Džeimss M. Vilkersons tiesāja Ka-poni par to, ka, izvairīdamies maksāt kapitāla nodokli, viņš palicis parādā valsts kasei 1 miljonu dolāru. Notiesāts uz desmit gadiem ieslodzījumā, piedzenot no viņa kapitāla nodokli, Kapone tika nosūtīts uz Alkalrasas cietumu, kas atrodas uz akmeņainas salas Sanfrancisko līcī. Šeit noziedzniekam miljonāram tika radīti vislabākie apstākļi, pēc viņa prasības cietuma dārzā pat ierīkoja tenisa laukumu. Pēc asinsizplūduma smadzenēs Kaponc tika atbrīvots. 1947. gadā viņš nomira savā vasarnīcā.

ASIŅAINĀ MODIFIKĀCIJA

A. Kapones Čikāgas sindikāts noteica toni visai amerikāņu noziedznieku pasaulei. Strauji paplašinājās noziedzības sociālā bāze, jo zemei uzbrukusi smagā ekonomiskā krīze izmeta uz Amerikas pilsētu ielām miljoniem darbaļaužu. «Mežonīgās» bandas auga kā sēnes pēc lietus un radīja nopietnus draudus ne tikai noziedznieku pasaules bosiem, bet arī viņu augstajiem aizgādņiem.

Lasītājam jau pazīstamais Laki Lučāno nāca klajā ar ideju apvienot Ņujorkas bandas. Bet viņš sadūrās ar Džo Masarias un cilu bandītu barvežu niknu pretestību. Sākās ilga, asiņaina cīņa, kuras rezultātā 1931. gadā Masaria un četrdesmit citu barvežu tika nogalināti. So asiņaino akciju vadīja kāds Lcpke, kuru F1B vadītājs Edgars Hū-vers uzskatīja par visbīstamāko noziedznieku Amerikas

Savienotajās Valstīs. Taču jāpiebilst, ka, neraugoties uz to, Lepke daudzus gadus nesodīts izdarīja noziegumus citu pēc cita.

Likvidējis galvenos pretiniekus, Lučāno 1931. gada beigās Ņujorkas Centrālajā parkā saaicināja noziedznieku pasaules barvežus un kopīgi ar viņiem izstrādāja jaunu darbības plānu. Lučāno paziņoja, ka tikai tad, ja izdosies dziji iespiesties valsts politiskajā dzīvē, varēs nodrošināt tālāku noziedznieku biznesa attīstību un panākt pilnīgu nesodāmību. Runa nebija par to, lai apvienotu visus uzņēmumus un katra ienākumus guldītu vienā kopējā kasē. Katram piederēs tas, kas viņam ir šodien. Nepieciešams tikai apvienot dažas darbības sfēras un dažas iespējas, lai organizētā noziedzība varētu izvairīties no likuma spēka.

Sanāksmes iniciatori nolēma apvienot vienā izpildorgānā vairāku štatu tā saucamos organizētās noziedzības sabiedriskos sakarus.

Sīs apvienības programmā bija šādi paragrāfi:

1) vienota politika «ārējo» attiecību jomā (runa bija par kontaktiem ar valsts aparātu un politiskajām partijām);

2) visu strīdīgo jautājumu' starp atsevišķām bandām atrisināšana barvežu padomē;

3) pastāvīga orgāna izveidošana, kas risinātu pēkšņi radušos jautājumus.

Sie priekšlikumi tika pieņemti. Kopš šī brīža katram barvedim, piespriežot sodu, nebija tiesības ielauzties cita teritorijā.

Tika aizliegtas slepkavības personisku motīvu dēj. Atsevišķos gadījumos tika atļauta lietišķa aktivitāte «svešā teritorijā», taču tam bija nepieciešama «augstākās padomes» speciāla atļauja. Sī padome pieņēma lēmumus ar balsu vairākumu, bet atbildība par to izpildi tika uzticēta kādam barvedim.

Blakus «augstākajai padomei» tika noorganizēta arī «augstākā tiesa», ko nosauca par «Ķenguru tiesu». Tā pieņēma lēmumus, kas nebija pārsūdzami. Nāvessoda spriedums tika izpildīts nekavējoties.

Pēc šīs augstākā līmeņa sanāksmes Kanzassitijā (Ml* sūri štats) notika sava veida kongress, kur galīgi tika apstiprināta Lučāno jaunā sistēma, kas ir spēkā līdz šai dienai.

Vadīdams noziedznieku sindikātu, Lučāno par savu pārstāvi politiskajā pasaulē izvirzīja Albertu Marinelli — automobiļu transporta aģentūras īpašnieku. Viņa kandidatūru izvirzīja Menhctenas rajona (Ņujorka) komunālā padomnieka postenim. So amatu ieņēma kāds H. Peri. Uzzinājuši, ka viņš gatavojas balotēties otrreiz, bandīti piedraudēja izrēķināties ar viņa ģimeni, ja viņš no šī nodoma neatteiksies. Rezultātā Marinelli vēlēšanu dienā konkurentu nebija. Bet pēc gada viņš kļuva par «Tam-marii-ITal!» politisko bosu.

Prezidenta vēlēšanu kampaņas laikā 1932. gadā demokrātiskā partija izvirzīja divus kandidātus — Franklinu

D. Rūzveltu un Alu Smitu. «Tammani-Mall» līderis Dž. Ilains, apsvēris reālās iespējas, nostājās Rūzvclta pusē. Marinelli atbalstīja Smita kandidatūru. Rezultātā Ilains un Marinelli devās uz demokrātu partijas kongresu Čikāgā divu konkurējošo delegāciju priekšgalā.

Noziedznieku sindikātu, protams, neapmierināja tāds stāvoklis, ka divi tā ietekmīgākie pārstāvji atrodas dažādās nometnēs.

Kārtējā Ņujorkas barvežu sanāksmē apsprieda jautājumu par demokrātu partijas kandidāta atbalstīšanu. Smita kandidatūra organizētos noziedzniekus apmierināja labāk nekā Rūzvelts, kuram bija progresīva darbinieka reputācija.

Viens no noziedznieku pasaules ietekmīgākajiem bosiem Frenks Kostello aizstāvēja uzskatu, ka Smitam nav nekādu izredžu un tāpēc jāalbalsta Rūzvelta kandidatūra, lai pēc tam nostiprinātu savu ietekmi «Tammani-Hal!» un neitralizētu dažu labu jaunā prezidenta pasākumu, kas b'ūtu bīstams noziedznieku pasaulei.

Lučāno vajadzēja piekāpties Kostello secinājumiem vēl jo vairāk tāpēc, ka tālākā sakaru nostiprināšana ar valdošās partijas politisko mašīnu radīja labvēlīgus apstākļus noziedznieku biznesa izvēršanai.

Pēc «sausā likuma» atcelšanas Ņujorkas bandas centās nodibināt kontroli pār spēļu automātu ražošanu, kurus tolaik izgatavoja tikai divas nelielas rūpnīcas «Taldci-tam» un «Talaltra», pie tam tikai dažus tūkstošus aparātu gadā. Akciju kontrolpakete, kuras vērtība nepārsniedza vienu miljonu dolāru, piederēja Smitam un Millerain.

Reiz visai solīds biznesmenis klubā tikās ar Smita un Millera kungiem. Parunāja par uzņēmumiem, krīzi, par izdevīgiem un neizdevīgiem kapitālieguldījumiem. Palamāja Rūzveltu.

— Starp citu, vai «Taldeitam» un «Talaltra» pieder jums?

— Jā, — atbildēja Smits. — Neliels» uzņēmumiņš.

— Protamsl Kādas perspektīvas var būt šīm kapeiku mašīnām?

— Tomēr, — piezīmēja Millers, — tie dod kaut arī nelielu, tomēr pastāvīgu un stabilu ienākumu.

— Vai jūs negribētu pārdot savas akcijas? — pēkšņi iejautājās biznesmenis.

— Vai jūs gribat tās pirkt? — Kompanjoni bija pārsteigti.

Nākamajā dienā sākās sarunas. Smits un Millers prasīja pusotra miljona dolāru. Pircējs piedāvāja pusmiljonu un ne centa vairāk. Uzņēmumu vadītāji atteicās sarunas turpināt. N

Drīz vien ievērojama daļa aparātu, kas atradās kafejnīcās, bāros, aptiekās, lunaparkos, izrādījās bojāti. Fabriku vadītājiem no visām malām pienāca reklamācijas. Bez -tam no ierindas sāka iziet smagās automašīnas, kas pārvadāja aparātus, un pat darbgaldi fabrikās.

Kas gan varēja visus šos negadījumus saistīt ar priekšlikumu, kas nāca no Volstrīfa redzama pārstāvja? Bet reklamācijas par aparātiem sekoja cita citai. Otrreizējo priekšlikumu par uzņēmumu akciju pārdošanu Smits un Millers uzklausīja jau uzmanīgāk. Trešo priekšlikumu viņi uzņēma kā glābiņu, un, kaut arī saņēma par akcijām mazāk, nekā bija piedāvāts iepriekš, viņi uzskatīja, ka pircējs ir zaudētājs.

Iegādājies uzņēmumus, sindikāts tūdaļ paplašināja ražošanu, piespieda īpašniekus bāros un kafejnīcās uzstādīt spēļu automātus. Drīz vien spēļu automātu izlaide pieauga līdz vairākiem simtiem tūkstošu gadā. Gangsteru kabatās sāka ieplūst miljoniem dolāru.

Pie tam sindikāts neatteicās arī no vecajiem, tradicionālajiem peļņas iegūšanas līdzekļiem. Pēc «sausā likuma» atcelšanas sindikāts turpināja alkoholisko dzērienu nelegālu izgatavošanu. Tos pārdeva daudz lētāk nekā legālie uzņēmumi. Arvien lielāku popularitāti ieguva rulete un tirdzniecība ar narkotiskajām vielām, paplašinājās spēļu-namu tikls.

Senāta komisijas eksperti aprēķinājuši, ka 1950.— 1951. gadā tikai azarta spēles un loterija organizētajiem noziedzniekiem deva ap 2 miljardiem dolāru gadā, no kuriem 400 miljonus izlietoja politisko un tiesu darbinieku un policijas piekukuļošanai.

Reizē ar sindikāta aktivitātes palielināšanos tā taustekļi arvien dziļāk iespiedās dažādās valdības iestādēs,

bet mafija — legālajā biznesā. Lučāno toreiz dzīvoja greznajā hotelī «Waldorf-Astoria». Šeit viņš sadarbībā ar citiem lieliem mafijas darboņiem, tādiem kā Meijers Lanskis, Dačs Sulcs un citi, nodibināja pamieru starp atsevišķām Ņujorkas noziedznieku «ģimenēm».

Nav nejaušība, ka Lučāno tiecās pēc pamiera. Tanī laikā par apgabala atorneju kļuva Tomass Dju, kurš vēlāk izvirzīja savu kandidatūru prezidenta amatam no republikāņu partijas. Godkārīgais Djū savu karjeru gribēja taisīt ar cīņu pret organizēto noziedzību. Ņujorkas pilsētas mēru Vokeru, ko bija izvirzījuši organizētie noziedznieki, nomainīja L. Hārdijs. Tas viss ievērojami sarežģīja noziedznieku sindikāta stāvokli, un Lučāno saprata, ka šajos apstākļos nepieciešama ārkārtēja piesardzība. Tieši tāpēc viņš uzstājās par to, lai spēļu biznesu no Ņujorkas pārceltu uz Ņūorleānu, kur toreiz par gubernatoru bija iecelts ITjū Longs — organizētās noziedzības aizgādnis.

Viens no mafijas barvežiem — Sulcs nolēma likvidēt Djū. Viņš izstrādāja diezgan rūpīgu tā nogalināšanas plānu. Sulcu uzskatīja par «Hārlemas karali». Viņš bija nežēlīgs un agresīvs. Kad par šo plānu uzzināja Lučāno, kurš labi saprata, kādas briesmas tālab draud sindikātam un cik grūti būs atrunāt ietiepīgo Sulcu no viņa neprātīgā nodoma, viņš aprunājās ar Lanski un viņi nolēma likvidēt pašu Sulcu. 1935. gada oktobri Sulcs tika nošauts Ņujorkas bārā. Drīz pēc tam tika likvidēti arī gangsteri, kas nogalināja Sulcu.

Tomass Djū apgalvoja, ka Ņujorkas štata demokrātiskās partijas pārvalde sastāvot no gangsteru bandu pārstāvjiem. Viņš pierādīja, ka Mcnhetenas municipālajā padomē, ko vadīja Marinelli, ir 25 cilvēki, kas sodīti par bruņotu laupīšanu, slepkavību, zagtu mantu slēpšanu, tirgošanos ar narkotiskām vielām, bet no 24 vēlēšanu inspektoriem 8 dažādos laikos tikuši apsūdzēti dažādu noziegumu izdarīšanā.

Rūzvclta valdība sāka uzbrukumu noziedznieku sindikātiem. Zināmā mērā šai pasākumā bija ieinteresēti pat ierēdņi, kas bija tikuši pie varas ar gangsteru organizāciju palīdzību. Pārāk daudz par viņiem zināja noziedznieku pasaules bosi.

Likteņa ironija bija tā, ka Tomass Djū sāka uzbrukumu savam nevilšajam glābējam Lučāno. Ņujorkas priekana-mos un kazino, kas piederēja Laki, tika arestēts pāri par simt prostitūtu. Sešdesmit sieviešu nopratināšanā atzinās, ka viņas piespiestas nodarboties ar prostitūciju. Tika izsniegts orderis Lučāno apcietināšanai.

1936. gadā Lučāno piesprieda 50 gadus ieslodzījuma cietumā.

T. Djū savāca atmaskojošus materiālus arī pret otru noziedznieku pasaules barvedi — Lepki, kas arī, pamatojoties uz šiem materiāliem, tika apcietināts. Sākumā Lep-kem piesprieda 14 gadus cietumā par tirgošanos ar narkotiskām vielām, bet vēlāk viņam no jauna bija jāstājas tiesas priekšā, kas Lepkem par daudzajām slepkavībām piesprieda nāvessodu.

Apcietināja arī dažus citus mafijas barvežus. Tomēr tālu ejošās sankcijas varēja izraisīt tādus atmaskojumus, kuru sekas administrācijai bija grūti paredzēt.

Raksturīga šai ziņā ir federālā tiesneša O’Dvaijera rīcība. Būdams cieši saistīts ar vienu no gangsteru bosiem — Anastaziu, kas vadīja Bruklinas noziedznieku sindikātu, O'Dvaijers pēc viņa pieprasījuma atstāja silto federālā tiesneša vietu, lai ieņemtu atorneja posteni tai pašā Ņujorkas rajonā. Drīz viņa rokās nonāca dažu ma-fiešu lietas. Starp apsūdzētajiem bija arī gangsteris Eibijs Rilzs, kas sāka stāstīt dažus sīkumus par organizācijas ba"rvežiem, starp citu, arī par Albertu Anastaziu. Tad Bruklinas atornejs darīja visu, kas viņa spēkos, lai palīdzētu bandītiem «novākt» Rilzu. Viņu no cietuma pārveda uz kādu hoteli Kouni salā, no kurienes viņš drīz vien pazuda, kaut gan pie viņa istabas durvīm sardzē stāvēja seši policisti. Vēlāk Rilza līķis tika atrasts uz blakusmā-jas jumta.

Bet O’Dvaijers izvirzīja bezjēdzīgu versiju, it kā Rilzs «mēģinājis izlīst pa logu, lai izjokotu snaudošos policistus, bet nav noturējies, nokritis un nosities». O’Dvaijers un viņa līdzdalībnieks Morans, kas ieņēma Bruklinas prokuratūras sekretariāta vadītāja posteni, izņēma no lietas materiālus par Anastaziu un citiem sindikāta barvežiem. Līdzīgi gadījumi atkārtojās ļoti bieži.

Varas iestādes tvarstīja mēra sajūtu zaudējušos gangsteru pasaules barvežus, bet tie vai nu no cietuma turpināja vadīt bandas darbību, vai arī viņu vietas ieņēma cili gangsteri, pie tam bieži vien «vakanto vietu» ieņem--šana notika pēc asiņainas cīņas starp konkurentiem. Ir zināms, ka O’Dvaijers labi pazinis cilvēkus, kas bija izdarījuši neatklātus noziegumus. Lai nojauktu pēdas, viņš uzsāka īpašu «tīrīšanu».

Nelabojamus noziedzniekus sodīja pēc tādiem nevainīgiem pantiem kā klaidonība, nelikumīga ieroču nēsāšana, apvainošana ar darbiem. Sekoja ieslodzījums cietumā, kas būtībā bija gangsteru pasargāšana no soda par daudz smagākiem noziegumiem.

GANGSTERU «PAKALPOJUMI» NĀCIJAI

Otrā pasaules kara laikā vācu izlūkdienests iekļuva Ņujorkas dokos un tur sekmīgi darbojās, organizējot sabotāžas aktus un vācot slepenu informāciju. Tieši šis ap-stāklis ierosināja ASV jūras kara pārvaldi un pretizlūkošanas orgānus pievērst uzmanību mafijai. Vir,ii, protams, zināja, ka mafieši lielā mērā kontrolē tā saucamo ūdens fronti, t. i., Ņujorkas dokus. Ja par «ITārlcrnas karali» tika uzskatīts Sulcs, tad visi? atzīts ūdens frontes pavēlnieks bija Laki Lučāno, kurš izcieta sodu Danmoras cietumā pie Kanādas robežas.

Un tā 1943. gada marta sākumā Ņujorkas štata ator-ncjs Trenks llogens pieņēma jiiras izlūkdienesta virsniekus — kapteini Makfollu un deinantu O'Milleju. Viņi vienojās izmantot pretizlūkošanā personas, kuras atrodas «saspīlētās» attiecībās ar likumu.

Ņujorkas ostā strādājošo vidū netrūka profašistiski noskaņotu personu. Viņu pakalpojumus tad ari izmantoja «ass» valstu rezidenti.

Vēl no «pārgājiena uz Romu» laika un kopš varu Itālijā savās rokās sagrāba fašisti, tā saucamās Sicīlijas savienības ASV vadoņi apstrādāja itāļu emigrantus fašistiskās ideoloģijas garā. Galvenais fašisma ideju propa-gandētājs sākumā bija Laki Lučāno, bet pēc viņa apcietināšanas — brāļi Mangāno, Frcnks Kostello, Alberts Anastazia un Vito Dženovēze.

Viņu sakarus ar itāļu izlūkdienestu apliecina kaut vai šāds noziegums.

1943. gada 11. janvāra rītā Ņujorkā tika nošauts itāļu emigrants antifašists Karlo Treska, kas Savienotajās Valstīs izdeva laikrakstu «II Martello» («Āmurs»), kurā atmaskoja fašismu un aizstāvēja itāļu darbaļaužu tiesības. Treska rakstīja par Musolīni avantūristisko ārpolitiku, nosodīja fašistisko hierarhu plašo dzīves veidu, sīkburžuā-zijas un daļas inteliģences pielāgošanos.

Fašistiskais Izlūkdienests ne vienu vien reizi mēģināja Tresku iznīcināt. Taču šie atentāti izgāzās līdz tam lai*

kam, kamēr to rīkotāji griezās pēc palīdzības pie Dženo-vēzes, kurš kara laikā atradās Itālijā un tika tur internēts.

Džcnovēze caur itāļu flotes izlūkdienestu stājās sakaros ar saviem aizokeāna kolēģiem, saņēma Lučāno un slepkavu sindikāta barveža Kostello piekrišanu. Raksturīgi, ka divi noziedznieki laikā, kad paši atradās ieslodzījumā, vadīja vienu no fašistiskās Itālijas politiskajām diversijām.

Novākt Tresku uzdeva profesionālam slepkavam Ga-lenlem. Taču ne viss noritēja gludi. Nejauši nozieguma vietā atradās divi norvēģu diplomāti. Viņi aprakstīja Ga-lentes izskatu. Galenle tika apcietināts. Tomēr vēlāk, konfrontācijas laikā, abi diplomāti nespēja kategoriski apgalvot, ka šāvis tieši šis mazais, druknais cilvēciņš.

Amerikāņu avīzes rakstīja: «Zinošas aprindas nešaubās, ka Treskas slepkavībai ir politisks raksturs, ka slepkavība organizēta itāļu fašistu uzdevumā. Nav šaubu arī, ka šeit iejaukts Itālijā dzīvojošais Vito Dženovēzc, kurš ar šo slepkavību nopircis savu personisko brīvību.»

Tikai krietni vēlāk noskaidrojās, ka Dženovēze par šo slepkavību saņēma ne tikai brīvību, bet arī krietnu summu dolāros.

Rietumu literatūrā bieži sastopama leģenda, it kā Musolīni, nācis pie varas, nopietni cīnījies pret Sicīlijas mafiju un tāpēc tā ar prieku uzņēmusi amerikāņu karaspēka desantu Sicīlijā otrā pasaules kara laikā un sniegusi tam visdažādākos pakalpojumus. Tas nav pareizi. Pirmkārt dažas Sicīlijas mafijas grupas jau 1923. gadā iekļāvās fašistiskajā kustībā. Nozīmīgu posmu mafijas saplūšanas ar fašismu procesā iezīmēja Musolīni ierašanās Sicīlijā 1924. gadā. Duče apbraukāja Sicīlijas pilsētas Piana de Greči mēra dona Cičo Kučas pavadībā, vairākkārt kopā ar viņu fotografējās. Redzēdams, ka Musolīni visur brauc policistu — motociklistu un karabineru pavadībā, dons Kuča paziņoja, ka «tas ir pilnīgi lieki, kad runa ir par dona Cičo Kučas draugu».

Tiesa, nedaudz vēlāk melnkrekli sarīkoja «asinsnolai-šanu» mafijai. Taču to savstarpējie sakari un pakalpojumi netika pārtraukti. Ir zināms, piemēram, ka Vito Dženovēze ziedojis ceturtdaļmiljonu dolāru jaunas fašistu štāba mītnes celtniecībai Romā, par ko Musolīni apbalvojis viņu ar visaugstāko privātpersonām paredzēto ordeni valstī.

Fašistu sakariem ar mafiju bija ne tikai lietišķs, bet arī, ja tā var teikt par noziedzniekiem, idejisks raksturs.

Mafijas un neofašistu teroristu ciešajiem kontaktiem mūsdienu Itālijā ir dziļas saknes. Protams, to nedrīkst saprast viennozīmīgi. Sicīliešu un amerikāņu mafijas barveži vienmēr ir bijuši pragmatiķi Un atkarībā no apstākļiem izrādījuši gatavību izdarīt jebkurus pakalpojumus tam, kas samaksās vairāk. To parādīja arī notikums ar Laki Lučāno, kad viņa palīdzības ievajadzējās amerikāņu izlūkdienestam.

Ņujorkas štata atorneja Ilogcna izvēle krita uz Džo-zefu Lancu, kurš monopolizēja zveju un tirdzniecību ar zivīm Savienoto Valstu Austrumu piekrastē. Viņa sindikātā ienākumi sasniedza 250 miljonus dolāru gadā. Tiesas orgānos tika apspriests jautājums par Lanca saukšanu pie atbildības pēc antilrestu likuma. Pierunāt viņu palīdzēt pretizlūkošanas dienestam, kā izrādījās, nemaz nebija grūti.

Visas operācijās vadībai flotes pretizlūkošanas dienests no savas puses iecēla apakšpulkvedi Hafendenu, bet tiesas orgāni — atorneju Gurfeinu.

«Vajadzīga,» Lancs savā sarunā ar Hafendenu teica, «vislielākā piesardzība. Es ceru, jūs saprotat, ka par maniem kontaktiem ar jums un prokuratūru mani zēni neko nedrīkst zināt. Viņi to sapratīs ačgārni, bet man, vai zināt, sava āda ir dārga.»

Flotes pretizlūkošanas dienesta plāns pamatojās uz to, ka traleru un zvejnieku šoneru komandās jāiesūta savi aģenti, jo «ass» valstu izlūku iekļūšana Savienoto Valstu Austrumu piekrastē lielā mērā bija atkarīga no palīdzības, kuru viņiem varēja sniegt zvejnieki.

Lanca vīru pārvietošanas rezultātā izdevās īstenot šo plānu. Bet drīz vien noskaidrojās, ka ienaidnieka spiegi tomēr izkļūst cauri viņiem izliktajiem tīkliem. Radās nepieciešamība organizēt neskaitāmo Ņujorkas ostas doku un gar Iludzonas upi izvietoto piestātņu stingru novērošanu. Taču šeit saimnieks bija nevis Lancs, bet Anasta-zia, kurš tajā laikā dienēja jūras kājniekos.

Pa to laiku virs Lanca galvas sabiezēja mākoņi. Viņam neizdevās pilnībā noslēpt savus sakarus ar izlūkdienestu un prokuratūru. Viņa īstenotā cilvēku pārvietošana nepatika gangsteriem. Lancu sāka izsekot.

Vienreiz Lancs ieradās Hafendcna konspiratīvajā dzīvoklī un paziņoja, ka viņa iespējas ir izsmeltas un vienīgi Laki Lučāno varēšot, kā pienākas, palīdzēt izlūkdienestam.

«Piedodiet,» Hafendens iebilda, «Lučāno taču atrodas cietumā! Kā tad vir,iš varēs mums palīdzēt?»

Bet, kā parādīja turpmākie notikumi, Hafendcna bažas bija nepamatotas. Lancs viņam palīdzēja stāties sakaros ar vienu no noziedznieku sindikāta bosiem — Mci-jeru Lanski.

«Esmu pārliecināts, ka Lučāno piekritīs sadarboties ar jums,» teica Lanskis.

Lučāno likme šajā spēlē bija viņa personiskā labklājība, un Lanskis ar pilnu pārliecību varēja galvot par viņa lojalitāti.

Lai būtu vieglāk uzturēt sakarus, Lanskis ieteica pārvietot Lučāno uz slaveno Singsinga cietumu. Hafendens tam piekrita un tūlīt uzrakstīja vēstuli Ņujorkas štata cietumu komisāram Dž. Luisam: «Sakarā ar sevišķi slepenu misiju flotes izlūkdienesta pārvalde būs Jums ļoti pateicīga, ja Jūs piekritīsiet Laki Lučāno pārvietošanai no Danmoras cietuma uz Singsingu. Tas nepieciešams noteiktu personu, kurām jāuztur ar viņu kontakti, sekmīgai darbībai valsts drošības interesēs.»

Dž. Luiss, uzskatīdams Singsingu par visai nepiemērotu slepenu satikšanās vietu, ierosināja izmantot Lielā Meloja cietumu.

Lučāno ar savu brīvībā esošo palīgu starpniecību un ciešā sadarbībā ar flotes izlūkdienestu stājās pie operācijas ar kodētu nosaukumu «Bruklinas tills» īstenošanas. Tieši Lučāno bija tas, kas sastādīja sarakstu, norādot, kurus gangsterus «ass» valstu izlūkdienests būtu varējis savervēt.

Bet ar to vien viņa darbība neaprobežojās.

Sakarā ar cīņas pastiprināšanu pret narkotiku ievešanu ASV federālā valdība ar 1939. gadu sāka izsūtīt uz Itāliju ierindas mafiešus. Tika izsūtīts apmēram 2500 cilvēku. Sevišķi intensīvi izsūtīšana uz atbrīvotajiem Itālijas rajoniem notika operācijas «Bruklinas tilts» realizēšanas laikā. Amerikāņu gangsterisma vēstures pētnieki saista to ar operācijas «Targa», kuras realizēšanā arī piedalījās Lučāno, sagatavošanu. Sī operācija bija iekļauta kopējā-desanta sagatavošanas plānā iebrukumam Sicīlijā. Vēl ilgi pirms desanta izcelšanas Sicīlijā, kā tas izrietēja no plāna «Targa», Savienoto Valstu armijas un flotes izlūkdienesti sāka tur izveidot sava veida atbalsta bāzes. Liela loma šajā operācijā tika atvēlēta «Cosa noslra» un ar to saistītajai Sicīlijas mafijai.

Uz 1944. gadu Sicīlijas mafijā izveidojās diezgan sarežģīts stāvoklis. Tās virsvadonis bija Kalodžero Vičīni, kurš balstījās uz salas lielākajiem pusfeodāļiern ar baronu Lučo Tasku priekšgalā. Paredzot fašistiskā režīma sagrāvi, salas lielie zemes magnāti nosprauda kursu uz tuvināšanos ar ASV. 1944. gadā tika izveidota «Kustības par Sicīlijas neatkarību» partija ar Andrea-Frinokiāro Aprili priekšgalā. Sī separātiskā kustība bija pa prātam arī amerikāņu mafijas barvežiem. No Itālijas atdalītā «neatkarīgā» Sicīlija viņiem šķita ideāla bāze noziedzīgās darbības un, starp citu, arī tirdzniecības ar narkotiskajām vielām paplašināšanai.

Amerikāņu izlūkdienests pa kanāliem, kas nāca no amerikāņu «Cosa nostra» un Sicīlijas mafijas, nodibināja ciešus sakarus ar Apriles partiju, sāka finansēt to un lielāko vietējo Salvatores Džuliāno bandu (viņš sauca to par «Sicīlijas glābšanas armiju»). Pie šī bandīta, kurš zvēriski slīcināja asinīs Sicīlijas tautas demokrātisko kustību, pats ASV prezidents sūtīja savus emisārus.

Džuliāno pa to laiku bija nodibinājis sakarus ar kādu Sternu — pēc vizītkartes žurnālistu, bet īstenībā ASV flotes izlūkdienesta majoru. Sterus apsolīja Džuliāno palīdzēt ar amerikāņu smagajiem ieročiem, lai sekmētu cīņu pret itāļu žandarmēriju.

Kopš Lučāno nokļuva aiz restēm, par vienu no visiespaidīgākajiem Ņujorkas noziedznieku pasaules bosiem kļuva Vinsents Mangāno. Sekojot Lučāno norādījumiem, Mangāno stājās sakaros ar Sicīlijas mafijas barvedi Ka-lodžero Vičīni, kurš sāka apgādāt amerikāņu izlūkdienestu ar svarīgām ziņām.

Bija vēl viens apstāklis, kas palīdzēja amerikāņu varas iestādēm atrast kopīgu valodu ar itāļu mafiju: kā vieni, tā otri baidījās no tautas kustības, kura izvērsās fašistiskā režīma sabrukuma apstākļos. Tāpēc, ASV armijai virzoties tālāk salas iekšienē, militārās varas orgāni iecēla no jauna organizētajos resoros un iestādēs cilvēkus, uz kuriem viņi varētu balstīties, apspriežot demokrātiskās kustības. Tieši tādi cilvēki bija Sicīlijas mafijas dalībnieki, Vičīni, barona Lučo Taskas un Apriles ielikteņi.

Lučāno un citi ASV noziedznieku sindikāta barveži lielā mērā to veicināja. Tieši tāpēc pēc kara Lučāno griezās ASV augstākajās tiesas instancēs ar lūgumu viņu pirms termiņa atbrīvot no ieslodzījuma. Un tad ap Ņujorkas noziedznieku pasaules barveža vārdu iedegās kaislības.

Politisko, militāro un izlūkdienesta resoru vadītāji nevēlējās atzīt, ka viņi izmantojuši gangsteru palīdzību. Bet to noslēpt izrādījās neiespējami. Amerikas presē parādījās raksti ar neapgāžamiem faktiem, kuri apstiprināja šādu kontaktu pastāvēšanu.

Galarezultātā Iiafendens saņēma atļauju paziņot attiecīgajai tiesas instancei, ka «Lučāno izdarījis nācijai ievērojamus pakalpojumus». Un tā 1946. gada februārī Ņujorkas štata gubernators Tomass Djū paziņoja par Laki Lučāno apžēlošanu un viņa izsūtīšanu uz Itāliju.

Lučāno un citu noziedznieku sindikāta barvežu sadarbības ar ASV politiskā un izlūkdienesta aparātu vēsturi, kura liecina par aizokeāna tikumu «tīrību», pētīja jau iepriekš minētā Kefovera komisija.

Savā ziņojumā Kefovers rakstīja: «Otrā pasaules kara laikā izcēlās liels troksnis sakarā ar dažiem vērtīgiem pakalpojumiem, kurus Lučāno, atrodoties cietumā, it kā esot izdarījis militārajām iestādēm sakarā ar iebrukuma plānu Sicīlijā. Mēs izdarījām izmeklēšanu un sadūrāmies ar pretrunīgām liecībām. Tāpēc komisija gatavojās nopratināt Djū, kurš tika apžēlojis Lučāno. Taču Djū atteicās dot komisijai savu liecību.»

Tiem cilvēkiem, kuri zināja, ka Kefovera komisijas pilnvaras praktiski nebija ierobežotas, šis paziņojums likās vairāk nekā smieklīgs. Tomēr. Kefovers nesatricināmā mierā tālāk precizēja: «Uz mūsu ielūgumu Djū atbildēja ar cilu ielūgumu. Viņš ierosināja komisijai, kura sastāvēja no četriem senatoriem, daudziem konsultantiem un veselas stenogrāfistu, izmeklētāju, sekretāru tt. c. darbinieku armijas, ierasties Olbanijā (Ņujorkas štatā).

Mēs, protams, nevarējām spert šādu soli...»

Lai cik tas būtu dīvaini, tomēr valdības ierēdņi, atrodoties viena štata robežās, nevarēja satikties, lai pilnīgi noskaidrotu daudzus svarīgus jautājumus, kuru noskaidrošanai Kefovera komisija arī tika izveidota.

Starp citu, šāda veida «grūtību» radīšana ietilpa plānos, kuri paredzēja noslēpt visai nepievilcīgo patiesību par varas iestāžu un gangsteru sadarbību. Kefovera komisija pat atteicās noklausīties Linču — Ņujorkas gubernatora posteņa kandidātu, kurš tieši paziņoja preses pārstāvjiem, ka viņa rīcībā ir izsmeļošas ziņas par Lučāno darbību.

Kefovera komisija manevrēja, izvairoties skaļi paziņot par varas orgānu sakariem ar noziedznieku pasauli, bet pilnībā tos noklusēt nevarēja,

Nav nekāds brīnums, ka gangsteru barveži šādos apstākļos cerēja palikt nesodīti. Par to liecina kaut vai jau zināmā Dženovēzes lieta. Kā atalgojumu par pakalpojumiem amerikāņu karaspēkam tā desanta operācijas laikā Sicīlijā viņš saņēma tulka posteni tanku divīzijas štābā. Bet, Dženovēzcin par nelaimi, izlūkdienesta un prokuratūras kara gados izveidojusies aizkustinošā vienotība sāka atslābt. Tiesas resors un Federālais birojs cīņai pret tirdzniecību ar narkotiskajām vielām bija ieinteresēti izolēt Dženovēzi — dispečeru vienā no starptautiskajām noziedznieku organizācijām, kura nodarbojās ar narkotisko vielu tirdzniecību. Sī organizācija ieveda lielas heroīna partijas ASV.

Dženovēze pārzināja šo biznesu Itālijā, bet Laki Lu-čāno — Savienotajās Valstīs. Amerikāņu uzraudzības orgāni, aizmirsuši aritmētikas likutpu, ka summa nemainās atkarībā no saskaitāmo vietām, izsūtīja Lučāno uz Itāliju, bet atsauca atpakaļ uz Statiem Dženovēzi, tiesa gan, ar nolūku viņu izolēt.

Jurisdikcijai pret Dženovēzi rokās bija šādi tādi trumpji. Viņu varēja notiesāt par līdzdalību gangstera Boncias slepkavībā. Bonciu 1934. gadā Dženovēzes uzdevumā novāca Emilio Gallo. Lai sajauktu nozieguma pēdas, citam slepkavam pavēlēja likvidēt Gallo. Brīnumainā kārtā izglābies no nāves, Gallo nekavējoties visu pastāstīja policijai. Dženovēzem nācās bēgt uz Itāliju.

Un, lūk, pēc 12 gadiem dons Vitone (tā gangsteri godbijīgi sauca Dženovēzi) tika atvests uz ASV, lai viņu sauktu pie atbildības par Boncias slepkavību. Un tad notika kaut kas tāds, kas vēlreiz pierāda, ka cietuma sienas noziedznieku pasaulei nav nekāds šķērslis. Cietuma vārti vēl nepaspēja aizvērties aiz Dženovēzes, kad Centrālajā cietumā pēkšņā nāvē nomira Emīlio Gallo — cilvēks, kas būtu varējis liecināt pret viņu.

Savā divpadsmitajā tiesas procesā Dženovēze izskatījās pēc jubilāra. Viņš sveica savus daudzos draugus tiesas sēdes zālē, izdāļāja smaidus pa labi un pa kreisi. Bet, kad tiesa stājās pie sprieduma nolasīšanas, viņš negribīgi piecēlās. Tiesnesis klusu nolasīja formulējumu: «Sakarā ar pierādījumu trūkumu likums prasa attaisnošanu,» — un piebilda: «Bet katrs no šeit zālē sēdošajiem zina, kā šis attaisnojums tika panākts — ar terora palīdzību un tāda liecinieka slepkavību, kura liecību rezultātā tiesājamajam nenovēršami tiktu piespriests nāvessods.» Sie vārdi nenozīmēja neko vairāk kā dūres vīstīšanu kabatā. Dženovēze ieguva brīvību un reizē ar to arī iespēju turpināt savus netīros darbus. Aizsteidzoties priekšā notikumiem, pasacīsim, ka Dženovēzem tomēr nācās nomirt cietumā, kur viņš 1958. gadā nokļuva par tirdzniecību ar narkotiskajām vielām.

VALAČI ATZĪŠANĀS

Svarīgs dokuments, kas izgaismo daudzus organizēto noziedznieku darbības aspektus, ir bijušā «Cosa nostra» locekļa Džozefa Valači atzīšanās.

1963. gadā ASV tika paziņots, ka ’senāta komisija Maklellana vadībā noklausīsies apcietinātā gangstera Valači liecības un ka šo procedūru translēs televīzija. Tika paziņotas atklātībai iepriekšējās Valači liecības ar «atklājumiem», pret kuriem mierīgi izturēties nebija iespējams.

Daudzus gadus Valači bija viens no uzticamākajiem mafijas kareivjiem. 1960. gadā viņu notiesāja par tirdzniecību ar narkotiskajām vielām. Federālajā cietumā Atlantā viņš satikās ar savu bosu, mums jau zināmo Dže-novēzi, kurš arī bija notiesāts pēc tā paša panta. Vienvietīgā Dženovēzes kamera atgādināja bagāta biznesmeņa viesistabu-kabinetu. No šīs kameras, kas kļuva par Dženovēzes štābu — dzīvokli, viņš ar dzelžainu roku vadīja vienu no Ņujorkas mafijas «ģimenēm», spēcīgu noziedznieku sindikātu. Katru dienu pie viņa nāca desmitiem apmeklētāju, no kuriem daudzi bija sakarnieki. Šeit tika pasludināti nāves spriedumi pārāk runīgajiem «ģimenes» locekļiem un lemts, kurš šos spriedumus izpildīs.

