Alimžanovs Anuars

Otraras moneta

Anuars Alimžanovs

Otraras monēta

Romāns

.

..

.

KARAVĀNA DODAS SAULUP

Tie (ik bija svētki! Pirmie īstie, lielie svētki As-kara mūžā. Zilajā, sarkanām magonēm nosētajā ielejā, zaļā kalna pakājē, bija sapulcējušies cilvēki no visiem apkārtējiem auliem. Dabūjuši zināt par uzvaru, vieni kājām, citi jāšus — gan uz zirgiem, gan kamieļiem, vēršiem un pat govīm — devās šurp. Atcerējušies kaut k'adu senu tradīciju, cilvēki par godu priecīgajam notikumam aplēja cits citu ar ūdeni.

Saule bija pacēlusies virs kalniem. Virs līdzenā, mīkstā, iezilganā ziemāju zelmeņa cēlās viegla dūmaka.

Visā ielejā uz ātru roku juku jukām tika saceltas jurtas. Spilgti sarkanais, ar tinti notraipītais auduma gabals, kas bija norauts no priekšsēdētāja galda, plīvoja vējā un plīkšķēja, saliekdams lokano kārti. Kamieļu rēcieni, puišeļu spiedzieni, kūleņojot rasotajā zālē, meiteņu dziesmas, dombru skaņas un suņu rejas — tie aiz sajūsmas bija kļuvuši nikni kā zvēri — viss saplūda kopēja dūkoņā. As-kars rasā savilgušos tūbas zābakos stāvēja uz paugura līdzās karogam. Mīņādamies no vienas kājas uz otru, viņš raudzījās uz klaigājošo ļaužu pūli. Zirgu gani piedzina pie jurtām aulekšotājus un veikli noķēra tos ar arkāniem.

Nelielās, izmīdītās noriņas ņirbēja meiteņu tērpi. Nometušas lakatus, atpinušas resnās bizes, viņas,

gluži kā priecādamās par savu daiļumu un nemaz nekaunēdamās no vecākiem cilvēkiem, dzinās pakaļ puišiem. Tuvējā noriņā sacentās cīkstoņi. Divu kaimiņu aulu džigiti mērojās spēkiem.

Askars piegāja pie krāšņi izrotātas jurtas, viņš nepamanīja, ka viņam pienāk klāt Sapars aga, un, izdzirdējis viņa balsi, pagriezās.

— Vai redzēji, kā mūsu Kureke nolika uz muguras savu pretinieku? — Sapars aga jautāja. Viņš stāvēja kopā ar savu dēlu Kaisaru. — Šodien uzvarēja mūsējie. Vai saproti, Askaržan? — Sapars jautri pameta ar aci. — Vārdu sakot, šodien ir Uzvaras diena. Ari tev ir jāuzvar.

— Kā? — Askars izbrīnījās.

— Ei, Kaltaj! — Sapars iesaucās. — Ved šurp Baltpieri! Lūk, kas cīnīsies par balvu. — Sapars vieglītēm uzsita Askaram uz pleca.

— Vedu jau, vedu, Sapeke. Kā gan citādi? Askars neiegāzīs, es zinu. — Klibodams pienāca Kaltajs. Viņš veda pavadā Baltpieri, kas viņam sekoja, nepacietīgi dancodams. — Paskaties uz savu skaistuli!

— Tēt, tu taču teici, ka es, — Kaisars aizvainots sacīja.

— Tu padīžāsies uz Baltpiera citreiz ... Vai nepievilsi, Askar? Parādi, ka tu esi īsts džigits!

— Jā,' — Askars nošļupstēja, pagalam apjucis no laimes. Tču viņš tūdaļ atguvās: aizvainotais Kaisars atkal varēja nosaukt viņu par bāreni vai klaidoni.

Taču Kaisars klusēja. Likās, ka viņš aizmirsis savu nodomu, viņa skatienā nebija ļaunuma. Askaram kļuva vieglāk ap sirdi. Pajādelēt. uz tievkājainā trīs gadus vecā bēra ar balto plankumu uz pieres bija visu aula zēnu sapnis. Vieglos, zemos kazahu

i lus un ar ādas griezumiem izrotātos iemauktus 1'ija izgatavojuši aula labākie meistari.

Nu, ko tu stāvi, muti iepletis? Skrien ātrāk,

I.aut ko iekod — un uz zirga! Izved laukā, lai izloka Kajas. Paskaties, citi jau ved ārā ... Ei, kas tur pie katla, Dameša, vai tu tā esi? Atnes Askarani auna stilbiņu un tasi kurnisa!

— Tūlīt Zaureša atnesis! — Dameša atsaucās.

Zaureša bija visskaistākā aula meitene. Askars

viņas klātbūtnē vienmēr jutās neērti. Bet tagad — še tev! Viņa uz platas koka paplātes pasniedz viņam gaļu un kuinisu. Ek, ja citi zēni to redzētu .. .

— Tavs pretinieks būs, lūk, tas tur, — Sapars sacīja, norādīdams uz pusaudzi, kas lepni sēdēja zeltainā zirgā ar baltām krēpēm. — Baltpieris ir straujš, ncsteidzini viņu, nešķied spēkus no paša sākuma. Turies vēja pusē, lai putekļi netraucētu. Neizlaid no acīm baltkrēpi, bet, kad puse ceļa būs aiz muguras, centies apdzīt, tikai no labas puses, — tas būs slīpumā pie Sarkanā kalna. Ceļa laba puse tur ir līdzenāka, tur nav krūmu. Lejup no kalna — lūk, sākot no turienes, — zirgu vairs nepieturi. Tas ir ceļa pēdējais posms, un Baltpierim tur jalido kā putnam. No šejienes visi skatīsies uz tevi. Neiegāz!

Baltpieris bija Melnā Džina dēls, kas aizpagājušo ziemu atkalas laikā izglāba kolhoza zirgu baru no izsalkušiem vilkiem, taču pats nobeidzās no brūcēm. Baltpiera māte bija Zvaigznīte, slaida, brūnacaina ķēve ar melnām krēpēm.

Baltpieris auga kolhoza stallī. Aula puikas centās sadabūt kaut kušķīti svaiga siena, lai gan siens tika izsniegts stingri pēc normas vienīgi darba zirgiem. Kaisars pastāstīja Askaram, ka aula puikas uzzinājuši, ka krīts nostiprinot kumeļiem kaulus, un tāpēc nakti ielavījušies kaimiņu aula skolā un paņēmuši no skolotāju istabas visu krītu, lai slepus barotu savu mīluli.

Kuinc|š auga ātri, pieņēmās spēkā un iemīļoja bērnus, staigāja viņiem nopakaļ tik ilgi, kamēr to pievienoja zirgu baram.

Aprīlī, kad kolhoza zirgu baru pārdzina no smiltāja uz kalniem, Baltpieri atstāja aulā, lai sagatavotu skriešanās sacīkstēm. Priekšsacīkšu laikā zirgs sevi parādīja no vislabākās puses.

Askars rūpīgi kopa to. Bet, kad gadijās brīvs laiks, viņš nokāpa aizā, kas bija aizaugusi ar vilku kārkliem, vilkābelēm, puķēm un savvaļas sīpoliem, un stundām ilgi tīrīja zirgu, aplejot viņu ar ledusauksto kalna avota ūdeni, atnesa svaigu zāli, kas smaržoja pēc rasas. Liekas, tieši tāpēc Sapars bija nolēmis šodien uzticēt Baltpieri Askaram. Taču zēns, kas pa ilgajiem klejojumu gadiem bija pieradis uzņemt neuzticīgi visu, ko teica lielie, no kuriem pārāk bieži bija atkarīgs, vai viņš būs izsalcis vai paēdis, vai viņš raudās vai smiesies, neskaidri nojauta, ka Sapara rīcībā slēpjas ne tikai vēlēšanās iepriecināt un apmīļot Askaru, izcelt viņu starp visiem aula zēniem, parādīt savu mīlestību pret drauga dēlu, bet ari vēlēšanās izmēģināt Askara džigita spējas, pārbaudit viņa attapību, drosmi un patstāvību.

Askars uztraucās par sevi. Uztraucās par zirgu. Pārāk ilgi viņš bija dzīvojis šķirti no dzimtā aula, pārāk maz sēdējis zirga mugurā. Tiesa, viņš pirmais no aula zēniem bija redzējis vilcienu, braucis ar mašīnu, nācis saskarē ar karavīriem, kad aizbēga-no FRA. Bija pārlaidis naktis pamestās mājās un zem tiltiem, redzējis pilsētas, un tāpēc puikas un aksakali viņu saukāja par «Askaru-pilsētnieku». Toties viņš

I'ij.-i atradis no'zirgiein, pie kuriem aula bērni pie-KMl no bērna kājas. Vai viņš izturēs šo pārbaudījumu? Vai noturēsies zirga mugurā?

Zirgs, kuru nespēj panākt pat vējš, auļotājs, kas nekad neievelk nāsīs putekļus, kurus joņojot sacēluši viņa pakavi, — tā par Baltpieri saka aula sirm-alvji. Pat tagad, kad visi sīkiem rikšiem dodas uz darta vietu, viņš nevēlas iet barā, bet, sacēlis ausis, raujas uz priekšu.

Askars neredzēja neko citu kā tikai zirga smailās ausis. Pēc to tramīgajām kustībām viņš centās atmf-nēt, kā Baltpieris izturēsies sacīkšu laikā. Zirgs bija nemierīgs un, it kā pārbaudīdams jātnieka roku spēku, vieglītēm savilka pavadas, paklausīdams katrai Askara kustībai.

— Nostāsimies te, — sacīja vedējs, kas jaja priekšgalā.

Visi apstājās, pagrieza zirgus atpakaļ un nostājas ierinda.

Askars palūkojās apkārt. No visiem sacīkšu dalībniekiem viņš bija visvecākais. Ieķērušies seglos, astoņus, desmit gadus veci zēni cienīgi sēdēja zirgos. Pēc senas tradīcijas garo distanču sacīkstēs bija jā-picdalās visjaunākajiem jātniekiem. Aula puikas ir braši jātnieki. Zirgam auļojot, viņi pieplok pie zirga krēpēm, lai pretvējš nesistos krūtīs un nepalēninātu zirga gaitu. Viņi it ka zaudē svaru, un zirgs, nejuzdams jātnieku, auļo brīvi, strauji. Ar Askaru vienos gados bija vienīgi kāds melnīgsnējs zēns. Arī viņa zirgs ar baltām krēpēm, šķiet, nebija sliktāks par Baltpieri. „

— Vai esat gatavi? — jautāja vedējs, pusmūža vīrs, jādams apkārt ierindai un pārbaudīdams seglus, seglu jostas un iemauktus.

Askars aizturēja elpu un sažņaudza saujā pavadas. Baltpieris saslēja smailās ausis.

— A-arš!

Gluži kā v<*ja pūsti, zirgi metās uz priekšu.

Mazliet atpalikdams starta brīdi, Askars sev priekšā ieraudzīja citu zirgu astes, tie Baltpierirn meta virsū zemes pikas. Zirgs izstiepa kaklu un drudžaini pieglauda ausis, gluži kā vēlēdamies, lai ļautu tam pilnīgu vaļu. Baltpieris meklēja spraugu starp auļojošajiem zirgiem. Jātnieki vairs nejāja ciešā barā, zirgi mazpamazām atvirzījās tālāk cits no cita un sāka auļot vienmērīgi un strauji. Aiz muguras Askars juta kāda zirga skaļo elpu, priekšā auļoja puišelis uz mcļna, aiz viņa vel četri. Tatad Baltpieris ir sestais. Askars centās atcerēties, cik zirgu īsti bija — piecpadsmit vai sešpadsmit. Pagaidām nebija par ko priecāties. Līdz finišam tālu, jataupa spēki.