1961. gada augustā Valači pēkšņi nosūtīja no Atlan-tas uz Ņujorku, lai celtu pret viņu vēl vienu apsūdzību par tirdzniecību ar narkotiskajām vielām, un drīz vien viņam piesprieda jaunu sodu. Nopratināšanas laikā Federālajā birojā cīņai pret tirdzniecību ar narkotiskajām vielām viņš atteicās liecināt. Un tad biroja aģents viņam paziņoja satriecošu vēsti: nogalināts viens no gangsteriem — Benders, un kā nākošo Dženovēze likšot novākt viņu, Valači, kuru turot aizdomās par sadarbību ar policiju. Valači zināja mafijas iespējas un saprata, ka šo spriedumu var izpildīt arī cietumā, vēl jo vairāk tādēļ, ka Atlantas federālajā cietumā, kā viņš paziņoja vēlāk, atradās ap 90 «Cosa nostra» locekļu.

«Aizdomīgs, ātri aizsvilstas, bez gribasspēka, piemīt impulsīva tieksme uz vardarbību» — tā skanēja Valači raksturojums cietuma kartotēkā. Cietuma administrācija bija pretimnākoša, kad Valači pieprasīja pārcelt viņu uz vieninieka kameru. Bet arī tur viņš nejutās drošībā, jo labi bija apguvis mafijas likumus: par «darba ētikas* pārkāpumu gangsteris pazuda bez vēsts, par mafijas likumu pārkāpšanu sekoja šāviens no mugurpuses galvā, bet «klusēšanas likuma» pārkāpēja līķi atrada sakropļotu līdz nepazīšanai (pie tam pietika tikai ar aizdomām, lai noziedznieku sindikāta loceklis jau saņemtu atmaksu). Valači pats ne reizi vien bija izpildījis līdzīgus spriedumus.

1962. gada 22. jūnija rītā pastaigas laikā cietuma pagalmā Valači nervi uzdeva. Viņš paķēra dzelzs caurules gabalu, kas tur bija palicis pēc cietuma dušas remonta, un ar vairākiem sitieniem nogalināja vienu no apcietinātajiem, uzskatot, ka tieši tam uzdots viņu novākt. Viņš kļūdijās. Viņa intuīcija šoreiz viņu pievīla. Valači nogalināja cilvēku, kurš neko nenojauta, cilvēku, kuram pēc dažām dienām beidzās ieslodzījuma laiks. Pēc šīs slepkavības Valači draudēja nāvessods. Elektriskā krēsla drūmā ēna izrādījās ne mazāk pārliecinošs, arguments kā mafijas atriebība.

Ar Valači lielu tad arī sāka nodarboties Mcklellana komisija.

Komisijas sēdi, kurā liecību deva Valači, translēja pa radio un televīziju. Zāli pastiprināti apsargāja policija.

«Cik ilgi jūs godīgi pelnījāt sev iztiku, pirms sākāt iet noziedznieka ceļu?» jautā senators Mundts, republikānis no Dienviddakotas. Viņam bija morāles jautājumos zinoša cilvēka reputācija. Iestājās ilgs klusuma brīdis. Senatori gaida. Vai Valači atbildēs?

Piektais labojums ASV konstitūcijā paredz nopratināmajam tiesības neatbildēt uz jautājumiem, ja šīs atbildes var tikt izmantotas apsūdzībā. Sis labojums glābj rna-fiešus, jo dod iespēju tiem nepārkāpt «klusēšanas likumu». Atsaucoties tieši uz šo labojumu, Vīto Dženovēze neatbildēja ne uz vienu no prokurora un tiesneša uzdotajiem jautājumiem 1958. gadā, kad viņš bija pārsteigts nozieguma vietā, apcietināts un nodots tiesai par tirdzniecību ar narkotiskajām vielām.

Valači bija citāds stāvoklis. Viņam draudēja nāvessods.

— Aptuveni gadu, senatora kungs.

Zālē notiekošais bija kā sava veida izrāde, kura tikusi gatavota ilgāku laiku. Iekams Valači stājās komisijas

priekšā, viņš jau bija devis savu liecību dažādiem izmeklēšanas orgāniem. Federālais birojs cīņai pret narkotiskajām vielām, kurš sākumā nodarbojās ar Valači lietu, noskaidroja, ka saņemtās ziņas pārsniedz biroja kompetenci. Tāpēc Tieslietu ministrija nodeva Valači lietu Federālajam izmeklēšanas birojam.

F1B aģents, pie kura nonāca Valači, rīkojās pēc «pātagas un rauša» principa. Reizēm viņš stundām ilgi spožu lampu gaismā pratināja izmeklēšanā esošo, neļaujot atpūsties, rīkojot tam visas iespējamās lamatas. Bet citkārt viņš izturējās maigi, pieglaimīgi, gandrīz laipni. Viņš nesa zāles, uzmundrināja Valači, kad tam bija slikts garastāvoklis, sūtīja policistu pēc itāļu nacionālajiem ēdieniem, delikatesēm. Tomēr, neskatoties uz šīm viltībām, lieta sākumā virzījās uz priekšu lēni.

Izmeklēšanas maratons ilga astoņus mēnešus.

«Saproti, Džo,» uzstāja izmeklētājs, «mēs pratīsim nosargāt tevi no taviem drauģeļiem, bet no elektriskā krēsla tev pašam jāpaglābjas. Tev nav citas izejas kā vienīgi visu izstāstīt. Tu taču zini, ka es šeit atrodos tāpēc, lai iegūtu informāciju Tieslietu ministrijai. Es vēlos uzzināt jūsu organizācijas nosaukumu, sastāvu, struktūru. Kāds ir tās nosaukums? Mafija?

— Nē, mafija ne.

— Tā ir itāļu izcelsmes?

— Ko jūs gribat ar to pateikt?

— Džo, mēs zinām par organizāciju vairāk, nekā tu domā. Ja tu vēlies, es nosaukšu pirmo vārdu, bet tu otro. Piekrīti? Tās nosaukums ir «Cosa ...».

Valači bija satriekts. Viņš izbrīnījies blenza uz izmeklētāju, pēc tam aizkustinošā balsī izdvesa: ««Cosa nostra»l Jūs jau zināt par to?»

Un Valači sāka runāt.

Valači sūdzējās izmeklētājam, ka vecajos labajos laikos katra «ģimene» sadalījusi savus ienākumus tās locekļiem, bet tagad šī tradīcija saglabājusies tikai Čikāgas bandā. Pārējās bandās ienākumi vairs netiekot likti kopējā katlā. Rezultātā augot plaisa starp «mantīgajiem» un «nemantīgajiem».

— Ņemiet, ser, piemēram, kaut vai bosu no Detroitas Džozefu Cegilli. Jums vajadzētu redzēt, kādā greznībā viņš dzīvo. Bet viņa pakļautajiem tajā pašā laikā trūkst naudas. Viņi nevar pat uzspēlēt krāpu vai noguldīt naudu uz procentiem. Nabadziņiem tāpēc jāstrādā dokos vai celtniecībā. Bet tur, ser, kā jūs jau zināt, daudz nopelnīt nevar. Lūk, tāpēc nākas tirgoties ar heroīnu.

— Piemēri nav tālu jāmeklē, — satriekti turpināja Valači, — arī es pats ne jau aiz vieglas dzīves sāku nodarboties ar šo biznesu. Kas tad man bija? Daži nožēlojami «jumti»[10], divi draņķīgi advokātu kantori, modes ateljē un mūzikas mašīnu iznomāšanas kantoris. Es tikko vilku dzīvību. Bet kāda velna pēc ar heroīnu ievajadzējās tirgoties Dženovēzem? Viņa kontā taču ir 30 miljonu! Viņš mūs apzaga. Bet kā viņš aplaupīja nelaimīgo Stefana Kasertano atraitni! Kad Kaserlano saslima ar vēzi, Dženovēze pavēlēja savākt visus slimnieka ienākumus, kuri sastādīja 20 000 dolāru, Viņš teica, ka šo naudu atdos Kasertano sievai, bet, kad tas nomira, naudu iebāza savā kabatā.

Valači atcerējās arvien jaunus un jaunus sīkumus, faktus, vārdus. Tas nebija sakarīgs stāsts. Pārlecot no vienas sarunas tēmas uz otru, viņš no vispārinājumiem pārgāja uz sīkumiem, atsedzot «Cosa nostra» tikumus un paražas.

— Iedomājieties, ser, ka mēs abi esam aizgājuši uz spēļunamu, bāru vai zirgu skriešanās sacīkstēm, — skaidroja Valači, — un tur satikuši pazīstamu mafieti. Es jums stādu viņu priekšā un saku: «Tas ir mans draugs.» Bet, ja jūs būtu «Cosa nostra» loceklis, es teiktu: «Tas ir mūsu draugs.» .

Reizēm Valači uznāca vēlēšanās atpūsties, un tad viņš nodevās atmiņām. Tā vienreiz viņam iegribējās pastāstīt par savu pirmo noziegumu.

— Mans tēvs pārcēlās šeit uz dzīvi no Sicīlijas. Viņš strādāja par dienasstrādnieku un saņēma nieka grašus, taču arī tāds darbs viņam ne vienmēr bija. Pienāca diena, kad viņš nespēja samaksāt par dzīvokli, un mums draudēja izlikšana. Man toreiz bija deviņi gadi. Es un mans brālis nolēmām palīdzēt tēvam. Mēs nočiepām kaimiņu veikalā kasti ziepju un pārdevām par puscenu. Tās bija lieliskas ziepes, kungi, un to nosaukums bija «Ambrozija».

Citā reizē Valači nolēma pastāstīt par savu ģimeni. Tā dzīvojot Ņujorkā. Viņa sievas Mildredas tēvs bijis Tomijs Reins, viens no «Cosa nostra» leitnantiem, un ticis nogalināts jau 1930. gadā. Viņa dēls strādājot celtniecībā, un, pēc Valači apgalvojuma, viņam ne tikai neesot nekādu sakaru ar «Cosa nostra», bet viņš pat nezinot par tēva piederību mafijai.

Valači izkaulēja no federālajiem varas orgāniem solījumu nekonfiscēt viņa ģimenes īpašumu neatkarīgi no tiesas procesa iznākuma.

Visu ilgo izmeklēšanas laiku Valači vajāja bailes. Viņš uzzināja, ka par viņa galvu mafijas bosi izsolījuši atlīdzību 100 tūkstošu dolāru apmērā un noslēguši daudzus «līgumus». Viņš uzzināja pat sīkumus meklēšanai, kuru Ņujorkas rajonā izvērsa «Cosa nostra» slepkavas. Tie bija reāli draudi, no kuriem baidījās ne tikai Valači, bet arī FIB. Tāpēc Valači steidzīgi pārveda uz Fortinonmosas cietumu Ņūdžersijā, kur bija uzticama apsardze.

Sākumā domāja, ka Valači tur neatradīsies ilgi, tikai līdz izmeklēšanas beigām, bet pagāja daudzas nedēļas, iekams iedevās rūpīgi iepazīties ar viņa liecībām un tās pārbaudīt. Izmeklēšana ieilga arī tāpēc, ka F1B nācās izmantot Valači palīdzību, lai atklātu vairākus jau pēc viņa apcietināšanas izdarītus noziegumus.

Līdz ar to, kā Valači atklāja vienu «Cosa nostra» noslēpumu pēc otra, it kā sadedzinot visus tiltus aiz sevis, viņā auga naids pret bosiem.

Valači stāstīja ilgi. Viņš paziņoja, ka piedalījies vismaz četrās līdz šim neatklātās slepkavībās un ka sīkāk zinājis par trīsdesmit citām slepkavībām. Gangsteris pastāstīja par noziedznieku salidojumu, kas notika 1957. gadā nelielā, klusā pilsētiņā Apalačinā, netālu no Ņujorkas. Viņš deva arī vērtīgas liecības par šantāžas mehāniku, par tās dažādām formām, pastāstīja, kur saplūst ši gigantiskā biznesa līdzekļi.

1964. gadā Valači sāka rakstīt grāmatu par savu darbību mafijā. Divarpus gadu laikā viņš uzrakstīja 1200 lappuses. Mazizglītotam cilvēkam tas ir gandrīz varoņdarbs. Kritiķi par grāmatu izteicās, ka tā piesātināta ar neatkārtojamu pagrīdes pasaules aromātu, ka salīdzinājumā ar Valači stilu «pat Viljams Folkners izskatoties nogludināts un ikdienišķs».

Pēc amerikāņu likumiem ieslodzītajiem ir aizliegts publicēt materiālus, kuri attiecas uz viņu noziedzīgo pagātni. Tomēr tieslietu departaments, ņemot vērā šo atmaskojošo dokumentu nozīmību, nolēma izdarīt izņēmumu no likuma — atļāva Valači izdot grāmatu. Valači «Piezīmes» palīdzēja rakstīt un pēc tam rediģēja ievērojamais amerikāņu žurnālists un advokāts Pīters Māss. Viņš kopā ar

Valači tā kamerā šim darbam veltīja vairākus mēnešus. Pēc tam «Piezīmes» tika pakļautas rūpīgai FIB un Biroja cīņai pret tirdzniecību ar narkotiskajām vielām cenzūrai. Vairākas lielas izdevniecības savstarpēji konkurēja par tiesībām izdot šīs unikālās «Piezīmes». Un tieši tad, kad manuskripts jau bija pabeigts, tā izdošana tika aizliegta, pie tam to aizliedza tas pats tieslietu departaments.

Valači, uzzinājis par to, norāva auklu no ska|ruņa savā kamerā, iegāja dušas telpā un gribēja pakārties. Tas viņam neizdevās vienīgi apstākļu nejaušas sagadīšanās dēļ. Piters Māss šajā sakarā rakstīja: «Valači visu savu apzinīgo dzīvi bija cieši pārliecināts, ka «Cosa nostra» ir neuzvarama. Bet tad, kad viņš savas bailes no noziedznieku pasaules pārvarēja un meta atklātu izaicinājumu slepenajiem spēkiem, doma, ka viņa vēstījums tiks publicēts, kalpoja viņam kā pierādījums, ka viņš, iespējams, pārvērtējis «Cosa nostra» spēkus, ka Savienotajās-'Valslīs ir spēki, kas spēj iznīcināt ar visām saknēm šo noziedznieku organizāciju; tad viņš pēkšņi ieraudzīja, ka pat ASV valdība nespēj noturēties pret «Cosa nostra».»

Kas tad piespieda tieslietu departamentu aizliegt «Piezīmju» publicēšanu?

Lieta tāda, ka ziņa par «Piezīmju» izdošanu satrauca ne tikai organizētos noziedzniekus, bet arī ar tiem saistītas daudzas ASV iespaidīgas personas. Atmaskojošās Valači «Piezīmes» varēja viņus nopietni kompromitēt. Viņi laida darbā visus savus sakarus, iesaistīja šajā darbība senatorus, Augstākās tiesas locekļus, departamentu vadītājus un pat Baltā nama darbiniekus. Tika iedarbināta sarežģītā un ietekmīgā lobisma mašīna, kura darbojās ar prezidenta Džonsona palīga Džeka Valenti starpniecību. Viņš nodeva prezidentam daudzos protestus pret «Piezīmju» publicēšanu, prezidents aprunājās ar tieslietu ministru Kaccnbahu, kurš nekavējoties aizliedza publicēšanu.

Pīters Māss tomēr sacēla skandālu presē un cēla prasību pret Tieslietu ministriju. Pēc ilgiem strīdiem tika panāks kompromiss. Māss saņēma atļauju uz Valači «Piezīmju» pamala uzrakstīt grāmatu trešajā personā, bet sižetam bija jāaprobežojas ar mafijas vēsturi. Viss, kas varēja kompromitēt iespaidīgās personas, protams, tika izņemts no grāmatas.

Beidzot «Valači piezīmes» nāca klajā un ASV grāmatu tirgū kļuva par bestselleru,

«Nācijas labā daudz darījis izmeklētājs, kurš izrāvis no Valači atzīšanos,» toreiz patētiski rakstīja amerikāņu žurnāls «Saturday Evening Post». «Viņa vārds «saprotamu» iemeslu dēļ netika paziņots. Saskaņā ar oficiālo versiju amerikāņu policija līdz Valači liecībām gandrīz neko nav zinājusi par gangsteru sindikātu un, protams, nemaz nav nojautusi tā darbības plašos apmērus.»

Izsmeļošās Valači liecības par «Cosa nostra» uzbūvi kļuva par sensāciju miljoniem amerikāņu, kuri ar jauktām neizpratnes un baiļu jūtām uzzināja, ka XX gadsimta otrajā pusē viņu valstī zeļ vesela pagrīdes impērija, kas pēc savas struktūras atgādina feodālu valsti.

Kopš tā laika par organizētajiem noziedzniekiem bija savākts plašs informatīvs materiāls. Tika publicēts tūkstošiem rakstu, desmitiem grāmatu, monogrāfiju, oficiālo atskaišu krājumu, kuri veltīti mafijai, tās uzbūvei, darbības formām un tā vai citādi izskaidroja atsevišķu bandu asiņaino sadursmju, kuras arī mūsdienās satrauc ASV pilsētas, cēloņus. Amerikāņu prese tīksminās ar šiem dramatiskajiem notikumiem, publicē izsmeļošus materiālus, kurus papildina iespaidīgi fotoattēli.

KONFEDERĀCIJA

1972. gada pavasarī Ņujorkas restorānā «Umberto» savu dzimšanas dienu svinēja viens no Ņujorkas mafijas barvežiem — Džo Gallo. Viņam palika 42 gadi. Pašā svinību karstumā pie Gallo galdiņa piegāja kāds cilvēks, izšāva tieši viņam virsū un nozuda.

Pirms gada atentāts tika izdarīts pret citu mafijas barvedi — Džozefu Koloīnbo. Toreiz tika izteiktas aizdomas, ka tas ir Gallo bandas roku darbs. Bet notikumi pa to laiku risinājās tālāk. Drīz vien tika nošauti mafieši Tomijs Edvardss un Bruno Kariavāle. Bet pēc tam slepkavas sāka izsekot pašu Gallo.

Savā laikā Kolombo un Gallo bija leitnanti Džo Pro-fači «ģimenē», bet pēc viņa nāves par mantojumu starp Kolombo un Gallo sākās cīņa, kuras rezultātā dzīvību zaudēja vairāki desmiti cilvēku. Toreiz Gallo nokļuva cietumā uz 8 gadiem. Atgriezies brīvībā, viņš pieprasīja kārtējo «impērijas» pārdalīšanu. Tad, pēc policijas iegūtajām ziņām, sāncenši noslēdza līgumu par viņa noslepkavošanu,

r

Nepagāja ilgs laiks kopš Gallo slepkavības, kad uzmanības centrā izvirzījās jauna sensācija — policijas operācija ar kodētu nosaukumu «Autofurgons».

Policija kaut kā bija uzzinājusi, ka automašīnu kapsētā vienā no pamestajiem vecajiem autofurgoniem notiekot slepenas visu piecu Ņujorkas mafijas «ģimeņu» vadoņu tikšanās. Autofurgonā un visā tā apkārtnē tika uzstādīta elektroniskā noklausīšanās aparatūra. Pirms operācijas sākuma lika sagatavots desmitiem tūkstošu metru fotolenlu, pusotra miljona metru magnetofona lentu, sastādīti un salīdzināti visi iespējamie dosjē. Beidzot operācija sākās. 677 mafijas locekļi saņēma pavēstes par ierašanos tiesā. Apgabala atornejs Jūdžīns Golds, kurš vadīja operāciju, atteicās nosaukt noziedznieku vārdus, bet paziņoja, ka noklausīšanās rezultātā iegūtās ziņas izskaidro mafijā notiekošā asiņainā kara cēloņus. Taču šos cēloņus viņš nenosauca, aprobežojoties vienīgi ar organizēto noziedznieku noziegumu uzskaitījumu: korupcija, tirdzniecība ar narkotiskajām vielām, izspiešana, augļošana, bruņoti uzbrukumi, laupīšanas, zādzības, viltotas naudas izgatavošana, lidmašīnu un citu transportlīdzekļu nolaupīšana, viltojumi, apdrošināšanas un nodokļu mahinācijas, šantāža, dedzināšanas, sutenerisms, likumu pārkāpšana tirdzniecībā ar spirtotajiem dzērieniem un tabakas izstrādājumiem utt. Noskaidrojās, ka organizēto noziedznieku mahinācijās bija iejaukts ap simt dažāda ranga policistu un ka mafijas rokās bija nonākušas vairāk nekā divsimt rūpniecības un tirdzniecības korporāciju.

Tā nebūt nebija pirmā Amerikas noziedznieku organizācijas barvežu tikšanās pie «apaļā galda», lai apspriestu jautājumu par ietekmes sfērām. Amerikāņu kriminologi daudz rakstīja par līdzīgu tikšanos 1957. gada novembrī Ņujorkas priekšpilsētā Apalačinā mafieša Džozefa Barbara mājā. Tur piedalījās un tika sazīmēti 75 noziedznieku pasaules vadītāji. Jau toreiz izmeklēšanas rezultāti ļāva izdarīt secinājumu, ka ASV darbojas cieši saliedēts, milzīgs noziedznieku sindikāts.

Maklellana komisijas ziņojumā bija teikts: «Svarīgi ir saprast, ka šis noziedznieku sindikāts nav vietējās nozīmes parādība, bet ka tas aptver visu nāciju. Fakts, ka gangsteru sanāksme notika Apalačinā, nebūt nenozīmē, ka tā ir tikai Ņujorkas problēma. Līdzīgas gangsteru sapulces jau ir notikušas Klīvlendā (Ohaio štatā) un Flo-ridas Kisa salā.»

Abas pēdējās Visamerikas gangsteru organizācijas sa*

pulcēs beidzās neveiksmīgi, policija sazīmēja daudzus mafijas vadītājus, un tieši tāpēc viņi kļuva plaši pazīstami. Taču nav izslēgts, ka vairums tādu sapulču palika nezināmas. Bet bija skaidrs, ka amerikāņu noziedznieku konfederācija sasniegusi tādus apmērus, operē ar tādiem līdzekļiem, saistīta ar valsts un sabiedriskajiem institūtiem ar tik ciešām saitēm, ka laiku pa laikam izjūt nepieciešamību līdzīga veida konferenču sasaukšanai.

1959. gadā pēc Apalačinas notikumiem īpaša grupa, kas bija izveidota organizētās noziedzības pētīšanai ASV, noformulēja šādas noziedznieku sindikāta raksturīgākās pazīmes:

1) nozīmīgs skaits personu, kuras piedalās tā darbībā;

2) darbības formu liela daudzveidība;

3) sakari starp štatiem ievērojamā valsts daļā;

4) darbības organizēšana vairākos neatkarīgos līmeņos pēc vertikālā pakļautības principa, ietverot tādas figūras kā piegādātājs, ražotājs, vairumtirgotājs, mazumlir-gotājs; sindikātu locekļi, kurus vienu no otra atdala divi vai vairāki darbības līmeņi, bieži vien cits citu nepazīst;

5) peļņas iegūšanas un vadības sfēra attālināta no tiešās darbības sfēras;

G) piederība pie sindikāta parasti saistīta ar piedalīšanos nevis vienā, bet divos vai vairākos noziedzīgās darbības veidos;

7) piederība pie sindikāta parasti saistīta ar tādu vienveidīgu noziedzīgu darbību izdarīšanu, kuras tiek uzskatītas par galveno ienākumu avotu.

Tas viss deva pamatu vienam no organizētās noziedzības pētīšanas ekspertiem Ralfam Salerno nosaukt Vis-amerikas mafiju par «noziedzīgu konfederāciju».

Jaunas asiņainas sadursmes starp Ņujorkas gangsteriem, kā arī Visamerikas noziedznieku konfederācijas mēģinājumi sasaukt konferenci «augstākajā līmenī» liecina par paaudžu maiņu organizēto noziedznieku valdošajā virsotnē, par jauno cīņu par varu. 1977. gadā šī cīņa kļuva īpaši asa un dramatiska. Tāda saasinājuma nav bijis kopš «sausā likuma» laikiem. Kaut gan asiņainā cīņa tālu pārsniegusi Ņujorkas robežas, Ņujorka tomēr paliek tās centrs.

Jaunie Čikāgas mafieši, kuri centās iegūt ienesīgas vietas organizācijā, sarīkoja tādu «asinsnolaišanu», kāda nebija notikusi kopš trīsdesmitajiem gadiem, kad varu sagrāba Alfons Kapone. Sākot ar 1974. gadu, tika nogalināts 21 mafijas loceklis. Ņujorkas un Čikāgas organizētie

/

noziedznieki iekļuva Kalifornijā, nobīdot sāņus novecojošos Kalifornijas mafijas saimniekus un sagrābjot savās rokās ievērojamu daļu ienesīgo krāpnieku «uzņēmumu» rietumu štatos.

Pašā Ņujorkā notiek karš starp diviem gangsteru pasaules barvežiem — bijušo mafijas algoto slepkavu Del-lakroči un narkotisko vielu tirgotāju karali Karmīno Gallenti. Tā ir cīņa par varu pār piecām pilsētas «ģimenēm».

Anjello Dellakroče (kas itāļu valodā nozīmē «dieva eņģelis») atgādina sirmu, labsirdīgu vectētiņu. Viņam ir 62 gadi. Sešus gadus viņš pavadījis cietumā par laupīšanas mēģinājumu, vardarbību un izvairīšanos no nodokļu maksāšanas. Viņš ilgus gadus bija «ģimenes» galvas Gambīno palīgs un galvenais «samierinātājs» mafiešu vidū. Strīdus starp klaniem sāncenšiem Dellakroče izšķīra vienā veidā: novāca miera traucētājus. 1976. gada decembrī atgriezies no cietuma, viņš stājās Gambīno «ģimenes» priekšgalā. Dellakroče specializējas augļošanā un azarta spēlēs. Pēdējā laikā viņš sūta savus aģentus uz Atlantiksitiju, kur atļautajām azarta spēlēm jāglābj kūrorts, kas nonācis grūtā stāvoklī.

Karmīno Galentem ir 67 gadi. Gandrīz pusi sava mūža viņš ir pavadījis cietumā par kontrabandu, azarta spēlēm, narkotisko vielu pārvadāšanu, vardarbību, šantāžu un slepkavību. Viņš ir plecīgs, ar tieksmi uz plikgalvību un cietsirdībā nepārspēta cilvēka reputāciju. Kad Gallcnte pēdējo reizi sēdēja cietumā, no viņa baidījās pat cietumsargi. Gallente specializējas narkotisko vielu importā un pārdošanā, kas ilgu laiku bija viņa «ģimenes» visizdevīgākais bizness.

Džeimss Torello — Čikāgas mafijas uzlecoša zvaigzne. Viņam ir 46 gadi. Pēc FIB ziņām, viņš sevi ir tik labi parādījis algota slepkavas lomā, ka bijušais Čikāgas sindikāta boss Sems Džankana sešdesmitajos gados viņa rokās nodeva vairākas bukmeikeru grupas Vestsaidā. Tagad viņš kontrolē visas Čikāgas mafijas spēļu iestādes. Viņš dzīvo vienkāršajā Sisero kvartālā. Torello ir izsmalcināts sadists. FIB no noklausītās telefona sarunas uzzināja, ka viņš gatavojas nogalināt kādu arodbiedrības darbinieku šādā veidā: kuterī aizvest viņu jūrā, pārgriezt rīkli un tad, pamazām nogriežot gaļas gabalus, izbarot haizivīm. To FIB nepieļāva. FIB, noklausoties citu sarunu, uzzināja, ka augļotāju Viljamu Džeksonu, kurš bija ļoti resns, Torello pakāra uz āķa, kas bija domāts gaļai,

un irīs dienas spīdzināja ar elektrisko strāvu, līdz viņš nomira.

Tādi ir šodienas Amerikas mafijas triju barvežu raksturojumi, kuri ņemti no F1B oficiālajām atskaitēm. Policija un justīcijas orgāni, kā norāda žurnāls «Time», zina mafijas barvežus, zina par viņu noziegumiem, un tomēr noziedznieki atrodas brīvībā. Kas attiecas uz mafijas noziegumu upuriem, aculieciniekiem un potenciālajiem informētājiem, tad viņi, baidīdamies no atriebības, atsakās sadarboties ar varas iestādēm.

Pastāvīgas bailes, it īpaši «kara laikā», bija mafijas dzīves neatņemama sastāvdaja, dzīves, kurā ce|š augšup ved caur slepkavībām un nodevībām un kur neviens un nekad nejūtas drošībā.

Tā, piemēram, Dellakroče apmulsina savus ienaidniekus ar sava dubultnieka palīdzību, kurš viņa vietā parādās ļaudis. Citas Ņujorkas «ģimenes» barvedis Karloss Marčello divkāršoja savu miesassargu skaitu un sievu ar bērniem aizsūtīja ārpus štata robežām drošā vietā. Viens no Sanfrancisko mafijas barvežiem Džeimss Fra-tiāno reti kur dodas bez diviem atlētiska izskata pavadoņiem. Sie cilvēki savās mašīnās aizdedzi ieslēdz ar distances vadības palīdzību, pieļaujot iespēju, ka aizdedzei pievienota mīna.

Šāda organizēto noziedznieku vidū pastāvošā saspīlējuma pamatā ir divi fakti.

Pirmais ir tas, ka 1976. gada rudenī nomira Ņujorkas mafiešu šefs — galvenais «saimnieks», kurš ar diplomātijas, nodevības un dzelzs disciplīnas palīdzību bija nodibinājis kaut ko līdzīgu mieram starp Ņujorkas mafijas «ģimenēm». Viņa lepnās bēres noslēdza veselu piecdesmito un sešdesmito gadu laikmetu, kad mafiju vadīja sirmi «krusttēvi». Pārējie vai nu nomira, vai arī pārgāja uz mierīgu dzīvi un tagad dzīvo savās villās Floridā, Ka-lifornijā, Arizonā.

Otrais fakts saistīts ar dumpi, kuru sacēla saniknotie jaunie bandīti ārpus Ņujorkas robežām. Viņi sacēlās pret dzīviem palikušajiem mafijas vecākajiem, kuri, baidīdamies no mafijas noziedzīgās darbības pārmērīgas izpaušanas, centās apvaldīt savu pakļauto darbību. Vecie barveži, kuriem piederēja īpašumi vairāku miljonu dolāru vērtībā, varēja mierīgi un grezni dzīvot, bet jaunajiem ieteica mierīgi gaidīt savu laiku. «Apbruņojies ar pacietību, gan pienāks tavs laiks,» Sems Džankana teica savam jaunajam padotajam Entonijam Spilotro.

Organizētajiem noziedzniekiem, kā apgalvo žurnāls «Time», šis laiks ir pienācis. Ja neņem vērā brāļu karu, bet skatās uz lietas komerciālo pusi, tad var teikt, ka mafijas darbība vēl nekad nav bijusi tik sekmīga. Gangsteri tāpat kā «sausā likuma» laikā iedzīvojas uz to preču un pakalpojumu rēķina, kuri ir vai nu pilnīgi aizliegti, vai atrodas noziedznieku pasaulei viegli ietekmējamu cilvēku rokās.

Pašlaik mafija kontrolē pornogrāfisko izdevumu un kinofilmu ražošanu un noietu, kas dod tai 2 miljardus dolāru ienākumu. Tā ir plaši izvērsusi tirdzniecību ar kontrabandas cigaretēm un kafiju. Azarta spēles, augļošana, tirdzniecība ar narkotiskajām vielām, lidmašīnu aizdzīšana, izspiešana, šantāža, arodbiedrību rekets — lūk, galvenie noziedznieku biznesa veidi. Kā liecina dažādu tieslietu orgānu aptuveni aprēķini, mafijas bruto ienākumi pašlaik ir vismaz 48 miljardi dolāru gadā, bet tīrais ienākums, kurš netiek aplikts ar nodokļiem, sastāda neticamu summu — apmēram 25 miljardus dolāru. Salīdzinājumam var teikt, ka ASV lielākā rūpniecības korporācija «Exon» paziņoja, ka 1976. gadā tā pārdevusi produkciju 51,6 miljardu dolāru vērtībā un ka korporācijas tīrais ienākums bijis 2,6 miljardi dolāru.

Organizēto noziedznieku barveži reaģē uz stāvokli tāpat kā visi lielie uzņēmēji: ja viņi redz tirgus iespējas, viņi tās izmanto. Bet tirgus iespējas daļēji atspoguļotas, piemēram, atļauto azarta spēļu statistikā. Pēdējo desmit gadu laikā Nevadas kazino kopējie ienākumi ir trīskāršojušies un sasnieguši 1,2 miljardus dolāru. 44 štatos, kuros atļautas azarta spēles loterijās, zirgu un suņu skriešanās sacīkstēs, likmes 1976. gadā kopumā sasniedza 18,5 miljardus dolāru. Pirms desmit gadiem, kad azarta spēles bija atļautas tikai 32 štatos, likmes sasniedza apmēram 6 miljardus dolāru.

Priekšstatu par organizēto noziedznieku ienākumiem 1976. gadā atsevišķos noziedzīgā biznesa veidos var gūt no laikrakstā «Time» 1977. gada 16. maijā publicētās tabulas.

Tiem vēl jāpieskaita 2,5—3,5 miljardi dolāru ienākumu no augļošanas. Taču konkrētu skaitļu šai jomā nav.

Azarta spēles, narkotiskās vielas, augļošanas aizdevumi, pornogrāfija un prostitūcija — visas šīs nelegālās preces un pakalpojumus organizētie noziedznieki sniedz samērā plašam klientu lokam visā ASV teritorijā. Katram no šīs noziedzīgās darbības veidiem ir sava specifika, bet

Organizēto noziedznieku ienākumi ASV(miljardos dolāru)

Ienākumu postenis

Ienākumusumma

Ienākumu postenis

Ienākumusumma

Azarta spēles Narkotisko vielu

38

Pornogrāfija un prostitūcija

2

pārdošana

5

Spirtoto un tabakas

1,5

Laupīšanas

1.5

izstrādājumu nelegāla pārdošana

Kopā

48

tos visus saista viena kopīga īpašība: nevienu no tiem nevarētu īstenot, vēl jo vairāk — tie nevarētu zelt bez precīzas organizācijas ar patiešām militāru disciplīnu, bez neierobežotām finansiālām iespējām, bez spēcīga vardarbības un uzpirkšanas aparāta. Amerikas mafija ir tieši tāda organizācija, kas nodrošina šos priekšnoteikumus, Apskatīsim dažus organizēto noziedznieku darbības veidus ASV.

AZARTA SPĒLES

ASV azarta spēles, narkotikas, augļotāju aizdevumi ir tik plaši izplatītas parādības, ka šī nelikumīgā biznesa antisociālo raksturu mietpilsonis vairs nesaredz. Ievērojamai daļai amerikāņu ir nepieciešamas preces un pakalpojumi, ko piedāvā pagrīdes biznesmeņi. Rezultātā cilvēki k]ūst gan par upuriem, gan sava veida brīvprātīgiem noziedzīgās darbības līdzdalībniekiem. Tādēļ arī plaukst organizētā noziedzība.

Visienesīgākā no sfērām, kur tiek ieguldīts noziedzīgais kapitāls, pēc amerikāņu atzinuma, ir «spēļu industrija». Šeit pieskaitāmas dažādas loterijas, likmes uz zirgiem ārpus hipodroma, derību slēgšana sakarā ar sporta notikumiem un, visbeidzot, nelegālu spēļunamu uzturēšana. Lielās pilsētās gandrīz viss spēļu bizness ir sakoncentrēts sindikāta rokās. Ja bukmeikers, kas nav saistīts ar organizētajiem noziedzniekiem, darbojas veiksmīgi, viņu ar draudiem un visiem iespējamiem solījumiem iesaista sindikātā un piespiež dalīties ienākumos.

Spēļu biznesa organizācija izveidota pēc rūpīgi pārdomātas un praksē pārbaudītas hierarhijas sistēmas.

Naudu no spēlētājiem pieņem sīks gariņš — operators. Pēc tam caur sarežģītu posmu sistēmu tā nokļūst pie īstajiem spēļu biznesa saimniekiem, turklāt izsekot tās ceļam ir gandrīz neiespējami. Organizācija ne tikai pilnveido šo sistēmu un paplašina savu operāciju sfēru, bet arī, darbojoties pēc noteiktas metodes, uzpērk policijas un justīcijas iestādes.

Pirms gadiem divdesmit azarta spēles oficiāli bija atļautas tikai Nevadas štatā. Uz šī pamata šeit krāšņi uzplauka veselas pilsētas — netiklības perēkļi, līdzīgas Lasvcgasai.

Simtiem lielu totalizatoru, tūkstoši kazino un spēļu-namu, neskaitāms daudzums spēļu automātu dienu no dienas pārsūknē daļu amerikāņu ienākumu no viņu kabatām organizēto noziedznieku seifos.

Lasvegasā daudz kas pārsteidz. Uguņu jūra: mirgojoša, virpuļojoša, uzliesmojoša un nodziestoša reklāma; ugunīga virkne puskailu, kankanu dejojošu meiteņu; simtiem milzīgu pudeļu, no kurām gigantiskās glāzēs list dzirkstošas vīna šaltis; skrejoši gaismas uzraksti, kas visvisādi sola bagātību, laimi un uzplaukumu. Tie sauc, vilina uz kazino.

Līdz otrā pasaules kara beigām Lasvegasa bija nomaļa provinciāla pilsētiņa, kamēr tā neiepatikās vienam no Čikāgas sindikāta bosiem — Bendžaminam Sigeiam, ar iesauku Bigsijs, kurš ar savu kolēģu piekrišanu un finansiālo atbalstu ieguldīja milzīgus līdzekļus spēļu biznesā. Lasvegasā tika uzsākta pasaulē visgreznākā kazino celtniecība — ar viesnīcu, naktsklubu, bāru, baseinu un eksotisku dārzu. So spēļu kompleksu nosauca romantiskā vārdā — «Flamingo».

1947. gada martā «Flamingo» durvis tika vērtas apmeklētājiem, un jau ar pirmajām dienām kazino sāka dot pasakainu peļņu.

Bigsijam bija sava spēļu biznesa koncepcija. Viņš tiecās pārvērst Lasvegasu miljonāru Mekā, bet «Flamingo» — «Tūkstoš un vienas nakts» pasaku pilī. Bigsijs naudu nežēloja. Viņš izraudzīja labākos Eiropas pavārus. «Flamingo» vīna pagrabos glabājās milzīgi vecu franēu, itāļu vīnu, konjaku krājumi. Rūpīgi izvēlētos šveicarus, sulaiņus, istabenes, oficiantus, bārmeņus un bārdāmas bez tam vēl apmācīja speciālos kursos, attiecīgi iedresēja. «Flamingo» varietē programmās uzstājās visā pasaulē pazīstami aktieri, tādi kā Frenks Sinatra, Merilina Monro un citi. Aktieru uzstāšanos apmaksāja pēc augstākām lik-

mēm, nekā tās varēja piedāvāt Milānas teātris «La Scala» un Ņujorkas «Metropolitan Opera».

Lai nodrošinātu bagāto uzdzīvotāju mieru un drošību, Bigsijs no atlētiskiem brašuļiem izveidoja personisko policiju.

Dienasgaismas lampas spilgti apgaismoja zāles, kur noritēja lielā spēle. Tajās nebija logu, lai spēlētāji zaudētu laika izjutu, kā arī nenovērstos no spēles.

Reklāma, kurai Bigsijs naudu nežēloja, visos zemeslodes kontinentos cildināja Lasvegasas jaukumus. Bet, jo bagātāks kļuva «Flamingo» īpašnieks, jo vēsāk viņš izturējās pret saviem bandas «kolēģiem», kuri arī gribēja nosmelt Lasvegasas labumu. Viņš sāka radit šķēršļus vakarējiem draugiem, izmantojot savus sakarus štatā un pilsētā. Tas tad arī pazudināja Bigsiju. Čikāgas un Ņujorkas sindikātu barveži pieprasīja, lai viņš nekavējoties atdod parādu — 3 miljonus dolāru. Pēc trim dienām kopš ultimāta iesniegšanas Bigsijs tika nošauts savā greznajā kabinetā.

Franču žurnālists Raimonds Kartjē žurnālā «Paris-Matcb» atklāti rakstīja: «Lasvegasai galvenajā laukumā jāuzstada piemineklis Bigsijarn Sigelam. Pirms viņa Las-vegasa nepastāvēja un Nevada bija viens no visnabadzīgākajiem štatiem. Lasvegasas uzplaukums un greznība sākās ar «Flamingo», ko radīja elegantais gangsteris.»

Par «Flamingo» īpašnieku kļuva Hess Grīnbaums — kāda gangsteru uzticības persona. Jaunais «Flamingo» administrators netraucēja citiem noziedzniekiem ieguldīt savus kapitālus kazino un hoteļos, ķiiri sāka augt kā sēnes pēc lietus. «Tropikans», «Rivjcra», «Tuksneša būda» ... Samērā īsā laikā radās 288 spēļunami. Plus vēl viens, kas atradās... pilsētas cietumā. Cietuma pārvaldnieks izteica oriģinālu domu, ka «rulete netraucē ieslodzīto pāraudzināšanu».

Sājā pilsētā — kazino ir tikai 160 tūkstoši iedzīvotāju, bet cauri tās spēļu labirintiem ik gadus iziet 12 miljoni cilvēku. Pilsētas dzīve faktiski pakļauta azarta spēlēm. Kinoteātros, ielu krustojumos, aptiekās, veikalos — visur mirdz daudzkrāsainie spēļu automāti. Tos sauc par «bandītiem vienročiem».

Šeit jebkurā diennakts laikā var novērot pierastu ainu: pie mašīnas stāv pavecs cilvēks ar cigāru zobos' vai jauneklis, kas gremo košļājamo gumiju, vai biksēs tērpusies sieviete un stundām ilgi dara vienu un to pašu — ieliek mašīnas spraugā monētu, nospiež rokturi, kas atgādina

paceltu roku, un alkatīgi skatās uz virpuļojošajiem cipariem. Retumis mašīna izsviež laimestu, un laimīgais tūdaļ pat iegūtās monētas laiž apgrozībā.

Ja katrs Lasvegasas apmeklētājs atstātu mašīnai tikai vienu dolāru, tad gadā tie būtu 12 miljoni dolāru. Bet laimes meklētāji neskopojas, turklāt lielā spēle notiek nevis pie «bandītiem vienročiem», bet gan kazino, kur aplī ar ripojošo bumbiņu tiek iemesti veseli īpašumi. Zināms, ka likmes Lasvegasas kazino gadu no gada aug. Spēlētāji nodrošina vidēji 70—80% visa Ncvadas štata nodokļu ienākumu.

Ar saviem gigantiskajiem apgriezieniem Lasvcgasa jau sen atstājusi aiz sevis Eiropas spēļu pilsētas — Nicu un Montekarlo. Arī pēc pašnāvību skaita šī pilsēta ieņem pirmo vietu pasaulē.

Gangsteri — zaņķu īpašnieki, sēžot savrupmājās dažādās valsts pilsētās, mierīgi saņem šī netīrā biznesa peļņu. Vai tam, kurš kaut kā traucē zelta upei plūst pa gangsteru noteikto gultni. Nāvessods neliek sevi gaidīt. Arī pašam Grīnbaumam, ko uzskatīja par Lasvegasas «zelta laiku» dvēseli, «Cosa nostra» lielā padome piesprieda nāvessodu, tikko viņš iedrošinājās izrādīt dažas spītības pazīmes. Pie viena notiesāja arī Grīnbauma tuvu draugu un partneri — Villiju Biofu, vienu no pilsētas — kazino saimniekiem. Spriedumu izpildīja nekavējoties.

Biofs sāka savu karjeru ar arodbiedrību šantāžu. Ilgus gadus viņš aplaupīja kinodarbinieku arodbiedrības locekļus Losandželosā. Pēc tam novirzīja savus kapitālus uz spēļu industriju un pārvācās uz Lasvegasu, kur ātri sadziedājās ar Grīnbaumu.

Biofa un Grīnbauma karjeru pārtrauca un sodīja viņus ne jau amerikāņu 'Iemīda, bet viņu kolēģi — gangsteri.

Policija to nekad nebūtu varējusi izdarīt, jo Lasve-gasā nelokāmi ievēroja svēto bausli: «Lētāk policiju nopirkt nekā ar to cīnīties.» Lasvegasas policijas šefs uz jautājumu, kāpēc viņš nevajā noziedzniekus, atbildēja: «Tieši šiem ļaudīm mūsu pilsēta izsaka savu atzinību. Bez viņiem taču nebūtu Lasvegasas.»

Biofam bija vēl ietekmīgāki draugi nekā policijas šefs. Viens no viņiem 1964. gadā balotējās prezidenta amatam no republikāņu partijas. Viņu sauc Bārijs Goldvoters. So trijotni — Goldvoters, Grīnbaums un Biofs — bieži redzēja kopā Lasvegasas restorānos. Pēc Biofa un Grīnbauma noslepkavošanas avīzes sāka atklāt viņu darbības un sakaru detaļas. Iznāca pat grāmata ar nosaukumu

«Zaļā tūka džungļi». Tās autori žurnālisti Eds Rcjs un Ovids Demariss, kuri, veltījuši vairākus gadus Lasvegasas-«džungļu» izpētei, godprātīgi aprakstīja noziedzības pasauli, neko neslēpjot. Viņi dokumentāli pierādīja, ka Bārijs Goldvoters bijis tuvs Biofa un Grīnbauma draugs. Amerikāņu «ultras» vadonis, kad viņam tieši uzdeva jautājumu, vai viņš bieži tikās ar Biofu, atbildēja: «Jā, tikos diezgan bieži, bet tikai tādēļ, lai izpētītu šantāžu arodbiedrībās!»

Jāatgādina, ka savā laikā ar līdzīga rakstura socioloģiskajiem pētījumiem nodarbojās slavenais Pats Makarons — viņa vārdā nosauktā antikomunistiskā likuma autors.

Makarenam arī bija draugs un pudelesbrālis — gangsteris Normans Biltss, kurš vadīja spēļu biznesu Rēno pilsētā (tajā pašā Nevadas štatā). Komunistu vajātājs Mar karens cītīgi sekoja, lai netiktu nodarīts pāri noziedzniekiem — zaņķu turētājiem. Reiz, kad štata kongresā tika izvirzīts likumprojekts par azarta spēļu nodokļa paaugstināšanu, Makarens metās aizstāvēt savus draugus. Viņš uzaicināja 50 štata kongresmeņus uz lepnāko Rēno kazino. Šeit viņus visādi apkalpoja, ņemot vērā katra vājības un gaumi. Daži kongresmeņi pat «laimēja» solīdas summas ruletē. Izpriecas pasākums izmaksāja vairākus desmitus tūkstošus dolāru, bet likumprojekts tika izgāzts.

«Mēs nelūdzam piedošanu par spēļunamu eksistenci,» ar galēju atklātību paziņoja Nevadas gubernators. «Tie izpilda to pašu funkciju, ko jebkurš cita veida uzņēmums.»

Pēc ASV Tieslietu ministrijas aprēķiniem, tikai Las-vegasā vien ikgadējā spēļu biznesa apgrozības summa sastāda 7 miljardus dolāru!

Ne jau visiem, kas vēlas izmēģināt laimi azarta spēlēs, ir laiks un līdzekļi, lai aizlidotu uz Nevadu, kur ir vairākas pilsētas, līdzīgas Lasvegasai. Amerikāņiem, kas dzīvo štatos, kur azarta spēles ir aizliegtas ar likumu, savus pakalpojumus piedāvā organizētie noziedznieki. Azarta spēļu cienītājiem tas ir ļoti izdevīgi. Var izdarīt likmi pa telefonu vai griezties pie bukmeikera, kuru viegli atrast jebkurā pilsētā. Džons Skarns, viens no spēļu biznesa ekspertiem, izrēķinājis, ka uz katru likmes dolāru legālās loterijās un azarta spēlēs, ieskaitot Nevadas štatu, ir septiņi nelegālās sfēras dolāri. Sie aprēķini pamatojas uz bukmeikeru un profesionālo spēlmaņu aptauju un policijas ziņojumiem.

Piecdesmitajos gados organizēto noziedznieku ikgadējā pejņa, pēc tieslietu ministra Viljama Rodžera aprēķiniem, sastādīja 20 miljardus, bet pēc FIB direktora Edgara Hūvera aprēķiniem — 22 miljardus dolāru gadā. Turklāt abos avotos norādīts, ka puse šo ienākumu nāk no spēju biznesa. Sešdesmito gadu beigās Tieslietu ministrijas dokumentos jau figurēja 47 miljardi dolāru tīrā ienākuma gadā tikai no azarta spēlēm vien. Tiesa, vēlāk šis skaitlis neapstiprinājās, bet, ja tas ir tuvs patiesībai, tad pareiza ir arī Džona Skarna proporcija — viens pret septiņi.

Pastāv arī citi, mērenāki organizēto noziedznieku azarta spēlēs gūtās peļņas vērtējumi. 1970. gada jūnijā ASV tieslietu ministrs Alitčels, kas vēlāk izcieta 'cietumsodu par piedalīšanos skandalozajā Votergeitas lietā, intervijā žurnālam «Nations Business» paziņoja, ka mafijas ienākumi no spēju industrijas sastāda 20—30 miljardus dolāru gadā.

So ienākumu vērtēšanā eksperti parasti ir vienisprātis par to, ka trešo daļu savu ienākumu organizētie noziedznieki atdod koruptētajiem policistiem, tiesnešiem, valsts ierēdņiem un visiem tiem, bez kuru atbalsta viņi nevarētu izvērst tik gigantisku noziedzīgo biznesu.

NARKOTIKAS

«Amerika atrodas karastāvoklī. Pirmoreiz kopš 1865. gada nevis aiz valsts robežām, bet gan amerikāņu pilsētu ielās un skolās. Konflikta gaitā reģistrēto upuru skaits ir nesalīdzināmi lielāks nekā jebkurā citā amerikāņu vēstures periodā. Mēs cīnāmies par savu dzīvi un, vārda tiešā nozīmē, par savu bērnu dzīvībām. So karu mēs zaudējam.

Mūsu ienaidnieka visnāvējošākais ierocis ir narkotikas. Sājā nepieteiktajā karā uzbrūkošās puses varenība ar katru dienu pieaug, bet upuru spēki izsīkst. Vairāk nekā 48 miljoni amerikāņu tādā vai citādā veidā cietuši no šī ieroča. Ienaidnieks par narkotikām iekasē maksu 50 miljardu dolāru apmērā tikai Savienotajās Valstīs vien un 200 miljardus dolāru — visā pasaulē. Šie 200 miljardi dolāru, kas nozagti pasaules ražošanas sektoram, ir tas netīrais kapitāls, ar kura palīdzību ik dienas visā pasaulē tiek nodarīts Jaunums — no politiskā terora aktiem līdz amerikāņu prezidentu slepkavībām.»

Tā sākas grāmata, kas iznākusi Ņujorkā 1978. gadā ar nosaukumu «Narkotiku korporācija. Anglijas opija karš pret ASV». Grāmatas autori ir Konstandins Kalimt-gis, Dāvids Goldmans un Džefrijs Steinbergs.

Autori izvirzījuši uzdevumu pierādīt, ka aiz visas šīs gigantiskās korporācijas atrodas Anglijas aristokrātiskā un banku oligarliija, kura apvieno ASV organizētos noziedzniekus, cionistus, kā arī speciālu ķīniešu izlūkošanas organizāciju, kas ir ievērojama narkotiku piegādātāja.

Grāmatā minēti oficiāli dali par narkotiku lietošanu ASV. Heroīnu ik dienas lieto no 500 tūkstošiem līdz 1 miljonam cilvēku, neregulāri — vēl 400 tūkstoši. Kokaīnu lieto 575 tūkstoši pusaudžu vecumā no 12 līdz 17 gadiem, 4,5 miljoni jauniešu vecumā no 18 līdz 25 gadiem, 1 miljons cilvēku, kas vecāki par 25 gadiem. Marihuānu ik dienas lieto 11 miljoni cilvēku, neregulāri — vēl 24 miljoni. Sājos skaitļos nav ietverti barbiturātu un dažādu halucinogēno preparātu lietotāji.

Patiesi, narkotiku lietošana ASV sasniegusi tādus apmērus, ka, pēc amerikāņu ārstu kopīgiem uzskatiem, kļuvusi par īstu nacionālo nelaimi.

Narkotikas ātri sagrauj cilvēka organismu. Cilvēks, kurš tās izmēģina pirmoreiz, nedomā, ka kļūs par narkomānu. Bet narkotikas ar šausminošu ātrumu pārņem cilvēku savā varā, padarot to par savu vergu.

Ņujorkā, piemēram, narkotikas pārdod visu diennakti. Par 10 dolāriem jums pārdos porciju apdullinošās vielas vai iešļircinās to kāpņu telpās, krodziņā, tieši uz ielas. Ja jums nav naudas, arī tad var rast izeju. Uz tās pašas ielas atvērts donoru punkts. Par 10 dolāriem jūs varat pārdot glāzi asiņu un par iegūto naudu apmierināt savu kāri pēc narkotikām. No narkomānijas cieš visi sabiedrības slāņi. Kā liecina prese — 80% koledžu audzēkņu ir narkomāni. Speciāla Ņujorkas štata komisija izglītības jautājumos konstatējusi, ka kopējais skolēnu — narkomānu skaits štatā sasniedzis 300 tūkstošus.

Narkomānija ir viens no galvenajiem noziedzības cēloņiem. Lai apmierinātu savas vajadzības, narkomānam dienā nepieciešami 10 līdz 250 dolāri, bet, tā kā narkotiku iedarbības laiks uz cilvēka organismu pakāpeniski samazinās, nepieciešamība pēc narkotikām pieaug un līdz ar to ārī naudas liek izdots aizvien vairāk un vairāk. Kad narkomānam nav naudas, viņš ir gatavs uz jebkādiem noziegumiem.

Narkotiku tirdzniecībai, kuru gandrīz pilnībā kontrolē

organizētie noziedznieki, ir stingri noteikta organizācija. Piemēram, heroīns no kontrabandas ieveduma līdz pārdošanai mazumtirdzniecībā iziet piecas instances. Paši organizētie noziedznieki mazumtirdzniecībā nepiedalās, jo peļņa šeit pārāk niecīga, bet riska pakāpe augsta. Ar to nodarbojas sīkie ielu noziedznieki, prostitūtas, bieži vien paši narkomāni. Viņi iepērk narkotikas par vairumtirdzniecības cenām un pārdod par mazumtirdzniecības cenām. Ja mazumtirdzniecības pārdevējam nav naudas kārtējās nelielās narkotiku partijas iepirkšanai, viņš izmanto augļotāja pakalpojumus, aprēķinot, ka klienti ir pastāvīgi un parasti gatavi uz visu, lai dabūtu naudu kārtējai apdul-lināšanās reizei. ASV pieprasījums pēc narkotikām ir liels, tādēļ arī to cenas ir augstas un stabilas. Pēc Mak-lellana komisijas vērtējuma, amerikāņi katru gadu heroīnam vien iztērē 350 miljonus dolāru.

Līdz 1909. gadam amerikāņu organizētie noziedznieki nenodarbojās ar narkotiku kontrabandu un tirdzniecību. Līdz tam laikam tādas.narkotikas kā opijs, kokaīns, morfijs un pat heroīns brīvi pārdeva aptiekās. Tātad narkomānija ASV nebūt nav jauna parādība. Ievērojamais amerikāņu organizētās noziedzības pētnieks Dcivids Cand-lerss, piemēram, uzskata, ka 1900. gadā ASV bija vairāk narkomānu uz katriem 1000 cilvēkiem nekā šajos narkotiskās epidēmijas gados, kas sākās 1962. gadā.

Kopš tā laika tomēr mainījušies ne tikai skaitliskie rādītāji, bet notikušas arī ievērojamas kvalitatīvas pārmaiņas. Toreiz 83% narkomānu bija sievietes. Gandrīz visi narkomāni bija baltie, bet 1972. gadā vairāk nekā 80% narkomānu jau bija vīrieši un puse no viņiem — krāsainie. 1909. gadā ASV valdība pieņēma likumu par opija pārdošanas aizliegšanu, kam sekoja vēl virkne aizliegumu. 1914. gadā tika aizliegts heroīns. Tieši šis apstāklis pavēra noziedzniekiem plašu darbības lauku. Viņu organizācijas jau pastāvēja, nepieciešamie līdzekļi viņiem bija, atlika tikai atrast izejvielu avotus, noregulēt kontrabandas ievedumu un izveidot mazumtirdzniecības tīklu. Talkā nāca eiropieši. Darījumi veicās, mafija uzplauka, bet 1920. gadā, pēc «sausā likuma» pieņemšanas, uzplaukums kļuva par bumu.

Valsts rietumu štatus apgādāja ar narkotikām no Meksikas, bet pārējos — no Tuvajiem Austrumiem un Indoķīnas. Vidusjūras rajonā laikā no 1929. līdz 1937. gadam narkotiku ražošanu un pārstrādi bija monopolizējuši divi brāļi — grieķi Eliopalusi, Viņi uzpirka gandrīz visas izej-

vielas, pārstrādāja tās heroīnā un tālāk pārdeva ebreju mafijas vadītājiem, kas bāzējās Ņujorkā, — Lepkem Bu-halteram, Mandijam Veisam, Dačam Sulcam un Meije-ram Lanskim, kuri atradās visciešākajos sakaros ar «Cosa nostra». 1937. gadā amerikāņu organizētie noziedznieki pārņēma brāļu Eliopalusu sindikātu. Tajā laikā Vidusjūras rajonā parādījās vēl viens varens narkotiku pārstrādāšanas un tirdzniecības monopols. Tā bija Marseļas noziedzīgā grupa, kas sastāvēja lielākoties no korsikāņiem. Sī grupa apgādāja galvenokārt Eiropas patērētājus, izmantojot narkotiku kontrabandai pazīstamo «Austrumu ekspresi»[11].

Otrais pasaules karš pārtrauca visus galvenos heroīna kanālus, īpaši Vidusjūras rajonā, bet, kad karš beidzās, iniciatīvu pārtvēra korsikāņi. Tiesa, 1947. gadā no ASV uz Itāliju izsūtītais Laki Lučāno noregulēja šo lietu «Cosa nostra» vajadzībām, bet korsikāņi izrādījās apsviedīgāki un drīzumā izveidoja gandrīz visu pasauli aptverošu tīklu ar narkotiku ražošanas centriem Vidusjūras rajonā, Dienvidu un Centrālajā Amerikā un Tālajos Austrumos.

Viens no korsikāņu bandas uzplaukuma cēloņiem bija tas, ka «Cosa nostra» kopš otrā pasaules kara laikiem apzināti ierobežoja savu heroīna biznesu sakarā ar lielajām nepatikšanām, ko mafijai radīja Birojs cīņai ar narkotiku tirdzniecību, kuru vadīja Henrijs Anslingcrs.

Sīs skaitliski nelielās aģentūras darbinieki veidoja tikai 3% no FIB štatiem, taču darbojās diezgan efektīvi. Ans-lingera darbinieki laikam gan bija vienīgie varas pārstāvji, kas iekļuva mafijā. Viens no viņiem — Sals Vi-čīni piecdesmitajos gados Neapolē, burtiski, neatkāpās ne soli no Lučāno. Lielum lielo vairākumu krimināllietu pret organizētajiem noziedzniekiem laikā no 1946. līdz

1966. gadam ierosināja Birojs cīņai ar narkotiku tirdzniecību. Tas piespieda «Cosa nostra» barvežus uz laiku atteikties no tirdzniecības ar narkotikām.

Spriežot pēc Valači liecībām, 1948. gadā Frenks Kos-tello, Ņujorkas «ģimenes» galva, kurā Valači sastāvēja kā kareivis, deva stingru rīkojumu padotajiem izbeigt tirdzniecību ar narkotikām. Ja kāds šo noteikumu pārkāpa, tad viņam bija darīšana ne vien ar varas orgāniem, bet arī ar mafijas tiesu, kura bija daudz bīstamāka. 1957. gadā

Seratonparka frizētavā tika nogalināts citas Ņujorkas «ģi-ļ menes» galva Alberts Anastazia, cilvēks, kurš turēja sa- j vās rokās Rietumu piekrastes heroīna biznesa lauvas tiesu, ļ Toreiz noziedznieku konfederācijas augstākā padome tad arī pieņēma lēmumu atteikties no tirdzniecības ar narkotikām. Čikāgas «ģimenes» vadītāji maksāja saviem kareivjiem 200 dolārus nedēja par heroīna pārdošanas pārtraukšanu. Tos, kuri ņēma naudu un slepeni turpināja heroīna biznesu, nogalināja.

Organizēto noziedznieku barvežiem izdevās tirdzniecību ar narkotikām novest līdz minimumam. Bet, kā zināms, svēta vieta tukša nepaliek. Izveidojušos vakuumu ļ ieņēma korsikāņi, puertorikāņi, vēlāk kubiešu emigranti, Kubas diktatora Batistas bijušie karavīri. Daudzi no viņiem tika sagatavoti iebrukšanai Kubā speciālās CIP ! skolās. Tas viņiem ļoti palīdzēja konkurences cīņā par amerikāņu, to skaitā Ņujorkas, heroīna tirgiem.

Sapratuši, ka viņi zaudē joti ienesīgu iedzīvošanās avotu, «Cosa nostra» barveži nolēma sasaukt konfederācijas padomi, kura notika 1972. gada augustā Slatcnas salā. FIB aģentiem izdevās tur uzstādīt noklausīšanās aparatūru. Vēlāk avīze «Los Angeles Times» publicēja pārskatu par šo noziedzības pasaules barvežu tikšanos, kurā tika apspriests ne tikai jautājums par to, kā no jauna iestāties heroīna biznesā, bet arī konkurējošo noziedzīgo grupu savstarpējo attiecību problēma.

Rezultātā kādam Santosam Trafikantem tika uzdots, lai viņš, izmantojot savu ietekmi Monreālas mafijas «ģimenē», stātos sakaros ar korsikāņiem. Korsikāņu organizācija, kuru franču policija sauc par «Union corse», pēc savas struktūras, hierarhijas un darbības veidiem atgādina sicīliešu mafiju.

Narkotiku ražošana un piegāde patērētājam prasa lielus finansiālus izdevumus un organizatoriskus pūliņus, lai pārvarētu likumdošanas un policijas radītos šķēršļus. Šādas iespējas organizētajiem noziedzniekiem rodas, kad viņi pilnībā kontrolē narkotiku transportēšanu un noietu. Shematiski tas izskatās šādi. Turcijā, Binnā, Taizemē un vēl vairākās valstīs ir plašas opija magoņu plantācijas. No magonēm ražo heroīnu un citas narkotiskās vielas. Lielākā daja opija, kas tiek konfiscēts kontrabandistiem visā pasaulē, ražots Taizemē un Birmā.

Bandas, kas nodarbojas ar narkotiku ražošanu, pirmapstrādi un kontrabandu, sauc par opija armijām. Labi apbruņoti un apgādāti bandīti piespiež grūti pieejamo

mežu rajonu iedzīvotājus audzēt lielos vairumos magones. Daudzi fakti apliecina, ka šīs bandas organizē, apgādā un kontrolē amerikāņu mafija. Piemēram, varenais opija sindikāts «Taibon sauna», ko izveidojuši gomindāniesi, monopolizēja opija audzēšanu un slepeno izvešanu. Sājā sindikātā, kuram ir lieliski iekārtotas fabrikas, amerikāņu gangsteri ieguldījuši lielus kapitālus. Pastiprināti apsargātas mūļu karavānas nogādā opiju Taizemes un Birmas jūras ostās. Opija ražošana un tirdzniecība šajās valstīs aizliegta, tomēr šis aizliegums ir tikpat neefektīvs kā savā laikā «sausais likums» ASV. Bandīti un šo valstu robežsargi izcīna asiņainas kaujas.

Galvenais saistītājposms starptautiskajā narkotiku kontrabandas tirdzniecībā Tālajos Austrumos tradicionāli ir Honkonga — pirmais pārkraušanas punkts, sava veida dispečers. No šejienes mafijas kurjeri nogādā indīgo preci uz Beirutu, Palermo, Maršēju utt. Pārvietošanas

I laikā opijs tiek pārstrādāts. Francijā nesen atklāja un likvidēja vairākas pagrīdes fabrikas, kurās no opija izstrādāja heroīnu un morfiju.

Heroīna izgatavošana ir diezgan sarežģīts process, un to var realizēt tikai labi iekārtotos ķīmiskajos uzņēmumos. Toties, ja kilograms opija izejvielu Iīonkongā maksā samērā lēti (700—800 dolārus), tad, pārstrādāts Beirutā vai Francijā tīrā heroīnā, tas maksā līdz 10 tūkstošiem dolāru par kilogramu vairumtirdzniecībā. Bet, lūk, citi amerikāņu mafijas kurjeri nogādā heroīnu galvenajā noieta tirgū — ASV, un šeit, pārdodot mazās partijās, kilo-‘l grams heroīna maksā jau 400 tūkstošus dolāru. Tāda pasakaina peļņa ļauj organizētajiem noziedzniekiem iesaistīt narkotiku kontrabandā tūkstošiem cilvēku no visdažādākajiem sabiedrības slāņiem.

Dažkārt narkotikas pārvadā diplomātiskie darbinieki. | Dažus gadus atpakaļ Rietumu avīzes pavēstīja pasaulei par Gvatemalas vēstnieka Briselē Mauriono Rosala skandalozo rīcību, kurš, izmantojot diplomātisko neaizskaramību, mēģināja ievest Ņujorkā 50 kilogramus heroīna. Neveiksmīgo diplomātu — kontrabandistu aizturēja Ņu-ļ jorkas policija. Pēc tām tika atmaskots Meksikas vēstnieks Bolīvijā Salvadors Pardo-Bolans, Urugvajas diplomāts Huans Aristi, franču diplomāts Renē Brušons un virkne cilu.

Policija konfiscēja Savienotajās Valstīs un Kanādā lielu daudzumu heroīna vairāku desmitu miljonu dolāru vērtībā. Amerikāņu aviosabiedrības «Pan American» lid-

♦

mašīnās ne vienreiz vien atklāja diezgan iespaidīgas kontrabandas partijas. Indijas muitnieki nesen atmaskoja angļu aviosabiedrības «British Overseas Air\vays Corporation» pilotus un kalpotājus, kas pārvadāja licroīnu. Reiz uz angļu jūras kuģa tika atrasts tāds daudzums morfija, kas varētu uz trim gadiem apmierināt visas pasaules ārstu un zinātnieku vajadzības.

Tomēr ar lietiskiem pierādījumiem iekrīt nedaudzi. Starptautiskie izmeklēšanas un uzraudzības orgāni, to skaitā Interpols, uzskata, ka 80% heroīna brīvi apiet policijas tīklus. Pēc amerikāņu policijas datiem, vairāk nekā 65% «kurjeru» izvairās no apcietināšanas.

Par draudošo narkomānijas pieaugumu satrauktās sabiedriskās domas spiediena rezultātā ASV likumus piemērojošās iestādes, to skaitā FIB, mēģina likt šķēršļus narkotiku ievešanai un tirdzniecībai ar tām. Galvenais FIB narkotiku eksperts Čārlzs Sirakūza un viņam pakļautie aģenti izvērsa drudžainu darbību heroīna tirdzniecības pārkraušanas punktos — Monkongā, kā arī Sicīlijas pilsētās Palermo un Trapani. Cīņa starp amerikāņu uzraudzības iestādēm un mafiju norit ar mainīgiem panākumiem, bet vispār situācija neveidojas par labu likuma sargiem.

Reiz Čārlzam Sirakūzam paziņoja, ka Sicīlijas ostās ievestas jaunas heroīna partijas, kas domātas pārvešanai uz ASV ar privātu itāļu jahtu. Aģenti noskaidroja ari to, ka «preci» nogādās Ņujorkā, hoteļa «Rulc» 333. numurā, kur bija apmetušies kāds Bekers un Mārlovs, sen turēti aizdomās heroīna uzpirkšanā un sakaros ar Ņujorkas mafijas «ģimenēm». Sirakūza izstrādāja klasisku personāža maiņas variantu. Bekeru un Mārlovu apcietināja, bet viņu numurā viesus gaidīja FIB aģenti. Pats Sirakūza ar aģentu grupu nodrošināja operāciju, atrodoties blakus-numurā. Laiks, kad vajadzēja ierasties kontrabandistiem, pagāja. Blakusnumurā nebija dzirdama ne skaņa. Nācās uzlauzt- durvis, jo ne uz klauvējieniem, ne zvanu neviens neatbildēja. Sirakūza un viņa palīgi ielauzās numurā. Uz grīdas sasieti un ar vīkšķiem mufē gulēja FIB aģenti. Pēc tādas izgāšanās FIB nolēma par katru cenu atspēlēties un drīzumā nokļuva uz kāda garīdznieka O’Konnora pēdām, kurš strādāja Ņujorkas imigrantu lielu administrācijā. Viņš apmeklēja visus ierodošos kuģus ar imigrantiem, silti tos apsveica, bet viņam par to dāvināja dažādus Eiropas suvenīrus.

Reiz, kad Ņujorkas ostā piestāja laineris «Indcpen*

dence», viens no itāļu imigrantiem pasniedza pāteram pusmetru garu apustuļa Pāvila statuju, mākslinieciski izgrieztu no koka. Ar šo statuju, kas izrādījās izdobta un piepildīta ar heroīnu 21 miljona dolāru vērtībā, garīdznieku aizturēja. Noskaidrojās, ka ar O'Konnora vārdu slēpās pazīstamais gangsteris Elmers Burke, kurš ne reizi vien turēts aizdomās par slepkavībām, tirgošanos ar narkotikām un citiem noziegumiem, bet vienmēr ticis sveikā cauri pierādījumu trūkuma dēļ.

Notverts ar lietiskiem pierādījumiem, bet mēģinādams atvieglot savu likteni, Burke nosauca dažus kurjerus, uzpircējus, norādīja vietu, kur heroīnu iepakoja nelielos daudzumos mazumtirdzniecībai. Burkem apsolīja, ka viņu netiesās, jo viņš ļoti palīdzējis izmeklēšanai, un kādu laiku turēja viņu Kanzassitijas katorgas cietumā ar izdomātu vārdu, lai pasargātu no «Cosa nostra» atriebības un cerot uz viņu kā galveno apsūdzības liecinieku pret arestētajiem narkotiku tirgotājiem.

Tomēr ne jaunais vārds, ne masīvās cietokšņa sienas un pastiprinātā apsardzība viņam nepalīdzēja. Neilgi pirms procesa Burke gāja bojā diezgan dīvainos apstākļos. Uzraugi apgalvoja, ka viņiem pa telefonu pavēlēts sagatavot Burki uz tikšanos ar prokuroru, bet, kad tas atbraucis un uzrādījis dienesta apliecību, viņi, kā paredzēts, atstājuši to vienatnē ar ieslodzīto. It kā izdzirdējuši kliedzienu, uzraugi ieskrējuši telpā, kas izrādījās tukša, un pa logu ieraudzījuši Burkes ķermeni trīspadsmit stāvus zemāk uz cietuma ēkas izciļņa.

Kā slepkava iekļuva cietumā un iznāca no turienes? Vai patiešām viss notika tā, kā vienā balsī apgalvoja uzraugi, vai ari viņi paši ižmeta ieslodzīto pa logu? Diezgan ticams, ka uzpirkti bija ne tikai uzraugi, bet arī daži vietējās prokuratūras ierēdņi: Kanzassitijas administratīvie un policijas orgāni jau sen izcēlušies ar kukuļņemšanu.

Bagātīgs narkotiku, to skaitā diezgan izplatītā par veida — marihuānas, ražošanas avots ir Sjerranevadas de Santa Martas kalni Kolumbijā. Šobrīd šī valsts ieņem pirmo vietu marihuānas ražošanā, kuras galvenais patērētājs ir Savienotās Valstis. Vēl pirms dažiem gadiem Kolumbijā ieņēma nenozīmīgu vietu indīgās zāles ražošanā. Bet pēc tam, kad 5000 meksikāņu armijas kareivju un 200 amerikāņu speciālistu cīņai ar narkotikām likvidēja ar ķīmisko preparātu palīdzību marihuānas plantācijas Meksikas ziemeļos, mafija pārbāzēja tās ražošanu uz

Kolumbiju. Un nu jau vairāk nekā 70 tūkstoši kolumbiešu ģimeņu tieši vai netieši eksistē no marihuānas tirdzniecības ienākumiem. Ar šo zāli nelielais zemes īpašnieks, kas viens pats strādā kalnos, nopelna sešas reizes vairāk, nekā audzējot jebkuru citu tradicionālo kultūru.

Marihuānas kontrabandisti, kurus šeit sauc «marim-bero», apgādāti ar visjaunāko tehniku. Viņiem ir radiolokatori, iekārtās radiotraucējumu radīšanai, nosēšanās laukumi lidmašīnām ar elektroniskām navigācijas iekārtām, bruņumašīnas, zvejas šoneri.

Tikai dažu mēnešu laikā kopš 1978. gada oktobra Ko-lumbijas armijas da|as, kas piedalās cīņā ar indīgo zāli, iznīcinājušas 35 tūkstošus tonnu marihuānas, pārņēmušās savās rokās 300 automašīnu, vairāk nekā 70 kuģu, tikpat lidmašīnu, tūkstoš dažāda kalibra ieroču, notriekušas 23 lidmašīnas. Sie skaitļi liecina par to, kādas neierobežotas iespējas ir mafijai.

Tai pašā laikā «kurjeri» nenogurstoši kursē pa lielo heroīna ceļu. Heroīnam jāpienāk, lai tur vai kas, — tāda ir amerikāņu mafijas devīze. Sī mafija izveidojusi neredzamo, bet ļoti izturīgo heroīna tiltu, kas savieno divus Atlantijas okeāna krastus. Sicīlija, pēc jau minētā Čārlza Sirakūzas vērtējuma, ir «nenogremdejama peldoša bāze narkotiku noslēpumainajā ceļā».

Un tā — narkotiku kontrabanda — tas ir heroīna biznesa otrais posms. Trešais posms ir noiets.

Tikai Ņujorkā vien darbojas vairāk nekā 500 bandu — narkotiku izplatītāju. Ar mazumtirdzniecību nodarbojas tā saucamie skrējēji jeb mudinātāji, kuri parasti paši arī ir narkomāni. Vairākumā viņi darbojas gandrīz bez riska. Viņi ņem naudu un pēc tarn čukstus paziņo, kur atrodas pakete.

Viens vairumtirgotājs apgādā 50—60 skrējēju. Reiz vienā no «Columbia Broadcasting System» televīzijas reportāžām demonstrēja vairumtirgotāju — krāpnieku, kas izcietis sodu un iznācis no cietuma. Pārraides «varonis» šiki pastāstīja, ka pamanījies nopelnīt pusmiljona dolāru gadā. Viņš pirka tīru heroīnu, sajauca to ar parastajiem miltiem, laktozi, pūdercukuru un pārdeva to visu tālāk skrējējiem. Tāda veida vairumtirgotājs bija ari Džo Va-lači. Viņš tirgojās, ja tā var izteikties, ar klasiskām narkotikām: heroīnu, morfiju, marihuānu. Policijai dažkārt izdodas atmaskot šo narkotiku tirgoņus — gan Valači, gan viņa boss Dženovēze nokļuva aiz restēm tieši par šo noziegumu.

Daudz grūtāk cīnīties ar jauno, sintētisko narkotiku izplatīšanos, kuras legāli un neierobežotā daudzumā ražo farmaceitiskie uzņēmumi. Vispopulārākā sintētiskā narkotika, sevišķi studējošās jaunatnes vidū, ir LSD. Ja uz recepti desmit tablešu vienas vai otras narkotikas pārdod par 1 centu, tad pagrīdes tirdzniecībā tās maksā desmitreiz dārgāk. To izmanto organizētie noziedznieki. Čikāgas un Ņujorkas noziedznieku organizācijas uzpērk milzīgas partijas sintētisko narkotiku un realizē tas ar sava mazumtirdzniecības tīkla palīdzību, nopelnot simtiem miljonu dolāru. Pēdējos gados farmaceitisko uzņēmumu un organizēto noziedznieku «sadarbības» rezultātā radies jauns narkomānu slānis — «tablešu rijēji», kuru skaits pēc vispieticīgākā vērtējuma sasniedz vairāk nekā 150 tūkstošus cilvēku.

Ja pirms dažiem gadiem masveida narkomānija bija nopietna problēma tikai ASV, tad tagad tā aptver arī Rietumeiropu. Šeit narkotiku piegādi un noietu nodrošina pirmām kārtām «Cosa nostra» un «Union corse». Par •Eiropas narkotisko centru viņi izvēlējušies Amsterdamu.