Baltpieris traucās, skaļi ievilkdams un izgrūzdams gaisu. Pēc vēja, kas svilpoja gar ausīm, Askars juta, ka zirgs sāk auļot aizvien ātrāk. Baltpierirn iekvēlojās asinis dzīslās, zirgs, neapturami traukdamies uz priekšu, gribēja, lai Askars pavisam palaistu pavadas. Zirgs jau bija gandrīz panācis melni. Zirga niknums, pārgalvība un neatlaidība pielipa ari Aska-ram. Askars palaida vaļā pavadas.

Pieglaudis ausis un raidīdams uz priekšu neprātīgu skatienu, Baltpieris traucās, gandrīz nepieskardamies zemei. Ceļš, kurš kā plata lenta joņoja pretī, pazuda zem zirga kājām. Taču Askars nejuta vēsumu, viņam aizrāvās elpa no šī nevaldāmā lidojuma.

« Baltpieris auļoja uz priekšu. Zēns jutās tā, it kā viņam būtu pieauguši vareni, spēcīgi spārni. Viņam gribējās tā iekliegties aiz prieka, lai visi izdzirdētu

i kliedzienu. Pēc putās saskrietajām krūtīm un

114a gārdzošās elpas Askars atskārta, ka sācies kalna slīpums. Priekšā bija redzams tikai baltkrēpis. Baltpieris kā apsēsts dzinās viņam pakaļ. Tagad viņš jau gandrīz bija panācis to, vēl viens izrāviens,

īd un vēl. Baltpiera galva jau atradās līdzās sāncenša segliem. Drīz būs redzama kalna virsotne, bet pēc tam nogāze un ļaužu pilna ieleja, tur gaida Sa-pars aga un Zaureša, kura pirms sacīkstēm bija pa-1 ukstējusi: «Pienāc pie mērķa pirmais.» Viņi gaida, viņi tic Askaram.

Glāb mani, mīļais! Glāb mani, Baltpieri!

Kalna galotne jau tuvu. Baltpieris izrāvās uz priekšu par veselu galvas tiesu. Askars iekliedzās pilnā balsī, iespiedzās aiz prieka un uzsauca savam sāncensim:

— E-c-ei! Turies, draudziņ! Paskubini savu kleperi! Kā tevi sauc?

— Zoinarts! Iegaumē to, klaidoni!

Baltpieris uzskrēja kalna virsotnē. Ielejā atskanēja gaviļu saucieni. Tālu lejā, tur, kur stāvēja jurtas, parādījās jātnieki un, jautri klaigādami, metās Askaram pretī.

Baltpieris jau viegli un uzvaroši auļoja lejup. Taču Askars bija zaudējis lidojuma sajūtu, ausīs skanēja vārds «klaidonis». Neapjēgdams, ko dara, viņš parāva pavadas un mazliet piecēlās, lai ar pletni iesistu apvainotājam.

No negaidīta rāviena Baltpieris noskrēja no ceļa, paklupa dangā, pēc tam kāja aizķērās aiz krūma un zirgs, dobji ievaidējies, pakrita un aizvēlās pa zemi.

Ar paceltu roku Askars pārlidoja zirgam pār galvu un aizripoja pa nogāzi, piespiezdams pie zemes mīksto zāli un cietos spireju krūmus.

Atvēris acis, viņš ieraudzīja debesis, zilajā augstā lidinājās putns. «Ērgļi vienmēr lido augstu,» viņš atcerējās Sapara iemīļoto teicienu. Ērglis, šķiet, sa-dalijas divās daļās un izgaisa, Askaram reiba galva. Pārvarēdams nelabumu, viņš mēģināja piecelties, taču iekunkstējās no sāpēm plecos un no jauna apsēdās.

— Kā tad tā, dēls? — kaut kur no tālienes atskanēja Sapara balss.

— Nekas, Sapckc, kas gan viņš par džigitu, ja ne reizes nenokritis no zirga? Tūdaļ mēs viņu atdzīvināsim. — Askars ieraudzīja kaut kur augstāk Kaltaju.

— Nu, redzi, jau atžirgst. — Kaltajs uzmanīgi pacēla vaidošo Askaru. — Ehē, tev taču roka izmežģīta. Nekas, pacieties, kauli ir veseli.

— Viņam ir tik sīksta dzīvība kā kaķim. Vilcienu redzējis, pa tēva pēdām devies uz Sibīriju, bet vēl arvien dzīvs... — kāds ironiski sacīja.

Aiz sāpēm sakodis zobus, Askars mēģināja saskatīt runātāju. Atkal sirds sažņaudzās aizvainojumā, viņš piecēlās kājās, piecēlās pats bez Sapara un Kal-taja palīdzības. Kreisā roka nokarājās kā pletne. Pa seju, kas no putekļiem un sāpēm bija gluži vai melna, ritēja duļķainas sviedru lāses.

— Tu tik esi puika, īsts brašulis, pats piecēlies, — Kaltajs satraukts atkārtoja; klibodams viņš apgāja zēnam apkārt, apskatīja viņa roku un uzmanīgi pieskārās plecam. — Tu mazliet pacieties, Askaržan. Pavisam mazlietiņ. Tūdaļ mēs ievilksim roku — un viss būs kārtībā. Atkal būsi īsts džigits ...

Tikko turēdamies kājās un pārvarēdams sāpes, zēns ar neuzticību lūkojās uz KaLtaju. Viņš gandrīz nepazina šo klibo cilvēku, kas nesen bija atgriezies no frontes, un tāpēc baidījās no viņa. Parasti Kaltajs

Iilja nerunīgs, drūms un dzīvoja viens. Ļoti reti viņu redzēja aula ielās, viņš vienmēr kaut ko darija, nespēja nosēdēt dīkā, bija meistars visās lietās. Bez darba k|uva skumīgs un noslēgts. Askars bija ievērojis, ka aula jaunās atraitnes un meitenes šad tad uzmet viņam pa laipnam skatienam. Taču Kaltajs lam, šķiet, nepievērsa uzmanību.

— Sapar aga, palīdziet man! Turiet viņu stingrāk, nelaidiet vaļā, — Kaltajs sacīja.

— Pacieties, dēliņ, citādi paliksi par invalīdu. — Sapars apkampa un piekjāva pie krūtīm Askaru.

Zēns palūkojās apkārt. Viņš pamanīja Zaurešu, gribēja uzsmaidīt viņai, taču nespēja.

— Tā! — Kaltajs parāva slimo roku.

Atskanēja sirdi plosošs Askara kliedziens. Sapara

seja pārvērtās, viņš saudzīgi noguldīja zēnu uz kāda mēteļa un palūdza, lai atnes ūdeni, jo zēns bija zaudējis samaņu.

— Viss kārtībā, roka atrodas savā vietā, pēc dienas vai divām viņš atkal varēs auļot kaut vai paša džina mugurā, — Kaltajs smaidīdams noteica, ar piedurkni noslaucīdams nosvīdušo seju.

— Tā ir mana vaina, — Zomarts klusu sacīja, baidīdamies ieskatīties cilvēkiem acīs.

Neviens nepievērsa viņam uzmanību. Vienīgi Sapars piegāja pie viņa un sacīja:

— Nu, ja tā, tad jūs ar Zaurešu aizvedīsiet viņu droškā uz aulu. Ielieciet vairāk siena. Zirgu pārāk nedzeniet, lai viņu nesakratītu.

Zomarts nosēdās priekšā un uzmanīgi parāva grožus. Viņš centās neskatīties uz Askara pusi, jo aizvien vēl jutās vainīgs. Zaureša sēdēja līdzās.

— Vai tev ļoti sāp? — viņa klusi jautāja.

— Mazlietiņ, — Askars atbildēja.

Mīkstā, tikko nopļautā mitrā siena smarža un Zau-rešas klātbūtne iedarbojās uz viņu nomierinoši. Viņš gandrīz bija aizmirsis sāpes. Brauca viņi klusēdami. Askars centās neskatīties uz Zaurešu, viņš raudzījās uz zaļajiem kalniem, gar kuriem aizvijās ceļš uz aulu. Sapara agas vārdi šodien atkal bija atsaukuši atmiņā tēvu.

— Tu esi labs cilvēks, gluži kā tēvs, — viņš bija pateicis.

Atmiņas par tēvu bija gaužām neskaidras. Viņš atcerējās tikai to, ka tēvs aizgāja ar nepazīstamiem cilvēkiem un vairs neatgriezās. Māti viņš nemaz neatcerējās. Viņa nomira, kad Askaram vēl nebija divi gadi. Tēvs atgriezās četrdesmitajā gadā. Atgriezās novājējis un slims. Askars tolaik vairs negāja skolā un dzīvoja pie Sapara.

Sapars, sagaidīdams draugu, apraudājās un vienā laidā atkārtoja:

— Es taču teicu, ka tā ir kļūda. Tie ir Amirbcka triki. Bet kā lai atmasko viņu? Es esmu tāds pats rakstu pratējs kā tu ... Taču viss beidzies labi. Patiesība ir un paliek patiesība. Kas gan tu esi par noziedznieku? Mēs taču ar tevi ganījām mūsu sarkano džigitu zirgus, no atamana Ancnkova vezumiem čiepām pulveri, kāvām baltos, padzinām Toregeldus, nodibinājām kolhozu. Paši nodibinājām... Lai slavēts allāhs, šo kļūdu esam izlabojuši. Bet, runājot par dārzu, mēs izaudzēsim tādu dārzu, ka visiem aula bērniem visu gadu pietiks ābolu ...

Tēvs skumji smaidīja. Viņš bija nerunīgs. Nerunīgs, tomēr ļoti laipns pret dēlu. Savā mājelē viņš bija iekārtojis kurpnieka darbnīcu un laboja kolhoz-

niekiem apavus. Par katru dienu viņam aprēķināja pusi izstrādes dienas.

— Es maķenīt atspirgšu, tad iešu strādāt kopā ar visiem. Mēs vēl pacīnīsimies, — tēvs sacīja.

Pa vakariem mājā sapulcējās cilvēki, nereti viņi griezās pie tēva pēc kāda padoma, taču neviens nekad nejautāja, kur viņš bijis. Reiz Askars pats uzprasīja:

— Kur tu biji, tēv?

— Tālu, — viņš atbildēja.

Tas bija tai pašā dienā, kad pie viņiem iegriezās

Amirbeks.

— Priecājos, ka tu atgriezies, — viņš tēvam sacīja.

— Nelieti! — tēvs atbildes vietā noteica. Askars pirmoreiz redzēja tēvu tik saniknotu. — Es nelikšos mierā, kamēr pierādīšu savu taisnību.

— Par vēlu tu esj apķēries, Turusbek,— Amirbeka seja izplūda neķītrā, pretīgā smaidā. — Es no jauna aizsūtīju papīrus uz rajonu, uz tiesu. Viņi tos vēlreiz izskatīs. Uz naudas dokumentiem ir tavs paraksts. Tu gribēji nopirkt kociņus, iedēstīt tos, ierīkot ceļus. Bet kas tev atļāva? Tā taču ir valsts nauda. Tu rīkojies nelikumīgi. Un naudu iebāzi savā kabatā.

— Nelieti! Naudu saņēmi tu, bet parakstus viltoji.

— Ko tu runā, Turusbek? Tie taču ir tavi paraksti ...