Holandes varas iestādes pastiprinājušas muitas kontroli Amsterdamas lidostā, bet kontrabandisti sāka piegādāt savas kravas Frankfurtes pie Maiņas, Briseles, Cī-rihes, Milānas un citu Rietumeiropas pilsētu lidostās. Kontrabandisti pat mēģināja izmantot aviolīnijas, kas šķērso Padomju Savienības teritoriju, bet pēc vairākkārtējas atmaskošanas acīmredzot atteikušies no sava nodoma.

1977. gadā Holandes policija izsūtīja no Amsterdamas 400 ķīniešu, ko turēja aizdomās par tirdzniecību ar heroīnu, bet neilgi pirms tam Rotcrdamā pārtvēra 120 kilogramu lielu partiju Āzijas heroīna.

Pēc amerikāņu žurnāla «Newsweek» liecības, neraugoties uz pasākumiem, ko veic varas iestādes, Rietumeiropas pilsētu skolu pagalmos un ielās nopirkt heroīnu ir tikpat vienkārši kā ASV.

Prezidenta Kartera administrācija sniedza daudzsološus paziņojumus par cīņu ar narkotiku kontrabandu un tirdzniecību. Jāteic, ka tā ir vienīgā organizēto noziedznieku pagrīdes darbības sfēra, kuras dēļ administrācija veikusi konkrētus pasākumus, to skaitā arī diplomātiskus. Prezidenta galvenais padomnieks narkotiku problēmās Pīters Baurijs, uzstājoties 1977. gada 14. aprīlī Bangkokā reģionālajā konferencē par narkotiku jautājumiem, pazi-

ņoja, ka prezidents Kārters jau vairākus gadus interesējas par šo problēmu un nodomājis veltīt tai visnopietnāko uzmanību.

Bet, lūk, vienā no žurnāla «Time» 1979. gada rudens numuriem pavēstīts, ka narkotiku lietošanā tika pieķerts kāds augsti stāvošs Baltā nama darbinieks.

Augusta beigās perzidentam Kartcram piezvanīja jaunais ASV tieslietu ministrs Bendžamins Sivileti un apjucis paziņoja nepatīkamu jaunumu. Pēc ministrijas rīcībā nonākušajām ziņām, Baltā nama darbinieku štata vadītājs Hamiltons Džordans un Baltā nama preses sekretārs Džodijs Pauels, atrodoties Ņujorka, apmeklējuši disko-klubu, kur Džordans šņaucis kokaīnu. Sājā sakarā, sacīja Sivileti, viņš bijis spiests dot rīkojumu F1B nopratināt šos divus tuvākos prezidenta palīgus. Pratināšanā Pauels kategoriski paziņoja, ka šajā klubā nekad nav bijis. Džordans atzina, ka patiešām apmeklējis nelaimīgo klubu, bet apgalvoja, ka ar «narkotikām nav spēlējies».

Baltā nama darbinieku vārdus nosauca divi diskokluba līdzīpašnieki Rubels un Srāgers, kas apsūdzēti par izvairīšanos maksāt nodokļus un mēģinājumā radīt šķēršļus justīcijai. Kļuva zināms, ka ar narkotikām klubā tirgojies kāds «Džonijs S.», kurš arī pārdevis Džordanam kokaīnu. Rubels, viens no viņa darbiniekiem un «Džonijs S.» apstiprināja, ka redzējuši, cik alkatīgi Džordans ieelpojis pulveri.

Vēlāk visas šīs liecības Rubels izklāstīja žurnālā «Time» korespondentam. Žurnāls «Ncws\veek» 1. oktobra numurā tam visam vēl pievienoja paziņojumu, ka, pēc redakcijas rīcībā nonākušajām ziņām, arī brauciena laikā uz Kaliforniju, kurp viņš devās 1977. gadā, lai savāktu līdzekļus demokrātu partijas fondā, Džordans lietojis narkotikas.

Baltā nama paziņojumā sakarā ar šo notikumu apgalvots, ka diskokluba īpašnieki ar «saviem melīgajiem, sensacionālajiem apvainojumiem cenšas panākt noteiktu mērķi — iegūt trumpjus darījumā par vainas atzīšanu». Atgādināsim lasītājam, ka šī tipiski amerikāniskā parādība nozīmē «līgumu» starp apsūdzēto vai viņa advokātu un apsūdzību. Par vainas atzīšanu apsūdzētājs lūdz tiesu piespriest vieglāku sodu. Spriedumi, kas taisīti attiecībā pret personām, kuras atzīst savu vainu, ir ievērojami mīkstāki nekā spriedumi tiem, kuru lietas izskata zvērināto tiesa. Viens no apsūdzētajiem — Rubels paziņoja, ka viņš neliecinās pret Džordanu, ja federālā valdība parūpēsies par to, lai viņa personīgās lietas izmeklēšana noritētu viņam labvēlīgā virzienā. Bet «Time» korespondentam viņš uzticēja paziņojumu: «Protams, es esmu ieinteresēts klusēt, bet zvēru, ka viss, ko esmu stāstījis, ir patiesība.»

REKETS UN AUGĻOŠANA

Mafijas darbībā svarīgu vietu ieņem rekets. Vārdnīcas skaidro reketu kā liela apmēra šantāžu, izspiešanu, iebaidīšanu, vardarbību, ko lieto gangsteru bandas. Amerikāņu kriminoloģijā ar vārdu «rekets» apzīmē diezgan plašu organizēto noziedzību spektru. Izšķir dažādus reketa tipus: «augļošanas», «uzņēmumu», «arodbiedrību» utt. Profesors Kresijs uzskata, ka organizēto noziegumu lielum lielais vairākums tā vai citādi saistīts ar reketu. Amerikāņu kri-minologs Tomass Sellings uzskata, ka pastāv divas reketa metodes: izspiešana ar draudiem vai lietojot vardarbību, kā arī noziedzības monopols. Abas pamatojas uz iebiedēšanu.

Tieša izspiešana, šķiet, ir visizplatītākais reketa veids ASV. To sauc vēl arī par aizsargāšanās reketu. Ierodas, teiksim, pie kafejnīcas, veikala vai veļas mazgātavas īpašnieka divi trīs gangsteri un piedāvā savus pakalpojumus viņa uzņēmuma apsargāšanā. Ja īpašnieks neapdomīgi atsakās no šiem pakalpojumiem, sākas nepatikšanas, ugunsgrēki, sprādzieni vai pat notiek pilnīga izde-molēšana. Ļoti drīz īpašnieks sāk saprast, ka viņam ir darīšana nevis ar mēra sajūtu zaudējušiem huligāniem, bet ar varenu organizāciju, un parasti sāk maksāt savdabīgu nodevu — 10—15% no sava uzņēmuma peļņas. Citos gadījumos gangsteri pieprasa nevis daļu peļņas, bet gan to, lai uzņēmuma īpašnieks vairumā iepirktu produktus pie kāda noteikta vairumtirgotāja, mafijas ielikteņa, par cenu, kas ir par 10—15% augstāka nekā mazumtirdzniecībā.

Reketieris var gadiem ilgi nesodīti izspiest naudu. Ja upuris nepretojas, tad arī justīcija klusē. Tā kā lielum lielais vairākums izspiešanai pakļauto ar to samierinās, šis nozieguma veids gandrīz vienmēr paliek nesodīts. Ar katru gadu aizvien jauni un aizvien lielāki uzņēmumi tiek aplikti ar nodevu organizētajiem noziedzniekiem. Un, lai gan izspiešanas paņēmieni kļūst arvien viltīgāki, mafiešu iecienītākās metodes ir un paliek vardarbība un draudi.

69

3 - 1082

ASV visiem pazīstama firma «A un P», kurai pieder plašs pašapkalpošanās veikalu tikls. Pirms dažiem gadiem tika nogalināts viena šis firmas veikala pārvaldnieks. Slepkavam izdevās nozust. Drīz pēc tam tika nogalināts cita šīs pašas firmas veikala administrators, un atkal slepkavu neatrada. Tad nodega 16 firmas veikali un noliktavas.

Vēlāk prese paziņoja par dažām ar šo lietu saistītām dētajām, kuras izdevās noskaidrot atornejam Tomasam Makenam. Izrādījās, ka viena noieta organizācija piedāvāja «A un P» pieņemt veikalu sortimentā mazgāšanas līdzekli. Firma to pārbaudīja un atzina par nekvalitatīvu. «A un P» laboranti paziņoja noieta organizācijai, ka darījums nevar notikt. Tad sākās šāvieni, sprādzieni un ugunsgrēki. Atornejs noskaidroja, ka noieta organizācijas saimnieks cieši saistīts ar mafiju.

Cits raksturīgs piemērs no nesenas Ņujorkas policijas hronikas. Vienas nedēļas laikā uzsprāga gaisā vairāki speciālie automobiļi, kas izvadāja saldējumu. Naktīs dažu vadītāju dzīvokļos atskanēja telefona zvani: kāds draudēja ar izrēķināšanos un teica, ka tiks uzspridzināti arī citi automobiļi, ja to vadītāji turpinās darbu. Neraugoties uz īpašnieka lūgumiem, solījumiem mobilizēt policiju, vairums iebiedēto vadītāju aizgāja no darba. īpašnieks zaudēja cīņu par saldējuma pārdošanu šajā rajonā, jo uz to pretendēja cits uzņēmējs — mafijas ieliktenis.

Otra reketa metode — noziedzīgais monopols, kas vērsts uz uzņēmuma konkurences spēju apspiešanu vai nu ar mērķi pārņemt to savās rokās, nodibināt kontroli pār to, vai ar mērķi izveidot labvēlīgāku konjunktūru uzņēmumiem, kas pieder organizētajiem noziedzniekiem.

Organizētajiem noziedzniekiem pieder gandrīz viss melnā tirgus monopols, kur pērk un pārdod preces un pakalpojumus, kas aizliegti ar likumu: narkotikas, prostitūtas, pornogrāfiskās filmas un literatūra, kandža, aizliegti pretapaugļošanās līdzekļi, zagtas mantas utt., tiek izdarīti aborti. Tā kā ienākumi, ko gūst melnajā tirgū, saprotamu iemeslu dēļ netiek aplikti ar nodokļiem, tad, dabiski, tie rada organizētajiem noziedzniekiem papildu iespējas legālajā biznesā un nostiprina to konkurences spējas.

Ievērojams organizēto noziedznieku ienākumu avots ir augļošana, t. i., aizdevumu izsniegšana ar procentiem, kas pārsniedz likuma atļautās robežas. Iesākuma kapitāls,

ko mafija laiž augļošanas apgrozībā, ir da|a ienākumu, kas tiek gūti no azarta spēlēm.

Nav iespējams noteikt un izsekot, kādi cilvēki, cik bieži un kādos apmēros aizņemas naudu no augļotājiem. Poli* cija un kriminologi, vadoties pēc iegūtās informācijas, apgalvo, ka visbiežāk tie ir vai nu azarta spēļu spēlmaņi, kuriem nauda nepieciešama, lai piedalītos spēlē, vai narkomāni, vai biznesmeņi, kuriem kaut kādu iemeslu dēļ liegts legālais kredīts. Procentu apmērs par aizdevumu mainās no 1 līdz 150 par nedēļu un ir atkarīgs no attiecībām starp kreditoru un parādnieku, no mērķa, kuram tiek ņemts aizdevums, no aizdevuma lieluma un parādnieka maksātspējas. Sīkajiem parādniekiem visizplatītākā takse ir 207o nedēļā.

Augļotāji neko nenoniecina. Viņi dažkārt dod naudu uz vienu dienu un pat stundu. Augļotājs ir ne tik daudz ieinteresēts atgut parādu noteiktajā termiņā, cik vairākkārtējā aizņemšanās operācijas atkārtošanā. Kad procenti pieaug tiktāl, ka parādnieks nonāk grūtā stāvoklī, sāk darboties organizēto noziedznieku vardarbības mehānisms. Lietojot vardarbību vai draudot ar to, augļotājiem izdodas ne tikai izspiest no parādniekiem visu parādu, ieskaitot procentus, bet arī atturēt viņus no «neapdomīgas» rīcības, t. i., no mēģinājumiem meklēt aizsardzību policijas un justīcijas iestādēs. Lai nodarbotos ar augļošanas operācijām, noziedzniekam jābūt klientūrai, kapitālam un jāpārvalda procentu izspiešanas metode. Organizētajiem noziedzniekiem tā visa netrūkst. Tādēļ liela daļa augļotāju ir vai nu mafijas locekļi, vai arī zināmā mērā no tās atkarīgi.

Profesors Kresijs min piemēru, kad viens augļotājs dienas laikā divreiz aizdeva naudu uz procentiem (abas reizes pa miljonam dolāru). Cits ar augļošanas operāciju palīdzību četru gadu laikā palielināja savu kapitālu no 500 tūkstošiem līdz 7,5 miljoniem dolāru.

Katrarfl lielam spēļu zaņķim ir savs augļotājs —■ rezidents. Ja kāds no pastāvīgajiem spēlmaņiem paspēlē visu skaidro naudu, bet grib turpināt spēli, augļotājs dod viņam nēpiēciešamo summu, aprēķinot 10% par 24 stundām. Laimēšanas gadījumā spēlmanis norēķinās turpat uz vielas. Bet, ja viņš paspēlē, tad viņam jāizdara viss iespējamais, lai 24 stundu laikā varētu norēķināties ar augļotāju, pretējā gadījumā viņu gaida izrēķināšanās. Slepkavības un piekaušanas kā galēji līdzekļi liek piemēroti tikai tad, ja parādnieks kļūst bīstams vai ja nepiecie-

sams dot uzskatāmu mācību citiem. Izspiedēji darbojas uz komisijas pamatiem, saņemot pusi no iegūtās procentu summas.

Mēdz notikt arī tā, ka organizētie noziedznieki izmanto parādnieka maksātspēju, lai piespiestu izdarīt viņiem nepieciešamas darbības. Ja parādnieks ir biznesmenis, tad noziedznieki visbiežāk kļūst par viņa partneriem, tādējādi iekļūstot legālajā biznesā.

Viens no visnekrietnākajiem līdzekļiem cīņā pret strādnieku kustību ASV ir organizēto noziedznieku iesaistīšana šai cīņā ar viņu uzpirkšanas, šantāžas, provokācijas, vardarbības metodēm un, visbeidzot, apbruņotu streiklaužu piegādi.

«Izjaukt to strādnieku streiku, kuri piešuj pogas svārkiem, spēj arī citi. Bet, kad streiko tēraudlējēji, aicina mani,» ciniski lielījās Bergofs, viens no gangsteru streiklaužu «firmas» dibinātājiem, tas pats, par kuru amerikāņu publicists Alberts Kāns rakstīja, ka tieši viņš nostādīja streiklaušanu ASV uz mūsdienīgiem pamatiem — uz mas-veidības pamatiem. Un patiešām — izrēķināšanās bardzības ziņā ar streikojošiem strādniekiem viņš pārspēja visus savus priekštečus. Viņa netīros pakalpojumus izmantoja Savienoto Valstu lielākie monopoli, tādi kā «Standard Oil of New Jersey», «Morgan Steelship Line», «American Smelting and Refining Company» un daudzi citi.

Savas streiklaužu bandas viņš formēja no visrūdītākajiem gangsteriem kriminālistiem. Sie salašņas nekautrējās līdzekļu izvēlē streika apspiešanai. Darbā laida visu: nūjas, kastetes, karabīnes, ložmetējus, bumbas. «Viņa baskāju un slepkavu armija,» raksta Alberts Kāns, «kā viduslaiku algotņu ordas uzbruka pilsētām citai pēc citas, laupot un terorizējot iedzīvotājus un atstājot aiz sevis daudz ievainoto un nogalināto.»[12]

Tagad Ņujorkā vien ir vairāk nekā simt Bergofa kantora nodaļu. Savienotajās Valstīs kopumā to ir vairāki simti. Tūdaļ pēc Bergofa šajā «biznesā» sāka specializēties arī citi lielie gangsteri.

«Vienalga, kur un kad uzņēmēju vai to apvienību interesēs ievajadzētos bruņota spēka enerģiskas iejaukšanās, ievajadzētos, kā saka, «rupja darba»,» rakstīja amerikāņu sociologs F. Tannenbaums, «banda, kura parasti sastāv no kriminālistiem, vienmēr atrodas gatavībā.»

Organizēta noziedzība cieši nostiprinājusies dažās arodbiedrībās un sniedz nenovērtējamus pakalpojumus saviem saimniekiem — uzņēmējiem strādnieku nežēlīgā ekspluatācijā. Sājā jomā noziedzniekiem palīdz tā sauktā Asociācija attiecību nokārtošanai starp uzņēmējiem un Strādniekiem, kura specializējas streiku izjaukšanā un Cīņā pret jaunu arodbiedrību organizēšanu. Ilgu laiku tās priekšgalā atradās rūdīts noziedznieks Natans Sefermans. Viņa «firma», pēc Maklellana senāta komisijas ziņām, saņēma pasūtījumus no 475 sabiedrībām 32 ASV štatos. Tā taisīja savu «biznesu», diskreditējot arodbiedrības un izjaucot strādnieku uzstāšanos. «Firmas» darbinieku skaits (dažāda veida provokatori un speciālisti arodbiedrību graušanā) 1970. gadā pārsniedza 500. Tās gada ienākums sastādīja 2 miljonus dolāru. Uzņēmumā, kur strādnieki bija nodomājuši dibināt arodbiedrību, Asociācija izveidoja pret arodbiedrību vērsto «strādnieku komiteju», kurā iegāja uzpirkti meistari un atsevišķi strādnieki. Tika organizētas dažāda veida provokācijas pret aktīvistiem, lai viņus kompromitētu, un pēc tam «strādnieku komiteja» panāca, lai vjņus «likumīgi» atlaistu.

Par noziedznieku darbības efektivitāti liecina fakts, ka, piemēram, no 250 tūkstošiem sabiedrības «Seyers, Roebuck and Co» darbiniekiem arodbiedrībā sastāv tikai 7 tūkstoši. Rezultātā Sefermans saņēma no sabiedrības saimniekiem par arodkustības izjaukšanu ap 240 tūkstošiem dolāru.

Arodbiedrību rekets ietver sevī, kā jau teikts, visdažādākās operācijas. Daudzas no tām ir variācijas dažādiem «pakalpojumiem», kurus sniedz vai uzspiež uzņēmēji un kas ir vērsti pret strādniekiem. Maklellana senāta komisijas materiālos tiek minēti visdažādākie arodbiedrību reketa piemēri.

Vienā gadījumā amerikāņu mafija izveido attiecīgajā uzņēmumā fiktīvu arodbiedrību un līdz ar to liek šķērš|us īstās arodbiedrības nodibināšanai, kura patiesi aizstāvētu strādnieku intereses. Lūk, piemērs, kā tas viss notiek dzīvē. Divas greznas automašīnas piebrauc pie nelielas kafejnīcas. No tām izkāpj deviņi cilvēki. Viens pastiepj saimniekam darba līguma tekstu un pieprasa to nekavējoties parakstīt. Kafejnīcas īpašnieks, pie kura strādā tikai četri cilvēki, atbild, ka viņam vajag apdomāt. Tad otrs draudošā balsī saka: «Klausies, tavā paša labā — paraksti tūdaļ, jo mēs taču zinām, kur tu' dzīvo.» Saimnieks, saprazdams, ka runa ir par viņa dzīvību, paraksta līgumu

un maksā iestāšanās naudu, bet pēc tam regulāri —■ «biedranaudu» par saviem darbiniekiem, kuri nemaz nenojauš, ka viņi kļuvuši «arodbiedrības biedri». Darba algu viņi saņem ievērojami mazāku nekā citos līdzīgos uzņēmumos. Ja strādnieki izrāda neapmierinātību, mafieši nomierina viņus ar savām metodēm. Tādējādi uzņēmumu saimnieki un organizētie noziedznieki noslēdz abām pusēm izdevīgu darījumu. No šīs-mahinācijas cieš vienīgi strādnieki. Daudzu vidēji lielo kafejnīcu un bāru īpašnieki uzskata, ka 5 tūkstoši dolāru gadā — neievērojama cena par tik izdevīgu «arodbiedrību». Jāpiebilst, ka bez labi pārdomātas un noregulētas vardarbības sistēmas diez vai būtu iespējamas tamlīdzīgas operācijas.

Dažkārt organizētie noziedznieki izveido fiktīvu vietējo arodbiedrības organizāciju. Pēc tam strādnieku vārdā par attiecīgu atalgojumu paraksta «darba līgumu», kurš paredz ievērojami samazināt darba algas skalu strādniekiem. Nonāca tik tālu, ka organizētie noziedznieki sāka uzskatīt vietējās fiktīvās arodbiedrības par īpašu biznesu, pērkot un pārdodot dalības tiesības tajās.

Kvalificēts eksperts amerikāņu mafijas lietās Ralfs Salerno uzskata, ka arodbiedrība organizēto noziedznieku rokās bieži vien pārvēršas par «visai izdevīgu biznesu tirdzniecībā ar darba līgumiem...». Salerno ar to domā organizēto noziedznieku pakalpojumus uzņēmējiem, mīkstinot viņu labā darba līgumu noteikumus, izjaucot streikus utt.

Lūk, viens no raksturīgākajiem iekļūšanas paņēmieniem arodbiedrību biznesā: gangsteri draud uzņēmējam ar streiku vai piketiem, ja tas atteiksies regulāri maksāt noteiktu summu fiktīvās vai reāli eksistējošās arodbiedrības organizācijas vadītājam, kurš ir noziedznieku sindikāta pārstāvis. Izspiešana notiek dažādi. Vienā gadījumā organizētie noziedznieki uzspiež uzņēmumam savu algoto «konsultantu darba jautājumos», otrā — piketē konkurējošo uzņēmumu, trešajā — palīdz uzņēmējam izvairīties no ienākuma nodokļa maksāšanas. Pēdējās operācijas būtība izpaužas tādējādi, ka uzņēmējs savu ienākumu apmēra samazināšanas labad ievērojami pārmaksā vienam no saviem piegādātājiem, pēc tam pārmaksāto summu saņem atpakaļ un nodod vietējās arodbiedrības vadītājam — organizēto noziedznieku ieliktenim.

Par to, kā noziedznieki iekļūst arodbiedrībā un kā tur rīkojas, daiļrunīgi liecināja Maklcllana komisijai Džo-zefs Valači. Viņš pastāstīja, kā viņam kopā ar kādu Ma-

tiju piederējusi šūšanas fabrika, kur strādnieču pamat-kontingenlā bijušas pusanalfabēles puertorikānietes. Lai novērstu arodbiedrības izveidošanu fabrikā, gangsteri griezās pie pazīstama «speciālista» arodbiedrību lietās, kuru sauca par Džo. «Tiklīdz manā uzņēmumā radās arodbiedrības organizācijas, man vajadzēja tikai piezvanīt Džo, un ar to manas raizes beidzās,» liecināja Va-lači.

1968. gada aprīlī «New York Times» ziņoja, ka sabiedrības «Brothers Industries» viceprezidents tiek apsūdzēts par viltus liecības došanu lietā, kas saistīta ar dažādām mahinācijām. Apsūdzībā bija teikts, ka viceprezidents mēģinājis novērst darba strīdu ar triju noziedznieku sindikāta locekļu palīdzību.

Virknē gadījumu organizētie noziedznieki nodarbojas ar arodbiedrību, labdarības un pensiju fondu zādzību vai arī tos piesavinās. Sī reketa paņēmieni ir ļoti daudzveidīgi — no honorāra mākslīgas palielināšanas advokātam līdz elementārai blēdībai, kad vietējās arodbiedrības vadītājs izmaksā darba algu savai sievai vai izraksta paaugstinātu samaksu «konsultantam» par fiktīviem pakalpojumiem.

Par to, kā darbojas mehānisms «uzņēmējs — organizētie noziedznieki — dažu arodbiedrību vadītāji», rāda trokšņainā Dž. Hofas, Kravas automobiļu šoferu un noliktavu strādnieku apvienotās arodbiedrības bijušā priekšsēdētāja, lieta. Viņa noslēpumainā pazušana 1975. gada vasarā radīja sensāciju pat ASV, kur politiskās slepkavības kļuvušas par parastu parādību.

Konservatīvā virziena žurnāls «Reader’s Digest» publicēja Lestera Velija rakstu, kurā viņš cenšas izskaidrot Hofas karjeras bēdīgo finālu vienīgi ar attiecībām, kas izveidojās starp mafiju un arodbiedrībām.

Hofa tiešām bija ilgu laiku saistīts ar gangsteriem. Tomēr Hofa — pretrunīga figūra. Vēl piecdesmitajos gados viņš izvirzīja programmu, saskaņā ar kuru kolektīvie līgumi ar uzņēmējiem būtu jānoslēdz nevis daudzajām vietējām, bet gan četrām reģionālajām organizācijām. Lielo autotransporta sabiedrību īpašnieki, kuriem ne visai palika perspektīva risināt sarunas ar apvienoto arodbiedrību, izrādīja stipru pretestību. Prezidenta Kcnedija laikā tieslietu ministrs Roberts Kcnedijs, aizstāvot lielā biznesa intereses, izdarīja visu, lai Hofam saistītu rokas. Tas viņam izdevās. Pret Hofu tika safabricēta krimināllieta,

un viņu uz ilgu laiku ielika aiz restēm. Viņa tuvs draugs Fricsimons pārņēma vadību savās rokās un nolēma kjūt par varā neaprobežotu arodbiedrības priekšsēdētāju. Taču viņš bija piekāpīgāks uzņēmējiem un mafijai.

Iznācis no cietuma, Hofa sāka cīņu par savu atjaunošanu arodbiedrības priekšsēdētāja amatā. Viņš gatavojās atmaskot Fricsimonu un viņa izpalīgus, kuri arodbiedrības fondu izlietoja dažādām nelikumīgām operācijām. Daļa arodbiedrības naudas bija nodota gangsteru rokās, kuri kontrolēja spēļu biznesu. Taču dažas dienas pirms liecības nodošanas Hofa pazuda.

Pēc viņa mīklainās pazušanas ASV tika publicēta grāmata «Patiesība par Hofu». Tajā izvirzīta virkne apsūdzību Fricsimonam, kuru tekstu nodiktējis, kā apgalvo viens no grāmatas autoriem — Oskars Freilijs, pats Hofa. Tajā, starp citu, teikts: «Es apsūdzu viņu (Fricsimonu — V, G.) par to, ka viņš pārdevās noziedzīgiem elementiem un ļāva iekļūt Kravas automobiļu šoferu un noliktavu strādnieku apvienotās arodbiedrības rindās rūdītiem blēžiem. Es apsūdzu viņu par to, ka viņš izsniedza pazīstamiem gangsteriem aizdevumus no arodbiedrību fonda.»

Organizētie noziedznieki visveiksmīgāk darbojas tajās rūpniecības nozarēs, kur pārsvarā izmanto nekvalificētu vai mazkvalificētu darbaspēku. Piemēram, vairums strādnieku sabiedrībās, kuras nodarbojas ar veco ēku nojaukšanu, atkritumu aizvākšanu, logu mazgāšanu utt., nav iesaistīti arodbiedrībās (bet tur, kur pastāv darba līgumi, saimnieki cenšas pieņemt darbā cilvēkus, kuri nav arodbiedrības biedri). Tas dod iespēju ietaupīt uz darba algām un līdz ar to sekmīgi konkurēt ar citām tādām pašām firmām.

Organizētie noziedznieki, kas pazīstami ar savām pro-fašistiskajāin tendencēm, palīdz «ultrai» blēdīties vēlēšanās, nozog urnas ar vēlēšanu biļeteniem, šauj uz politiskajiem darbiniekiem, arodbiedrību aktīvistiem, komunistiem. Viņi terorizē arodbiedrību organizācijas, pie tam dara to, nebaidoties no policijas un tiesu orgāniem.

Par reketa vērienu ASV, par tā iespējām liecina arī šādi interesanti dati. Kopējā vērtība ārējās tirdzniecības kravām, kuras iziet caur Ņujorkas ostu, sastāda ap 8 miljardiem dolāru gadā. Amerikas prese apgalvo, ka 2%’ no šīs summas, t. i., 160 miljoni dolāru, nokļūst noziedznieku sindikāta seifos.

Viena no galvenajām mūsdienu organizētās noziedzības tendencēm ASV ir tās arvien dziļāka iespiešanās, iefiltrēšanās legālajā biznesā. Pārvēršanās par biznesmeņiem rada gangsteriem zināmu respektu sabiedrībā. Nauda, kuru viņi saņem, tirgojoties ar narkotikām, izmantojot azarta spēles, augļošanas operācijas un citas noziedzīgas mahinācijas, tiek ieguldīta dažādos legālos uzņēmumos. Tamlīdzīgu operāciju juridisko noformēšanu izdara ar pieredzējušu advokātu, dažādu konsultantu un finanšu lietu ekspertu palīdzību. Likumīgā biznesa pārstāvji bieži vien paši ir pretimnākoši organizētiem noziedzniekiem, dažkārt aiz personīgiem apsvērumiem, citkārt — aiz bailēm no mafijas.

Mūsdienās organizētajiem noziedzniekiem pieder visai daudz dažāda veida firmu, sabiedrību un uzņēmumu. Citos gadījumos viņi ir to līdzīpašnieki vai arī kontrolē tās. Te ir gan aģentūras automobiļu pārdošanai, gan transporta, celtniecības, ostu, ogļu ieguves uzņēmumi, gan izpriecu iestādes, restorāni, hipodromi, veļas mazgātavas, hoteļi, gan bankas, gan sabiedrības spēļu automātu, mašīnu, apģērbu, pārtikas produktu, rotaļlietu utt. ražošanai. Pēc visai nepilnīgām Tieslietu ministrijas aplēsēm, organizēto noziedznieku ikgadējā peļņa no legālām biznesa nozarēm sastāda vairāk nekā 60 miljardus dolāru.

Ar fiktīvu personu palīdzību ASV ir ļoti viegli noslēpt jebkura uzņēmuma patieso piederību, tāpēc ļoti grūti noteikt ražošanas un pakalpojumu nozares, kur ielavījusies organizētā noziedzība.

Maklel'lana senāta komisijas secinājumi satur atziņu, ka virknē firmu un uzņēmumu gandrīz nav iespējams novilkt robežu starp noziedzīgo un legālo darbību. Komisija atzīmēja, ka jau piecdesmitajos gados apmēram 90% Čikāgas noziedznieku sindikāta operāciju tika veiktas legāli.

Sākot ar trīsdesmitajiem gadiem, noziedznieku iefiltrēšanās biznesā notika paātrinātā tempā. Tad gangsteri jo sevišķi veiksmīgi iespiedās gatavo apģērbu rūpniecībā, starp citu, tādās firmās kā «Courtshire Fashions», «De-arest Miss DressCompany», «Day Loudress Company» u.c. Ņujorkas bandas barvedis Alberts Anastazia nopirka lielu virsdrēbju šūšanas uzņēmumu Hazltonā (Pensilvānijas štats).

Ceļi, pa kuriem noliek šī iefiltrēšanās, ir ļoti dažādi. Iecienīts paņēmiens — arodbiedrību rekets. Mafija, sagrābjot pozīcijas attiecīgajā arodbiedrībā un pārvēršot to par savu ieroci, sāk šantažēt un apstrādāt uzņēmējus. Nostādot viņus visai grūtā stāvoklī, noziedznieki piedāvā savu līdzdalību uzņēmumā. Uzņēmēji šajā gadījumā zaudē daju no saviem ienākumiem, bet tāpēc gūst iespēju daudzējādā ziņā pārkāpt darba likumdošanu.

Organizētie noziedznieki iegulda arvien lielākas summas nekustamajā īpašumā un tirdzniecības uzņēmumos. Faktiski neviena tirdzniecības sfēra Savienotajās Valstīs nav garantēta no mafijas kapitālu iekļūšanas. Bieži vien šādi priekšlikumi ienāk caur viltus personām vai juristiem. Tieslietu ministrijas eksperti lēš, ka 1977. gadā mafijas īpašumā bija ne mazāk par 10 tūkstošiem likumīgu firmu ar gada ienākumu apmēram 12 miljardi dolāru. Profesors Kresijs min piemēru, kad vienai mafiešu «ģimenei» piederēja nekustamais īpašums 300 miljonu dolāru vērtībā. Atsevišķos gadījumos gangsteri kontrolē visā valstī plaši pazīstamus uzņēmumus.

Kontroli pār uzņēmumiem bieži vien uzspiež ar primitīviem paņēmieniem. Teiksim, likumīgā uzņēmumā iegulda naudu, kura iegūta nelikumīgi, vai arī gangsteri iegādājas uzņēmuma akcijas par naudu, ko likumīgais īpašnieks pazaudējis azarta spēlēs, vai dzēšot uzņēmuma likumīgā īpašnieka augļošanas parādu. Kontrole pār uzņēmumu var būt sagrābta arī ar izspiešanu, ar vardarbību vai ar draudiem to lietot.

Taču tiek lietotas arī smalkākas metodes. Piemēram, gangsteru grupa piedāvā sabiedrības valdei, kurai radušās finansiālas grūtības, naudas aizdevumu ar noteikumu, ka vienu no gangsteriem iecels par direktoru padomes locekli, kā arī, pārdodot sabiedrības akcijas, gangsteriem dos priekšroku to iegādē. Kontrole pār atsevišķām biržām tika sasniegta tieši tādā veidā. Nereti gangsteru grupa, nomaksājot sabiedrības parādus, pārņem to, apdrošina, bet pēc tam nolīgst profesionālus dedzinātājus. Sabiedrības ēka un īpašums sadeg. Bet apdrošināšanas prēmijas apmēri vairākkārt pārsniedz visus noziedznieku izdevumus.

Azarta spēles, augļošana un citi nelikumīgie ienākumu avoti, kuri ieplūst organizēto noziedznieku kabatās, ceļ viņu konkurences spējas. Gangsteriem allaž ir gatavībā nauda, ar kuru tie var iesaistīties kādā biznesā un plaukt. Te vēl jāpiemin «spēka» paņēmieni, kurus lieto orgāni*

zētie noziedznieki, uzspiežot saviem legālajiem konkurentiem nevienlīdzīgus noteikumus.

Organizēto noziedznieku iefiltrēšanās kopējo apmēru nav iespējams uzskaitīt, taču oficiālie orgāni uzskata, ka šis process padziļinās un paplašinās, iegūstot draudošu vērienu. Sakarā ar to ASV pašlaik ir izplatītas tā sauktās pilsoņu komisijas cīņai ar noziedzību, pirmām kārtām ar organizēto noziedzību. Sajās komisijās parasti iesaistās biznesmeņi, kuri uztraukušies par organizētās noziedzības iefiltrēšanās vērienu likumīgajās biznesa nozarēs.

Amerikāņu zinātnieks Daniels Bels uzsver, ka līdztekus svarīgajām izmaiņām, kādas notikušas komerciālajā darbības struktūrā, attiecīgi mainījās arī noziedznieku komerciālā darbība. Kapitālismam kopumā raksturīgā monopolizācijas tendence iegūst sevišķu asumu, kad «parastās» konkurences cīņas metodes tiek pastiprinātas ar dedzināšanām, bumbu sprādzieniem un automātu kārtām.

Amerikas presē bieži izskan gaušanās par to, ka organizēto noziedznieku iefiltrēšanās ar viņu terora metodēm un uzpirkšanu bojā valsts izveidoto «veselīgo» komercijas mehānismu. Aizvien biežāk dzirdama dažāda spriedelēšana par komercijas ētiku.

Taču Amerikas kapitālisma vēsture rāda, ka noziedzība biznesa sfērā plaukst tik ilgi, cik pats bizness.

Daudzas korporācijas pastāvīgi izdara apzinātu laupīšanu ar komerciālu operāciju starpniecību.

Pazīstamais amerikāņu sociologs Edvins Sazerlends konstatēja, ka vairāk nekā 97% apsekoto korporāciju izrādījās «recidīvisti», kurus tiesa notiesājusi vismaz 2 reizes. Viņš secināja, ka būtībā visas lielās korporācijas pievēršas nelikumīgai praksei tirdzniecībā un ka trīs ceturtdaļas korporāciju to dara pastāvīgi un tās var uzskatīt par «nelabojamiem noziedzniekiem».

Pirms dažiem gadiem tiesāja «General Electric» administratoru par nelikumīgu vienošanos tādu cenu noteikšanā, kas izdevīgas korporācijai. Viņam piesprieda gadu cietuma. «Protams,» viņš paziņoja, «vienošanās bija nelikumīga, bet tā nebija neētiska.» Sis paziņojums izdarīts ne skaistu vārdu pēc. Daudzi uzņēmēji uzskata, ka svarīgāk ir ievērot «komerciālo ētiku» nekā likumus, ja vien par to pārkāpšanu nedraud sods.

Ņemsim pret trestiem vērstā likuma pārkāpumus, ekonomiskās konkurences principa graušanu. Te ir gan vienošanās par cenu noteikšanu, gan tirgus sadalīšana, gan boikoti. Pret trestiem vērstais Sermana likums paredz par to sodu līdz vienam gadam cietuma vai līdz 50 tūkstošiem dolāru soda naudas. Uzmanīgi izstudējot Amerikas tiesu statistiku, kļūst skaidrs, ka pret trestiem vērstā likuma pārkāpumu skaits, kurus ik gadus atklāj un izskata Tieslietu ministrija, nav liels. Varbūtība, ka pret trestiem vērstā likuma pārkāpējs nokļūst cietumā, līdzinās gandrīz nullei. Vairāk nekā 80 gadu laikā, kopš Sermana likums ir spēkā, par tajā norādītajiem noziegumiem tiesa piesprieda cietumsodu tikai 461 cilvēkam, no kuriem tikai trīs bija biznesmeņi, bet pārējie — blēži vai tādi, kas lietoja vardarbību arodbiedrību vai administratīvajā darbā. Soda nauda par likuma pārkāpšanu arī nedod nekādus rezultātus. Kas gan ir 50 tūkstoši dolāru salīdzinājumā ar miljonu peļņu katrai no 500 lielākajām firmām, nerunājot jau par to, ka faktiskā soda nauda parasti ir daudz mazāka par maksimālo.

Vispār, pārkāpjot pret trestiem vērsto likumu, risks nav liels, bet izdevīgums ir vairāk nekā acīm redzams, un uzņēmēji to vienkārši uzskata par «biznesa izdevumiem». Laupīšanas rezultātā, kad draudēts ar ieročiem, amerikāņi zaudējuši mazāk naudas nekā tādas cilvēku darbības dēļ, kura slēpjas aiz respektablu biznesmeņu maskas, rakstīja žurnāls «U. S. News and World Report». Ikgadējie zaudējumi ASV no biznesmeņu viltojumiem tiek novērtēti uz vairāk nekā 1,3 miljardiem dolāru, no izšķērdēšanas un piesavināšanās — 200 miljoniem dolāru. Žurnāls min senatora A. Baibla rūgto atzinumu: «Ja vienkāršs mirstīgais nozags pudeli piena, viņš nekavējoties nokļūs cietumā. Bet biznesmenis var nozagt tūkstošus un miljonus dolāru un, visdrīzāk, paliks nesodīts.»

Ņujorkas štata ģenerālais atornejs L. Lefkovics nesen darīja zināmus atklātībai datus par to, kā īstenojas likums par pirkstu nospiedumu obligāto reģistrāciju kalpotājiem Volstrīta biržā. Kad reģistratūra savāca un salīdzināja ar policijas arhīviem gandrīz 86 tūkstošus «balto apkaklīšu» valkātāju pirkstu nospiedumu, izrādījās, ka šeit slēpās no tiesas 261 kriminālnoziedznieks, 14 no tiem bija firmu vadītāji.

Amerikāņu prese ziņoja par savdabīgu bankas «Ca-terwille» prezidenta Hila blēdību Džordžijas štatā. Viņš 21 gada laikā piesavinājās 4 611 473 dolārus un 35 centus. Pēc Hila vārdiem, afēras atklāja tāpēc, ka viņš pagura, turot skaitļus galvā. Hilu izlaida no apcietinājuma pret drošības naudu.

Ja tamlīdzīgas mahinācijas ir iespējamas parastajiem biznesmeņiem, tad organizētajiem noziedzniekiem tās nesagādā itin nekādas grūtības. Ja noziedznieku pasaules vadītāji dzīvotu pēc multimiljonāru standartiem, tad finanšu inspektori par ienākumu nodokļiem sāktu viņiem uzdot dažādus nepatīkamus jautājumus. Tāpēc viņiem nepieciešami visi iespējamie legālie aizsegi. Sakarā ar to daži mafieši nogulda savu naudu bankās, un tās laiž naudu apgrozībā, citi tiek pie pilnīgi legāliem ienākumu avotiem — bāriem, restorāniem, deju zālēm utt. Pat ja šo iestāžu finansiālais stāvoklis ir slikts, grāmatvedības dokumentos tik un tā parādās, ka īpašnieks guvis peļņu: viņš iegulda savā uzņēmumā naudu, kas iegūta ar krāpšanām, pārvēršot to par legālu ienākumu, kuru var brīvi tērēt.

Naudu, kas periodiski ienāk no krāpšanas operācijām galvenokārt sīkās kupīrās, grūti ieguldīt un iztērēt. Organizētie noziedznieki, tādi kā Gambīno «ģimene», šo problēmu risina vienkārši: maksā bankas kalpotājiem, lai tie sīkās kupīras apmainītu pret lielajām.

Daži mafieši ieņem dažādus amatus vai nu savās firmās, vai sadarbojas ar biznesmeņiem, kuri tiem ir parādā. Turklāt gluži likumīgi viņi saņem lielu algu, kurā ietilpst galvenokārt tā nauda, kas kādreiz iegūta noziedzīgā ceļā.

Bijušais mafietis pastāstīja «Times» korespondentam, ka tūristu firmā viņš saņēma 50 tūkstošus dolāru gadā un vēl 30 tūkstošus dolāru — kā savu daļu legālajā finanšu sabiedrībā. Tas deva viņam iespēju dzīvot savā mājā 80 tūkstošu dolāru vērtībā, viņam bija divi «Lincoln Continental», viņa sievai — «Ford», viņa bērniem — zirgi. Bez tam viņš izmantoja viņa firmai piederošu jahtu 112 tūkstošu dolāru vērtībā.

Viens no pirmajiem amerikāņu noziedznieku pasaules barvežiem, kas saprata noziedzīgi iegūto ienākumu ieguldīšanas priekšrocības legālajā biznesā, bija jau minētais Mcijers Lanskis, kurš nesen nomira. Viņš dzīvoja A'īaiami (Floridas štatā). Jau 20.—30. gados viņš sāka noziedzīgā ceļā iegūto mafijas naudu ieguldīt legālajā biznesā, starp citu, banku tipa iestādēs.

Lanskis izstrādāja diezgan vienkāršu, bet drošu metodiku operēšanai ar milzīgiem mafijas līdzekļiem. Caur pilnvarotiem kurjeriem «netīrā» nauda tiek pārsūtīta uz Šveices bankām, kuras slavenas ar noguldījumu noslēpumu stingru ievērošanu. Šeit tā iegulst, «attīrās», pēc

fil

tam atgriežas atpakaļ Savienotajās Valstīs, kur organizētie noziedznieki laiž to legālajā biznesā.

1970. gadā šī sistēma saņēma nopietnu triecienu. Savienotās Valstis un Šveice noslēdza vienošanos, pēc kuras Šveices varas iestādes atļauj bankām atklāt noguldījumu noslēpumus, ja darīšana ir ar noziedzīgām organizācijām, kas saistītas ar mafiju. FIB pastiprināja baņķiera Lanska izsekošanu. Tieši tad presi aplidoja kāda FIB aģenta paziņojums; «Viņš varētu kļūt par «General Motors» prezidentu.»

Organizēto noziedznieku lielie noguldījumi un aktīvi kā aiz robežām, tā arī Savienotajās Valstīs tiek labi saglabāti, neskatoties uz visiem pasākumiem, ko veic justīcijas orgāni. Izrādās, ka bez teicami noregulēta vardarbības aparāta ar tā terora un izspiešanas metodēm organizēto noziedznieku iefiltrēšanos valsts saimnieciskajā dzīvē veicina ievērojamas amerikāņu valsts aparāta daļas tā sauktā vertikālā korupcija (par to runāsim vēlāk) un milzīgie, praktiski neizsmeļamie noziedznieku konfederācijas finanšu avoti, kas iegūti jau aplūkotajos nelikumīgajos veidos.

Piecdesmito gadu sākumā «Cosa nostra» barveži izveidoja jaunu noziedzīgās organizācijas darboņa tipu, tā saukto plantu (latviskajā tulkojumā — «dēsts»). No savu jauniešu vidus viņi atlasa kandidātus, dod tiem lielisku audzināšanu un izglītību, neiesaista nekādos noziedzīgos pasākumos, rūpīgi sargā no kompromitējošiem sakariem, t. i., gatavo labai karjerai valsts dienestā, politikā vai biznesā. Un tikai tad, kad kandidāts sasniedz vajadzīgo kondīciju un saņem kādu augstu dienesta posteni, viņš sāk strādāt mafijas labā.

Raksturīgs šāda darboņa piemērs — amerikāņu pārstāvis Starptautiskajā darba organizācijā Entonijs Skoto. Viņš ir labi izglītots, vairāku lepnu klubu loceklis, respektabls cilvēks. Ar elektronisko noklausīšanās ierīču un citu izsekošanas līdzekļu palīdzību ASV Tieslietu ministrija savāca visai iespaidīgu materiālu par Skoto un konstatēja, ka viņš ir viens no redzamiem Karlo Gambīno «ģimenes» darboņiem. Un tomēr, neskatoties uz šīm oficiālajām ziņām, divi ASV prezidenti — Lindons Džonsons un Ričards Niksons iecēla viņu par ASV pārstāvi Starptautiskajā darba organizācijā. Kā cilvēkam, kuru augstajā amatā iecēlis pats prezidents, viņam, dabiski, ir liela ietekme, pazīšanās ar Baltā nama darbiniekiem, kongres-meņiem, vadošajiem komersantiem. Turklāt viņš vēl ieņem

Austrumu piekrastes strādnieku arodbiedrību priekšsēdētāja krēslu, kas dod viņam iespēju sniegt nenovērtējamus pakalpojumus saviem brāļiem noziedzniekiem.

Skolo (šis vārds vēl parādīsies nodaļā par korupciju) nav izņēmums. Tieslietu ministrijas ricībā ir visai iespaidīgs tāda veida darboņu saraksts. Neskatoties uz to, vairums no viņiem atrodas brīvībā un uzticīgi kalpo mafijai. Šāda parādiba — spilgta liecība tam, ka mafijas barveži tic savas noziedzīgās organizācijas stabilitātei, tās ilgajam mūžam.

Pazīstamā tēze, ka kapitālistiskie monopoli attiecīgā stadijā pāraug savus nacionālos ietvarus, pilnīgi piemērojama arī tāda tipa monopoliem kā organizēto noziedznieku sindikāti. Pēdējos gadu desmitos amerikāņu «Cosa noslra» pārauga nacionālos ietvarus un iekārtojās uz dzīvi vairākās citās zemēs.

Trīs «ģimenes» parādījās Austrālijā. Divas no tām apmetās austrumu štatos — Jaunajā Dienvidvelsā un Viktorijā ar centriem Sindejā un Melburnā, bet trešā — Rie-tumaustrālijas štata galvaspilsētā Pērtā. To pašreizējais līmenis, pēc amerikāņu pētnieka Deivida Candlersa domām, ir apmēram tāds pats, kāds bija amerikāņu mafijai «sausā likuma» periodā, taču to attīstība norit daudz straujāk. Tās nodarbojas ar tradicionālajiem noziedzīgās darbības veidiem, iekļūst biznesa legālajās sfērās un piekukuļo valsts un justīcijas orgānus. Arī šeit neiztiek bez asiņainām cīņām starp atsevišķam «ģimenēm» par ietekmes sfērām.

Kā redzams, «Cosa nostra» vairs nav tīri amerikānisks noziedzibas sindikāts, bet kaut kas līdzīgs starptautiskam monopolam ar centru Savienotajās Valstīs.

Amerikāņu iecietība pret organizēto un «balto apkaklīšu» noziedzību patiesi ir neizsmeļama. Romantiskie priekšstati par mafijas saimniekiem un gatavība izmantot mafijas piedāvātās preces un pakalpojumus rada atmosfēru, kurā noziedznieki plaukst. Lai gan tieši šie noziedzības veidi nodara nopietnus zaudējumus gan amerikāņu dzīvei, gan viņu īpašumam. Tā «balto apkaklīšu» noziedzība rada ievērojami nopietnākas briesmas pārējo pilsoņu īpašumam nekā ielu noziegumi. Savienotajās Valstis likumu pārkāpšana par pārtikas produktu un ārstniecisko preparātu kvalitāti, tirdzniecība ar narkotikām nodara ievērojami lielāku ļaunumu cilvēkiem un prasa ievērojami .vairāk dzīvību nekā visi vardarbības veidi uz ielām.

Pēc ASV Tieslietu ministrijas ierosinājuma 1977. gadā izdotajā kolektīvajā monogrāfijā ««Balto apkaklīšu» noziedzības izmeklēšana» tās autori — ievērojami speciālisti kriminologi — atzīmē ciešas saites starp «balto apkaklīšu» un organizēto noziedzību. Pēc viņu domām, gangsteru sindikāti izdara «balto apkaklīšu» noziegumus pat tādos gadījumos, kad likumu pārkāpšanas galvenais mērķis viņiem, piemēram, ir noziegumu noslēpšana, nelikumīgas pejņas iegūšana utt.

Ciešie sakari starp šiem diviem noziedzības veidiem kļūst vēl uzskatāmāki, kad iepazīstamies ar oficiālu jēdziena «balto apkaklīšu noziedzība» izskaidrojumu, kas lasāms monogrāfijā. «Tas,» raksta autori, «ir nelikumīgs akts vai nelikumīgu aktu sērija, kas izdarīti bez fiziskiem līdzek|iem, izmantojot dažādus slēpšanas un apmānīšanas veidus, lai iegūtu naudu vai īpašumu, lai izvairītos no kaut kādām izmaksām vai lai iegūtu jebkādas priekšrocības biržā vai personīgi.» Par šo divu noziedzības veidu sakritību liecina gandrīz vienādās grūtības, ar kurām saduras justīcijas orgāni, tos izmeklējot. Šeit ne vienmēr var piemērot parastās noziegumu kategorijas. Bez īpašas un bieži vien visai ilgstošas izmeklēšanas, izrādās, grūti izšķirt jautājumu par nozieguma sastāvu. Šādu noziegumu upuriem ne vienmēr ir vēlēšanās sadarboties ar izmeklēšanas orgāniem.

Te vēl jāpiebilst, ka neticami tālu aizgājusī policijas, justīcijas un varas orgānu korupcija ir organizētās un «balto apkaklīšu» noziedzības rezultāts, jo tieši šiem noziedzniekiem ir iespējas savos pasakainajos ienākumos dalīties ar varasvīriem.

NOZIEDZĪBA UN KORUPCIJA

Pēdējos gados ASV valsts aparāta korupcijas problēma pārvērtusies par vienu no galvenajām politiskajām problēmām. Skandalozā Votergeitas lieta, kas, pēc amerikāņu preses atzinuma, liecina par uzpirkšanu vēlēšanās, virkne skandalozu atmaskojumu, kuros bija iejauktas augstākās amatpersonas, to vidū tieslietu ministrs Mit-čels, tirdzniecības ministrs Stenss un pat viceprezidents Spiro Agnjū, satrauca Ameriku un visai pasaulei parādīja, cik dziļu krīzi šodien pārdzīvo amerikāņu buržuāziskā demokrātija. Daži Amerikas propagandas orgāni arī tagad cenšas šos kliedzošos faktus iztēlot kā savstarpēji

nesaistītu atgadījumu traģisku ķēdi, kas neizriet no sabiedriski politiskajai sistēmai raksturīgajiem trūkumiem. Vēl vairāk, tie cenšas visu pasniegt tā, it kā visi šie atmaskojumi liecinātu par buržuāziskās demokrātijas principu iedarbīgumu, pret kuriem it kā sašķīst druskās korupcija un noziedzība.

Pa to laiku, spriežot pēc visa, korupcija ASV, tāpat kā organizētā un «balto apkaklīšu» noziedzība, kļuvusi par sabiedriskā organisma neatņemamu sastāvdaļu. Justīcijas orgānu redzeslokā nokļūst tikai neievērojama daļa tāda rakstura noziegumu — tikai peldošā leduskalna vir-sotnīte. Noziegumu galvenā masa paliek neatklāta, korupcija turpina plaukt it visur. «...Ja jūs nozagsit gabalu maizes,» skan amerikāņu paruna, uz kuru savā rakstā «Kadeti un oktobristi» atsaucas V. I. Ļeņins, «jūs iesēdinās cietumā, bet, ja jūs nozagsit dzelzceļu, jūs iecels par senatoru.»[13]

So problēmu ne vienreiz vien ļoti rūpīgi izpētīja visdažādākie valdības orgāni. Pēdējie pieci ASV prezidenti, atzīstot tās asumu, izveidoja valsts komisijas, izstrādāja pasākumu sistēmas cīņai pret noziedzību, tajā skaitā arī pret organizēto noziedzību un korupciju. Prezidenta vēlēšanu kampaņās — 1968., 1972. un 1976, gadā cīņas nepieciešamība pret noziedzību un korupciju kļuva par vienu no visbūtiskākajām vēlēšanu platformas sastāvdaļām kā republikāņiem, tā arī demokrātiem. īpašs akcents tika likts uz ciņu pret organizēto noziedzību, kas dzīvo pēc saviem likumiem, pēc sava «morāles kodeksa». Milzīgie naudas līdzekļi dod tai iespēju demoralizēt valsts un partijas aparātu un uz šī pamata īstenot politisko ietekmi.

Republikāņu administrācijas karagājiens pret organizēto noziedzību, līdzekļu asignēšana cīņai ar to, īpašu policijas apakšvienību izveidošana bija virzīta uz to, lai vismaz kaut cik paralizētu noziedzības sindikāta darbību, kura amerikāņu sabiedrībā iespiedusies visās dzīves porās.

Mēģinājumi iegrožot mafiju ar organizatoriskiem un juridiskiem pasākumiem federālajā līmenī nedeva jūtamus rezultātus.

Avīze «Washington Post» 1973. gada 11. oktobrī publicēja rakstu, kas analizēja amerikāņu attieksmi pret metodēm, ar kuru palīdzību R. Niksons veica savus prezi-dcnta pienākumus. Neiedziļinoties 1475 ģimeņu aptaujas rezultātu sīkā izvērtēšanā, atzīmēsim, ka uz jautājumu par prezidenta darbības novērtējumu cīņā pret korupciju varas iestādēs tikai 12% izteicās pozitīvi, 83% atbildēja — «slikti». Bet šī aptauja notika vēl pirms dramatiskajiem notikumiem, kas saistās ar Spiro Agnjū atmaskošanu, pēc kuras, kā zināms, viņam bija jāatkāpjas no sava amata. Derētu atgādināt dažus šis sensacionālās lietas apstākļus.

Vairāk nekā 20 Merilcndas uzņēmēju izmeklēšanā liecināja, ka viņi maksājuši Agnjū palīgiem skaidrā naudā par viņiem izdevīgiem kontraktiem, kurus noslēdza štata varas iestādes un [ederālā valdība, pie tam viņi izteica varbūtību, ka daļa šīs naudas tā vai citādi nokļuvusi Agnjū kabatā. Trīs no Agnjū palīgiem, kurus nosauca šie uzņēmēji, — tehniskie konsultanti Baltimorā — Lesters Mats, Džeroms Vulfs un viens no tuviem Agnjū draugiem — Allens Grīns — apgalvoja, ka viņi dažas no šīm summām nodevuši Agnjū personīgi. Mats, piemēram, pastāstīja, ka 1971. gadā viņš pasniedzis viceprezidentam 2500 dolāru par palīdzību, iekārtojot darbā vispārējo dienestu pārvaldē vienu no viņa paziņām. Mats paziņoja, ka viņš nodevis naudu tieši Agnjū Voltera Džonsa-, Merilen-das baņķiera, klātbūtnē, kurš pēc tam noliedza savu līdzdalību šajā lietā.

Pirms liecību došanas Mats un Vulfs griezās pie Džordža Vaita, Agnjū senā personīgā advokāta, un paziņoja, ka, ja federālā izmeklēšana Baltimorā netiks apturēta, tā skars arī Agnjū kā viceprezidenta darbību, jo viņi pastāstīs visu, kas viņiem zināms. Firmas, kuras pārstāv Mats un Vulfs, saņēma daudz līgumu no štata varas iestādēm periodā, kad Agnjū bija Merilcndas gubernators. Kas attiecas uz Grīnu, tad viņš izmeklēšanā paziņoja, ka devis kukuļus Agnjū apmēram 5 reizes gadā līdz pat 1969. gadam un drusku retāk kopš tā laika, kad Agnjū kļuva viceprezidents.

Sājā lietā bija arī citi liecinieki. Pierādījumu bija pietiekami, lai lielā federālā žūrija celtu apsūdzību pret Agnjū. Pēc vainas atzīšanas visneievērojamākajā apsūdzības punktā — izvairīšanās krāpšanas ceļā no federālā ienākuma nodokļa maksāšanas — Baltimoras tiesa piesprieda Agnjū trīs gadus cietuma nosacīti un 10 tūkstošus dolāru soda naudas.

Rodas jautājums: kāpēc cilvēkam, kurš ieņem tik augstu amatu, ievajadzējās izvairīties no nodokļu mak

sa

sāšanas? Lieta tā, ka maksāt nodokļus no nelikumīgiem ienākumiem, t. i., no kukuļiem un no naudas, kas iegūta ar krāpšanu, — nozīmē sevi atklāti atzīt par krāpnieku.

Darījums ar Agnjū «par vainas atzīšanu» bija noslēgts valdošo aprindu interesēs, jo tām bija ļoti neizdevīgi, ka tiktu darīts zināms plašām aprindām par tumšajām mahinācijām un korupciju, kas plaukst visaugstākā ranga valsts un politisko darbinieku vidū.

Agnjū lietas pieminēšana stāstījumā par organizēto noziedzību pirmajā mirklī var izlikties tāda, kas neattiecas uz tēmu. Taču tas nav tā. Lūk, neliela epizode, kura norisinājās 1972. gadā republikāņu partijas nacionālā kongresa laikā. Kad Niksons, kurš toreiz vēl bija ASV prezidents, sāka no kongresa tribīnes runāt par cīņu pret noziedzību, kādas televīzijas studijas operators pagrieza savas telekamcras objektīvu no Niksona uz Spiro Agnjū ložu, kur blakus sēdēja Frenks Sinatra, kas pazīstams ar saviem ciešajiem sakariem ar mafiju.

Taču Agnjū lieta izrādījās tikai neliela strūkliņa sensacionālo atmaskojumu vētrainajā straumē, kas pārrāva Votcrgeitas aizsprostu. Trokšņainā’Votergeitas lieta kļuva par politiskās amorālības un noziedzības simbolu ASV visaugstākajās politiskajās sfērās. Tirgošanās ar augstiem amatiem, viltus liecības, telefona sarunu noklausīšanās, kukuļošana, ielaušanās un daudzi citi noziegumi izšļācās Amerikas laikrakstu un žurnālu lappusēs.

Votergeitas skandāla būtība īsumā ir šādai

1972. gada 17. jūnijā agrā rītā Vašingtonas policija apcietināja piecus cilvēkus viesnīcā «Votergcita» tajā brīdī, kad viņi, uzlaužot durvis, iekļuva demokrātiskās partijas mītnē, kuru īrēja hotelī. Četri no viņiem izrādījās kubiešu kontrrevolucionāri, kuri piedalījās bēdīgi slavenajā iebrukumā Kočinosas līcī. Piektais bija kāds Džeimss Makords — CIP aģents, galvenais koordinētājs jautājumos par republikāņu partijas prezidenta pārvēlēšanai izveidotās komisijas drošību.

Pirms šī pirmajā mirklī šķietami nenozīmīgā incidenta bija kāds ievērojams notikums. 1972. gada 26. janvārī pie tieslietu ministra Mitčela, kurš vadīja komiteju prezidenta pārvēlēšanai no republikāņu partijas, nolika sanāksme. Tajā bez Mitčela piedalījās prezidenta advokāts Džons Dīns, kādreizējais Baltā nama darbinieks, komitejas prezidenta pārvēlēšanai priekšsēdētāja vietnieks Delebs Magruders un advokāts (bijušais FIB aģents, kurš vadīja šīs pašas komitejas izlūkošanas daļu) Gordons

Līdijs. Viņi apsprieda «Džemstouna» plānu, kura mērķis bija palielināt republikāņu partijas izredzes prezidenta vēlēšanās novembrī. Sanāksmē tika runāts par to, ka pret-kara kustības dalībnieki vasarā, republikāņu partijas nacionālā kongresa laikā, var sarīkot gigantisku demonstrāciju. Tāpēc «Džemstouna» plāna pirmā daļa paredzēja virkni piesardzības soļu, kas vērsti uz iespējamo demonstrantu izklīdināšanu vēl līdz tam, kad viņi nokļūs televīzijas kameru redzeslokā. Bija paredzēts nolaupīt un apstrādāt ar narkotikām pretkara kustības vadītājus un veikt virkni citu līdzīgu netīru pasākumu. Otrā ši plāna daļa paredzēja iekļūt demokrātu partijas vadošo pretendentu prezidenta amatam mītnēs un uzstādīt elektroniskās novērošanas iekārtas un aparātus telefona sarunu noklausīšanai.

Neizdevies iebrukums demokrātu partijas mītnē viesnīcā «Votergeita» bija tikai viens posms plašajā «Džemstouna» plānā. Kādu laiku Niksona administrācijas un republikāņu partijas amatpersonas centās pārliecināt sabiedrību, ka tas viss noticis bez viņu ziņas un piekrišanas. Tajā pašā laikā viņi piešķīra milzīgas naudas summas, lai uzpirktu un apklusinātu Votergeitas iebrucējus un viņu līdzzinātājus, tādus kā Hovards Hants, kurš Votergeitas incidenta brīdi kopā ar Gordonu Līdiju atradās viesnīcā iepretī «Votcrgeitai», no kurienes viņi sekoja operācijas gaitai.

Izlocīšanās, uzpirkšana, liekulība uz laiku iedarbojās. 1972. gada novembrī Niksonu atkal ievēlēja par prezidentu, taču viņam vajadzēja «upurēt» dažus savus darbiniekus. Atteicās no amata Mitčels. 1973. gadā tika atlaists Baltā nama darbinieku štata priekšnieks Holder mans, prezidenta palīgs iekšlietu jautājumos Erlihmans, prezidenta padomnieks Dīns un Mitčela pēctecis ministra amatā Ričards Kleindīnsts.

Vienlaikus ar šiem notikumiem Losandželosā risinājās Daniela Elsberga tiesas prāva, kurā tiesājamo apsūdzēja šantāžā un valdības dokumentu zādzībā. Kā zināms, Els-bergs nodeva «New York Times», «Washington Post» un virknei cilu avīžu «Pentagona dokumentu» kopijas, kurās atmaskoja amerikāņu militāristu noziegumus Dienvidaustrumu Āzijā. Presei kļuva zināmi, ka vēl līdz iebrukumam «Votergcitā» Līdijs un Hants izdarīja ielaušanos psihiatra kabinetā, pie kura ārstējās Elsbergs, un nozaga viņa slimības vēsturi. Tā varēja noderēt Elsberga diskreditēšanai.

Uzstājoties televīzijā, Niksons centās pārliecināt valsti, ka, kaut arī viņam neesot bijis nekādas lomas Votergeitas lietā, viņš kā «cilvēks, kurš atrodas organizācijas priekšgalā», uzņemas pilnīgu atbildību par tiem «ļaudīm, kuru uzcītība pārsniedza veselā saprāta robežas».

Bet notušēt Votergeitas lietu izrādījās neiespējami, sevišķi pēc tam, kad īpaša senāta komisija sāka tās izmeklēšanu. Kā liecinieki tika izsaukti Mitčels, Holdemans, Erlihmans, Dīns, Magruders un citi bijušie Baltā nama darbinieki. Viņi atšķirībā no mafiešiem ļoti drīz pārkāpa «klusēšanas likumu», sāka apsūdzēt cits citu un glābt savu ādu. Noskaidrojās, ka no 1971. gada marta visas sarunas Niksona kabinetā tika ierakstītas magnetofona lentē. Vēlāk dažu magnetofona ierakstu stenogrammas tika publicētas. No tām kļuva skaidrs, ka prezidents zināja par mēģinājumiem apklusināt Votergeitas lietu. Tas deva pamatu pārstāvju palātai 1974. gadā uzsākt prezidenta impīčmenta^14 procedūru.

1974. gada 9. augustā Niksons atteicās no amata.

Pēc noklausīšanas senāta komisijā un ar Votergeitas lietu saistītās tiesu izmeklēšanas gaitā presē nokļuva ziņas par virkni citu skandalozu lietu, kuras liecināja par korupciju ASV augstākajās politiskajās sfērās. Izrādījās, ka daudzas korporācijas ievērojami pārsniedza ar likumu noteiktās vēlēšanu kampaņu finansēšanas normas kā republikāņu, tā arī demokrātu partijai. Starp tām «American Shipbuilding Corporation», «Ashland Oil», «Benny-fair International Airways», «Goodyear Tire and Rubber Company», «Phillips Petroleum», «Nortrop Airkraft Corporation» un citas. Taču šo korporāciju darbinieki tika cauri ar vieglām izbailēm, samaksājot nelielu naudassodu.

«Varēja sagaidīt,» šajā sakarā rakstīja «New York Times» 1975. gada 24. augusta numurā, «ka viņi kļūs tirdzniecības un rūpniecības pasaules pāriji. Pēc tam kad viņu reputācija bija aptraipīta ar oficiāliem atmaskojumiem skandālu gaitā, kuri saistīti ar Votergeitas lietu un nelikumīgu vēlēšanu kampaņu finansēšanu, viņiem būtu vajadzējis ar kaunu aiziet, bijušajiem draugiem vajadzētu vairīties no viņiem, bet viņiem pašiem — izraisīt tikai neērtības sajūtu agrākajos biznesa partneros. Vienam otram no viņiem, bez šaubām, būtu jāsamaksā milzīgi naudassodi vai ilgi gadi jāpavada federālajā cietumā.

Bet ko jūs domājat? Fakts ir tāds, ka 21 sabiedrības vadītājs, kuri atzina sevi par vainīgiem Votcrgeitas lietas īpašai izmeklēšanas komisijai 1973. un 1974. gadā, jo sevišķi lielo korporāciju vadītāji, joprojām atrodas savu sabiedrību priekšgalā. Sliktākajā gadījumā viņi mierīgi dzīvo savās lepnajās ārpilsētas muižās, pa pusei atstādināti no vadības.»

«Amerikas tresti ir imperiālisma jeb monopolistiskā kapitālisma ekonomikas augstākā izpausme. Lai konkurentu nobīdītu pie malas, tresti neaprobežojas ar ekonomiskiem, bet pastāvīgi ķeras pie politiskiem un pat krimināliem līdzekļiem.»[15]

Sai sakarā var minēt virkni kuriozu faktu. Sabiedrības «General Telephone and Electronics», kuras ienākumi sasniedz apmēram 6 miljardus dolāru gadā, vadītāji sūdzējās, ka viņi zaudējuši lielu un izdevīgu kontraktu Indonēzijā tādēļ, ka jau minētā Hovarda Iljūza finanšu impērija bija piekukuļojusi indonēziešu amatpersonas.

Sis' apgalvojums tika publicēts «New York Times» 1977. gada 28. janvāra numura pirmajā lappusē. Tai pašā dienā valdības komisija operāciju kontrolei ar vērtspapīriem apsūdzēja «General Telephone and Electronics» par to, ka tās vadītāji kukuļu veidā izmaksājuši amatpersonām Irānā un pašās Savienotajās Valstīs 14 miljonus dolāru.

Kas attiecas uz jau mirušo Mjūzu, tad viņš, kā izrādījās, lielas naudas summas iemaksāja abu buržuāzisko partiju fondos, un viens no iemesliem, kālab tika rīkots iebrukums Votergcitā, kā paziņoja Džons Dīns, bija cenšanās noskaidrot, vai demokrātu partijas nacionālās komitejas priekšsēdētājs Lerijs O’Braiens kā konsultants saņem naudu no Hjūza.

Teksasas štata bijušais gubernators, bijušais ASV finanšu ministrs Džons Konelijs 1974. gada jūlijā tika apsūdzēts par to, ka saņēmis kukuli no piena korporācijas par pakalpojumiem, kas bijuši saistīti ar cenu uz-skrūvēšanu pienam.

Jāpiemin beidzot ari «Lockheed Aircraft» nn «Gulf Oil» skandalozā lieta. Sie koncerni deva kukuļus daudzu miljonu dolāru apmērā amatpersonām Japānā, Itālijā, Nīderlandē un citās zemēs. Tas, kā zināms, noveda tur pie politiskām krīzēm.

Nesen amerikāņu žurnāls «Spotlight» sniedza satriecošu sensāciju. Tas apsūdzēja senatoru Henriju Džeksonu (Vašingtonas štats) kompromitējošos sakaros ar organizētajiem noziedzniekiem, citiem vārdiem, ar amerikāņu mafiju.

Tas pats Džeksons, kurš iemantojis sliktu slavu kā «vanags no vanagiem», tas pats tā saucamo padomju draudu Amerikai trubadūrs, tas pats dedzīgais cilvēka tiesību «aizstāvis» Padomju Savienībā, tas pats Boinga senators, kurš senātā vada nelielu, bet negantu SBL-2 līguma ratificēšanas pretinieku grupu, tieši viņš, kā izrādījās, jau sen uztur ciešus sakarus ar visnetīrākā un visnetikumīgākā veidojuma uz amerikāņu sabiedrības ķermeņa pārstāvjiem — ar organizētās noziedzības nacionālās hierarhijas locekļiem.

Džeksons šobrīd ir senāta enerģētikas un nacionālo resursu komisijas priekšsēdētājs. Amerikāņu prese viņu godina ne citādi kā par «enerģētikas karali». Nesen viņš pārslāja pildīt priekšsēdētāja pienākumus senāta apakškomisijā izmeklēšanas jautājumos. Tieši šie nozīmīgie posteņi, kā apgalvo «Spotlight», pievērsa mafijas, kas nodarbojas ar arodbiedrību plaša vēriena šantāžu un Nevadas spēļunamiem, paaugstinātu interesi senatora personai.

Viss iesākās ar skandālu, kas bija saistīts ar izmeklēšanas apakškomisijas padomnieku Ouenu Dž. Melounu. Tās pašas apakškomisijas galvenais izmeklētājs Viljams Galinado un vairāki ierēdņi apsūdzēja viņu mēģinājumā noslēpt virkni augstu stāvošu mafiešu vārdus, kad senāts izmeklēja organizēto noziedznieku bandu darbību Dien-vidfloridā. So cilvēku vārdi kļuva zināmi atklātībai. Viņu vidū bija Meijers Lanskis, Santoss Trafikante, mums jau pazīstamais arodbiedrības darbonis Enlonijs Skoto un citi. Izrādījās, ka Melouns mēģinājis no izmeklēšanas materiāliem izņemt minētos mafijas dalībniekus kompromitējošas ziņas. Bez tam noskaidrojās, ka Melouns sniedzis juridisku palīdzību bijušajam senatoram Alanam Baiblam. Zināms, ka Baibls un viņa dēls tagad nodarbojas ar advokatūras praksi un pārstāv spēļu biznesa intereses, starp citu, «Beliey Manufacturing Incorporated» intereses.

Un, lūk, tad, kad izraisījās skandāls, Melounu paglāba Henrijs Džeksons, kurš tai laikā bija senāta izmeklēšanas apakškomisijas priekšsēdētājs. Viņš pret savu ielikteni Melounu izvirzītās apsūdzības pasludināja par «apmelojošām».

Kā vēlāk liecināja fakti, noziedznieka aizstāvēšana nebūt nav tikai nepatīkama epizode senatora Džeksona biogrāfijā. K|uvis par enerģētikas komisijas priekšsēdētāju, viņš pretēji veselajam saprātam ņem Melounu pie sevis «speciālā padomnieka» amatā. Lieki būtu runāt, cik lielas iespējas paver šis amats noziedzniekam tādā varenā orgānā visasākās enerģētikas krīzes periodā.

Noskaidrojās, ka Melounam uz pēdām uztapa ne tikai žurnāls «Spotlight». Ari televīzijas sabiedrība NBC šai sakarā gatavoja materiālu. Tā pat nosūtīja savus reportierus uz Floridu. Reportieri intervēja ierēdņus Loidu Ilauzu un Džonu Jeimairu, kuri pirmie pavēstīja žurnālam «Spotlight» par Melouna mahinācijām. Reportieri sameklēja arī citus kompromitējošus materiālus un pat ierakstīja videolentē interviju ar pašu Melounu. Drīz vien NBC šo materiālu pārraidīja ēterā, taču ļoti saīsinātā veidā. Raidījumā netika minēts ne Melouns, ne Džeksons.

Kas tad tā noplicināja šo sensacionālo atmaskojošo materiālu? Kā ziņo «Spotlight», Džeksons, uzzinājis par gatavojamo materiālu, sākumā nobijās, bet pēc tam kļuva neganti nikns, piezvanīja NBC prezidentam Fredam Sil-kermenam un piedraudēja ar lielām nepatikšanām. Viņš paziņoja, ka izmantos savu varu un ietekmi, lai visādi traucētu televīzijas sabiedrībai normāli strādāt. Ne bez pikantuma un komisma ir Džeksona drauds apsūdzēt televīzijas sabiedrību marksistiskās «raganu medībās» pret viņu. Kā izrādījās, Silkermens nebija cīnītājs. Bez liekas pretošanās viņš no atmaskojošā teksta izmeta to daļu, kas attiecās uz Džeksonu. Starp citu, no raidījuma tika izgriezts visai delikāts kadrs, kurā Džeksons uzņemts kopā ar Entoniju Skoto — «Cosa nostra» mafieti.

Jau 1969. gadā Skoto tika pieķerts kā noziedzīgās Gambīno «ģimenes», kura kontrolē Bruklinas un Stauten-ailendas dokus, loceklis. Sū gada sākumā viņu apsūdzēja kukuļņemšanā, šantāžā, krāpšanā, kas saistīta ar izvairīšanos no nodokļu maksāšanas. Iepriekšējā gadā vien viņš saņēma 300 tūkstošus dolāru kā kukuli no uzņēmēju grupas. Kaut Džeksons kopā ar šo redzamo mafieti tika nofotografēts 1976. gadā, tas ir, pirms pēdējiem atmaskojumiem, taču senators nevarēja nezināt, ka korupcijas federālās izmeklēšanas lietā viņa draugs ir viena no galvenajām personām visā Austrumu piekrastē. Jau tas vien, ka Skoto apprecējis pazīstamā gangstera Alberta Anasta-zias, kuru dēvēja par «lordu — galveno slepkavu», radinieci, nevarēja izslīdēt no enerģiskā senatora redzesloka.

Kāds Harijs Baudečs liecināja, ka Skoto vienam ma-fietim — Meijera Lanska rokaspuisim nodevis 400 tūkstošus dolāru. Izmeklēšanas apakškomisijas padomnieks Me-louns atteicās nosūtīt Skoto pavēsti ar izsaukumu uz tiesu. Vēl vairāk — Melouns mēģināja piespiest Baudeču izņemt šo liecību no viņa iesnieguma apakškomisijai.

«Spotlight» uzskata, ka senatoram Džeksonam ir cieši sakari ne tikai ar vienu mafieti Skoto. Ir arī citi kompromitējoši kontakti. Tā, piemēram, pārbaudot noguldījumus, ko Džeksons saņēma savai kampaņai par ievēlēšanu senātā 1976. gadā, atklājās, ka vismaz trīs personas, par kurām zināms, ka tās saistītas ar mafiju un pārstāv spē|u biznesu, izdarījušas noguldījumus Džeksona pārvēlēšanas fondā. Tie bija Arts Maršals, Herberts Ruso un, beidzot, Henks Grīnspers — laikraksta izdevējs Lasvegasā, kuram bija cieši sakari ar mirušo miljardieri Hovardu Hjūzu un viņa galveno palīgu Robertu Mekiju, kad viņi Lasvegasā nopirka visus spēļu kazino. Grīnsperam pieder četri procenti akciju vēl vienā firmā — viesnīcā kazino «Del

E. \Vcb Corporation». Viņa intereses pārstāv juridiska firma, ar kuru saistīts ir atornejs Miltons A. Rudijs, kurš savukārt pazīstams kā Frenka Sinatras juridiskais padomnieks. Frenku Sinatru ASV pazīst ne tikai kā dziedoni, bet arī kā mafijas locekli.

Otrs senatora Džeksona tuvs draugs —• Sems Frīd-mans ir saistīts ar Floridas noziedznieku pasauli. Viņam pieder viesnīca «Diplomāt HoteI» Maiami. «Spotlight» apgalvo, ka «Diplomāt Hotel» sen jau kalpo kā patvērums daudziem dažāda ranga mafiešiem, ieskaitot Džoju Gāļu — vienu no Ņujorkas mafijas vadītājiem, kas pirms dažiem gadiem tika nogalināts asiņainajā bandu cīniņā.