— Arā, ārā no šejienes! — Tēvs kļuva bāls un piespieda roku pie sirds.

Viņš ilgi sēdēja klusēdams. Bija dzirdams, kā sprakst un dūmo eļļas lampiņa. Pēc tam tēvs nomierinājās. Viņš apkampa dēlu.

— Atceries, dēls, tavs tēvs vienmēr bijis godīgs cilvēks. — Viņa raupjie, siltie pirksti ilgi glaudīja

Askaram galvu. — Viņu piemānīja. Dzīve ir tik sarežģīta. Bet nekas ... Tu neaiziesi bojā. Mani neviens vairs neaiztiks ... Atceries, mana sirdsapziņa ir tīra, un es nejūtos vainīgs cilvēku priekšā, — viņš atkārtoja. Brīdi padomājis, viņš piebilda: — Un arī tavā priekšā. Es gribēju, lai mūsu auls būtu skaists, lai mums būtu liels dārzs un skaista skola.

Kad viņi nolikās gulēt, tēvs viņam pastāstīja leģendu par teiksmaino pilsētu un brīnišķīgo dārzu. No rīta tēvs nemodās augšā. Askaram šķita dīvaini, ka tēvs tik ilgi guļ. Viņš piegāja pie gultas un palika kā pienaglots. Tēva seja bija dzeltena kā vasks. Neapjēgdams, ko dara, Askars raudādams izskrēja ārā. Kad sapulcējās ļaudis, kāds no sirmgalvjiem, rūpīgi apskatījis tēvu, sacīja:

— Inde ... — un apklusa.

Sapars paskatījās viņam acīs. Viņš nogrozīja galvu, gluži kā brīdinādams večuku, lai viņš ciestu klusu. Amirbeks todien nebija redzams. Askaru aizveda uz Sapara māju un atstāja kopā ar Kaisaru.

— Tu tagad esi palicis viens, tātad tu esi bārenis? — Kaisars vaicāja un pats pārliecināti atbildēja: — Jā, tu esi bārenis.

Sie vārdi tika pateikti Askaram vakarā, kad ļaudis jau bija apglabājuši tēvu. «Bārenis!» Viņš paķēra drēbes un metās projām no Sapara mājas, no aula. Nejuzdams aukstumu, neredzēdams ceļu zem kājām, viņš aizkļuva līdz Tunkurusai, atrada pazīstamu skolas sargu~un pierunāja, lai ļauj pārnakšņot pie viņa. Drīz atauļoja arī Sapars. Visi trīs klusēdami nosēdēja līdz rītam. No rīta'Sapars aizveda viņu uz lielo aulu, kas atradās divpadsmit kilometrus no Karligašas, un iekārtoja bāreņu internātā. Kopš tās dienas viss arī sākās.

Vasarā uzliesmoja karš. Internātu slēdza. Askars nokļuva bērnunamā. Jau pirmajā dienā jaunatnācējs ai,lēma ugunskristības: puikas atņēma viņam ēdienu, piekāva, bet naktī nozaga segu. Askars aizstāvējās, iekoda pāridarītājam rokā un saskrāpēja seju, izsita logu un izskrēja uz ielas ...

Ar paunu plecos viņš klīda pa Žetisas rudenīgajiem, dubļainajiem ceļiem. Pārnakšņoja siena kaudzēs, pamestos mājokļos, klimta no aula uz aulu. Saltās dienās un sniegputeņos klauvēja pie svešām durvīm. Sildījās pie sveša pavarda, ēda, kas pagadījās, uzlasīja kartupeļu mizas un papirosu galus pie kara komisariātu un aulu padomju durvīm, no kurienes pieaugušie vīrieši devās uz fronti. Viņš pierada pie tā, ka cilvēki bieži vien neatvēra viņam durvis. Dažreiz dzina projām, uzrīdīja suņus. Arī p’a šiem gadiem saņemtās pļaukas viņš nevarēja saskaitīt. Taču labu cilvēku tomēr bija vairāk. Bet varbūt viņi spilgtāk palika atmiņā? Reiz kādā dzelzceļa stacijā viņš palīdzēja kādam ar bārdu apaugušam ievainotam karavīram. Katru rītu un vakaru viņš atnesa karavīram vārītu ūdeni. Arī karavīrs, gluži tāpat kā Askars, bija palicis viens, viņa ģimene bija gājusi bojā Ukrainā. Kad zēns stāstīja karavīram par sevi, viņš ar veselo roku slaucīja asaras. Un atdeva Askaram savas maizes kartītes.

— Ņem, ņem! Nebaidies. Man tagad to nevajag... — viņš sacīja.

Sadraudzējies ar gados jauniem klaidoņiem, Askars nokļuva pilsētā, kur viņus saņēma ciet milicijas darbinieki un pēc tam preču vagonos aizsūtīja uz Sibīriju, uz FRA Novokuzņeckā, kura tajā četrdesmit trešajā gadā bija izsalkušu skrandaiņu pārpildīta. Pec trijiem mēnešiem Askars atkal aizbēga —

bija |oti sailgojies pēc mājām. Kopš tā laika viņš dzīvoja dzimtajā aulā. Tēvocis Sapars sagaidīja viņu laipni. Piespieda turpināt mācības, un, lai Askars neatpaliktu no saviem vienaudžiem, viņam bija jānoliek eksāmeni par divām klasēm. Askars dzīvoja krustmātes Damešas mājā. Viņa viena sauca Askaru par dēliņu.

Ļaudis ilgi atcerējās svētkus. Tiesa, pēc svētkiem rupju nebija mazāk un arī ēdiena nebija vairāk — kolhoza noliktavā ne riekšavas miltu, ne gaļas gabaliņa.

Sievietes lasīja skābenes, raka savvaļas sīpolus un peoniju saknes. No skābenēm vārīja zupu, saknes līdzīgi kartupeļiem cepa pelnos. Sieviešu sasprēgājušās rokas pārsijāja pērnā gada pelavas, kas bija palikušas kulšanas vietās, salasīja no mitruma sabriedušus un sadīgušus graudus, no kuriem gatavoja pļāvējiem strebjamo, pa riekškavai grauzdētu kviešu tika arī skolēniem. Gan bērni, gan pieaugušie caurām dienām vēroja ceļu, kas veda Uz rajona centru. Pamazām atgriezās frontinieki, priecājās visi — vienas ģimenes prieki kļuva par visa aula priekiem. Cerību nezaudēja pat tie, kas bija saņēmuši nāves ziņu.

Gluži kā pamodušies no ilga, dziļa miega, cilvēki ieraudzīja kalnu un pļavu skaistumu, pamanīja, ka mājas nav noziestas, jumti iebrukuši, lopi noliesējuši, bet rati vēl brīnumainā kārtā turējās kopā. Pa šiem četriem kara gadiem kolhoza saimniecība bija tā nolaista, ka visu vajadzēja sākt no gala.

— Uz mata kā trīsdesmit trešajā gadā. Visur tukšums: gan noliktavās, gan katlos, gan vēderos, —

»

m inzās krustmāte Darneša, aptaustīdama maisus .11 klijām, kuras rajona centra tirgū bija iemainījusi pret vilnu.

— Manuprāt, tagad ir' vēl sliktāk. Toreiz vismaz džigitu aula bija vairāk, bet patlaban? Vienas sievas un bērni. Pļāvējos iet tādi kraķi kā es, — Sapars nopūtās. — Nu, nekas, atgriezīsies mūsu džigiti, un mēs atjaunosim saimniecību. Galvenais — karš beidzies. Bet tu, Darneša, izbeidz kladzināt. Ņem klijas, iedosim tev drusku miežu miltu, sajauc kopā un cep pļāvējiem plāceņus. Tu šo darbu lieliski pieproti. Starp citu, Askar, tev ir brīvdienas, tu būsi uzskaitvedis fermā. Palīdzi slaucējām! Tu jau esi liels, vairs nemūc projām no dzimtā aula. Iedosim tev divričus, tu vedīsi pienu uz krejotavu Tunkurusā, bet atpakaļceļā izdalīsi to brigādēm. Visu ņem uzskaitē...

Kolhoza ferma atradās pusotra kilometra no aula, netālu no dziļas kalnu aizas. Tur uzcēla divas nelielas zemnīcas slaucējām, ierīkoja teļiem aploku. Gans Mamirbajs kopā ar kalēju Kenehanu uztaisīja durvis, sameistaroja priekš Askara divričus. Riteņus izzāģēja no milzīga baļķa, kas mētājās kalves pagalmā, un apstīpoja.

— Tā, tavs tanks ir gatavs. Uzliec kannas — un aiziet! Ja brauksi lēnām, riteņi tev ilgi kalpos, bet, ja laikus iesmērēsi, tad aizbrauksi līdz pat paradīzei, — Kenehans sacija.

Vest pienu uz Tunkurusas krejotavu nebija grūti. Askars drīz vien aprada ar darbu. Viņš pārbaudīja un ierakstīja paštaisītā burtnīcā izslaukumus. Pārstrādāto pienu viņš pārlēja milzīgos kolhoza lauka nometnes katlos un lika virējām parakstīties burtnīcā. Taču tas nebija galvenais. Nedēļas beigās burt-

nīcu viņš nodeva grāmatvedim Amirbekam. Sastapties ar Amirbeku bija nepatīkami. Amirbeks necieta Askaru un neslēpa to. Viņš rūpīgi un ar aizdomām pārbaudīja katru skaitli. Taču pamazām Askars pierada pie viņa: klusēdams pasniedza burtnīcu pārbaudei, klusēdams paņēma atpakaļ un devās projām, nepievērsdams uzmanību Amirbcka vārdi'em un viņa pētīgajam skatienam.

Bieži uz fermu pie slaucējas Aislu nāca Zaureša. Apsēdusies uz liela akmens, viņa vēroja Askaru. Tādās reizēs Askars jutās neērti, viņš apjuka, ar pūlēm atrada aplokā teļu un aizveda pie govs.

— Vai tad tu, A<aržan, baidies no Zaurešas? Tiklīdz viņu ieraugi, tā uzreiz tava seja kļūst skāba un vairs netiec galā ar teļiem, — slaucējas zobojās. —Nekas, drīz kolhozs būs bagāts, iegādāsimies virves un atbrīvosim tevi no visām rūpēm. Bet pagaidām vajadzēs vēl pasvīst.

... Mazs, ruds telēns neparko negribēja laist vaļā mātes pupu. Askars pavilka to aiz ausīm, taču telēns tā iebadīja, ka Askars nokrita zemē. Zaureša skāņi iesmējās.

— Ek tu, džigiti Pagaidi, es tev.palīdzēšu. — Viņa strauji atrāva teļu no pupa un ar tievu rīkstīti aizdzina uz aploku.

Pie pašām durvīm teļš draiskulīgi palēcās, ieīdē-jās un no jauna aizskrēja pie mātes.

— Kurp tad tu, rudais? — Zaureša un Askars metās viņam pakaļ.

Teļš spēji pagriezās un aizlēkšoja atpakaļ uz aploku. Askars un Zaureša ieskrēja viens otram krūtīs.

— Askar, kā tu uzdrošinies apskaut manu Zau-rešu? Gādā kalimu! —Aislu jautri iesaucās.

— Nemulsini viņus, pļāpa, — Damcša apa pas-sinaidīja.

— Ai, ir gan tev mēle! Ja tev būtu brālis, viņš mācētu tevi apklusināt, — Zaureša apjukusi sacīja

un pameta šķelmīgu skatienu uz Aislu pusi. Sl no♦ likuma vaininieku kopš tā laika sāka saukt par Rudo. Viņi izgudroja vārdus arī citiem teļiem un govīm. Sakumā Askars izvēlējās slavenību vārdus: Cingiss, Batijs, Napoleons, Timūrs ... Slaucējas centās iedēvēt govis aula sieviešu vārdos, pie tam tā, lai dzīvnieka ieradumi kaut cik atbilstu tās sievietes raksturam, kuras vārdā tas tika iesaukts. Visietiepīgāko teļu Askars iesauca par Amirbeku.

Reiz Askaram nejauši izlija no kannas vājpiens. Ceļā no Tunkurusas vērsim uzbruka dundurs, vērsis spārdīdamies aizdrāzās uz Aktumas pusi. Divriči uzskrēja virsū akmenim, ritenis saplīsa, un trīsdesmit astoņu litru kanna ieripoja arikā.

Amirbcks izsauca Askaru pie sevis.

— Kur liki vājpienu? Kam pārdevi?! Šitā iznāk, ja pažēlo un uzticas izdzimtenim. Baro, cik gribi, vilcēnu ar cilvēku ēdienu — viņš tā kā tā ir un paliek vilks! Man nācis ausīs, ka tu esi nolēmis mani pakaitināt? — Tuklā, gludā Amirbeka seja dusmās pietvīka gluži sarkana, melnās ūsas saslējās.

«Viņš drīzāk izskatās pēc paēduša, nikna kaķa, nevis pēc teļa,» Askars nodomāja.

— Bet jūs taču neesat teļš, — viņš skaļi sacīja.

Amirbeks pielēca pie zēna un atvēzējies iesita ar

lineālu pa seju.

— Muti ciet!

Grāmatvedībā ienāca Sapars.

— A, aizstāvis atradies! Izloloji tādu izdzimteni..,

Sapars neļāva viņam izrunāt līdz galam. Viņa lielas, spēcīgās rokas ieķērās Amirbekam kaklā.

— Kurš ir izdzimtenis? — Saparam sāka trīcēt balss. — Tu neesi viņa ma?ā pirkstiņa vērts, saprati? Tu, tikai tu, nevis viņa tēvs... — Sapars palaida vaļa nobālējušo Amirbeku un gurdi apsēdās uz sola.

— Pievaldi mēli, Sapeke! Es esmu komunists, es sūdzēšos ....

— Sūdzies, cik gribi. Arī es esmu komunists. Es labi zinu, ka tu nodari kolhozam daudz vairāk ļaunuma nekā jebkurš cils. Arī viņa tēvs bija komunists, īsts komunists, nevis tāds kā tu, — Sapeke sacīja, norādīdams uz Askaru. — Un, kamēr es būšu dzīvs, lai neviens nedomā nodarīt viņam pārestību!...

Vakarā pēc valdes sēdes uz fermu atbrauca Sapars. Ar skumju smaidu viņš vēroja slaucēju darbu.

Sapars palika fermā līdz vēlai naktij. Viņš apsēdās pie ugunskura.

— Ek, Askaržan, dažkārt cilvēku rīcību grūti izprast. Ja es būtu vairāk skolots, — viņš domīgi sacīja, urdīdams ogles ar apdegušu nūju, — es spētu saprast, kas Amirbekam aiz ādas... Paskat, cik labi deg spircju saknes. Gluži kā ogles kvēlo. Dūmu maz, bet karstums tāds, ka dzelzs izkustu... Cik patīkami sēdēt pie tādas uguns. Kad pārāk dūmo, sāk asarot acis. Bet acīm visu skaidri jāredz. Tavs tēvs bija atklāts cilvēks. Nesaprotu, kas viņam tā aptumšoja prātu. Arī karš ir saprotama lieta. Bet te... nezinu, kur taisnība meklējama.

Sapars iegrima pārdomās. Arī Askars sēdēja klusēdams.

Ko tad es tā ... — Sapars attapās. — Es pa-am ko citu gribēju teikt. Tev rīt būs jāpāriet citā darbā. Valdes sēdē nolēma, ka jāķeras pie kajķu sa-i. itavošanas, mainīsim tos pret miltiem, kartupeļiem, iezerves daļām. Mūsu kalnos ir daudz kaļķakmens. Rit Kaltajs izveidos brigādi, tu brauksi ar viņiem. Uzskaitīsi izstrādes dienas, būsi par tulku. Tur kalnos ir krievu ciemi. Apbraukāsiet tos kopā ar Kallaju. .la kādam vajadzīgi kaļķi, lai paziņo jau laikus. Pavēro un pamācies no večiem meklēt kaļķakmeni un to apstrādāt. Džigitam daudz kas jāzina. Viņam pat simt amatu ir par maz. Vārdu sakot, darba pietiks. Tev stingri jānostājas uz savām kājām. Ja raža šogad būs laba, kolhozam izdosies sakrāt mazliet naudas, un nākampavasar mēs paši sāksim taisīt ķieģeļus un remontēt mājas ...

Askaram nenāca miegs. Viņa acu priekšā stāvēja dūšīgais un neparasti salīkušais Sapara tēvs. Viņš šķita iegrimis pārdomās, iekritušie vaigi bija apauguši ar bārdu. Dejojošo liesmu atspulgā viņa seja likās bronzas krāsā. Viņa augumā, roku kustībās, vārdos — visā Sapara ārienē vairs nebija jaušams agrākais spēks, valdonīgums un miers. Viņš bija tāds kā apjucis, viņa vārdi un viss viņa izskats izraisīja līdzjūtību. Tā vien likās, ka viņš meklē kāda aizstāvību un atbalstu. Drosmīgais, pārgalvīgais, jautrais zirgu gans, valdonīgais un gudrais visa aula barvedis pēkšņi bija pārvērties vārgā večukā. Viņš atbrauca uz fermu tūlīt pēc valdes sēdes. Par ko viņi tur bija runājuši? Laikam par viņu, Askaru. Amir-beks, jādomā, pateicis par Askara tēvu kaut ko tādu, ka Sapars neuzdrošinās atstāstīt zēnam. Sapara tēvs, protams, netic Amirbekam, netic, taču nespēj pierādīt savu taisnību. Viņš nevar padzīt Amirbeku, jo viņam ir daudz draugu rajonā, viņš pārzina visus kolhoza papīrus un dokumentus. Sapara tēvs ir gandrīz vai analfabēts, ar pūlēm parakstās zem Amir-beka sastādītajiem rēķiniem — un arī tad arābu burtiem. Bet Amirbeks pa to laiku iesānis šķielē uz Sapara tēva lielajām rokām, kas neveikli slīd pa papīra lapu, un, ņirdzīgi smīnēdams, ar svelpjošu pieskaņu raida spļāvienu istabas tālajā kaktā un glauda savas melnās Ūsiņas. Ko gan vēl viņš varēja pateikt par Askara tēvu?

— Lai saka, tik un tā Sapara tēvs neticēs. Arī krustmāte Dameša, Kaitajs un neviens, neviens aula iedzīvotājs neticēs, — Askars skaļi sacīja, grozīdamies uz zemnīcas mitrās grīdas.

Miegs aizvien vēl nenāca. Aiz lodziņa, kas bija aizklāts ar maisu drēbi, dobji ņurdēja suns, klusi ieīdējās teļš. Pēc tam suns sāka sīvi, īsi riet. Droši vien pie viņa ciemos bija atnākuši aula kranči. Pamazām viss apklusa. Vienīgi kāda vientuļa nakts putna balss bija dzirdama kaut kur tālumā, jo šis putns vienmēr paliek nomodā Džungārijas kalnu biezokņos, apdzīvotu vietu tuvumā.

Askars atcerējās, ka vienreiz nedaudz izstīdzējušais Žomarts, ar kuru viņš bija iepazinies zirgu skriešanās sacīkšu laikā, tas pats Žomarts ar melnīgsnējo seju un lielajiem vaigu kauliem pastāstīja leģendu par šo putnu. Senos laikos kaut kur aus-truimi kalnos, plosoties briesmīgam negaisam, aizgājusi bojā putna draudzene, un kopš tā laika putns dzīvo viens. Katru nakti tas, brēkdams «ki-u-u», «ki-u-u», meklē savu draudzeni, raud un skumst pēc viņas. Bet dienā klusē, tāpēc ka dzied citi putni un šai balsu korī viņš nevarētu sadzirdēt pazudušās draudzenes balsi...

No rīta, noslēpumaini smaidīdams, atnāca Kaisars, paņēma Askara veco burtnīcu un pieņēma trīs tukšas kannas. Drīz ieradās arī Aislu.

— Šonakt pamatīgi nobaidījuši Amirbeku. Kad viņš atgriezies no dzirdināšanas, kāds izskrējis no zāles kažokā, kas bijis izgriezts uz āru, un meties zirgam zem kājām. Zirgs cirties sānis. Amirbeks aiz bailēm iekritis grāvī, — Aislu pastāstīja. — Laikam puiši pajokojušies.

Askars paskatījās uz Kaisaru.

— Vai tu tas biji?

Kaisars pasmaidīja, taču neko neatbildēja.

— Netraucē mani darbā. Tu tak redzi: es mēru pienu.

— Askar, vai tu brauksi reizē ar Kaltaju? Cik žēl, ka es nevaru pievienoties jums, — Aislu it kā starp citu izmeta.

Izskalojusi spaini, viņa devās slaukt govis.

... Priekšā bija vesela brīva diena. Uz aulu iet negribējās, un Askars aizklīda kalnos. Saules apspīdētās kalnu nogāzēs bija daudz zemeņu, savvaļas ķiploku un rabarberu. Viņš nolēma uzlīst nelielas klints lēzenajā virsotnē. Bērni šo klinti sauca par Sargu.

Guļot klints virsotnē, viņš nepamanīts varēja vērot visu, kas notiek aizā.

Apakšā, strauta prētējā krastā, kur Askars pirms sacīkstēm bija bieži peldinājis Baltpieri, pa taciņu, kas aizlocījās biezajā zālē, soļoja divi cilvēki. Viņi atgādināja mazas lellītes. Pēc tikko manāmām pazīmēm Askars atskārta, ka sieviete baltajā lakatā ir Aislu. Viņai sekoja Kaltajs.

Viņi apstājās nelielā, zaļā noriņā, kas atgādināja apaļu šķīvīti, un nez par ko sāka strīdēties. Kaltajs laikam bija aizvainojis Aislu. Iekodusi lakatiņa stūrī, viņa aizskrēja atpakaļ. Kaltajs panāca viņu, apstādināja un sāka kaut ko dedzīgi skaidrot. Askaru pārņēma satraukums. Viņam gribējās, lai viņi salabtu. Viņš baidījās, ka tikai kāds viņus neierauga, un neapzināti palūkojās apkārt. Kaltajs mīļi apskāva Aislu, un viņi, nogriezušies no taciņas, devās uz vecas mežābeles pusi. Askars redzēja tikai viņu galvas un plecus. Viņi viens otram kaut ko stāstīja. Pēc tam viņi apsēdās. Aislu lēnām noraisīja balto lakatu, viņas melnie mati noslīga uz pleciem. Kaltajs pievilka viņu klāt...

Askars piecēlās un, dungodams Abaja mīlestības dziesmiņu, aizskrēja lejup pa taciņu. Viņā bija pamodušās kaut kādas jaunas jūtas. Viņam šķita, ka ir atklājis noslēpumu, ko viņam bija uzticējusi pati daba. Soļodams lejā no kalna, viņš jau iztālēm pamanīja Zaurešu. Viņa bija uzvilkusi jaunu kleitu, rūpīgi sapītās melnās bizes gulēja uz krūtīm.