Žurnālā «Spotlight» publicētie materiāli neatstāj nekādas šaubas, ka senators Džeksons ne tikai ilgu laiku uzturējis draudzīgus un lietišķus sakarus ar organizētajiem noziedzniekiem, bet arī pieņēmi* no viņiem politisku atbalstu un visvisādi aizstāvējis mafiešus, kad pār viņiem savilkās dažādu izmeklēšanu mākoņi,

Atliek tikai noskaidrot, kara senators Džeksons izlieto vairāk enerģijas un autoritātes, nerunājot nemaz pat* politisko varenību, — runām par cilvēka tiesībām vai nelabojamu noziedznieku klajai aizstāvēšanai.

Jau pirms vairākiem gadiem šai sakarā ļoti trāpīgi izteicās eksperts noziedzības un korupcijas jautājumos Ralfs Salerno grāmatā «Noziedzīgā konfederācija». Lūk, ko viņš raksta! «Demokrātiskā partija uzstājas pret organizēto noziedzību. Republikāniskā partija uzstājas pret organizēto noziedzību. Divpartiju sistēma pilnīgi apmierina organizēto noziedzību.» Sis paziņojums pilnīgi piemērojams arī noziedzniekiem ar «baltajam apkaklītēm» un zemes valdošo aprindu koruptīvajiem pārstāvjiem. Tas ir tikpat patiesi kā tas, ka šodien divpartiju sistēma sekmīgi apkalpo amerikāņu buržuāzijas intereses kopumā.

Korupcijas pieaugums valsts aparātā veicina organizēto noziedznieku iespiešanos biznesa legālajās nozarēs. Organizētu noziedznieku grupa nopērk (vai nodibina) celtniecības sabiedrību, bet pēc tam, piekukuļojot valsts ierēdņus, noslēdz līgumus par visdažādākajiem sabiedriskajiem darbiem. Sie līgumi tiek pildīti par nesamērīgi augstām cenām. Ir gadījumi, kad valsts subsidē sabiedrības, kuras kontrolē mafija. Tā, piemēram, 1970. gada sākumā ASV sīkā biznesa administrācija visai apmulsusi konstatēja, ka tā piešķīrusi aizdevumus simtiem tūkstošu dolāru apmērā kādai Ņujorkas automobiļu sabiedrībai, Ņūorlcānas motelim un Čikāgas tālo pārvadājumu firmai, kuras, kā izrādījās, atrodas mafijas bosu kontrolē.

Politisks darbinieks, kurš iekritis, teiksim, tādējādi, ka no mafiešiem ņēmis ziedojumus savai priekšvēlēšanu kampaņai, var aizbildināties ar to, ka viņam bijušas darīšanas ar respektabliem biznesmeņiem, solīdu firmu pārstāvjiem.

Ralfs Salerno jau minētajā grāmatā «Noziedzīgā konfederācija» rakstīja, ka «kādā jaukā dienā mafija Baltajā namā iesēdinās savu cilvēku un viņam par to nebūs ne jausmas, iekams viņi tam nepasniegs čeku». Cits eksperts mafijas jautājumos — Maikls Dormans precizē, ka, pat ja organizētajiem noziedzniekiem kādreiz izdosies iesēdināt Baltajā namā par prezidentu savu cilvēku un iesaistīt korupcijā vadošos senatorus un kongresmeņus, viņi tik un tā nespēs efektīvi funkcionēt, kamēr neiegūs kontroli pār ierēdniecību kā federālā līmenī, tā arī uz vietām, jo jebkādai liela mēroga šantāžas operācijai nepieciešams ierēdniecības atbalsts visos pārvaldes līmeņos. Dor-mans atsaucas uz kāda mafieša vaļsirdīgo atzīšanos: «Mēs nevaram apmierināties tikai ar vietējo štata ierēdņu vai federālo darbinieku piekukuļošanu. Mums jāmēģina piekukuļot varasvīrus visos līmeņos, jo pretējā gadījumā ikviens šai virknē var pazudināt mūsu lietu.»

Tāpēc organizētie noziedznieki cenšas korumpēt ierēdniecības aparātu, sākot ar zemāko līmeni, un uz šīs bāzes ceļ korupcijas piramīdu. Iekams viņiem neizdosies nodibināt kontroli pār šo bāzi, visi pūliņi, kas vērsti uz štata un jo sevišķi federālo varas iestāžu piekukuļošanu, jau iepriekš ir lemti neveiksmei.

Ņūheivenas (Kentukijas štats) policijas šefs Džeimss Aherns grāmatā «Policija nelaimē» diezgan atklāti pastāstīja par to, kā, starp citu, notiek ierindas policijas aparāta piekukuļošana.

Bez informatoru palīdzības no sīko noziedznieku un likumpārkāpēju (narkotikas pārdevēji, bukmeikeri, prostitūtas) vidus policistiem grūti atklāt nopietnus noziegumus. Tāpēc ierindas policists caur pirkstiem skatās uz to, ka viņa iecirknī notiek sīkie likumpārkāpumi, toties viņam ir pastāvīgs informatoru tīkls. Vēl vairāk, viņš ir spiests aizstāvēt savus aizbilstamos no citiem policistiem un piedot «grēkus» tiem likumpārkāpējiem, kuri kalpo par policistu informatoriem kaimiņu iecirkņos. «Ja policisti sāks apcietināt cilu policistu informatorus, sāksies pilnīgs haoss,» raksta Aherns. Korupcija kļūst par spēcīgāko kārdinājumu un pirmām kārtām slepenpolicistiem, kuriem ir darīšanas ar narkotikas pārdevējiem, bukmeikeriem, prostitūtām utt. Tādam policijas darbiniekam pašam jāizšķiras, kādu bandu viņš atmaskos, bet kādai liks mieru.

Parasti pieņemšana policijas dienestā nenotiek bez spiediena no korupcijā jau iesaistīto politisko darbinieku vai noziedznieku pasaules vadītāju puses. Jau ar pirmajām dienesta dienām policists iesācējs sāk apgūt amata prasmi. Kolēģi viņam paskaidro, kurš konditors vai kafejnīcas īpašnieks «labprāt» un par brīvu apgādās viņu ar cigaretēm, paēdinās. Ar laiku viņš konstatē, ka kafejnīcas vai restorāna īpašnieks ielūdz viņu apmeklēt tā iestādījumu no darba brīvajā laikā. Vairums īpašnieku, kuri «piebaro» policistus, cer, ka pēdējie sāks caur pirkstiem skatīties uz dažādiem likumpārkāpumiem viņu restorānā, kafejnīcā vai veikalā.

Ja policists iesācējs, būdams «ideālists», iedomāsies atteikties no sīkām dāvanām (teiksim, no 10 dolāriem nedēļā vai no bezmaksas uztura un cigaretēm) par īpa-

šuma «labāku apsardzību», tad ļoti drīz viņš sāks just savu kolēģu nelabvēlību, kolēģu, kuri pārliecina viņu, ka šādā praksē nav nekā nosodāma, ka personas, kuras ieņem augstus valdības posteņus, ņem tūkstošreiz vairāk utt., u, tml. Tādu argumentu un pārmetumu spiests, ka viņš grib izlikties labāks par citiem, «ideālists» parasti savās pozīcijas nenoturas un sāk dāvanas uzskatīt kā likumīgu lietu, kā «pateicību par grūto darbu».

1971, gadā autoritatīva komisija 32 juristu sastāvā pārbaudīja Ņujorkas policijas darbību. Komisijas locekļi nonāca pie vienprātīga secinājuma par korupcijas vispārējo raksturu Ņujorkas policijā. Komisijas ziņojumā ir sensacionāli atmaskojumi par policistu piedalīšanos kriminālnoziegumos. Tika konstatēts, ka kukuļus no noziedzniekiem praktiski saņēmuši visi policisti, sākot ar ierindnieku un beidzot ar departamenta priekšnieku krimināllietās. Komisija apsūdzēja arī pilsētas mēra palīgu Džoju Krīgelu par materiālu slēpšanu, kuri bija nonākuši pie Viņa sakarā ar korupciju policijā,

Pēc šiem atmaskojumiem Ņujorkas policijā ieviesa jaunu kārtību: pilsētas rajonos, kuros mudžēt mudž aizliegtu spēļu nami, narkomānu priekanami un pagrīdes heroīna «virtuves», policistu patruļas sāka ierasties civil-tērpos. Domāja, ka šāda maskēšanās palīdzēs policijai notvert noziedzniekus. Taču šis pasākums nedeva un arī nevarēja dot nekādus rezultātus, jo noziedznieku pasaules organizatori ne vien pēc izskata pazīst katru sava rajona policistu, bet arī bagātīgi dalās ar viņiem savos ienākumos.

Atmaskotie policisti nereti atzinās, ka* viņi konfiscējuši narkomāniem heroīnu, bet vēlāk nodevuši to tālāk-pārdošanai. Ņujorkas štata komisija, ko vadija padomnieks Fičs, savā ziņojumā apgalvo, ka galvenais neveiksmju cēlonis cīņā ar narkomāniju un spekulāciju ar narkotiskām vielām Ņujorkā ir «korupcija policistu vidū».

Rietumvācijas žurnāls «Stern» minēja dažus raksturīgus piemērus par amerikāņu policistu tikumiem. Pie bāra īpašnieka ierodas divi policisti, atvedot 16 gadus vecu meiteni. «Sī meitene,» viņi stingri saka, «bija tavā bārā, kaut šādā vecumā viņai tas nav atļauts.» Saimniekam piedāvā lietu nokārtot ar labu. Tas viņam izmaksā 1200 dolāru.

Kādudien tai pašā bārā notiek kautiņš. Policisti apcietina notikuma vaininiekus, bet pēc tam griežas pie īpašnieka. «Mums būtu jāapcietina arī tevi, puisīt,» saka

viens no viņiem. «Iespējams, ka tev nāksies bodīti slēgt. Tiesneši, kā pats zini, ļoti nemīl, ka bāra apmeklētāji kaujas. Vai arī varbūt nokārtosim šo lietu citādi?» īpašnieks liek galdā 250 dolāru.

Pēc divām nedēļām policisti iegriežas atkal un jautā: «Mazais, tu taču zini, kur šai apvidū tiek organizētas aizliegtās azarta spēles?» Bāra īpašnieks sūdzas: «Senāk policisti ieradās uz ziemsvētkiem, lai saņemtu nelielu summu un pēc tam godbijīgi pateiktos, novēlētu priecīgus svētkus. Viņi iegriezās it kā nejauši, paņēma kasti alus ar sešām pudelēm un nesamaksājuši aizgāja. Viss gāja savu gailu. Senāk viss bija skaidrs un pats no sevis arī regulējās: policija, kā varēja, apsargāja (bet varbūt arī nemaz nesargāja) bāru, un īpašnieks pie izdevības deva policistam «platmalei» (20 dolāru), citreiz — «uzvalkam» (100 dolāru), bet visbiežāk cigarešu blokam (5 dolārus). Labie laiki pagājuši. Tagad jebkurš īpašnieks samaksā policijai katru gadu ap 4000 dolāru.»

Kā liecina senāta komisijas cīņai ar noziedzību dati, organizētie noziedznieki policijas, senatoru, mēru, tiesnešu, arodbiedrību vadītāju piekukuļošanai gadā izlieto vairāk nekā 9 miljardus dolāru. Policijai liek puse no šīs naudas, t. i., 4,5 miljardi dolāru. Tas pārsniedz kopējo darba algas summu, ko valdība maksā policistiem.

Ralfs Salerno, piemēram, apgalvo, ka policijas iespējas iegūt kādu informāciju par mafiju ir niecīgas salīdzinājumā ar organizēto noziedznieku iespējām iegūt viņus interesējošu informāciju no visautoritatīvākajiem policijas avotiem. Viņi sev vajadzīgās informācijas iegūšanai izlieto kolosālas summas, pret ko policijas aparāta darbinieki nevar noturēties.

Tādējādi policijai un tiesu orgāniem daudzas mafijas darbības slepenās atsperes, kā saka, paliek aiz septiņiem zīmogiem, bet mafija tai pašā laikā ir lieliski informēta par triecieniem, kas tai draud no varas orgāniem. Vairuma policijas departamentu dienesta dokumenti organizētajiem noziedzniekiem ir atvērtas grāmatas. Mafijas vadītāji nepieciešamības gadījumā var saņemt pilnīgu informāciju par to, kas un ko teica aiz «lielās žūrijas» slēgtajām durvīm, informāciju, kura nav pieejama pat augstiem policijas ierēdņiem. Organizēto noziedznieku dēli, brāļi, znoti, brālēni un citi radinieki sistemātiski un bez īpašām grūtībām iekļūst jebkurā policijas un justīcijas orgānu amatā.

Kā jau tika sacīts, katrai mafijas «ģimenei» ir speciāls koruptants, kurš uztur kontaktus ar valsts varas orgāniem. Viņa pienākumos ietilpst piekukuļošana, kā ari! kontaktu nodibināšana ar vajadzīgajiem cilvēkiem, galvenokārt ar tiem, kuri var palīdzēt, lai izbeigtu kriminālo vajāšanu, novērstu iekritušā mafieša apcietināšanu vai arī samazinātu viņam sodu. Koruptantu «amatam» mafija piešķir lielu nozīmi, un ieņemt to var nebūt ne katrs noziedzīgā sindikāta loceklis. Par koruptantu var strādāt vai nu kareivis, vai leitnants, vai arī pats kapo. Piemēram, savā laikā Frenks Kostello, vienas Ņujorkas «ģimenes» loceklis, vienlaikus ieņēma gan kapo, gan koruptanta amatu. Mafijas vadītāji pareizi novērtēja priekšrocības, kādas dod visas ar varasvīru koruptēšanu saistītās «ģimeņu» darbības centralizācija.

Dažreiz gangsteru «ģimenei» ir viens vai divi korup* tanti, dažkārt arī vairāk. Darbojas arī tādas «ģimenes», kurās ir galvenais koruptants. Katram koruptanlam ir sava specializācijas viens atbild par policijas departamentu, otrs — par muitu, kāds cits — par tiesnešu, zvērināto, prokuroru piekukuļošanu utt. Ja, teiksim, mafietis grib sākt nodarboties ar kādu no nelikumīgā biznesa veidiem, viņš griežas pie galvenā koruptanta, bet tas savukārt pie koruptantā, kuram ir savervēti, piekukuļoti ierēdņi attiecīgajā departamentā vai politiskajā organizācijā, kura kontrolē šo departamentu.

Protams, paši organizētie noziedznieki nelieto vārdu «kofuptants». Pie viņiem apgrozībā ir citi termini. Piemēram, «Džo — mūsu brālis municipalitātē», «Tonijs — mūsu rabīns» vai «Diks — brāļu Gallo bārda policijas departamentā».

Amerikāņu kriminoloģiskā literatūra ir pārpilna ar spilgtiem piemēriem, kas atklāj korupcijas mehānismu. Maikls Dormans savā grāmatā «Atmaksa» stāsta par kādu Korallo, kurš ilgu laiku nodarbojās ar visādām noziedzīgām mahinācijām, arī ar šantāžu rūpniecībā, augļošanū un narkotisko vielu vairumtirdzniecību. Laiku pa laikam viņu apcietināja, apsūdzot zādzībā un laupīšanā, bet viņam katrreiz izdevās tikt sveikā cauri. Kādreiz policija viņu notvēra, kad viņam koferī bija narkotiskās vielas par 150 tūkstošiem dolāru, un sauca pie kriminālatbildības, bet tiesa viņam piesprieda tikai sešus mēnešus ieslodzījuma cietumā.

Pēc atbrīvošanas Korallo sāka strauji kāpt pa mafijas hierarhijas kāpnēm un beidzot kļuva par kapo palīgu Tomasa Ličēzes (ar iesauku Trīspirkstu Brauns) «ģimenē», kura darbojās Ņujorkā. Paredzēja, ka Korallo kļūs par Ličēzes pēcteci. Viņa kontrolē bija vairākas vietējās arodbiedrības: rotaļlietu rūpniecības strādnieku, krāsotāju un dekoratoru, pārtikas rūpniecības darbinieku, ūdensvadu licēju, tekstilnieku. Dažu uzņēmumu īpašnieki maksāja Korallo lielu naudu par to, ka viņš turēja bailes strādniekus. Vairumā gadījumu Korallo pat nevajadzēja lietot spēku, pietika strādniekiem pavēstīt, ka viņš ir uz vienu roku ar saimnieku.

Kad senāta komisija ar Maklellanu priekšgalā izmeklēja arodbiedrības šantāžas lietu, komisijas sēdēs ne vienreiz vien tika minēts Korallo vārds. Kādā liecībā bija teikts, ka daži uzņēmēji maksājuši Korallo naudu tikai par to, ka tas regulāri ik pēc divām nedēļām ieradies viņu uzņēmumos un «nikni raudzījies uz strādniekiem». Bet, kad pašu Korallo uzaicināja senāta komisijā dot liecību, viņš mierīgi stājās senatoru priekšā un kā uz garantiju pret pašapsūdzību ne mazāk kā 120 reizes atsaucās uz piekto konstitūcijas labojumu.

Beidzot Ličēze iecēla Korallo par «ģimenes» galveno koruptantu, un tas drīz vien bija draugos ar desmitiem Ņujorkas politisko darbinieku un ierēdņu.

1961. gadā viens no mafijas locekļiem — kāds Sten-fords Mūrs («Sendijs»), kuram it kā piederējusi mūzikas automātu uzstādīšanas firma, tika saukts pie kriminālatbildības par viltus bankrotu un mēģinājumu noslēpt daļu savas neesošās sabiedrības ienākumu (mafijai ir cieši sakari ar mūzikas automātu rūpniecību). Mūrs saprata, ka FIB rīcībā ir lietiski pierādījumi pret viņu, ka viņam nav izredžu izlocīties, un griezās pie Korallo ar lūgumu palīdzēt lietu notušēt. Korallo bija nodibinājis drošus sakarus vietējās tiesās, bet līdz federālajiem tiesnešiem viņa taustekļi vēl nesniedzās. Tāpēc viņš nolēma rīkoties citādi. Viņš piekukuļoja Ņujorkas austrumu rajona galvenā atorneja palīgu Eljotu Kameru. Baidīdamies, ka ar to vien nepietiks, Korallo piekukuļoja arī Ņujorkas štata augstākās tiesas locekli Dž. Vinsentu Keogu. Kcogs privātā kārtā apmeklēja tiesnesi Reifilu un sarunā zem četrām acīm ieteica viņam atlikt sprieduma pasludināšanu Mūram.

Sī vienošanās negaidīti deva pretēju rezultātu. Kad Korallo drošības labad mēģināja piekukuļot vēl divus federālos tiesnešus, viņi tūdaļ paziņoja par to Reifilam. Reifils nevis atlika lietu, bet piesprieda Mūram trīs gadus ieslodzījuma cietumā. Izcēlās skandāls. Ziņas par štata augstākās tiesas locekļa un galvenā federālā atorneja sakariem ar gangsteri radīja sensāciju. Sākās izmeklē* šana. Mūrs piekrita dot liecības speciālai senāta komisijai cīņai ar organizēto noziedzību, bet ar noteikumu, ka viņam nepiespriedīs vairāk par vienu gadu ieslodzījuma cietumā. Viņš un citi liecinieki liecināja, ka Keogam un Kamerām bija samaksāti kopsummā 35 tūkstoši dolāru. Trīs apsūdzētie tika atzīti par vainīgiem noziedzīgā darījumā un sodīti katrs ar ieslodzījumu cietumā uz diviem gadiem.

Izcietis sodu, Korallo atkal sāka pildīt «ģimenes» galvenā koruptanta pienākumus. Mafija viņam nepārmeta par zaudēto Mūra lietu. Gluži otrādi, tas, ka Korallo spēja piekukujot un izmantot saviem mērķiem divus tādus darbiniekus kā Keogs un Kamers, liecināja par viņa sakariem sabiedrības augstākajos slāņos, sakariem, kuri, dabiski, pavēra visplašākās iespējas «amata» sekmīgai izmantošanai.

Lai tiktu skaidrībā, kādus ceļus izraugās organizētā noziedzība, pārņemot savā ziņā vietējos varas orgānus, prezidenta komisija jautājumos par likuma piemērošanu un tiesvedību uzdeva diviem saviem konsultantiem — Vis-konsinas universitātes profesoriem Džonam Gārdineram un Deividam Olsenam — sagatavot detalizētu ziņojumu par šo problēmu. Lai izpētītu koruptēšanas metodes, autori izvēlējās pēc iedzīvotāju skaita vidēji lielu pilsētu Redingu (Pensilvānijas štats), taču, lai neapkaunotu šis pilsētas iedzīvotājus, viņi to nosacīti nosauca par «Vin-kentonu». Vēlāk, kad komisijas ziņojums jau bija publicēts, daudzi Redingas ierēdņi, iedzīvotāji, žurnālisti un varas pārstāvji uzminēja, ka runa ir tieši par viņu pilsētu. Laikraksts «Reding Times» publicēja vairākus materiālus, kuri apstiprināja ziņojumā minēto faktu patiesumu. «Redingas un Berksas apgabalā skelets iezīmējas ik pēc kauliņa, kad atver prezidenta komisijas ziņojuma zilos vākus. Un, kaut arī ziņojumā mūsu pilsēta tiek saukta par Vinkentonu, bet apgabals — par Elsaksu, kļūdīties neiespējami. Jebkurš, kas zina šejienes notikumus, pazīs Redingu un Berksas apgabalu.»

Lūk, dažas ziņas par šo pilsētu. Tās var izraisīt interesi. Redingā ir 90 tūkstoši iedzīvotāju. Attīstīta tekstilrūpniecība. Vairums pilsētas iedzīvotāju — «zilo apkaklīšu» valkātāji. Kopš 1920. gada (Redinga dibināta 1784. gadā) tur plaukst azarta spēles, prostitūcija un korupcija, bet bukmeikeri totalizatoros nopelna miljonus. Pilsētā darbojas vairāk nekā 200 spēļu automātu. «Kā

Jebkurā pilsētā, kur atklāti plaukst azarta spēles un netikums,» rakstīja Dormans savā grāmatā «Atmaksa», stāstīdams par divu Viskonsinas profesoru eksperimentu, «šie nelikumīgās darbības veidi atradās vietējo varas orgānu aizsardzībā.» Mēri, policijas iecirkņu priekšnieki, zemāka ranga amatpersonas atradās noziedznieku apgādibā, citi saņēma «dāvanas» tikai laiku pa laikam.

Pilsētas varas orgānu koruinpēšanas sistēmas centrā atradās organizēto noziedznieku boss Irvings Slerns. Viņa noziedzīgās darbības vēsture ir interesanta jau tāpēc vien, ka dod iespēju atklāt ne tikai Redingas, bet arī jebkuras citas ASV pilsētas amatpersonu politiskās koruinpēšanas sistēmu. Irvings Slerns iesaistījās mafijā «sausā likuma» laikā, sāka nodarboties ar spirta kontrabandu un sastāvēja II. Glikmana bandā. Nelegālo tirdzniecību ar alkoholiskajiem dzērieniem turpināja arī pēc «sausā likuma» atcelšanas.

Četrdesmitajos gados, apvienojis atsevišķus spēļuna-mus un netiklības perēkļus, kazino un sīkos māklerus, Sterns nodibināja diezgan stabilu sindikātu, kas deva lielu peļņu. Lai nodrošinātu uzņēmuma plauksmi, viņš piekukuļoja daudzus policistus un citus valsts varas pārstāvjus. Sindikāts sāka dot nedēļā ne mazāk par 40 tūkstošiem dolāru peļņas.

Piecdesmitajos gados Sterns nolēma pārveidot savu organizāciju. Viņš tikās ar divu Austrumu piekrastes mafijas «ģimeņu» vadītājiem — ar Profači, kādas Ņujorkas «ģimenes» vadītāju, un ar Andželo Bruno, Filadelfijas «ģimenes» galvu. Sie bosi piekrita sniegt Sternam finansiālu un tehnisku palīdzību, bet nepieciešamības gadījumos — nodot viņa rīcībā arī rīkļurāvējus no savām bandām, saņemot par to attiecīgu daļu no ienākumiem.

Tādējādi Sterna bizness tika reorganizēts un ievirzīts plašā gultnē. Tika izveidots jauns spēļunamu un netiklības perēkļu tīkls ar bāriem, restorāniem, ārāsviedējiem, augļotājiem, kuri zaudētājiem nāca «palīgā», ar šoferiem, kuri atveda un aizveda spēlmaņus simtiem kilometru attālumā no pilsētas. Jau 1960. gadā šī uzņēmuma apkalpojošā personāla darba alga sasniedza 300 tūkstošus dolāru. Par to, kādas azarta spēles notika šajos zaņķos, liecina kāda biznesmeņa paziņojums, ka viņš vienā naktī paspēlējis 75 tūkstošus dolāru. Bez ienākumiem no azarta spēlēm Sterns saņēma no saviem jaunākajiem partneriem vēl pa 1000 dolāriem nedēļā par viņu «aizstāvību».

Kad Sterns jutās pietiekami stiprs, viņš palūdza savus kolēģus no mafijas nodot viņa rīcībā dažus apbruņotus gangsterus, lai izrēķinātos ar konkurentiem, un drīz vien viņš jau viens valdija pilsētā un tās apkaimē. Kopā ar saviem mafijas partneriem Sterns uzbūvēja pagrīdes uzņēmumu alkoholisko dzērienu ražošanai. Uzņēmuma gada ienākums bija 4 miljoni dolāru. Finanšu ministrijas darbinieki pēc Sterna atmaskošanas apgalvoja, ka viņa uzņēmums bijis vislielākais kopš «sausā likuma» atcelšanas.

Sterns izstrādāja mafijai raksturīgu varas orgānu ko-rumpēšanas sistēmu. Tā pamatojās uz diviem vienkāršiem principiem: augstām amatpersonām maksāt tik, cik vajag, neskopoties un piekukuļot visus, ko var, lai padarītu viņus par līdzdalībniekiem, par katru piekukuļoto savākt kompromitējošus materiālus un tādējādi padarīt visus viņus nekaitīgus. Daži varas orgānu pārstāvji ik nedēļas saņēma noteiktas summas, netika aizmirsti arī ierindas policisti, kuriem, tiesa, nācās samierināties ar svētku dāvanām.

Sterns sastādīja interesantu to cilvēku sarakstu, kuri ieņēma dažādus amatus policijā, municipalitātē un citos .varas orgānos. Sarakstā tika norādīta kukuļa preciza summa. Par to vien, lai varas orgāni raudzītos caur pirkstiem uz pagrīdes loterijas operāciju, tie saņēma pa 2400 dolāriem nedēļā. Saņēmēju vidū šai savdabīgajā algu sarakstā bija municipalitātes varas iestāžu pārstāvji, štata kongresa locekļi, policijas darbinieki, slepenpolicisti un personas, kuru vārda vietā bija ieraksts «štats» vai «grāfiste». Par atļauju kāda Sterna spēļunama nelikumīgai funkcionēšanai augsts ierēdnis saņēma 750 dolāru nedēļā, policijas šefs — 100 dolāru, policisti un zemākie ierēdņi — mazāk nozīmīgu dāvinājumu. Senāta speciālās komisijas cīņai ar organizēto noziedzību ziņojumā tika norādīts, ka daži policisti nekā nesaņēma, bet, vienalga, klusēja, baidīdamies dažādu represiju no lietā iejauktajiem varas orgāniem.

Sterns tērēja lielu naudu vēlēšanu kampaņām. Bija gadījumi, kad viņš finansēja visus kāda amata kandidātus, lai nebūtu jāuztraucas par to, kurš no viņiem uzvarēs. Dažkārt viņš deva priekšroku kandidātam konservatoram pret kandidātu — reformu piekritēju, citos gadījumos rīkojās otrādi atkarībā no tā, kā viņam bija izdevīgi. Dažkārt viņš deva naudu vienam kandidātam, lai tas neuzstātos pret otru.

Vēlēto amatpersonu korumpēšana šādā veidā ir visai izplatīta un raksturīga kā organizētajiem, tā arī «balto apkaklīšu» valkātājiem noziedzniekiem. Viens no autoritatīvākajiem organizētās noziedzības pētītājiem D. Kre-sijs apgalvo, ka noziedzniekus maz interesē (vai arī neinteresē nemaz) viena vai otra kandidāta vēlētam amatam politiskais kredo. Viņi ir gatavi finansēt jebkuru no jebkādas partijas, lai tikai to varētu korumpēt. Patiešām, mafijai galvenais ir radīt atmosfēru, kurā varētu rīkoties nesodīti. Taču pieredze liecina, ka organizētie noziedznieki parasti atbalsta visreakcionārākos darbiniekus.

Jo smagāks noziegums, jo tas ienesīgāks, bet tātad augstāks rangs arī amatpersonām un valsts orgāniem, kurus nepieciešams piekukuļot, lai varētu darboties nesodīti. Šeit organizētā noziedzība sakjaujas ar «balto apkaklīšu» noziedzību. Viens no redzamiem «balto apkaklīšu» valkātāju noziedzības pētītājiem — profesors Sazerlends uzskaita šādus likumdošanas aktus, kuru pārkāpšanu viņš attiecina uz šī veida tiesībpārkāpumiem: pret trestiem vērstie likumi, likumi pret maldinošu reklāmu, likumdošana par darba attiecībām, likumi, kuri regulē patentu un autortiesības, kā arī noteikumi par preču zīmēm. Tajos ietilpst korporāciju finanšu atskaišu dažāda veida fal-sifikācija, lai noslēptu izšķērdēšanu un izlaupīšanu, krāpšanu biržā, komerciālo kukuļošanu, valsts ierēdņu tiešo un maskēto kukuļošanu, lai iegūtu izdevīgus kontraktus, likumdošanas orgānu kukuļošanu centrā un štatos nolūkā panākt, lai tiktu pieņemts vajadzīgais likums un noraidīts nevēlamais likumprojekts.

Čikāgas finansists, ekonomiskās attīstības komisijas zinātniski pētnieciskās un politiskās komitejas priekšsēdētājs Klužniks paziņoja, ka dažādas biržas mahinācijas, izvairīšanās no nodokļu maksāšanas, izšķērdējumi, kukuļņemšana, korupcija un citi «balto apkaklīšu» noziedzības veidi biznesmeņu aprindās netiek uzskatīti pat par amorālu rīcību, kas mestu ēnu uz reputāciju.

Noziedznieku ar «baltajām apkaklītēm» palikšana bez soda izskaidrojama arī ar iestāžu, kuru pienākums ir kontrolēt biznesu, dīvaino bezrūpību.

Kāds bankas prezidents Džordžijas štatā nesen tika apsūdzēts 4 miljonu G00 tūkstošu dolāru izšķērdēšanā. Viņš ciniski paziņoja «Wall Street Journal» korespondentam: «Mani jau sen vajadzēja pieķert. Pastāv kontroles sistēma, kura izslēdz tādu gadījumu iespēju, un bankām vajadzētu to lietot. Taču bankas direktors tiek izraudzīts no finansistiem pēc stāvokļa, kādu viņš ieņem, vai arī pēc viņa komerciālajiem sakariem, un viņam nav ne vismazākā priekšstata par bankas darbību. Parastā direktoru padome akceptēs visu, ko vien jūs tai celsit priekšā.»

Sis darbinieks, kuru saskaņā ar ASV likumiem varētu notiesāt ar ieslodzījumu cietumā uz 300 gadiem un naudassodu 300 tūkstošu dolāru apmērā, tika notiesāts ar ieslodzījumu cietumā tikai uz 10 gadiem (tajā pašā dienā tā pati tiesa piesprieda trim jauniem cilvēkiem pa 16 gadiem ieslodzījuma cietumā par 14 tūkstošu dolāru nolaupīšanu bankā).

Džonijs M. Volters — ASV galvenais nodokļu inspektors — apgalvo: «Tādu iemeslu dēļ, kurus dažkārt nav iespējams saprast, daži tiesneši noņem no sevis atbildību vai arī ignorē savu pienākumu piemērot sankcijas pret personām, kuras izvairās no nodokļu maksāšanas.»

Valsts ārējo nodokļu piedzīšanas departamenta izmeklēšanas nodaļas direktors Džons Dž. Olševskis saka, ka viens no efektīvākajiem paņēmieniem cīņā ar krāpniekiem, izšķērdētājiem un citiem noziedzniekiem biznesa sfērā ir viņu nodokļu anketu vērīga izskatīšana. «Tur, kur pastāv «balto apkaklīšu» noziedzība, aizvien parādās arī tās pavadoņi — nodokļu likumpārkāpēji. Cilvēks, kurš negodīgi pelna naudu, neies to uzrādit kā ienākumus. Tieši šeit mēs to vararn atmaskot.»

Personas, kuras izvairās no nodokļu maksāšanas, liek lietā arī izsmalcinātākus paņēmienus: izgatavo viltotas pavadzīmes, neesošu korporāciju viltotus dokumentus, tām ir slepeni rēķini bankās.

Taču nodokļu noziegumi nebūt nav vienīgā sfēra, kur tiek lietotas izsmalcinātas krāpšanas metodes. Viens no tādiem «balto apkaklīšu» noziedzības veidiem ir tā saucamo aizsega korporāciju nodibināšana — korporāciju, kuras saņem aizņēmumus fiktīvā bankā. Nesen valsts inspektori atklāja operāciju, kura tiek uzskatīta par vienu no vislielākajām krāpšanām ASV vēsturē.

Divdesmit divi cilvēki tika apsūdzēti par to, ka viņi noorganizējuši fiktīvu apdrošināšanas sabiedrību Bahamu salās un tāda paša veida banku Džersijas salā Lamanša jūras šaurumā. Aizdevumu «piešķiršanas» veidā šīm fiktīvajām korporācijām viņi no biznesmeņiem izkrāpa milzu summas. Apsūdzības aktā minēti daudzi fakti par to, kā fiktīvā apdrošināšana izmantota aizņēmumu saņemšanai no likumīgajām bankām.

Visizplatītākais krāpšanas veids ir tā saucamais «Scampcr operation» («Operācija bēgšana»). Tās būtība ir tai apstāklī, ka tiek iegādāts kāds sen pastāvošs uzņēmums, piemēram, veikals, un tiek pasūtīts milzīgi daudz preču uz kredīta. Preces ātri tiek pārdotas par pazeminātām ceriām, bet pēč tam gangsteri pamet veikalu un aizbēg, nesamaksājuši preču piegādātājam.

«Balto apkaklīšu» noziedzības sfērā darbojas ne vien biznesmeņi. No viņiem neatpaliek arī politiskie darbinieki, valdības ierēdņi. Pēdējos četros gados Ņūdžersijas tiesneši notiesāja vairāk nekā GO oficiālu personu. To skaitā ir bijušie kongresmeņi, divi štata sekretāri, viens štata mantzinis, astoņi mēri, trīs tiesneši un bijušais federālā atorneja palīgs.

Korupcija ASV kjuvusi tik visuresoša un universāla, ka valdība ir spiesta izstrādāt projektus orgānu dibināšanai, kuri pētītu problēmas sakarā ar cīņu pret korupciju. Interesanti atzīmēt, ka, kaut arī speciāli orgāni šai nolūkā pagaidām nav nodibināti, taču jau tagad tiek izteiktas bažas, ka arī tos neiespējami būs pasargāt no korupcijas.

Milzīgo skaitu konkrētu korupcijas gadījumu, kas atklāti un apskatīti amerikāņu kriminologiskajā literatūrā, nosacīti var iedalīt divos galvenajos tipos.

Pirmais — policijas, tiesnešu, vispār valsts varas orgānu piekukuļošana. Rezultātā tiek aizlaista vējā visu likumības un tiesiskās kārtības principu darbība vai, citiem vārdiem sakot, pats likumu piemērošanas process.

Otrais tips — politiskā korupcija, kad organizētie noziedznieki, izmantojot nelikumīgas metodes un balstoties uz gandrīz neierobežotām finanšu iespējām, atbalsta to vai citu darbinieku kandidatūras. Sājā gadījumā viņi galarezultātā likvidē pašu buržuāziski demokrātiskās iekārtas principu, kurš mūsdienu kapitālistiskajā sabiedrībā jau tāpat pakļauts visādām likstām.

Abi korupcijas tipi ir savstarpēji cieši saistīti un nosaka viens otru. Abi darbojas visos ASV valsts un politiskā mehānisma līmeņos. Tāpēc korupcijai ir tik totāls raksturs.

Kā raksta noziedzības problēmas redzams lietpratējs M. Dormans, korupcija ir «sistematizēta, dzīvīga, visuresoša, vispārēja», ar katru dienu tā gūst «arvien lielāku varu pār valdības mašīnu un vidusmēra pilsoņa dzīvi».

Valsts aparāta korumpēšana nebūt nav vienīgais veids, kā organizētie noziedznieki tieši ietekmē valsts lietas. Par otru ne mazāk nozīmīgu tādas ietekmes veidu amerikāņu kriminologi uzskata politiskās slepkavības, teroru un šantāžu.

Par prezidenta Kenedija noslepkavošanu un veselu sēriju slepkavību, kas saistītas ar sazvērestību pret prezidenta dzīvību, sarakstīts daudz grāmatu, rakstu, krājumu, atmiņu, sensacionālu atmaskojumu aprakstu, uzņemtas mākslas un dokumentālās filmas. Ne par vienu notikumu ASV vēsturē nav tik daudz materiālu kā par prezidenta Kenedija slepkavību.

Rezultātā atklājās tik daudz netiešu pierādījumu par sazvērestības esamību, ka vajadzēja tos sistematizēt un salīdzināt, kā arī sakrāt un klasificēt daudzo salīdzinājumu rezultātus. «Terorisko slepkavību izmeklēšanas nacionālā komiteja» nolēma šī grūtā un pedantiskā darba veikšanai izmantot ESM. Izpētes rezultāti tika publicēti vairākos amerikāņu žurnāla «Computer and Automation» 1970. gada numuros. Publikācijas autori nonāca pie secinājuma, ka bijušas divas sazvērestības: nogalināt prezidentu Kenediju un noslēpt pirmo sazvērestību aiz «nacionālās drošības» apsvērumiem. Sis secinājums, ja tas tiks objektīvi pierādīts, var izraisīt juridiskas sekas, jo dos pamatu saukt pie kriminālatbildības otrās sazvērestības dalībniekus, arī Vorena komisijas locekļus.

Milzīgajā materiālu plūsmā ir pietiekami svarīgas liecības par dažu galveno kā pirmās, tā arī otrās sazvērestības personāžu ciešajiem sakariem ar amerikāņu mafiju.