— Kur tu biji? — viņa jautāja pat nesasveicinājusies.

— Ņem, — Askars sacīja un pasniedza viņai rabarberu saišķīti. — Biju kalnos.

— Vai tu neesi redzējis Aislu?

— Nē, — Askars, novērsdams skatienu, teica.

Viņš juta, ka nosarkst, un tāpēc nespēja palūkoties

viņai acīs.

— Vai tu viens biji kalnos? Aiziesim pēc ūdens!

Zaureša paķēra tukšu spaini un aizsteidzās uz

avotiņu. Askars klumburoja nopakaļ. Noāvusi kurpes un pieturēdama kleitas apakšmalu, meitene iebrida aukstajā ūdenī, pasmēla no paša vidiņa un pasniedza pilno spaini Askaram.

— Paturi!

Vakarā mēs spēlēsim ak-sueku [1]. Vai tu at-n,iksi? — meitene jautāja, kad viņi bija atgriezušies I^1ir zemnīcas.

Nē, es rīt agri braucu projām.

Es tev to nemaz nejautāju. Negribi — neva-ļag! — Zaureša iesaucās un metās skriet pa taciņu 11/. aula pusi.

Askars lūkojās viņai nopakaļ. Spoži spīdēja saule. Kaut kur skanīgi dziedāja putns, bet pa plašo, zaļo lauku, gluži kā žigla kaziņa, aizsteidzās Zaureša.

Zaļajā norā, kas kalna pakājē pletās starp aulu un fermu, vakarā'sapulcējās visi aula pusaudži. Atnāca arī gados vecāki cilvēki, lai patērzētu un pavērotu rotaļu, lai pēc grūtas darba dienas pastāstītu cits citam jaunumus. Piedevām aula jaunieši jau sen, ļoti sen nebija spēlējuši ak-sueku. Saule bija noslēpusies aiz pauguriem, bet virs kalniem bija pakāpusies liela mēness vara bļoda. Aulā iedegās ugunskuri, uz kuriem tika gatavotas pieticīgas vakariņas. Vairs nebija tik karsts kā dienā. Gaisā bija jūtams vēsums, taču laiku pa laikam uzpūta silts vējiņš. Nebija dzirdamas nedz suņu rejas, nedz aitu sprauslāšana. Nokalncs galotnē, kas puslokā ietvēra noru, melnēja kamieļa siluets.

— Paskatieties, es iztaisīju spēļu kauliņu! Spēlēsim ar to. Ja kāds rotaļas laikā mēģinās kauliņu noslēpt, mēs viņu sodīsim. — Kaisars parādīja visiem baltu, nopulētu kauliņu, kura iedobties bija aizlietas ar svinu.

Šoreiz 2oinarts ierosināja sadalīties komandās — uzvarēs tā komanda, kuras dalībnieki visātrāk savāks desmit punktus.

Vienu komandu viņi nosauca par Aktuinu^2, otru par Karligašu^3 — tie bija viena un tā paša aula divi nosaukumi. Karligašas komandā iedalīja As-karu, Zomartu, Kaisaru, Zaurešu un ūdens vedēju Baukenu. Pirmais strīda metiens tika uzticēts tiesnesim Kaltajam. Abu komandu dalībnieki nostājās ar muguru pret za|o noru un sāka uzmanīgi klausīties. Kaltajs klibodams piegāja pie tiesnešu līnijas, plaši atvēzējās un, līdzjutēju piekrišanas saucieniem skanot, uzsvieda kauliņu augstu gaisā. Tas pazibēja mēness gaismā, tad pazuda no redzesloka un smagi nokrita noras viņā malā.

Neraugoties uz troksni, pusaudži pēc dzirdes uzminēja krišanas vietu. Kad atskanēja komanda: «Meklēt!» — visi steidzās tieši turp.

Klusēdami un saspringti, vērīgi lūkodamies cits uz citu, pusaudži pārmeklēja katru krūmiņu. Bet tad Zaureša, kas vēl aizvien noliekusies šķirstīja zāli, sāka virzīties projām no visiem pretiniekiem, kas bija ielenkuši viņu, un strauji metās skriet uz tiesnešu līnijas pusi.

— Turiet! Kauliņš ir pie viņas! — Visa aktumiešu komanda laidās pakaļ Zaurešai.

Karligašieši devās palīgā. Zaurešu panāca divi aktumieši, taču viņa neatdeva kauliņu. Cenzdamās izrauties no ielenkuma, viņa paklupa un nokrita. As-kars aizspraucās līdz viņai. Pēc tam viņš pielēca kājās un, sažņaudzis tukšo dūri un izlikdamies, ka kauliņš atrodas pie viņa, metās bēgt. Taču pretinieki nedzinās viņam pakaļ. Visi spiedās virsū Zaurešai. As-kgrs pieskrēja pie viņiem un, ar pleciem pagrūzdams I i. t iniekus sānis, nokļuva līdz meitenei, kas cieši Iineja rokā savu atradumu. Kāds pagrūda Askaru un mugurpuses, un krizdams viņš nevilšus apkampa Zaurešu. Aizsviedusi kauliņu, Zaureša iecirta viņam skaļu pliķi. Par laimi, neviens to nepamanīja.

Aktumieši, paķēruši laupījumu, laida ļekas vaļā. I’irmā kauja, šķiet, bija zaudēta. Tomēr nē, aktumie-'.icm ceļu aizšķērsoja Zomarts. Viņam steidzās palīgā Baukens un Kaisars. Bet Askars pēc pļaukas joprojām stāvēja apjucis un nespēdams izšķirties: turpināt rotaļu vai ne? Pēkšņi viņš izdzirdēja Zaure-šas skaņos smieklus un palīgā saucienu un pa kaklu pa galvu metās pie savējiem, lai gan Zomartain palīdzība nemaz vairs nebija vajadzīga. Baukena un Kai-sara apsardzībā viņš pieskrēja pie tiesnešiem.

— Bezdelīgas uzvarēja, viņiem pirmais punkts! — līdzjutēji kliedza.

Par godu uzvarētājiem uzliesmoja ugunskurs. No nakts tumsas iznira jādnieks. Tas bija zirgu gans. Viņš bija dabūjis zināt, ka aula bērni pirmoreiz sapulcējušies spēlēt ak-sueku, un ieradies šurp no kalniem. Pie uzvarētāju kājām viņš nosvieda klēpi svaigu rabarberu. Līdzjutēju priekšā viņš nolika ādas maisu ar kumisu. Koka kauss, kas bija piepildīts ar skurbinošo, smaržīgo dzērienu, gāja no rokas rokā. Meitenes un puiši pirmoreiz pa šiem gadiem naktī pastaigājās pa pļavām un nebaidījās pieaugušo nosodījuma.

Uzvarētāji apsēdās kopā ar līdzjutējiem. Uzvarētie nostājās pie ugunskura un gaidīja nākošo «sodu». Tagad katram no viņiem pēc uzvarētāju un līdzjutēju vēlēšanās bija jānodzied dziesma vai jāatceras kāda līdzībā, mīkla, īsa pasaka, vai jāuzspēlē dom-bra. Tiem, kas ar to nespēja tikt galā, palīdzēja visi

sēdošie, bet, kad pienāca Gaini karta, visi apklusa un' vienīgi Zaureša klusu palūdza:

— Lūdzu, Gaini, nodziedi ...

— Uzdziedi, meitiņ, mēs sen neesam dzirdējuši! tavas dziesmas, — kāds no pieaugušajiem sacīja.

Askars gandrīz nekad nebija runājis ar Gaini, viņš tikpat kā nepazina viņu. Viņa bija dzīvojusi kopā ar vecākiem netālu no smiltāja. Kad tēvs aizgāja uz fronti, māte pārcēlās uz aulu. Ļaudis stāsta, ka vēlāk māte ilgi slimojusi un nomirusi tieši tai dienā, kad saņēma paziņojumu par vīra nāvi. Gaini palika viena, viņai palīdzēja kaimiņi. Viņa bija bikla, sevī noslēgusies meitenīte. Taču viņai patika dziedāt. Tiesa, tikai vienatnē. Viņa dziedāja kalnos. Viņas dziesmas aizskanēja līdz pat aulam. P|āvēji, zirgu un aitu gani, sirmgalvji pārtrauca darbu un klausījās viņas dziesmas. Viņai bija neparasti skaista balss, kurā jautās dziļas skumjas. Cilvēki ļoti mīlēja viņu. «Dzied mūsu Gaini,» viņi ar lepnumu sacīja.

Kopš bērna dienām viņa kaunējās piedalīties draudzeņu rotaļās. Nolādētās bakas bija izķēmojušas viņas seju. Viņu mocīja arī dilonis. Askaru pārsteidza tas, ka šodien viņa bija uzdrošinājusies spēlēt ak-sueku un kopā ar citiem bērniem bija gājusi skrieties. Gaini stāvēja mazliet atstatu no ugunskura. Viņas bakurētainā seja izskatījās bāla pat ugunskura gaismā. Lielās, plaši ieplestās acis tramīgi vērās tumsā. Viņa pagāja vēl tālāk un sāka dziedat.

Dziesma, tik tīra un skanīga kā kristālskaidrs avota ūdens, aizskanēja pāri kalniem un ielejai. Pat nakts putns apklusa. Sievietes klusēdamas slaucīja asaras. Baidīdamies pakustēties, sēdēja karligašieši. No aula puses nemanāmi tuvojās lāpas. Ļaūclis, aizmiruši miegu, nāca paklausīties dziesmu. Dziesma I>11;i sena un tai pašā laikā jauna, tā stāstīja par l.iimjām un sērām, par mīlestību, par tēva sapni un meitas cerībām, par nežēlīgu likteni ...

Vērši ar grūtībām vilkās kalnup. Kaltajs un Akšals, tas pats Akšals, kas svētkos bija spēkojies ar Kureki, paja uz zirgiem visiem pa priekšu. Kaltajs veda bri-padei atdoto govi un tc|u. Jautrais un labsirdīgais Akšals tika uzskatīts par labu apakšzemes dārgumu pazinēju. Pēc tikai viņam zināmām pazīmēm viņš varēja atrast kaļķakmens slāņus kalnos un ūdeni tuksnesī. Kaltajs bija iedēvējis Akšalu par «inženieri».

— Nevis inženieris, bet ģeologs, —.. Askars ne vienu reizi vien bija aizrādījis Kaltajam, taču neviens nespēja pareizi izrunāt tik grūtu vārdu.

Viņi pabrauca garām plašai kalnu ielejai, pret vakaru apstājās pie kraujas nokalnes, kas veda uz straujās kalnu upes Kugalinkas krastiem.

«Inženieris» ilgi staigāja apkārt ar nelielu lāpstiņu un dzelzs nūju rokā. Viņš rakņājās zemē, uzlasīja kaut kādas akmens šķembas un ilgi tās pētīja. Reiz viņš uzgāja iezilganu, baltām dzīsliņām klātu akmeni, kas rēgojās ārā no zemes. Viņš apgāja tam apkārt, atšķēla nelielu gabaliņu un priecīgi iesaucās:

— Te!

Izvēlējušies piemērotu vietu, viņi uzcēla zaru būdu. Naktī sapulcējās pie ugunskura un ēda garšīgu grūšļa viru.

— Sī ir sveša zeme. Ka tikai mēs neiekuļamies, ķezā, — Zekens kose bažīgi ierunājās.

No rīta viņam bija jāatgriežas Aktumā un viss; jāizstāsta Sapara tēvam.

— Svešu zemju te nav. Viss pieder mums. Vai saprati? Ja atnāks šī kolhoza saimnieki, mēs visu pa-i skaidrosim. Mēs taču te nedzīvosim mūžīgi. Pāris nedē|u laikā tiksim galā un dosimies projām.

...Trīs reizes dienā viņi strēba biezo grūšļa viru ar piena pavalgu, uzkoda ogas, sīpolus, uzdzēra virsū tēju un atkal ķērās pie darba. Strādāja, muguru neatliekuši. Kraujajā nogāzē viņi izraka milzīgu cepli un piekrāva to ar kaļķakmeni. Ar veseri un lauzni viņi izlauza milzīgus bluķus, ar pūlēm iecēla tos ra- tos un veda uz cepli. Cepļa viņā galā «inženieru» uzraudzībā tika novietoti vislielākie bluķi un izveidota plata lokveida aile. Kad izbeidzās produkti, atbrauca Zomarts. Viņš atveda spaini kviešu, kārnu aitu un kilogramu sviesta.

— Sapara tēvs sacīja, ka vairāk nekā nav.

Nākamajā dienā, dodoties fazānu medībās, viņi aiz-

soļoja pa Kugalinkas krastu. Starp vilku kārkliem un meldriem viņi uzgāja senu mauzoleju, kura kupols bija nosēts ar dīvainiem zīmējumiem, hieroglifiem un arābu burtiem.

Zomarts ielīda iekšā, aptaustīja sienas un kā apburts lūkojās uzrakstos. Viņam gribējās drīzāk uzzināt, kas tas ir par mauzoleju un kad tas uzcelts. Vakarā Zomarts sāka iztaujāt Akšalu, taču viņš nekā nezināja. Paņēmis līdzi papīru, Zomarts vēlreiz devās uz mauzoleju un nozīmēja visinteresantākos uzrakstus un zīmējumus, lai tos parādītu skolotājam...

— Pēc vakariņām atkal iekursim mūsu cepli! — Akšals turēja rokā neparasti garas un smagas dakšas. — Taču pielūkojiet, lai uguns neizdziest. Citādi visi kaļķi pagalam.

četras dienas dega uguns, neviens neatgāja no cepļa.i Malkas grēda saruka |oti ātri. Pamazām nokaitai ari šķembu virsējais slānis. Katrs akmentiņš atgādinaja kvēlojošu oglīti. Akšals pavēlēja iemīcīt mālus. Viņš sajauca tos ar salmiem un piebera klāt akmens šķembas. Kad ceplis bija aizmūrēts, viņš pavēlēja:

Kārtība! Atejiet nost no uguns! Sagatavojiet aizliekamo! Pēc iespējas ātrāk jāaizmūrē cepļa apakša!

Pabeiguši darbu, nogurušie un nomocītie, taču laimīgie cilvēki salasījās zaru būdā.

— Pēc trim dienam varēs attaisīt cepli un izkraut kaļķus, — Akšals sacīja, braucīdams īso bardeli.

— Mēs dosimies uz Kugalinkas augšteci, lai sagatavotu kokogles. Bet tu, Askar, kopā ar pārējiem atgriezies aula. Pasaki Saparam, lai atsūta ratus ar kastēm. Vienu kaļķu vezumu nosūtīsim uz aulu un izdalīsim saimniecēm. Pārējos taisnā ceļa uz tirgu.

Pirms aizbraukšanas Kaltajs paaicināja Askaru sāņus un iedeva viņam nelielu no ābcles saknes izgrieztu karotīti, kas bija rūpīgi ietīta lupatiņa.

— Atdod Aislu! Kad paliksiet divatā. Saprati? — Viņš pasmaidīja.

Kad Askars pasniedza Aislu Kaltaja sainīti, viņa pietvīka un, zagšus palūkojusies apkārt, nobučoja apjukušo Askaru tieši uz lūpām.

— Nenokod viņam mēli, kļūs vēl mēms, — aiz muguras atskanēja jautri smiekli.

Atgrūdis Aislu, Askars ieraudzīja Zaurešu. Viņš pat nebija pamanījis viņas ierašanos. Acis meitenei dīvaini zibsnīja. Askars netika gudrs, ko tas īsti

nozīmē — vai tā ir ņirgāšanās, pārmetums vai joks Neapzināti aizsegdams lupas, viņš sacīja:

— Labdien!

Zaureša neatbildēja. Askars devas uz zemnīcu.

— Kas tev noticis, meitenīt, vai tik tu neesi greizsirdīga? Bet es tevi vēl uzskatīju par bērnu, — Askars izdzirdēja Aislu balsi. — Nebozies! Pienāks laiks —visu dabūsi zināt. Ko tur slēpt, varu arī tūlīt pateikt. Tas ir no Kaltaja. Es godīgi gaidīju tavu brāli. Bet laiks iet! Man jau parādījušās grumbas.

Vairāk Askars neko nedzirdēja. Zemnīcā ienāca Aislu, viņa domīgi grozīja rokas Kaltaja dāvināto" karoti, gluži ka nesaprazdama, kam ta domāta. ļ

— Zaureša aizgāja uz aulu. Izstāstīju viņai visu patiesību. Sen jau vajadzēja, bet es baidījos, — viņa nopūtās. — Var būt, ka muļķīgi iznāca? Nezinu.

Iegrimusi drūmās pārdomās, Aislu ilgi sēdēja klusēdama. Sai mirklī viņa bija gaužam skaista. Biezās, melnas uzacis, garo skropstu aizēnotās acis, patīkama, zeltainā sejas krāsa — tas viss vērta viņu līdzīgu kazabu pasaku skaistulēm. Lūkodamies viņā, i Askars domaja par Zaurešu. Viņā modās dīvainas, ļ neskaidras jūtas.

— Ko mēs te sēžam kā tādi bārenīši? — Aislu piecēlās un uzsēja lakatu. — Askaržan, paņem mazo kanniņu ar pienu! Aiznes to uz aulu tantei Kalipai! Tu taču pazīsti viņu, viņai ir seši bērni. Divi ir slimi. Pat kraupjainas aitas viņiem nav. Bet bērniem vajadzīgs piens. Vakar es biju pie viņiem aizgājusi. Guļ uz plikas grīdas. Bērni mazi, vīrs kritis kara. Sapars atdeva viņiem pēdējo gaļas gabaliņu. Kad slaucam govis, es noslēpu šo pienu. Lūdzu, aiznes!

I pusdienas ceļā uz aulu Askars negaidīti satika Amirbeku.

ei tu, apstājies! No kurienes tu te uzradies? \ ii tad darbs kalnos jau pabeigts?

Kaļķi ir gatavi. Tagad tikai jaatgāda šurp.

Tas ir labi. Bet kas tev tur tai kannā? Laikam iikal zodz pienu vai pat krējumu?! — Amirbeka iigs gandrīz notrieca Askaru zemē.

- Es neesmu zadzis.

Tūlīt noņem vāku!

- Še! — Askars iegrūda pigu zirga purnā.

— Ko tad tas nozīmē? — Amirbeks iespiedzās un, nolēcis no zirga, uzšāva Askaram ar pletni un satvēra kannu.

Askars no visa speķa iesita viņam pa krūtīm un izrāva kanniņu no rokām. Piens izlija.

— Lops! Šakālis! Ņem ar, aizrijies! — Zēns nosvieda trauku pie Amirbeka kājām.

— Ak tu izdzimteni! — Amirbeks gluži kā ar dzelzs maiglēm ieķērās Askaram kakla un, pagrūzdams ar ceļgaliem, aizvilka uz kantori. Zēns, ka meklēdams aizstāvību, palūkojās apkārt, taču iela bija ļaužu tukša. Atstājis zirgu uz ielas, Amirbeks iestūma Askaru kantorī, aizkrampēja durvis un ar kājas spērienu iegrūda zēnu istabas kaktā. Taču Askars ij nedomāja padoties — viņš metās Ainirbe-kam krūtīs un ar galvu trāpīja pa zodu. Amirbeks iekaucās, nogāza Askaru gar zemi un sāka nikni mīdīt kājām. Askars ncizdvesa ne skaņas, viņš nejuta sāpes, tikai dusmas, un neizmērojams aizvainojums sažņaudza viņam sirdi. Amirbeks sita visai prasmīgi, tā, lai nepaliktu zilumi un lai nesalauztu zēnam kaulus. Pēc tam viņš mierīgi izslējās taisni, sakārtoja apģērbu un noslaucīja rokas.

— Vai tad tas ir bērns! Ko tu klusē? Gan es tev aplauzīšu radziņus! Tavs tēvs zārkā apgriezīsies uz otriem sāniem. Es taču viņam esmu teicis, ka ar Amirbeku joki nav. No šodienas tev skolu neredzēt ka savas ausis! Tagad tava dziesmiņa nodziedāta! Aiztriekšu uz tuksnesi! Tas taču biji tu, kas toreiz nakti nobaidīja manu zirgu un gribēja mani pataisīt par kropli? Ko? Atzīsties, cik daudz piena tu nozagi, kas tev to iedeva, kurp nesi?

Askars klusēja.

— Es tevi piespiedīšu runāt. — Viņš no jauna metās Askaram virsū.

Kāds no visa spēka parāva durvis. Amirbeks atsprāga pie galda. Uz sliekšņa stāvēja kalējs Kene-lians. Viņš stāvēja ar atrotitām piedurknēm, sažņaudzis melnās, sasprēgājušās dūres. No kuplo uzacu apakšas uz Amirbeku lūkojās uguns izbalinātas acis. Amirbeks nobālēja un pieķērās galda malai, bet Askars, juzdams skaudras sāpes krustos, piecēlās kājās.

— Puika zog kolhoza mantu. Es viņam jautaju, bet viņš atbildes vietā bāž dūri man sejā. Es viņam varētu būt par tēvu. Padomju vara sūta viņu skolā, lai gan viņa tēvs .. . bet viņš zog.

— Jā, pie mums tā ir padomju vara, nevis tavējā. Viņa tēvu liec mierā! Iesim, dēls, — Kenehans sacīja Askaram. Viņa balss bija atmaigusi. — Nebēdā, As-karžan! «Drosmīgais un godīgais dzimst un ari mirst tautas labā, laba cilvēka piemiņa ilgi saglabājas lautas atmiņā,» — ta skan sena gudrība. Netici tam, ko Amirbeks stāstīja par tavu tēvu. Kad cilvēks mirst, tikai šakālis rej aiz prieka. Tu pats, šķiet, arī esi vainīgs. Vecākiem cilvēkiem nedrīkst teikt rupjības.

Par visu notikušo Askars Saparam neteica ne vārda. Pēc dažām dienām viņš uzzināja, ka kolhoza valdes sēdē nolemts piešķirt krustmātei Katipai slaucamu govi. Amirbeks teicās paziņot rajona komitejai, ka kolhozs netiek galā ar piena un sviesta piegādi valstij vienīgi priekšsēdētāja nepareizas rīcības dej.

Saparu tas nenobiedeja, viņam joprojām bija labs garastāvoklis. Par naudu, ko ieņēma par kaļķiem, izdevās sadabūt miltus un kviešus. Sievietes sāka balsināt mājas. Auls kļuva gaišāks. Līdz pļaujai bija palikušas tikai dažas dienas. Sapars katru dienu brauca palūkoties, kā briest mieži...

Pēckara pirmajā pļaujā piedalījās visi aula iedzīvotāji. Katrs centās pēc iespējas ātrāk sasiet pirmos desmit kūļus un izrotāt tos ar daudzkrāsainām lentēm. Visi bija nogrimuši darbā, un neviens pat nepamanīja, ka atskrēja pagalam nokusušais Zckens kose.