Pirms minēt šīs liecības, īsumā atgādināsim hronoloģiskā secībā galvenos faktus.

1963. gada 22. novembrī tika nogalināts Džons Kene-dijs un ievainots Teksasas štata gubernators Konelijs. Apmēram stundu pēc atentāta pret prezidentu tika no^16 šauts policijas virsnieks Tipiis. Tajā pašā dienā tika apcietināts Lī Hārvijs Osvalds, kuru sākumā apsūdzēja Tipita, bet pēc tam arī paša prezidenta Kenedija noslepkavošanā.

24. novembri 10 miljoni amerikāņu televīzijas skatītāju redzēja, kā Dallasas policijas iecirkņa garāžā daudzu žurnālistu un policistu klātbūtnē kāds Rūbijs, netiklības perēkļa «Karuselis» īpašnieks, šaudams tieši virsū, nogalināja Osvaldu.[16]

1964. gada 17. februārī Dallasas apgabaltiesā sākās Rūbija prāva, bet 14. martā tiesa piesprieda viņam nāves-

sodu. Sis spriedums iezīmēja garā procedūras maratona sākumu par viņa lietas izskatīšanu no jauna.

Pa to laiku viens pēc otra nomirst cilvēki, kuri kaut kādā veidā izrādījās nokļuvuši «gadsimta nozieguma» liktenīgajā aplī. Tie bija reportieri, advokāti, dejotājas, taksometru šoferi, rūpniecības uzņēmumu kalpotāji — dažādu profesiju ļaudis, kam dažāds bija arī sociālais stāvoklis. Nāve viņus pārsteidza policijas iecirkņos, cietumos, mājās, uz ielas, kāpņu telpās. Visus viņus apvienoja kopēja pazīme: katrs no viņiem varēja uzstāties par liecinieku dažādos aspektos prezidenta Kencdija slepkavības lielā. Kaut kāda noslēpumaina un varena roka metodiski novāca viņus tieši tai brīdī, kad viņu liecības varēja tikt izmantotas, lai atspēkotu oficiālo slepkavības versiju, kas bija izklāstīta Vorena komisijas ziņojumā.

Ap šo oficiālo versiju norisa un turpinās nikns un nepielūdzams cīniņš. Pār šī cīniņa piecpadsmito upuri kļuvis neviens cits kā Osvalda slepkava — Džeks Rūbijs. Viņš tika turēts Dallasas cietumā. 1965. gada novembrī, kad Rūbijs arvien vēl gaidīja, ka lietu izskatīs no jauna, Dallasas atornejs Henrijs Veids negaidīti ierosināja Rū-bija advokātiem iesniegt lūgumu par nāvessoda aizstāšanu ar mūža ieslodzījumu. Savu ierosinājumu Veids motivēja ar to, ka «uzpeldējuši» pierādījumi par Osvalda noslepkavošanu bez iepriekšēja nodoma. Un, lūk, jau tas pats Veids, kurš prāvas gaitā pieprasīja Rūbijam augstāko soda mēru, pēkšņi kļuva žēlsirdīgs.

Saskaņā ar Teksasas likumiem noziedznieka laba uzvešanās cietumā (pieliek kļūt par donoru, lai izpelnītos «priekšzīmīga katordznieka» atestāciju) samazina sodu līdz septiņiem gadiem ieslodzījuma, tā ka Veida žēlsirdība drīz vien varēja Rūbijam atvērt cietuma durvis.

Ar ko tad izskaidrojams šis pagrieziens par 180 grādiem apgabala atorneja Veida uzskatos?

Tūdaļ pēc Osvalda noslepkavošanas Rūbijs jutās kā dienas varonis, pozēja fotogrāfiem, sniedza «patriotiskus» paziņojumus. Viņš, kā redzams, uzskatīja, ka atrodas pilnīgā drošībā, un viņu neuztrauca gaidāmās prāvas iznākums. Bet paiet astoņi mēneši, un viņa garīgajā stāvoklī iestājas krasa pārmaiņa. Dodams liecību personiski Vorenam, Rūbijs lūdzās: «Es nevaru runāt šeit... aizvediet mani uz Vašingtonu! Šeit mana dzīvība ir briesmās.» Viņa bailes pieaug ar katru dienu. Bet iemeslu baidīties viņam bija vairāk nekā pietiekami. Nomirst it kā ar infarktu Toms ilovards, advokāts, kurš bija cieši saistīts ar organizēto noziedznieku pasauli, slimnīcā viņu nogādāja kāds «draugs», kura vārds palika nezināms. Līķa sekcija netika izdarīta. Hovards bija pirmais Rūbija aizstāvis, runāja ar viņu tūdaļ pēc Osvalda noslepkavošanas.

Mīklainā kārtā mira ari cili cilvēki, kuriem bija kāds sakars ar Rūbiju. Ceturtā pēc kārtas bija žurnāliste Do-rotija Kilgelena. Viņa bija pratusi iekļūt cietumā un intervēt Rūbiju. Viņš arī pie žurnālistes griezās ar izmisīgu lūgumu palīdzēt viņam izkļūt no Dallasas cietuma. Citas viņu sarunas detaļas Kilgelena aiznesa sev līdzi kapā. Viņa bija nepiesardzīgi paziņojusi: «Vēl piecas dienas — un es izstāstīšu visu par šiem notikumiem.»

Piektā diena kļuva par pēdējo viņas mūžā. Miršanas izziņā bija norādīts, ka Kilgelena pārmērīgi lietojusi narkotikas un alkoholu.

Sī ziņa (bet Rūbijs bija lieliski informēts par visu, kas notika aiz Dallasas cietuma sienām) nevarēja neizraisīt viņā paniku. Viņš jau nu labi saprata, ka šo cilvēku nāve nebija nejaušība.

Pa to laiku Džona Kcnedija nāves apstākļu brīvprātīgie izmeklētāji nelikās mierā un cīņa par patiesības noskaidrošanu turpinājās. Vorcna ziņojums zaudēja vienu pozīciju pēc otras. Zīmīgi, ka pret to uzstājās ietekmīgākie žurnāli «Life» un «Saturday Evening Post».

Kamēr sabiedriskā doma vēl nebija devusi pēdējo triecienu Vorena komisijas atzinumiem, Džeks Rūbijs jau ar savu eksistenci vien kaut kā stiprināja versiju par vientuli slepkavu maniaku. Ja patiesi būtu bijusi sazvērestība, sprieda Vorena komisijas piekritēji, tad saskaņā ar Savienotajās Valstīs pastāvošām tradīcijām Rūbijs jau sen būtu novākts. Tā tas ari notika. 1966. gada beigās Rūbijs ne vien pārstāja būt par sazvērestības neesamības «dzīvu piemēru», bet arī kļuva visai bīstams sazvērestības organizētājiem, jo vairāk bīstams tāpēc, ka Vorena ziņojums bija tuvu pilnīgai sagrāvei. Jau 1966. gada 22. septembrī itāļu žurnāla «Europeo» Ņujorkas korespondente Oriana Fallači rakstīja: «Tagad pienākusi Džeka Rūbija kārta un noslēgsies aplis, izveidodams nepārvaramu šķērsli starp mums un patiesību.»

Oriana Fallači nekļūdījās. Džeka Rūbija nāves stunda bija situsi. 1967. gada 3. janvārī apstākļos, kas stipri atgādināja daudzu viņa «priekšteču» nāvi, tajā pašā Pār-klendas hospitālī, kur nomira Džons Kencdijs un Osvalds, rēķinus ar dzīvi noslēdza arī Džeks Rūbijs. Medicīniskajā slēdzienā, kuru steidzīgi pārraidīja Dallasas radio, tika ziņots, ka Džeks Rūbijs nomiris ar vēzi. Taču pēc sekcijas versija tika mainīta un tika apgalvots, ka tiešais nāves cēlonis bijis trombs, kurš pārvietojoties nokļuvis plaušās un radījis noslāpšanu.

Nomira Rūbijs, burtiski, dažas dienas pirms paziņojuma parādīšanās amerikāņu presē par to, ka Ņūorleānas apgabala atornejam ir dati, kas apstiprina otras sazvērestības esamību, kura noveda pie prezidenta nāves. Sī ziņa uzreiz radīja milzu interesi visā pasaulē. Beidzot radās cerība, ka sazvērestība, par kuras upuri krita Ke-nedijs, tiks atklāta.

Vorena komisijas — izmeklēšanas orgāna, ko prezidents Džonsons nodibināja prezidenta Kenedija slepkavības lietas izmeklēšanai, — slēdzieni reducējās uz sekojošo: nekādas sazvērestības nebija, un uz prezidentu šāva viens cilvēks — maniaks.Lī Hārvijs Osvalds, slepkava raidījis trīs šāvienus no grāmatu glabātavas ēkas sestā stāva loga dažas sekundes pēc tam, kad prezidenta kortežs bija pabraucis garām šai ēkai.

Tūdaļ pēc Vorena komisijas ziņojuma biezo sējumu publicēšanas tie radīja neizpratni un vilšanos daudzos amerikāņos. Virkne pazīstamu juristu, vēsturnieku, žurnālistu, tādu kā Tomass Bjūkenens, Marks Leins, Edvards Epsteins, Freds Kuks, Silvans Faks, paši uz savu roku izmeklēja prezidenta Kenedija noslepkavošanas apstākļus un nonāca pie atzinumiem, kas bija tieši pretēji oficiālajai versijai.

Vairumu Vorena ziņojumā minēto argumentu apgāž brīvprātīgo izmeklētāju materiāli un daudzo liecinieku nopratināšanas protokoli, kas bija publicēti amerikāņu presē.

Versiju par to, ka bija raidīti pavisam trīs šāvieni, no kuriem pirmais vienlaikus smagi ievainojis prezidentu un gubernatoru Koneliju, atspēko pats Konelijs. Žurnālam «Life» sniegtajā intervijā viņš tādu iespēju kategoriski noraida.

Oficiālajā sekcijas protokolā, kas 1964. gada martā tika iesniegts Vorena komisijai un pievienots tās ziņojumam, norādīts, ka no aizmugures raidītā iode izurbusies cauri prezidenta kaklam. Kā norāda žurnāls «Life», šis slēdziens rada stipras šaubas, jo tas ir pretrunā ar diviem pirmajiem medicīniskajiem slēdzieniem, bet apskašu laikā uzņemtie rentgena uzņēmumi un prezidenta līķa fotogrāfijas pazudušas. Žurnāls «Newsweek», apstiprinot šo «Life» ziņojumu, atzīmē, ka viens no brīvprātīgajiem izmeklētājiem — zinātnieks Epsteins, izskatot dokumentus par Kenedija noslepkavošanu, atradis divus FJB vispārinošus ziņojumus, kas bijuši datēti ar 1963. gada 9. decembri un 1964. gada 13. janvāri. Sājos ziņojumos, raksta žurnāls, ir fakti, atšķirīgi no tiem, kādi minēti publicētajā līķa sekcijas protokolā.

Ceļa malā, tieši tajā vietā, kur notika atentāts, atradās reklāmas plakāts. Tas pazuda naktī pēc slepkavības. Pazīstams fiziķis no Kornelas universitātes — Deivids Liftons atzīmēja, ka filmas kadros, ko uzņēmis kinoamatieris Zapruders un kuros fiksēta Kenedija nonāvēšanas scēna, analīzē konstatētas viļņveida līnijas. Viņš apgalvo, ka šīs līnijas veidojušas gaisa svārstības, kas radušās no lodes trāpījuma plakātā no grāmatu noliktavas pretējās puses. Ņemot vērā arī to, ka Kenedijs pēc pirmā šāviena atkrita atpakaļ, Liftons apgalvo, ka šāvējs (pirmais šāviens) nav varējis atrasties pie grāmatu noliktavas loga. Slēpnis neapšaubāmi bija aiz kokiem, priekšā un pa labi no prezidenta korteža.

«Kļūdains ir vai nu Vorena komisijas ziņojums, vai Ņūtona otrais likums,» teica zinātnieks, rezumējot rezultātus.

Dallasas policijas kapteinis, atradis šauteni grāmatu noliktavas istabā, kur it kā slēpies Osvalds, parakstīja aktu, ka tā bijusi vācu «Mauzera» sistēmas šautene. Taču nākošās dienas oficiālajā paziņojumā tika apgalvots, ka runa esot par itāļu šauteni «Manlicher-Carcano».

Vorena komisija atstāja šo pretrunu bez ievērības.

Vairākkārtējās ekspertīzes apstiprināja, ka pat olimpiskās klases šāvējs apstākļos, kādos tika izdarīts uzbrukums, nespētu piecarpus sekunžu laikā trīs reizes izšaut no novecojušās šautenes «Carcano» pa kustīgu mērķi, pie tam divas reizes no tām trāpīt mērķī ar lielu precizitāti. Lai noskaidrotu, vai Osvalds varēja tādā zibenīgā ātrumā šaut, trīs F1B snaiperi šāva no četrpadsmit metru attāluma uz nekustīgu mērķi. Viņu laiks bija attiecīgi sešas, septiņas un deviņas sekundes. Bija arī vēl citi eksperimenti, kas atkal parādīja, ka Osvaldam trāpījumu precizitātē būtu jāpārspēj pats labākais snaiperis pasaulē, lai gan no armijas dienesta apliecības zināms, ka viņš bijis visai viduvējs šāvējs.

Vorena komisija neņēma vērā arī šos svarīgos faktus un liecības.

Daudzie Dailasas iedzīvotāji, kas sagaidīja prezidentu, policisti, kas pildīja dienesta pienākumus, dzelzceļnieki un citas personas, kas atradās uz tilta, kura virzienā brauca prezidenta kortežs, ari liecināja, ka šāvieni atskanējuši no to koku puses, kas auga uz zālainā paugura, pa labi un priekšā, skatoties pēc prezidenta mašīnas braukšanas virziena. Dzelzceļnieks Bauers, kas bija stāvējis dzelzceļa torņa blokpostenī, kā arī skolotāja Džeina Ililla, stacijas signalizācijas dienesta kontrolieris Holands un kāds Praiss vienā balsī apgalvoja, ka šāvienu brīdī virs kokiem parādījies dūmu mākonītis. Nopratināšanā viņi liecināja, ka redzējuši tur cilvēkus, kas metušies bēgt tūlīt pēc šāvieniem.

Pilnīgākās izrādījās Bauera liecības. Viņš noteikti apgalvoja, ka redzējis, kā divdesmit minūtes pirms prezidenta korteža ierašanās, neskatoties uz aizliegumu, automašīnu stāvvietā starp pakalnu un dzelzceļa līniju iebraukušas trīs automašīnas. Viņš raksturoja automašīnas un aprakstīja atbraucēju ārējo izskatu. Tas sakrita ar citu liecinieku liecībām.

Bauera liecības varēja kļūt par visai noderīgu pamatu slepkavu meklēšanā. Taču Vorena komisija tās neņēma vērā. Bet pats Bauers gāja bojā autokatastrofā neilgi pirms Rūbija nāves.

Pakāpeniska to cilvēku bojāeja, kas varētu dot kādas liecības prezidenta Kenedija noslepkavošanas lietā, kļuva par draudīgu parādibu. Itāļu žurnālā «Via Nuova» publicists Vikers rakstīja, ka šo cilvēku nāve apstākļos, kas oficiāli atzīti par «neizskaidrojamiem», no varbūtības teorijas viedokļa vismaz tūkstoš reižu pārsniedz «spēlmaņa veiksmi divpadsmit reizes pēc kārtas laimēt visu banku ruletes spēlē». Ne mazāk atjautīgi šo pašu domu izsaka kādas amerikāņu avīzes redaktors Pens Džonss. «Liecinieku skaits,» viņš atzīmē, «kas miruši it kā dabisku cēloņu dēļ, daudzkārt pārsniedz apdrošināšanas sabiedrību noteikto kvotu šādu personu vecuma un labklājības grupai.»

Sie un daudzi citi vispārinājumi, fakti, kas atklājās Kenedija slepkavības apstākļu daudzo izmeklēšanu gaitā, bija par iemeslu izšķirošam pavērsienam amerikāņu uzskatos par «gadsimta noziegumu». Sabiedriskās domas aptauja 1964. gadā parādīja, ka 87%' amerikāņu tic versijai, ka slepkavību izdarījis maniaks Osvalds. Bet tieši tāda pati aptauja 1967. gada sākumā noskaidroja, ka vairāk nekā 70% ir pārliecināti, ka prezidenta nāve ir

Īli

sazvērestības rezultāts. Tikai 14% ticēja Vorena komisijas ziņojumam, pārējiem aptaujātajiem nebija sava viedokļa.

Tāds bija amerikāņu noskaņojums, kad atskanēja He-risona izmeklēšanas «sprādziens».

Sī izmeklēšana sākās, kad Herisons uzzināja, ka neilgi pirms prezidenta Kencdija noslepkavošanas Osvalds pusgadu pavadījis Ņūorleānā. Herisons apgalvo, ka bijušā aviācijas kapteiņa Ferija dzīvoklī pulcējusies visai raiba sabiedrība. Pats šis Ferijs, cilvēks ar izvirtušām rakstura slieksmēm, bija cieši saistīts ar Ņūorleānas organizēto noziedznieku pasauli, nodarbojās ar narkotisko vielu tirdzniecību un «dzīvās preces» piegādi publiskajiem namiem. Aizsegam Ferijs izmantoja paša organizētos jauno pilotu apmācības kursus. Starp citu, viņš arī ne sevišķi riskēja, jo, ja ticam Herisonam, Ferijs bija C1P aģents un šai sakarā trenēja kubiešu kontrrevolucionārus.

Saskaņā ar Herisona izmeklēšanas datiem pie Ferija satikās cilvēki, kuru vārdi kļuva plaši pazīstami pēc Ke-nedija noslepkavošanas. Tie bija ne tikai Rūbijs un Osvalds. Pie Ferija apspriedās arī citas personas. Taču noskaidrot no paša dzīvokļa saimnieka, kas tieši, neizdevās.

1967. gada 23. februārī viņš tūlīt aiz Rūbija papildināja «mirušo» liecinieku sarakstu. Viņa nāves apstākļi, tāpat kā jau citos līdzīgos gadījumos, palika nenoskaidroti. Likās — atkal strupceļš. Kaut gan Ferija nāvi varēja uzskatīt arī kā apstiprinājumu tam, ka Herisona izvēlētais izmeklēšanas virziens ir pareizs.

Tika apcietināts kāds Klejs Šovs, biznesa aprindas diezgan liela un visai ievērojama persona. Veikls, panīkumus gūstošs biznesmenis, Ņūorleānas noziedznieku pasaules aizbildnis, patoloģiski izvirtis, tāpat kā Ferijs — CIP aģents. Tādas ir dažas Kleja Šova «spilgtās» biogrāfijās šķautnes. Un neapšaubāmi, ka pati svarīgākā no tām — viņa darbība CIP. Līdz Kenedija noslepkavošanai, līdz tam laikam, kamēr Šova vārds nebija zināms, viņš bija Ņūorleānas komersantu «delegāts» tā saucamajā pasaules rūpniecības centrā, kas atradās Romā. Patiesībā šis «centrs» bija CIP filiāle un finansēja tās slepeno politisko darbību un spiegošanu Eiropā.

Par Šova sakariem ar ASV izlūkdienestu liecina arī citi daudznozīmīgi fakti: tūlīt pēc Kenedija nogalināšanas FIB pratināja Šovu. Tieslietu ministrs Klārks, uzstājoties pret Herisona izmeklēšanu, paziņoja, ka toreiz netika atrasti nekādi Šova vainas pierādījumi. Bet kāpēc par to

nav ne vārda divdesmit sešos Vorena komisijas ziņojuma sējumos? Atliek secināt, ka FIB noslēpa nopratināšanas protokolus vai arī Vorena komisija nevēlējās tos iekļaut savā ziņojumā. Herisons mēģināja dabūt nopratināšanas protokolus, taču viņam tika atteikts.

Herisona izmeklēšanas procesā atklājās arvien jauni vārdi, tā vai citādi saistīti ar Šovu, Feriju, Osvaldu un Rūbiju. Tie bija kubiešu kontrrevolucionāri Karloss Brin-giers, Serhio Arkača, Ņūorleānas advokāts Dins Endrūss, bāra īpašnieks šai pilsētā Gordons Novels, privātdetektīvs Džeks Mārtiņš, šoferis dallasictis Raimons Kamingss un mirušā Ferija tuvākie draugi: Luelins, Leitons Martens, Perijs Ruso un advokāts Bredlijs — reakcionārās sektas «Amerikāniskās baznīcas padome», kurā sastāvēja arī Ferijs, aktīvs dalībnieks.

Līdz iepriekšējā tiesas izmeklēšanas procesa sākumam Kleja Šova lietā šo dzīvo un mirušo personu sarakstu papildināja vēl divas baismīgas figūras: Gajs Banisters un Moriss Gatlins — Ņūorleānas profašistiskās apvienības «Minutemen» barveži. Viņi bija operatīvi CIP aģenti un sakaru uzturētāji starp CIP un Eiropas fašistiskajām organizācijām, to skaitā ar OAS (franču fašistiski teroristiskā grupa).

Amerikāņu žurnāls «Rampart» apgalvo, ka neilgi pirms Kenedija nogalināšanas Gatlins stāstījis kādam citam «minitmenam» — Džerijam Brukām, ka saņēmis 100 tūkstošus dolāru par sakaru nodibināšanu starp CIP un oasiešiem, kas gatavojuši atentātu pret ģenerāli de Gollu. Tāds pats «darbonis» bija arī tuvākais Gatlina līdzgaitnieks Gajs Banisters, kas saskaņā ar Deivida Lūisa (viens no Herisona lieciniekiem) liecībām piedalījās sazvērnieku sapulcēs pie Ferija.

Minētā raksta autors V. Tērnejs žurnālā «Rampart» apgalvo, ka Herisona rokās atrodoties dosjē, ko viņš konfiscējis pēc Ferija nāves, un ka tur esot daudz informācijas par sazvērnieku sanāksmēm.

Ne Banisters, ne Gatlins paši par to nekā nevarēs pastāstīt, jo abi gāja bojā visai dīvainos apstākļos. Piemēram, Gatlins 1964. gadā «izkrita» no Panamas viesnīcas «E1 Panama» sestā stāva loga.

Netiešu apstiprinājumu tam, ka amerikāņu izlūkošanas orgāni un policija vainojami prezidenta Kenedija nāvē, satur ģenerāļa de Golla biogrāfa Raimona Turnu grāmata.

Turnu raksta, ka de Golls bija pārliecināts, ka amerikāņu policijai pieder vadošā loma sazvērestībā, par kuras upuri kjuva Džons Kenedijs. Grāmatas autors citē sekojošu de Golla izteikumu; «Tas ir policijas darbs: no tās vai nu tieši nāca pavēle par slepkavību, vai ari tā neradīja šķēršļus slepkavības izdarīšanai. Tā vai citādi policija ir iejaukta šai noziegumā. Kenedija nogalināšanai ir nopietnas sekas. Izlietas asinis sauc pēc jaunas asinsizliešanas. Amerika zaudē savu bijušo līdzsvaru, un uz to vairs nevar balstīties. Tā atgriežas pie saviem senajiem cietsirdības un vardarbības dēmoniem.»

Viens no lieciniekiem, taksometra vadītājs Raimons Kamingss, liecināja, ka 1963. gada pirmajā pusē viņš ve dis uz «Karuseli» Rūbiju, Feriju un Osvaldu. Viņš šo taktu atceroties tāpēc, ka agrāk vedis Osvaldu un viņi sarunājušies. Osvalds teicis, ka esot bijušais jūras kāj nieks un dzīvojot nabadzībā. Sī iemesla dēļ Kamingss, kas arī agrāk dienējis jūras kājniekos, nav ņēmis no viņa naudu par braucienu.

Vispār Osvalda lieta ir ļoti neskaidra un sarežģīta. Gandrīz vīsi izmeklētāji ir vienisprātis, ka Osvalds tika izvēlēts kā grēkāzis. Izvēle viņu upurēt, uzlikt visu nozie guma smagumu bija pamatota, tā sakot, ar viņa dzīves «redzamo pusi». Viņš kādu laiku bija dzīvojis Padomju Savienībā, šeit apprecējies. Bija lūdzis piešķirt padomju pavalstniecību, kas viņam tika atteikta. Pēc tam Osvalds atgriezās ASV. Viņa izturēšanās Ņīīorleānā bija vairāk nekā aizdomīga. Osvalds pats sevi ieceļ par «Komitejas par taisnīgu attieksmi pret Kubu» pārstāvi. Viņam ne reizi vien dod iespēju uzstāties Dallasas radio un televīzijas raidījumos, kuros viņš lien vai no ādas laukā, pierādīdams savu uzticību marksismam.

Tai pašā laikā šis «cīnītājs» par Kubu piedāvā savus pakalpojumus kā kubiešu kontrrevolucionāru instruktors tam pašam Karlosam Bringieram, kura darbību izmeklēja Herisons.

Acīmredzot lai novērstu aizdomas no sevis, drīz pēc Kenedija nogalināšanas Bringiers «Associated Press» korespondentam sniedza šādu paziņojumu; «Osvalds ka bijušais jūras kājnieks piedāvāja savus pakalpojumus, lai gatavotu kubiešus iebrukumam Kubā. Viņš man likās aizdomīgs no paša sākuma. Atklāti runājot, es domāju, ka viņš ir vai nu Federālās izmeklēšanas biroja, vai Centrālās izlūkošanas pārvaldes aģents, kas mēģina uzzināt, ko mēs taisāmies darīt.»

Vēl viena zīmīga detaļa. Žurnāla «Europeo» korespondents Savienotajās Valstīs Marčelli apgalvo, ka šautene «Manlichcr-Carcano», kas kalpoja kā lietiskais pierādījums Osvalda lietā, līdz slepkavības izdarīšanai glabājusies mājās pie kāda Maikla Peina, ar kura ģimeni Osvaldu saistīja draudzības saites. Pie Peina bieži ciemojās viņa brālis — viens no CIP vadītājiem. Un Osvalds vairākkārt tur ar viņu ticies.

Vairāku grāmatu par «gadsimta noziegumu» autors Joahims Jostens, sīki izstudējis Herisona izmeklēšanas datus, daudzos jautājumos bija vienisprātis ar Herisona izdarītajiem slēdzieniem. Par to viņš pastāstīja 1967. gada sākumā Londonā notikušajā preses konferencē. Lielu uzmanību Jostens veltīja tiem faktiem, kas liecina, kā pamazām tika sagatavoti «pierādījumi», lai Osvaldam nodrošinātu grēkāža lomu. Sie Jostena secinājumi, kas sakrīt ar citiem privātizmeklēšanas materiāliem un ar to, kas zināms pēc Herisona izmeklēšanas, ir svarīgi galvenokārt kā pierādījums tam, cik plaši un rūpīgi tika gatavota sazvērestība.

Intervijā, ko Herisons 1967. gada beigās sniedza amerikāņu žurnāla «Playboy» pārstāvim, ir sensacionāli atmaskojumi. Herisons šai intervijā, starp citu, apgalvo, ka viņam daļēji izdevies iepazities ar dažiem dokumentiem, par kuriem prezidents Džonsons teicis, ka tie varot tikt nodoti atklātībai tikai pēc septiņdesmit pieciem gadiem. Runa ir par Osvalda dosjē, kas atrodas slepenajos CIP arhīvos. Lūk, daži dokumenti no šīs lietas.

SD-347. Tajā sniegtas ziņas par Osvalda aktīvo darbību Meksikas galvaspilsētā Mehiko. Dokumentam pievienota fotogrāfija, kurā redzams Osvalds un pazīstams CIP aģents, abi — pie tā vilciena vagona, kas dodas uz Mehiko. Dokumenti un fotogrāfija liecina, ka Osvalds amerikāņu vēstniecībā pieprasījis vizu braucienam uz Kubu nevis pēc paša iniciatīvas, bet pēc CIP pavēles. Sie dokumenti bija Vorena komisijas rīcībā, taču Vorena ziņojumā tie netika pat pieminēti.

SD-931. Sājā dokumentā atzīmēts, ka Osvaldam ir zināmi dati par lidmašīnu U-2, kas paredzēta spiegošanai. Paziņojums attiecas uz to periodu, kad Osvalds atradās Japānā, un tai laikā ziņas par U-2 bija pilnīgi slepenas un varēja būt pieejamas tikai CIP aģentam.

Herisons apgalvo, ka bez šiem viņam ir vēl citi neapgāžami pierādījumi par to, ka Osvalds, būdams CIP aģents, ir ziņojis Edgaram Hiiveram, ka tiek gatavots atentāts pret Džonu Kenediju.

Osvalda slepkava Rūbijs sazvērestības kopējā plānā ieņēma sevišķu vietu. Pēc daudzu izmeklētāju domām, viņš bija vienojošais ķēdes loceklis starp Dallasas policiju, no vienas puses, un nozieguma izdarītājiem — organizētajiem noziedzniekiem — no otras puses. Rūbija biogrāfijas fakti nopietni apstiprina šo pieņēmumu.

Trīsdesmitie gadi bija viņa kā profesionāla noziedznieka tapšanas periods. Tieši šai laikā, pēc «sausā likuma» atcelšanas, jaunais Džeks Rūbijs kļuva par vienu no tiem Čikāgas sindikāta komivojažieriem, kuri darbojās valsts rietumu un dienvidu rajonos. Sākumā Rūbijs devās uz Kaliforniju. Taču šeit viņam neveicās. Tieši tad Kalifor-nijas policijai iznāca «domstarpības» ar Čikāgas gangsteru grupu, kura gribēja nostiprināties Sanfrancisko. Sekoja vairākas apcietināšanas, un Rūbijs uzskatīja par labāku laisties lapās.

Atgriezies Čikāgā, Rūbijs metās arodbiedrību reketā, kas solīja lielu naudu.

Kāds Leons Kuks, legāli advokāts, nelegāli «amatu savienošanas kārtībā» — gangsteris, nodibināja pseido-arodbiedrību metalurgiem. šīs organizētās izspiedēju savienības priekšgalā viņš iecēla gangsteri — Džonu Martinu, bet viņam iepatikušos Džeku Rūbiju izvirzīja par jaunizceptā arodbiedrību bosa palīgu. Taču drīz vien «arodbiedrības» vadībā sākās plēšanās, kas beidzās ar Leona Kūka slepkavību. Izmeklēšanā konstatēja, ka slepkavību izdarījis Džons Mārtiņš, bet Džeks Rūbijs bijis viņa līdzdalībnieks. Rūbijam kaut kā tomēr izdevās izķepuroties no šīs nepatīkamās lietas. Taču no arodbiedrību reketa vajadzēja šķirties.

Tiesa, bez darba Rūbijs nepalika. No 1937. līdz 1943. gadam viņš nodarbojās ar spēļu automātu uzstādīšanu kafejnīcās, bāros un fabrikās.

Nevienam nav noslēpums, ka Čikāgas «bandītu vienroču», tāpat kā arodbiedrību reketa, ekspluatācija ir Čikāgas noziedznieku sindikāta monopols. Ne par kādiem vienpatņiem amatieriem, kas darbotos šeit paši uz savu roku, pat runas nevar būt. Cilvēkam, kas nesastāv sindikātā, tas būtu tikpat kā pašnāvība.

1946. gadā Rūbijs Dallasā nopirka naktsklubu ar nosaukumu «Karuselis». Tas drīz vien kļuva par sava veida pulcēšanās vietu «Cosa nostra» Čikāgas gangsteru «ģimenei». šeit savus darījumus kārto un satikšanos norunā pazīstamie Čikāgas mafieši — Pols Džonss, Patriks Manno, Pols Rabriola un Džeimss Veinbergs. Interesanti, ka šie vārdi kopā ar Džeka Rūbija vārdu minēti Kefovera komisijas ziņojumā. Kefovera komisijas izmeklēšanas objekts, kā jau iepriekš minēts, bija organizētā noziedzība. Pols Džonss pašlaik izcieš sodu par narkotisko vielu tirdzniecību.

Ja Džonss iekristu Dallasā, kas zina, varbūt Rūbijs būtu spējis viņu izglābt, jo Rūbijs pats ar panākumiem darbojās šai «biznesā», pie tam viņu neviens netraucēja. Tas nav nekas pārsteidzošs, jo piecdesmito gadu beigās Rūbijs jau bija kļuvis par savu cilvēku Dallasas policijā un izmeklēšanas orgānos. Viņa tuvs draugs bija apgabala atoineja palīgs Bils Aleksanders. Bilam Aleksande-ram bija pastāvīga caurlaide ieejai «Karuselī», un viņš bieži apciemoja Rūbiju. «Kārtību» «Karuseli» uzturēja policisti. Viņi šeit dežurēja no dienesta brīvajā laikā, saņemot 7—8 dolārus par nakti un dzērienus bez maksas.

Izmeklēšanas gaitā, 1967. gada maijā, Herisons uzstājās televīzijas raidījumā, apsūdzot CIP Kenedija nogalināšanas organizēšanā. Atbildot uz viņam uzdoto jautājumu, kas tieši ir piedalījies noziegumā, Herisons teica: «Es varu atbildēt uz šo jautājumu bez mazākās svārstī-šanās. Mums ir zināma grupa, kas vadīja sazvērestību. Mēs zinām katra slepkavas vārdu. Mēs tikai precīzi nezinām, kā daži no viņiem bija izvietojušies slēpnī. Starp citu, šīs ziņas arī droši vien atrodas CIP seifos. Visi slepkavas ir CIP aģenti, kas pēdu jaukšanas nolūkā neilgi pirms tam atskaitīti no CIP. Federālie valsts varas orgāni nesniedz mums nekādu palīdzību šāvēju meklēšanā. Divi slepkavas atradās aiz betona sienas dzelzceļa tilta tuvumā, bet trīs — zālainajā paugurā aiz kokiem... Kas attiecas uz Osvaldu, tad prezidenta nogalināšanas dienā viņš nav turējis rokā šauteni.»

Liekot manīt, ka viņš pats pakļauts uzbrukuma briesmām, Herisons tālāk paziņoja, ka izmeklēšanas fakti zināmi ne tikai viņam un tiesu orgāniem, bet vēl arī citām personām. No Herisona izmeklēšanas sākuma bija pagājuši tikai divi mēneši, kad atskanēja telefona zvani ar draudiem nosūtīt viņu pie «senčiem». Herisonu sāka kavēt arī federālie valsts varas orgāni. Tā FIB aģenti, izsaukti uz nopratināšanu, atteicās dot liecības, aizbildinoties ar to, ka viņi zvērējuši neizpaust dienesta noslēpumus.

Sākās arī «legāls» pretuzbrukums Herisonam. Mēģināja sašķelt viņa «nometni». Viņa bijušais līdzstrādnieks, kāds Viljams Gurvičs, ieradās pie senatora Roberta Ke-nedija ar paziņojumu, ka izmeklēšana nav devusi nekādus rezultātus. Pirms tam Gurvičarn ne reizi vien uzbruka televīzijas sabiedrība En-Bī-Sī, kas ir Dienvidrietumu reakcionāro, rasistisko aprindu rupors. Si sabiedrība regulāri pārraidīja materiālus pret Herisonu un Gurviču no Ņujorkā iznākošās fašistiskās avīzes «Tempo». Sos rakstus bija parakstījis kāds žurnālists, kas ilgu laiku strādāja FIB.

Drīz pēc tam, kad Gurvičs pameta Herisonu, kāda brīvprātīga «Komisija cīņai pret noziedzību» nosūtīja Lui-ziānas štata atornejam Džekam Kremilionain vēstuli, pieprasot izskatīt Herisona piemērotās izmeklēšanas metodes un apgalvojot, ka apgabala alornejs nodarbojas ar draudiem un liecinieku uzpirkšanu.

Uzbrukumi Ņūorleānas atornejam kļuva arvien masveidīgāki. Iesaistījās arī «respektablākā» prese. Kāda Džina Robertsa no «New York Times Magazine» bija acīmredzot izvēlējusies mērķi — nomelnot Herisonu gan kā cilvēku, gan kā likuma pārstāvi, viņa lieciniekus noraidīt un tādējādi pārvilkt svītru visai izmeklēšanai.

Kaislības auga augumā, bet Herisons neatkāpās. Vēl vairāk — viņš uzstājās ar paziņojumu, ka nozieguma pēdas ved pie Teksasas miljardieriem. Dallasā bija nostiprinājušies visreakcionārākie spēki, ieinteresēti Kenedija nogalināšanā, lai nobremzētu viņa iesāktā politiskā kursa attīstību, kurā viņi saskatīja draudus turpmākai savas virspeļņas augšanai. Sos spēkus vadīja un koordinēja «Rūpnieku savienība» — spēcīga Teksasas monopolistu grupa, kuras sastāvā bija arī Dallasas miljardieri, parasti arī kukluksklana vai citu neofašistisko organizāciju biedri. Sim grupējumam bija savi cilvēki C1P.

Teksasas monopolistu barvežus Kenedijs kā prezidents neapmierināja daudzu iemeslu dēļ. Tā, piemēram, viņi nevarēja samierināties ar to, ka prezidents centās ierobežot viņu lielo apetīti un varu, nodibinot kontroli gan valsts pasūtījumu izvietošanā, gan arī stratēģisko preču cenu jomā.

Neilgi pirms savas bojāejas Kenedijs bija sācis veikt priekšdarbus nodokļu reformai. Sīs reformas rezultātā naftas un gāzes magnāti zaudētu tās priekšrocības, kuras tiem bija garantējis iepriekšējais likums, nosakot par 27,5% mazākus nodokļus no naftas sabiedrībām sakarā ar to, ka naftas krājumi it kā izsīkstot.

Pusotra mēneša pirms Kenedija slepkavības, 1963.

gada 10. oktobrī, kāds Markiss Cailds, novērtējot prezidenta nostāju attiecībā pret naftas magnātiem, rakstīja laikrakstā «Washington Calling»: «Prezidents Kenedijs izteicis kādam no saviem draugiem un bijušajiem līdzstrādniekiem dziļu neapmierinātību tai sakarā, ka daži rūpnieki izmantojot nodokļu atlaides (kas dod ne mazums līdzekļu), lai subsidētu galēji labējos elementus.

Prezidents nosaucis divus biznesmeņus, kuri ne reizi vien dēvēti par «bagātākajiem cilvēkiem» pasaulē. Viens no viņiem — naftas magnāts Pols Gēti gandrīz visu laiku dzīvoja Anglijā. Otrs — Dallasas naftas magnāts H. Hants. Abi miljardieri. Un abi, teicis prezidents, samaksājuši par pagājušo gadu tikai nelielu federālo nodokli. Sie rūpnieki, uzsvēris Kenedijs, visdažādākā veidā cenšas izvairīties no nodokļu samaksas, lai izlietotu šos līdzekļus ultralabējo elementu un viņu propagandas subsidēšanai radio un televīzijā.»