— Kur ir Sapeke, kur ir Sapeke? — viņš apjucis jautāja, pieskriedams te pie viena, te pie otra.

— Ai, sievas, nu gan ir ķeza! Atnāca milicis un vēl viens tāds dusmīgs. Meklē Sapeki ... .

— Ak kungs! Ko tu tur muldi, Zeken?! — krustmāte Dameša brīnījās.

— Laikam tāpat vien atbraukuši apciemot, — noteica Sapars un Baltpierim mugurā aizauļoja uz aulu.

Jautrās sarunas pierima. Cilvēki klusēdami un sasprindzināti turpināja darbu. Bija dzirdami tikai sirpju spējie pieskārieni miežu sausajiem stiebriem. Pļāvēji laiku pa laikam bažīgi palūkojās uz ceļu. Tālumā no jauna parādījās nedaudz salīkušais Zekena kose stāvs. Pārtraukuši darbu un atliekuši muguru, cilvēki klusēdami gaidīja viņu. Zekens soļoja gausi, viņa kustībās nebija agrākā viegluma un izveicības.

Nevis Sapars, bet Ainirbeks sekoja viņam uz Balt-piera. Cilvēki nojauta, ka atgadījies kaut kas nelabs.

Kas noticis, runa taču! — sievietes iesaucās.

— Saņēma ciet un aizveda, — Zekenam ietrīcējās balss, un pa viņa grumbainajiem vaigiem sāka ritēt asaras . ..

— Ļautiņi mīļie, kā tad tā! ... — Sapara sieva iekaucās.

Kaltajs, nometis sirpi, metās pie Amirbeka.

— Tas ir tavu roku darbs! 1

Viņš norāva Amirbeku no zirga un uzlēca Baltpiera mugurā: lāga pat neredzēdams ceļu, viņš aizauļoja uz rajona centru. Viņa baltais krekls plīvoja vējā . ..

— Ja piekūns ķēzī sprostā, no tā nekās neiznāks, — krustmāte Dameša sacīja, dabūjusi zināt, ka Ainirbeks iecelts par kolhoza priekšsēdētāju.

- Viņš ne tikai savu godu aptraipījis, bet ari iespļāvis mūsu dvēselē — uzrakstījis par Saparu sūdzību.

— Tev taisnība, māsiņ, — Kenehans atbildēja,

— bet ko mēs tur varam izdarīt? Kurp lai mēs ejam un kam lai sūdzamies? Kas mūs sapratīs? Kad zirgs sāk ilgoties pēc sava bara, viņš karpa zemi, kad cilvēks sāk ilgoties pēc draugiem, viņš ieliek zirgam mutē laužņus, pievelk seglu joslu un pošas ceļa. Ari man gribas piebiedroties saviem draugiem, lūk, tur, uz tās sopkas... — Kenehans noradīja uz pauguru, kur bija saskatāma kapsēta.

— Tpu, tpū, pipari tev uz mēles! Ko tu tur mels? No kā tu tā nobijies, ka jau taisies uz kapiem?

Es neesmu nobijies, māsiņ, man sirds sāp, par Saparu sāp. Viņš taču necentās sevis deļ. Bet, lūk, kas iznāca! Tā esot likuma pārkāpšana. Viņš esot rīkojies pret lauksaimniecības arteļa statūtiem, pret valdības lēmumiem. Priekšnieks no rajona apgalvoja, ka Sapars gribējis aizkavēt kolhoza augšupeju. Sācis ražot kaļķus, gribējis taisīt ķieģeļus, iztirgojis pienu. Tāpēc viņu pārcēluši uz citu kolhozu. Lai nāktu pie prāta.

— Bet ka laba viņš centās? Sevis, vai? Pienu atdeva izsalkušajiem, produktus — kolhozniekiem. Viņš gribēja, lai mēs sāktu pa īstam dzīvot, lai auls nostatos uz savam kājām. Par to viņam izteikuši rājienu un pārcēluši citā darba ...

— Kam ir taisnība? Vai tiešām Amirbekam?

Vai viņš nosūdzējis Saparu? Saki patiesību! —

Kenehans satvēra Kaltaju aiz rokas. — Ja ta, tad es pats parunāšu ar Amirbeku. Kenehans novicināja savu milzīgo dūri.

— Nevajag, Kenekc, tā kā ta tur nekas neiznāks, — Kaltajs sacīja. — Viņš ir briesmīgs cilvēks. Es nekādi nevarēju palīdzēt. Amirbeku jau sen pazīst rajonā, tic viņam. Ari pec likuma taisnība nav mūsu pusē. Nav tāda punkta, kas mums atļautu dedzināt kaļķus un taisīt ķieģeļus.

— Tu atkal runā par «likumu». Bet kam labums no šā likuma? Kādreiz gani mēdza sacīt cits citam: «Ei, kazah, cik gara sega, tik arī izstiep kājas.» Bet gani izlīdzējās ar noplīsušu puskažociņu. Neviens neuzdrošinājās sapņot par kaut ko vairāk, — Kenehans sacīja, pasniegdams stirpotājam milzīgu kviešu kūli.

Askars strādāja kulšanas vietā. Viņš ar ēzelīti veda ūdeni un aplaistīja no zāles attīrīto lauku. Pec tam viņš stampāja zemi. Kad ēzelītis nogura, Askars izjūdza to un palīdzēja padevējam. Viņš bija kļuvis nerunīgāks, drūmi un paklausīgi darīja visus darbus.

Viņam bija grūti saprast, kas notiek visapkārt. Visi mīlēja un cienīja Sapara tēvu, taču neviens nespēja aizstāvēt viņu, pat Kaltajs bija bezspēcīgs. Turpretī Amirbeku neviens nedz mīlēja, nedz cienīja, taču visi no viņa baidījās. Ari Askars baidījās. Pēdējās dienās Askars negāja uz aulu, pārnakšņoja, kur pagadās te siena kaudzē, te uz zirgu sta||a jumta. Šodien viņu bija uzaicinājusi pie sevis krustmāte Damcša, kas pašlaik arī strādāja kulšanas vietā. Darbu viņi pabeidza vēlu naktī. Nogurusī Dameša apa nolēma kvēpek|a gaismā salāpīt Askara drēbes. Ienāca Zomarts.

— Kāpēc tu neguli? — Damcša jautāja.

— Atnācu pie Askara.

— Nāc iekšā! Ari viņam nebūtu par ļaunu izgulēt miegu. — Zoinarts apsēdās. Sāka grauzt nagus.

— Klāj vaļā! — Askars vieglītēm iegrūda draugam ar elkoni.

— Es biju aizgājis uz Tunkurusu, uz skolu.

— Ā, tātad tu parādīji savus atradumus. Nu, kas tas ir par mauzoleju? Vai tik neesi izdarījis atklājumu? — Askars pasmīnēja.

— Nē. Es kaut ko citu gribu tev pastāstīt.. . Vai tu pazīsti to direktoru, šķielaci, kas māca fiziku?

— Vienreiz esmu redzējis.

— Viņš teica, ka tu esot izslēgts no skolas.

— Kāpēc izslēgts? — krustmāte Damcša sašutusi jautāja.

— Viņš teica, ka Askaram nav brīv mācīties...

— Es uzspļauju tai skolai! Es vairs negribu mācīties, es vairs neko negribu! — Seja zēnam saviebās dusmās, viņš pagriezās pret sienu.

Zomarts pamanīja, kā nodreb viņa pleci...

Nomierinies, dēls! — Dameša stingri sacīja.

Tu neesi maziņš, nevajag raudāt. Asaras vairāk piestāv meitenēm. Paldies dievam, tu jau esi džigits, neļausi sev pāri darīt. — Krustmāte Dameša runāja klusi un domīgi. — Tu esi daudz ceļojis, nenomaldīsies. Pagaidām strādā tepat, neviens tevi projām nedzen. Bet rudenī kaut ko izdomāsim. Atrast pareizo ceļu dzīvē ir grīīti, Askaržan. Nevis aiz bailīguma māte no mazam dienām māca savu bērnu uzlasīt maizes drupatas, bet gan tāpēc, ka katrā graudā ieguldīts cilvēka darbs. Kas iemācīsies krietni strādāt, tas varēs godīgi dzīvot... Protams, nav viegli vienam izlauzt dzīvē ceļu. Taču šai ceļā vienmēr atradīsies kāds labs cilvēks.

Krustmāte Dameša runāja ilgi, viņa gribēja nomierināt ne tikai Askaru, bet arī sevi. Reizēm sēras pēc dēla, kas bija kritis karā, sēras pēc vira, kuru viņa bija zaudējusi vēl jaunībā, sažņaudza sirdi, bet runājot viņa atviegloja sirdi. Aktumieši apbrīnoja šīs sievietes izturību, savaldību un cienīja viņu. Kara gados viņas istabā pietika vietas visiem bērniem, kas bija kļuvuši par bāreņiem. Gan uz lauka, gan mājās viņa strādāja vienlīdz citīgi un nelaupot sevi, viņa neskopojās ar glāstiem un Smaidiem, kas tika dāvāti bērniem un draudzenēm. Tikai sīkas grumbiņas ap acīm un sirmums matos liecināja par viņas mātes bēdām. Sapars bija ar viņu vienos gados, viņas miruša vīra draugs, un tapec Dameša uzticējās viņam, bieži griezās pie viņa pēc padoma, satuvinājās ar viņa ģimeni. Tagad arī Sapara vairs nebija, pārcēluši uz citu aulu ... Kas būs tālāk?

Askars gandrīz ne soli neatkāpās no Kaltaja, izvairījās no sastapšanās ar Amirbeku. Viņš baidījās, ka Amirbeks aizsūtīs viņu uz tuksnesi. Viņš bija

kļuvis slimīgi aizdomīgs un neuzticīgs. Viņam bija kauns, ka ģērbies sliktāk par citiem. Reiz Askars kulšanas vieta satika Zaurešu. Viņa stāvēja bala, sātraukta, izbijusies.

— Kas tev noticis, Zaureša? — viņš neviļus pajautāja.

— Vai tad tu neesi dzjrdejis? Atkal sācies karš.

Nevis karš, bet bombardēšana, — paskaidroja

Žoinarts, kas stāvēja turpat netālu. — Uz japāņu pilsētu nometuši atombumbu. Tūkstošiem cilvēku vienā mirkli aizgājuši bojā.

— Ak, allāh, par ko tu tā sodi cilvēkus? — krustmāte Dameša nočukstēja. — Vai šai pilsētā pietiks dzīvo, lai apglabātu mirušos?

Viņai neviens neatbildēja.

— Kas tad te par sapulci? Par ko jūs tā bēdājāties? Karš paliek karš. Bet, runājot par japāņiem, tad viņi ir gluži tādi paši kā vācieši. Ejiet atpakaļ, kāpēc pārtraucāt darbu? — Jaunais priekšsēdētājs dižojās uz Baltpiera.

— Ai, Amirbek, visi cilvēki ir vienādi! Visas mātes mīl savus bērnus. Tā nedrīkst runāt par cilvēku bēdām. Kā redzams, tu pats neko neesi pārdzīvojis, — krustmāte Dameša sirdīgi sacīja.

— Neālējies, vecā, un netarkšķi!

— Es zinu, ko es runāju, Amirbek. Ne jau visi baidās no pātagas un ļaunas mēles. Labāk paskaties uz saviem darbiem.