Grāmatā «Osvalds — slepkava vai grēkāzis» Jostens apgalvo, ka divas stundas pēc Kenedija noslepkavošanas Federālais izmeklēšanas birojs ieteicis H. Hantam uz laiku atstāt Dallasu. Hants sekojis šim labajam ieteikumam un speciālā lidmašīnā devies uz Ņujorku. Tur viņš nedēļu nodzīvojis ar svešu vārdu, gaidot, kad noklusīs kaislības sakarā ar «gadsimta noziegumu».

Ar visdrosmīgāko un tiešāko apsūdzību pret Hantu uzstājās pazīstamais amerikāņu publicists starptautiskajos jautājumos, labs Savienoto Valstu politiskās dzīves pazinējs Augusto Marčelli. «Žurnālistikas pamatā,» viņš rakstīja, «ir fakti un paziņojumi, kurus viegli var pārbaudīt. 1965. gada aprīlī Ņujorkā skulptors Harijs Džeksons man teica, ka Hants viņa klātbūtnē lielījies, ka Kenedija «novākšana» esot viņa roku darbs. Dažus mēnešus vēlāk, atrodoties Romā, «Sancta film» birojā es satiku kādu citu Manta paziņu — kinoproducentu un naftas rūpnieku no Oklahomas — Greju Frederiksenu. Es atstāstīju viņam savu sarunu ar Džeksonu. «Man Hants arī teica, ka viņš novācis no sava ceļa Kenediju,» atbildēja Frederiksens.»

Varbūt Hants ar to gribējis teikt, ka viņš pratis ar naida indi bagātīgi apstrādāt Dallasas augsni un tā rezultātā kļuvis iespējams «gadsimta noziegums». Taču liekas, ka šī naida kampaņas aktivizācija pirms pašas prezidenta ierašanās bija tikai kopējā plāna viena sastāvdaļa. Tā piedeva kaut kādu ticamību versijai par slepkavu vien-patni, kura rīcību tad varētu izskaidrot kā sabiedrības sašutuma izpausmi.

1967. gada 27. decembrī, uzstājoties preses konferencē kādā no Ņūorleānas viesnīcām, Herisons teica: «Personiski es neuzskatu, ka prezidents Džonsons būtu iejaukts Kenedija slepkavības lietā. Tomēr gribētos šai sakarā iegūt pilnīgu pārliecību, bet kā to panākt, ja prezidents stūrgalvīgi slēpj pierādījumus nelaiķa Džona Kenedija lietā... Pirmo reizi cilvēku sabiedrības vēsturē tas, kas guvis no nozieguma maksimālu labumu, ieguvis arī tiesības paziņot, ka izšķirošo pierādījumu nodošana atklātībai nav iespējama agrāk kā pēc 75 gadiem, t. i., tad, kad būs nomiruši visi, kas bija dzīvi slepkavības izdarīšanas laikā.» So Herisona izteikumu publicēja avīze «Unita»

1967. gada 28. decembrī.

Vēl kategoriskāk Herisons izteicās intervijā Holandes televīzijas sabiedrībai, par ko rakstīja avīze «Paese Sera»

1968. gada 22. februārī. «Džonsons,» viņš teica, «zina, kuri C1P darbinieki ir tieši iejaukti prezidenta Kenedija slepkavības lietā, jo viņš savā laikā nozīmēja šīs lietas izmeklēšanas komisiju, kura sastāvēja no cilvēkiem, kas saistīti ar šo izlūkošanas organizāciju, kā arī tās vadītājus, ieskaitot pašu Alenu Dallesu... CIP vadītāji pilnībā kontrolē Amerikas presi, tāpēc mums nav iespējams tās lappusēs paust patiesību. Taču es publiski paziņoju, ka viņi nogalināja prezidentu Kenediju un nogalinās jebkuru citu prezidentu, kas iedrošināsies uzstāties pret kara-, mašīnu, lai nestu mieru mūsu zemei... CIP ir amerikāņu fašisma lapseņu midzenis, taču tas ir tik spēcīgs, ka diktē savu gribu valdībai un ņirgājas par konstitūciju.»

Šāvieni, kas atskanēja Dallasā, skaļi atbalsojās visā pasaulē, vēlreiz satriecoši spilgti parādot, cik ciešas saites vieno ASV politisko reakciju un organizēto noziedzību, kas gatava izpildīt jebkurus, arī viszemiskākos, to cilvēku pasūtījumus, kuri piedāvā līgumus par slepkavībām.

Organizēto noziedznieku līdzdalība Kenedija nogalināšanā ir ne tikai pierādīta, bet arī vispārzināms fakts. Tā, piemēram, piecdesmito gadu beigās Kefovera komisija publicēja simt ASV bīstamāko noziedznieku vārdus, starp tiem arī Čikāgas gangsteru sindikāta locekļa Džeka Rū-bija vārdu. Zināms, ka arī Osvalds bija saistīts ar mafiju.

Tomēr rodas jautājums, vai mafija par noteiktu samaksu tikai izpildīja pasūtījumu Kenedija nogalināšanā vai arī tai ar viņu bija savi rēķini.

Sazvērestības dalībnieku sastāvs ir visai raibs. Te ir gan CIP un F1B aģenti, gan Dallasas policisti, kubiešu konlrrevolucionāri, Teksasas multimiljonāri un mafieši. Kas tad pret prezidentu Kenediju bija pēdējiem?

Šeit skaidri iezīmējas divi apstākļi. Pirmais — tā ir paša prezidenta Kenedija un viņa brāļa, bijušā tieslietu ministra Roberta Kenedija, attieksme pret mafiju. Valači process, kas sacēla lielu troksni, parādīja visiem un pirmām kārtām organizētajiem noziedzniekiem, ka brāļu Kenediju personā viņi ieguvuši sev varenus ienaidniekus. Tieši brāļi Kenediji no vispārējām frāzēm par cīņu pret mafiju pārgāja pie darbības, kaut arī vēl ne īpaši noteiktas, bet tomēr — darbības.

Otrs apstāklis prasa detalizētāku paskaidrojumu.

Viena no pašām lielākajām mafijas atbalsta bāzēm gan heroīna, gan spēļu biznesā jau kopš trīsdesmitajiem gadiem bija Kuba. Piecdesmitajos gados tā sāka dot pasakainu peļņu. Zelta straume, kas plūda organizēto noziedznieku seifos, ar katru dienu pieauga. Bet 1959. gadā šo mafijas zelta āderi pēkšņi aizcirta Kubas revolūcija! Visas mafiešu cerības zaudēto pozīciju atkalatgūšanā tika liktas uz ASV valdību, kura bija nodomājusi bruņotas Intervences rezultātā gāzt Kubas revolucionāro valdību un atjaunot tur veco kārtību.

Jau prezidenta Eizenhauera laikā, 1900. gadā, Floridā ar amerikāņu varas orgānu palīdzību bija izveidotas apbruņotas kubiešu kontrrevolucionāru bandas iebrukumam Kubā. So pasākumu vadīja CIP, Pentagons un Valsts departaments.

1961. gadā, kad Kenedijs ienāca Baltajā namā, toreizējais CIP direktors Alens Dalless iepazīstināja viņu ar iebrukuma plānu. Der atgādināt, ka Kenedijs vēl savas vēlēšanu kampaņas iesākumā reiz tika izteicies, ka uzskata par nepieciešamu sūtīt pret Kubu jūras kājniekus. Sis viņa paziņojums radīja tādu sašutuma vētru, ka Kenedijs pēc dažām dienām no šīs idejas publiski atteicās, sapratis, cik nepopulārs viņš var kļūt amerikāņu vēlētāju acīs. Tieši tāpēc Kenedijs, kaut arī deva savu svētību plānam par kubiešu kontrrevolucionāru iebrukumu Kubā un sniedza tiem visāda veida palīdzību, tomēr no ASV bruņoto spēku līdzdalības šai iebrukumā kategoriski atteicās. 1961. gada aprīlī kontrrevolucionāru bandas tomēr uzsāka bezcerīgu mēģinājumu izsēdināt Kočinosas jūras līcī desantu, ne tik daudz paļaudamies uz saviem spēkiem, bet vairāk gan cerēdami, ka sakāves gadījumā izdosies iesaistīt karadarbībā ASV bruņotos spēkus. Sis aprēķins izrādījās pareizs tikai tā pirmajā daļā — kontr-revolucionāru spēki tika pilnīgi sagrauti. Savukārt Ke-nedijs atturējās no militārās iejaukšanās, neskatoties uz CIP un Pentagona neatlaidīgajiem lūgumiem to darīt.

CIP direktora vietnieks ģenerālis Čārlzs Keibels, kurš bija atbildīgs par operāciju Kočinosas jūras līcī, publiski nosauca prezidentu par «nodevēju». Starp citu, nepieciešams atzīmēt, ka Keibela brālis — Erls Keibels bija Dal-lasas pilsētas mērs tai laikā, kad tur ieradās prezidents Kenedijs. Vēlāk kļuva zināms, ka tieši viņš bija mainījis prezidenta automašīnas brauciena maršrutu.

Amerikāņu prese min virkni augsti stāvošu mafijas barvežu vārdus, kas tieši saistīti ar sazvērestību pret Kenediju. Starp tiem — Karloss Marčello, Santoss Tra-fikante un mums jau zināmais Sems Džankana. Pirmajam no viņiem sešdesmitajos gados nepatikšanas sagādāja tieslietu ministrs Roberts Kenedijs. Viņam gan neizdevās ietupināt Marčello aiz restēm, tomēr Roberts Kenedijs panāca tā izsūtīšanu no ASV. Taču Marčello atradās «trimdā» tikai divus mēnešus, pēc tam atgriezās ASV un ar tiesas starpniecību panāca, ka viņam tiek atjaunotas tiesības uzturēties valstī. 1961. gadā FIB saņēma ziņojumu, ka Ņūorleānā slepenā sanāksmē, kurā piedalījies Marčello, ticis izstrādāts Džona un Roberta Kenediju nogalināšanas plāns. Kaut kādā veidā vēlāk šis ziņojums nonāca preses lappusēs.

Presē iekļuva arī informācija, ka FIB saņēmis kubiešu emigranta Hosē Aremana ziņojumu par to, ka viņš no Trafikanles uzzinājis par atentāta gatavošanu pret Kenediju.

Sakarā ar CIP rīcības skandalozo atmaskošanu atklājās sazvērnieku ciešās saites ar Čikāgas sindikāta bijušo bosu Džankanu, tā paligu Nikoleti un vienu no pazīstamajiem mafijas darboņiem no Lasvegasas — Rozelli. Visi viņi dažādos laikos arī tika nogalināti ar mafijai raksturīgiem paņēmieniem. Interesanti atzīmēt, ka Džankana piedalījās vairākās sazvērestībās, kuru mērķis bija nogalināt Fidelu Kastro.

Var minēt vēl ļoti daudz interesantu faktu, nosaukt virkni citu mafijas darboņu vārdu, kas bija līdzdalībnieki sazvērestībā gan pret brāļiem Kenedijicm, gan pret Fidelu Kastro un Mārtiņu Luteru Kingu. Var parādīt viņu ciešos sakarus ar CIP un FIB. Taču arī jau minētie fakti pietiekami pārliecinoši parāda, ka politisko darbinieku nogalināšana «pēc pasūtījuma» ir viens no amerikāņu mafijas noziedzīgās darbības veidiem.

1977. gada vasarā zibens spēriena rezultātā no ierindas izgāja viena no ASV elektrostacijām, kas deva elektroenerģiju Ņujorkai. Gaisma nodzisa pulksten 21.30. Un tūlīt pēc tain sākās laupīšanas, ļaunprātīgas dedzināšanas, kas turpinājās līdz nākošās dienas vakaram, līdz tam brīdim, kad tika atjaunota elektroenerģijas padeve. Sls diennakts «bilance» bija šausmīga! 500 ļaunprātīgu aizdedzināšanu, vairāki simti ievainoto, vairāk nekā trīs tūkstoši apcietināto. Laupīšanās piedalījās pat bērni. Tieši no veikala izstāžu zāles bija aizdzītas vairāk nekā 50 firmas «Pontiac» automašīnas. Laupītāji nesa prom visu, ko varēja: mēbeles, viskiju, apģērbus, televizorus, putekļsūcējus, rotaļlietas utt.

Zibens spēriens, izsizdams no ierindas elektrostaciju, izdarīja it kā momentālu amerikāņu sabiedrības fotouzņēmumu. Un šis uzņēmums iedvesa šausmas pirmām kārtām pašiem amerikāņiem. Uz avīžu un žurnālu redakcijām sāka plūst tūkstošiem vēstu|u — gan sašutuma, gan neizpratnes, izmisuma, rūgta nosodījuma un apjukuma pilnas, mēģinot izprast šāda neiedomājama noziedzības sprādziena cēloņus, iesakot visdažādākos pasākumus noziedzības novēršanai.

Roberts Morgentaus, kas deviņus gadus ieņēma Ņujorkas dienvidu rajona federālā atorneja posteni un trīs gadus bija štata atornejs, sūdzas: «Noziedzība Ņujorkā kļuvusi postoša un izraisa nopietnu nemieru sabiedrībā. Pie mums notiek desmitiem tūkstošu slepkavību, izvarošanu, laupīšanu. Sevišķas bažas izraisa noziedzība jaunatnes vidū.»

Ņujorkas labošanas dienesta komisārs sūrojas, ka «pilsētas cietumi ir pārpildīti. Ieslodzīto ir divas reizes vairāk, nekā var ievietot vietējos cietumos.» Pēc amerikāņu preses datiem, 1976. gadā ieslodzīto skaits dažādos ASV cietumos pieauga gandrīz par 30 tūkstošiem, sasniedzot skaitli 283 145.

Dažas amerikāņu avīzes un žurnāli mēģina visu pa-* vērst tā, ka ar laupīšanām un vardarbības aktiem nodarbojoties galvenokārt Ņujorkas nabadzīgo kvartālu iedzīvotāji.

So viedokli apstrīd Rejs Hidens no Grīnvilass «Tie, kas ir nabagi, zina, cik aplams ir apgalvojums, ka nabadzība izraisa zagšanu. Tācka motivācija nāk par labu tikai zagļiem un stimulē tos.» Hudzonas institūta direk-

tors, pazīstamais politologs Hermans Kāns, raksta, ka noziedzības pieaugums «atklāj ģimenes, baznīcas, skolas nespēju morāles pamatīpašību ieaudzināšanā iedzīvotāju lielākajā da|ā».

ASV pārstāvju palātas loceklis no Ņujorkas štata Dzer-sijs Pītcrs Rodino atzīmē: «Sākot ar 1960. gadu, Savienotajās Valstīs sākusies neredzēta noziedzības augšana. Var teikt, ka šī pieauguma ievērojama daļa izskaidrojama ar noziegumu statistiskās reģistrācijas tehnikas uzlabošanu. Un tomēr acīm redzami, ka noteikta šī pieauguma daļa ir reāls fakts... Šodien miljoni amerikāņu saka, ka noziedzība iedveš bailes, kas kļuvušas par viņu dzīves galveno faktoru. Mūsu pilsētu ielas naktīs ir tukšas, veikalus un noliktavas slēdz tā, it kā sargātu tās no citzemju iekarotājiem. Mūsu lidostas drošības interesēs pārpildītas ar dažādām ierīcēm, aparatūru un apsardzi, lai pārbaudītu katru pasažieri un katru koferi. Mūsu iestādes tiek nodrošinātas ar apsardzi un televīzijas kamerām, kas reģistrē katru kustību jebkurā telpā. Mūsu pilsoņi sākuši apbruņoties pašaizsardzībai, pirkt dārgas signalizācijas ierīces un atslēgas saviem mājokļiem. Pastāvīgās bailes izjaukušas normālo dzīves ritmu un komerciālās attiecības starp miljoniem pilsoņu.»

Senators Edvards Kenedijs asi kritizēja amerikāņu tiesisko sistēmu: «Šī sistēma vienā laidā rada netaisnību. Tiesas spriešana ir nacionāls skandāls.»

Un, beidzot, ari pats prezidents Kārters 1977. gadā speciālā memorandā, kas bija veltīts federālajai tiesu sistēmai, rakstīja: «Mūsu pašreizējās tiesu iekārtas trūkumi ir mokoši skaidri daudziem pilsoņiem. Izmantot advokātu pakalpojumus var tikai bagātie... Tiesās uzkrājas daudz neizskatītu lietu. Un, kaut ari daudzi izrāda interesi par tiesu lietu izskatīšanas un izspriešanas alternatīva mehānisma radīšanu, pavisam nedaudz šādu mehānismu darbojas pašlaik.»

Var citēt tūkstošiem ASV politisko darbinieku, juristu, zinātnieku un ASV prezidentu izteikumu, kas liecina par ārkārtējām bažām, kuras izraisa neapturamais noziedzības pieaugums. Bailes, nemiers, uztraukums — tāda ir ASV sabiedriskās domas emocionālā uztvere, kuru pirmām kārtām ietekmē dažādi kriminālie nodarījumi un vardarbības skati uz ielām.

Atveriet jebkuru amerikāņu dienas laikrakstu, un jūs tajā atradīsiet materiālus par noziegumiem un vardarbību. «Debašu tēma — noziedzība», «Mērķis — ieroču kontrole», «Divu noziedzības ekspertu viedokļu nesaskaņa jautājumā par vardarbības samazināšanās perspektīvu ASV», «Bērnu noziedzības terapija», «Parastie slepkavas» u. c.

Dažāda veida noziegumi ir savstarpēji saistīti un nosacīti. Var nosaukt daudz dažādu savstarpējo saistību un ietekmju faktoru, piemēram, starp organizēto noziedzības pasauli un ielu noziegumiem. Organizētie noziedznieki pārdod narkotiskās vielas, citi tās patērē un, šo vielu apreibināti, nonāk līdz likumpārkāpumiem, līdz pat visnežēlīgākajiem vardarbības aktiem, laupīšanām utt. So saistību ķēdes procesu pastiprina arī amerikāņu masu informācijas līdzekļi ar savu tradicionālo noziedznieka tēla apromantizēšanu. Bet parasti — kur ir noziedznieks —• tur arī vardarbība.

Bērnu psiholoģijas speciālisti atzīmē, piemēram, tādu faktu: skolu beidzot, pusaudzis ir veltījis no sava laika 12 tūkstošus stundu skolai, bet 15 tūkstošus — televīzijas pārraidēm. Turklāt amerikāņu televīzijas pārraižu saturs, kur dominē visdažādāko noziegumu veidu izrādīšana, ļoti negatīvi ietekmē bērnu un pusaudžu psihi. Viņi laupa, izvaro, ar motocikliem un mašīnām tīšuprāt sabrauc gājējus, sarīko orģijas un kauliņus. Marihuānas, heroīna, morfija un LSD apreibināti, viņi izdara bezjēdzīgus un savā nežēlībā briesmīgus noziegumus. Plaši pazīstamas kļuvušas, piemēram, motorizētās bandas «Elles eņģeļi» «nerātnības». Sīs bandas locekļi apgalvo, ka viņi neesot «cilvēki, bet zvēri uz motocikliem». Tāpat bēdīgi slavens ir «jauno neandertāliešu» vandālisms, bezjēdzīgie postījumi Ņujorkas metropolitēnā u. c.

Jauniešu noziedznieku bandas daudz ko aizguvušas no noziedznieku sindikātiem, starp citu, nežēlīgo izrēķināšanos ar bandas locekļiem, kas pārkāpuši bandas «likumus».

Vairāk nekā pusi ar vardarbību saistīto noziegumu izdara jauni cilvēki. Tā, piemēram, 1976. gadā noziedznieki vecumā no 16 līdz 25 gadiem bija vainīgi vairāk nekā 50% slepkavību. Pēc krājuma «Uniform Crime Re-port» datiem, vardarbīgo noziegumu ikgadējais pieaugums, ko izdara jaunieši, 4—5 reizes pārsniedz šo pašu noziegumu skaitu pieaugušo grupā.

Sie skaitļi ņemti no statistikas, kas uzskaita reģistrētos noziegumus. Taču tā ir mazākā daļa; lielākā daļa noziegumu netiek uzskaitīta, notiek daudz visāda veida laupīšanu, kad cietušie izvairās iesniegt sūdzības,

Lūk, viens no piemēriem. Vakaros daudz jaunu sieviešu pārpilda neskaitāmos amerikāņu bārus, kafejnīcas, restorānus un naktsklubus. Ar izaicinošu izskatu jaunās meičas drūzmējas pie letēm, pastaigājas starp galdiņiem, uzbāzīgi cenšas iepazīties. Izklaidēšanās nolūkā solīdi džentlmeņi viņas labprāt uzaicina pie saviem galdiņiem. Iepazīšanās tiek slacīta stipriem alkoholiskiem dzērieniem, pēc tam meiča savu gadījuma paziņu aicina pavadīt laiku intīmākos apstākļos. Te nu neveiklo brunču mednieku pārsteidz meičas «aizbildnis» un viņam nākas šķirties ne tikai no meičas, bet vienlaikus arī no sava maka. Sai shēmai ir neskaitāmi varianti. Cietušo skaits nepārtraukti aug. Sakarā ar to arī uz senāta komisiju cīņai ar noziedzību plūst anonīmo sūdzību straume. Komisijas priekšsēdētājs Maklellans sūrojas, ka šais vēstuļu pludos neesot neviena konkrēta piemēra. Cietušie baidās, ka viņu neveiksmīgie piedzīvojumi varētu kļūt zināmi atklātībai.

Paskatīsimies, kā daži amerikāņu zinātnieki aplūko jautājumu par noziedzības pieaugumu jaunatnes vidū.

Lūk, ko savā grāmatā «Pusaudža agresīvās uzvedības psihodinamika» raksta viens no amerikāņu sociologiem: «Noziedzības problēma jaunatnes vidū nevar mūs neuztraukt, bet, neskatoties uz to, daudzi vecāki, sevišķi tēvi, uzskata par labāku ieaudzināt dēlā agresivitātes impulsu nekā bezgribas un paklausības kompleksu, rakstura īpašības, kas nekad nedos iespēju vīrietim pa sociālās karjeras kāpnēm tikt tālāk par klerku vai pārdevēju.» To apstiprina arī avīžu rubrikas «Vajadzīgi darbam», kas pilnas ar šāda satura paziņojumiem: «Vajadzīga agresīva personība ar novatoriskām idejām mūsu finansiālo operāciju vadīšanai.» Vai arī tā: «Mēs meklējam agresīvus, iekšēji un ārēji dinamiskus komivojažierus,» — utt. Citiem vārdiem agresivitāte tiek uzskatīta par pozitīvu, lietišķu īpašību, un tas tiek iedvests amerikānim jau no pašas mazotnes.

Daži amerikāņu sociologi, ar nolūku cenšoties sarežģīt problēmu, met pār vienu kārti pavisam atšķirīgas parādības. Ar «agresivitātes impulsu» viņi izskaidro gan nēģeru sacelšanās, gan jaunatnes uzstāšanos par mieru.

No buržuāziskās sabiedrības noziedzības problēmu risināšanas viedokļa interesanta ir ANO zinātniski pētnieciskā institūta monogrāfija par sociālās aizsardzības jautājumiem, kas 1976. gada izdota Romā. Šī institūta ekspertu kolektivs uzskata, ka pastāv saistība starp noziedzību un strauju ekonomisko attīstību, jo pēdējā, pēc autoru domām, izjauc sociālo saišu stabilitāti starp cilvē« kiem, rada lauku iedzīvotāju migrāciju uz pilsētām utt. Tradicionālā sociālā kontroles mehānisma izjaukšana pa* augstina cilvēku neapmierinātību ar dzīvi, pastiprina konfliktu starp paaudzēm. īpaši spilgti šie faktori parādās ekonomisku satricinājumu laikā — krīžu periodā. Monogrāfijas autori parāda, ka krīžu apstākļos strauji pieaug likumpārkāpumu skaits daudzās reģistrējamo noziegumu kategorijās. Viņi izseko korelācijai starp bezdarbu un noziedzību, starp bezdarbu un likumpārkāpumiem nepilngadīgo vidū. Autori pat izsaka domu par sakaru starp noziedzību un tiem apstākļiem, kad cilvēks neatrod darbu, kas atbilstu viņa iecerei, izglītībai, profesionālajai sagatavotībai utt.

Hārvarda universitātes profesors Dž. Vilsons savā grāmatā «Pārdomas par noziedzību» diskutē ar tiem, kuri uzskata, ka noziedzība ir nabadzīgo šķiru politiskās neapmierinātības izpausmes veids. Viņš neatzīst arī, pēc viņa vārdiem, Amerikā plaši izplatīto uzskatu, ka «cilvēki zog tāpēc, ka ir nabagi un viņiem nav paša nepieciešamākā». Pareizs formulējums, pēc autora domām, būtu: «Cilvēki zog tāpēc, ka resursu komplekss, ko cilvēks izlieto zādzības izdarīšanai, nes daudz lielāku labumu nekā tas pats komplekss, izlietots darbā.» Straujo noziedzības kāpumu ASV sešdesmitajos gados Vilsons izskaidro ar pēckara gadu «demogrāfisko bumu», kā rezultātā sabiedrība kļuva jaunāka, kas savukārt palielināja bezdarbu, sevišķi nēģeru vidū.

Hārvarda universitātes profesors E. M. Deršovils, aplūkojot narkomānijas un noziedzības saistību, apgalvo, ka pati narkomānija būtībā nevar veicināt noziedzību, jo tās rezultātā cilvēks kļūst pasīvs, kas nerada ar vardarbību saistītas noziedzības pieaugumu. Tieši otrādi, nabadzīgie narkomāni neizdara noziegumus narkotisko vielu iespaidā, bet gan lai iegūtu līdzekļus to iegādei.

Daudzi Rietumu sociologi, kas nodarbojas ar noziedzības problēmu pētīšanu, runā par tiešu cēloņsakarību starp katastrofālo noziegumu skaita pieaugumu un ASV valdošo aprindu nesaprātīgo politiku. Tā, piemēram, angļu sociologs Veilands Jangs raksta: «Ja mēs gribam pazemināt vardarbības nacionālo līmeni jaunatnes vidū, tad mums vispirms jāizbeidz neprātīgie vardarbības akti starptautiskajā laukā.»

1870. gadā F. Engelss vienā no savām vēstulēm K. Marksam atzīmēja, ka parasti nejēdzīgas vardarbības sevis nomierināšanai izdara cilvēki, kas paši pastāvīgi

Izjūt bailes. Tieši šai apstāklī slēpjas morālās degradācijas, ko sauc par vardarbības epidēmiju, pirmatnējais pamats. Jo vardarbība ASV no bagātības iegūšanas līdzekļa aizvien vairāk pārvēršas par noziedzīgas izklaidēšanās līdzekli, sadisms kļūst par tikpat ikdienišķu parādību kā alkohols vai narkotikas.

Noziegumu un vardarbības pieaugumu ASV visnotaļ sekmē arī praktiski brīva ieroču pārdošana. Ne vienreiz vien senātā apspriesti pasākumi, lai ierobežotu tirdzniecību ar ieročiem. Senāta komisijas izmeklēšanā atklājās pārsteidzoši fakti. Izrādījās, ka personas, kas vēlas savā personiskajā īpašumā iegādāties karabīni vai bazuku, parasti izmanto pasta pakalpojumus. Pēc pasūtījumiem pa pastu ik gadus pārdod apmēram 1 miljonu šaujamo ieroču. Kas attiecas uz dažādiem «minitmeniem», kukluks-klaniešiem, «Cosa nostra» bandām un citām noziedzīgām organizācijām, tad tās iepērk ieročus lielās partijās, turklāt iegādājas arī ložmetējus, mīnmetējus un prettanku Ieročus.

Kāds Frenks Greivzs saderēja ar diviem amerikāņu žurnālistiem, ka, neskatoties uz sirdi aizgrābjošajiem ierosinājumiem presē sakarā ar ieroču nekontrolētu masveida pārdošanu, viņam tomēr izdosies netraucēti pa pastu pasūtīt un saņemt pistoli. Viņš nosūtīja Čikāgas firmai, kas tirgojas ar ieročiem, nepieciešamo summu, norādot savu vārdu un mājas adresi. Uz sūtījumu nebija ilgi jāgaida. Vinnējis derības, Greivzs teica: «Firmai ir pilnīgi vienalga, vai es esmu vai neesmu profesionāls noziedznieks, kādi ir mani nodomi un cik man ir gadu: pieci vai simt pieci.»

Pašlaik ASV privātā īpašumā atrodas ap 100 miljoniem dažādu šaujamo ieroču. Ar šiem ieročiem katru gadu nonāvē vidēji 20 tūkstošus amerikāņu un vairāk nekā 120 tūkstoši tiek ievainoti.

1973. gadā senators E. Kenedijs iesniedza kongresam likumprojektu par šaujamo ieroču pārdošanas ierobežošanu. Senators norādīja, ka šis likumprojekts samazinās bruņoto uzbrukumu skaitu.

Bet vai būs iespējams tikt tālāk par projektiem... Sai sakarā daudzas amerikāņu avīzes izteikušas šaubas, jo brīva ieroču tirdzniecība izdevīga ne tikai spekulantiem, bet arī Pentagonam, kurš, kā parādīja izmeklēšana, pastāvīgi par pazeminātām cenām izmet tirgū jau novecojušos ieročus.

Iepazīstoties ar E. Kenedija likumprojektu, nevilšus nāk prātā viņa brāļa Roberta Kenedija (viņš tolaik bija ASV tieslietu ministrs) uzstāšanās senāta komisijā 1963. gadā. «Senatoru kungi,» viņš teica, «mums ārkārtīgi nepieciešami jauni likumi, ar kuru palīdzību mēs varētu tikt galā ar noziedznieku pasauli, ar korupciju tiesu un policijas orgānos. Mums jārīkojas tā, lai neviens noziegums nepaliktu nesodīts.»

Roberts Kenedijs tobrīd nenojauta, ka pēc dažiem mēnešiem viņa brālis, ASV prezidents Džons Kenedijs, tiks noslepkavots. Viņš nenojauta, ka arī pats kļūs par vardarbības upuri.

Dažu Rietumu ncofreidistu mēģinājumi «zinātniski» pierādīt, ka vardarbības tieksme ir dzīvniecisks instinkts, kas saglabājies cilvēkā, ir cenšanās izvairīties no aktuālas nepieciešamības uzskatīt noziedzības plašo vērienu, vardarbības epidēmiju par ātri progresējošu sociālu netikumu, kura saknes meklējamas nevis cilvēka raksturā, bet gan sabiedriskajā sistēmā. Tieši amerikāņu sabiedrības sociālā daba galarezultātā padara neefektīvu jebkuru cīņu ar noziedzību.

K. Markss jau 1859. gadā rakstīja, ka acīmredzot ir kaut kas satrunējis pašā serdē tādai sociālajai sistēmai, kura palielina savu bagātību, bet pie tam nesamazina nabadzību un kurā noziedzība aug pat ātrāk nekā iedzīvotāju skaits.

Kā ASV sabiedriskā doma uztver tādu fenomenu kā organizētā noziedzība? Jāsaka, ka nopietnas bažas un trauksme aug, bet bez intensīvas emocionālas nokrāsas. Tas izskaidrojams ar to, ka vairums amerikāņu uzskata organizēto noziedzību par biznesa paveidu.

F. Engelss rakstīja, ka attīstītas kapitālistiskās ražošanas apstākļos neviens cilvēks nespēs izšķirt, kur beidzas godīgums un kur sākas krāpšana.

Sis F. Engelsa secinājums dod atslēgu amerikāņu sabiedrības asās politiskās problēmas būtības un rakstura izpratnei. Organizētā noziedzība arvien plašāk un dziļāk iespiežas dažādās legālā biznesa sfērās. Pašreizējā tās veidā organizētā noziedzība ir amerikāniskā dzīves veida produkts. Valsts, kur ekonomika sasniegusi visaugstāko monopolizācijas pakāpi, kur galvenās rūpniecības, tirdzniecības un apkalpojošās sfēras nozares apvienotas gigantiskos karteļos un konglomerātos, radījusi arī noziedznieku sindikātu — amerikāņu mafiju.

Cīnoties ar šo bīstamo amerikāņu sabiedrības slimību, varas orgāni veikuši dažādus pasākumus, taču bez nepieciešamās neatlaidības un nesekmīgi. «Mēs nocērtam vienu vai divas galvas šai daudzgalvainajai hidrai,» teica kāds ASV ievērojams policijas darbinieks, «bet mums nav priekšstata, kur atrodas citas galvas un pārējās ķermeņa daļas.»

Sie rūgtie vārdi nevieš cerības uz panākumiem cīņā ar mafiju arī turpmāk.

Organizētā noziedzība kapitālisma ietvaros ir neiznīcināma, tāpat kā neiznīcināmi ir citi šīs galēji netaisnās sociālās sistēmas trūkumi.

SATURS

Ievads . . • • , • • '

Organizētās noziedzības strutaina Dažas amerikāņu mafijas vēstures īp īpatnības

Alfons Kapone ...

Asiņainā modifikācija . • _ •

Gangsteru «pakalpojumi» nācijai . Valači atzīšanas .

Konfederācija......

Azarta spēles ...•«•

Narkotikas.......

Rekets un augļošana .... Gangsteri legālajā biznesā < .

Noziedzība un korupcija . . .

Mafija un politiskās slepkavības . Noziedzības paplašināta atražošana

В а г а п Мамиконович Геворгян

ОРГАНИЗОВАННАЯ ПРЕСТУПНОСТЬ В США

Издательство «Авотс» Рига 1983

На латышском языке

Перевел с русского языка Я. Рускулио

HB № 837 V. Gevorgjans ORGANIZĒTA NOZIEDZĪBA AMERIKAS SAVIENOTAJĀS VALSTIS

Redaktors B. Zvldrlņš.

Mākslinieciskais redaktors V. Kovajovs.

Tehniskā redaktore L. Ambalne.

Korektore B. Vārpa.

Nodota salikšanai 24.06.82. Parakstīta Iespiešanai 24.01.83, Formāts 84X108/32. Ofseta papīrs № 2 Lite*

ratūras garnitūra. Augstspiedums. 6.93 uzsk. Iespiedi.: 7,14 uzsk. kr. nov., 8,20 Izdevn. t. Metiens 45 000 eks. PasOt. № 1082. Cena 30 kap. Izdevniecība «Avots»,

226047 Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. № 692/J-3I1. Iespiesta Latvijas PSR Valsts Izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «CIpa», 226011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40.

Gevorgjans V.

Ge 965 Organizētā noziedzība Amerikas Savienotajās Valstīs / No krievu vai. tulk. J. Ruskulis. — R.j Avots, 1983. — 131 Ipp.

1)105—692 31A

0 M803(11)—8383.65.0804000000 67.99(7ASV)

1

Nixon on the Issues: Nixon-Agnew Campaign Committee. New York, 1968, p, 81.

2

Cosa nostra (mūsu lieta — Itāl.) — tā savu organizāciju sauc amerikāņu mafijas iocekļi.

3

Task Force Report: Organized Crime, p. 1.

4

Btikmeikers — persona, kas zirgu skriešanās sacīkstēs privāti rio publikas savāc derību iemaksas un reģistrē derību dalībniekus.

5

Tannenbaum F. Crime and the Community. New York, 1951, p. 171.

6

«Sausais likums» stājās spēkā (kā konstitūcijas 18. labojums) 1920. gada janvāri prezidenta Vtidro Vilsona laikā. Saskaņā ar šo likumu visā ASV teritorijā tika aizliegta spirtoto dzērienu ražošana, transportēšana un pārdošana. Formāli «sauso likumu» atcēla 1933. gada 5. decembrī.

7

«Tammani-Hall» — demokrātiskās partijas politiskas organizācijas (Ņujorkā) nosaukums. šī organizācija radās uz Viljama Muni 1789. gadā nodibinātās Svētā Tammani (leģendārā indiešu tautas vadoņa vārdā nosauktās) biedrības pamata. Biedrība 1808. gadā Ņujorkā uzcēla savu zāli, ko nosauca par «Tammani-Hall», kas vēlāk pārvērtās par savdabīgu politiskās mašīnas štābu, kurš izvirzīja demokrātiskās partijas kandidātus vēlētiem amatiem.

8

Termins «atornejs» vispārpieņemtajā tulkojumā — prokurors, atorneja dienests — prokuratūra. Taču amerikāņu justīcijas praksē prokurora un prokuratfiras funkcijas neiekļaujas tajos ietvaros, ko mēs saprotam ar šiem terminiem. Šī dienesta organizatoriskā īpatnība ir tāda, ka tas neveido centralizētu sistēmu; katram no trim atorneja dienesta savrupējiem posmiem (federālais, štatos un uz vietām) ir sava specifika organizācijā, izveidošanā un jurisdikcijā.

9

Flynn John T. Men of Wealth. New York: Simon and Schuster, 1941, p. 531.

10

«Jumts» — legāls uzņēmums, kura uzdevums Ir slēpt noziedzīgo darbību.

11

1977. gadā dzelzceļa maršruts «Austrumu ekspresis» beidza eksistēt.

12

Kahn A. Higt treason. The plot against the people. New York) Lear, 1950, p. 372.

13

Ļeņins V. /. Raksti, 17, sēj., 105, lpp.

14

Impīčments («apsūdzība») — īpaša tiesas procedūra, kuru pielieto ASV tikai pret augstākām amatpersonām. Procedūra sākas ar to, ka pārstāvju palātai iesniedz rezolūcijas projektu, pēc kura tiek Izvirzīta kriminālapsūdzība pret attiecīgu amatpersonu, lai atceltu to no amata. Lietu izskata pārstāvju palātas juridiskā komisija; gadījumā ja apsūdzību atbalsta palāta, to nodod senātam, kura spriedums ir galīgs. ASV prezidentu var atstādināt no amata impīčmenta kārtībā par valsts nodevību vai smagu kriminālnoziegumu.

15

Ļeņins V. I. Raksti, 23. sēj., 31. Ipp,

16

Osvalda pārvešana no policijas iecirkņa uz cietumu tika translēta pa televīziju.

Content

Gevorgjans Vagans Organizeta noziedziba ASV

Ievads

DAŽAS AMERIKĀŅU MAFIJAS VĒSTURES ĪPATNĪBAS

ALFONS KAPONE

ASIŅAINĀ MODIFIKĀCIJA

GANGSTERU «PAKALPOJUMI» NĀCIJAI

VALAČI ATZĪŠANĀS

KONFEDERĀCIJA

AZARTA SPĒLES

NARKOTIKAS

REKETS UN AUGĻOŠANA

NOZIEDZĪBA UN KORUPCIJA

SATURS

1