— Kāpēc tu ta saskaities? Vai tad es esmu tevi aizvainojis? Es to saku tāpēc, ka darbs stāv, — Amir-beks nomurkšķēja un atvirzījās nost. Pamanījis As-karu, viņš devās pie viņa. — Bet tu posies ceļa! Brauksi uz tuksnesi, uz aitkopības bāzi, strādāsi tur!

— Viņš jau reiz tur bija. Diezgan! Driz jau būs jāiet skola, — Kaltajs viņu partrauca.

— Kādā skolā! Viņu izslēdza ...

Kaltajs klibodams piegāja pie Askara.

— Vai dzirdēji?

Askars pamāja ar galvu.

— Tad laiks pārtraukt darbu. Aizej uz manām mājām un paņem šineli! Ari tā tev! — No galifē bikšu kabatas viņš izņēma saburzītu naudu. — Ņem! Gan noderēs. Amirbeks nemaz nav tik liels priekšnieks. Izslēdza no šīs skolas — pieņems cilā. Būtu grēks atraut tevi no mācībām. Tava tēva piemiņas vārdā, dēliņ! — Kaltajam ietrīcējās balss. — Saņem no noliktavas pārziņa miltus, izcep kaut ko ce|amaizei, Dameša! — viņš iesaucas. — Pielūko, nedari blēņas! Neapkauno sevi un cilvēkus! Ja kāds pajautās par tēvu, pasaki: kritis karā. Bija komunists. Pārējais uz tevi neattiecas, domā tikai par mācībām!

Kaltajs iegaja būdā un aizcirta durvis. Askars aiz-klumburoja uz stirpu un ilgi gulēja, ieracies salmos. Viņš vēl nezināja, kurp dosies rit. Pašam grūti izlemt. Agrāk viņš nekad nebija domājis par rītdienu. Bet tagad, domājot par nākotni, viņu pārņēma satraukums.

Vakarā atkal atnāca 2omarts.

— Vai zini, ka Ļeņinskā šogad atvēršot pedagoģisko skolu? Varbūt tu gribi doties uz turieni? Es ari izņēmu dokumentus no skolas. Sķielacis fizikas skolotājs saka — šogad skolā nebūšot liels studentu pieplūdums un tur varēšot bez grūtībām iestaties.

Aiz loga kaut kur tālumā bija dzirdama Gaini skumjā dziesma. Tā vien likās, ka viņa, atgriezdamās no kalniem, raud. Aulā kā parasti valdīja klusums.

Skolā patiešām bija mazs studentu pieplūdums. Askars bez sevišķām pūlēm nolika pirmos eksāmenus. Viņiem abiem ar Zomartu ierādīja vietu nelielā, šaurā kopmītnē.

Žomarts parādīja vēstures skolotājam savas piezīmes par mauzoleju. Zēns varēja caurām dienam klīst kaut kur kalnos, meklēt akmens tēlus, mauzolejus un urbties grāmatās. Par laimi, šī senā ciema — bijušās apriņķa pilsētas bibliotēkā bija saglabājušās daudzas nodriskātas, laika gaitā nodzeltējušas grāmatas un žurnāli. Starp tām viņš atrada peļu sagrauztas lapeles, kurās bija aprakstīta lielā mošeja, kas stāvēja ciema vidū. Izrādījās, ka tā ir vecum veca celtne. Tas sienas kādreiz bijušas apdarinātas ar terakotas plātnēm. Mošejas skaistumu apbrīnoja musulmaņi. Te apstājās tirgotāji, kas ieradās no Ķīnas un Mongolijas. Žomarts centās savos zīmējumos atveidot mošejas sākotnējo izskatu un izdomāja dažādas leģendas par tās celtniecību tieši šeit, ka-zahu-krievu pierobežas ciema centrā, ciema, kurš atradās nelielā ielejā un kuru no visām pusēm ieskāva Džungārijas varenie, klinšainie kalni.

Atgriezdamies no aula, Žomarts reizēm atveda sūtījumu no Damešas, pastāstīja jaunumus. No viņa Askars uzzināja, ka Kaltajs apprecējis Aislu un devies uz pilsētu. «Laikam Amirbeka dēļ,» Askars nodomāja. Viņš centās izdibināt no Zomarta visu par krustmāti Damešu, Baukenu un Saparu. Tikai par Zaurešu Askars nekad nejautāja. Viņam gribējās, lai Zomarts pats pastāstītu par viņu. Taču Žomarts, kā par spīti, nebilda par viņu ne vārda, tikai reiz, it kā garām ejot, pateica, ka arī viņa nākamgad taisās braukt uz Ļeņinsku. Askars pat neuzprasīja, kad viņa īsti atbrauks un kāpēc. Tomēr no šā brīža viņš sāka gaidīt meiteni. Reiz viņš redzēja viņu sapnī. Viņi kopā gāja pa to pašu za|o p|avu, kur bija spēlējuši ak-sueku un klausījušies Gaini dziesmas. Askars gandrīz juta viņas roku pieskārienu un matu smaržu. Taču viņš nespēja atceroties meitenes sejas vaibstus, jo Zauresa vienmēr bija staigājusi ar mazliet nodurtu galvu, itin kā kaunēdamās sava daiļuma.

Ieraudzījis pazīstamus zēnus, kuri kopā ar meitenēm bija salasījušies vecajā baznīcas dārza, kas atradās līdzās skolas ēkām, Askars ar skumjām atcerējās Zaurešu. Mazpamazām meitenes veidols, viņa iztēles izskaistināts, atdzīvojās viņa atmiņā un palīdzēja viņam atklāt sevī aizvien jaunas, nepazīstamas jīitas. Gaišas, labas domas un prieks ielija krūtīs. Viņā dzima patiess maigums pret meiteni. Domas par viņu atvieglināja Askaram sirdi, viņš kļuva nosvērtāks, apdomīgāks. Mazpamazām Askars aizrāvās ar mūziku un zīmēšanu. Un viss viņam padevās apbrīnojami viegli.

Zaurcša atbrauca rudenī. Izrādījās, ka Ļeņinskā dzīvo viņas tēvocis. Svētdien viņa pēkšņi ienāca skolas pagalmā. Pat nepamanījusi, kā nobālēja Askars, viņa jautri sasveicinājās, sāka iztaujāt par studentu dzīvi, pastāstīja, ka tēvocis stingri jo stingri aizliedzis viņai iestāties skolā. «Pedagogi man nav vajadzīgi. Es pats esmu pedagogs. Labāk pabeidz vidusskolu,» viņš sacījis un licis viņai iet vidusskolā.

Reiz vakarā Zaurcša sastapa Askaru nelielā klases telpā, kur parasti notika mūzikas pulciņa nodarbības. Padevusi labvakaru, Zaureša piegāja pie vecām un sabojātām klavierēm un vieglītēm sāka bungot pa taustiņiem, cenzdamās nospēlēt kaut kādu dziesmiņu.

— Kas lā par dziesmu? — Askars pārtrauca klusumu.

Saule jau sen bija norietējusi. Istaba bija krēslaina.

— Kas nu tur par dziesmu, es pirmoreiz redzu klavieres.

— Tu vēl iemācīsies, — viņš sacīja, neapzināti pieskardamies viņas pirkstiem, kas viegli slidoja pa taustiņiem.

Viņa klusēja. Ari viņš klusēja, lai gan šai mirkli viņam gribējās daudz ko pateikt. To, kā viņš gaidījis, ka viņš mīl viņu, taču viņš nespēja atrast īstos vārdus. Spēji uzsitusi pa kauliņiem, Zaureša uzmanīgi atvirzīja pirkstus no viņa plaukstas. Un piecēlās kājās.

— Tu esi laba, Zaureša ... — viņš aizlūzušā balsī sacīja un liegi pievilka viņu klāt.

— Ko tu, nevajag... — viņa maigi, klusi sacīja un atgrūda Askaru.

Viņš pamodās gluži kā no miega. Jau no bērna dienām viņš bija pieradis apvaldīt savas jūtas. Mūžīgais trūkums, dzīve bez mātes glāstiem — tas viss, šķiet, bija iznīdējis viņā pašu galveno — ticību sev. Viņš baidījās zaudēt savu pirmo mīlestību, baidījās, ka var viņai nepatikt. Un, lai gan vārdi «ko tu», kurus bija izrunājusi Zaureša, skanēja maigi un bez kāda aizvainojuma, viņš tūdaļ paklausīja meitenei. Viņš stāvēja kā apmāts, baidīdamies pakustēties un izdarīt kaut ko nelabojamu.

Zaureša, pa pusei pagriezusies pret logu, gaidīja. Blāvi, slīpi mēness stari apspīdēja seju. Viņa, aizmirsusi visu uz pasaules, gaidīja, gaidīja viņu. Taču viņam nepietika drosmes pieiet pie viņas. Un tad meitene klusi pasauca viņu. Jauneklis nedroši paspēra soli uz viņas pusi. Zaureša pacēla galvu. Viņš notrīsēja no viņas starojoši! skatiena, no viņas lūpu tuvuma.

— Pasaki kaut ko, — Zaureša nepacietīgi nočukstēja.

Viņš pievilka viņu klāt un paslēpa seju viņas matos.

Es jau sen gribēju tev pateikt, — aiz laimes stostīdamies un skūpstīdams viņu, Askars iesāka.

Viņš ne dzirdēja, ne manīja, kā atvērās durvis, noklikšķēja slēdzis un iedegās gaisma.

Ko, tie esat jus? Es laikam jus iztraucēju! — atskanēja pazīstama balss.

Zaureša atgrūda Askaru un izmetās no istabas. Durvīs stāvēja Zomarts. Viņš smaidīja. No šī smaida Askaram k|uva neērti. Viņš ienīda savu draugu. Sis cilvēks vienreiz jau bija laupījis viņam uzvaras prieku zirgu skriešanās sacīkstēs. Tagad viņš ar savu klātbūtni bija apgānījis pašu dārgāko Askara dzīvē. Viņš bija ieraudzījis to, kam uz visiem laikiem bija jāsaglabājas tikai divu cilvēku atmiņā.

— Tu gan viņu pamatīgi piežmiedzi. Vai tev ar viņu ir romāns? Es nemaz nezināju. — Zomarts piegāja pie klavierēm. — Nu, ko tu stāvi? Mums te paredzētas pulciņa nodarbības, bet tu labāk drāzies paka| viņai! Pabeidz iesākto! — Viņš viltīgi pamirkšķināja.

Askars, neapjēgdams, ko dara, no visa spēka iesita viņam pa seju.

Izbeidz pekstiņus! — Zomarts pakāpās atpaka). — Es tev saku, izbeidz! Tu laikam domā, ka es lūrēju pa atslēgas caurumu? Domā, ka es tīšam? Viss iznāca nejauši... Nebēdā, viņa ir žēlsirdīga, neatteiks ...

Askars sagrāba viņu aiz apkakles.

— Vai iu esi jucis, vai? Draugu pret skuķi apmainīji, — Zomarts kliedza, raudamies ārā no rokām.

— Se tev nejauši, še tev žēlsirdīga! — Askars vairākas reizes iesita viņam pa seju.

Zomarts iekaucās, tad pieliecās un negaidīti ar galvu uzgrūdās Askara zodam. Viņi abi aizripoja pa grīdu. Jaunieši, kas bija atnākuši uz vēstures pulciņa nodarbībām, tik tikko izšķīra viņus.

Jau nākošajā dienā visi studenti zināja par kautiņu un Zaurešu.

— Tu pats esi vainīgs. Tāds kā ķerts! Es taču neko |atmu tev nenodarīju, — Zomarts pārmeta Askaram, kas staigāja apkārt ar uzpampušām lūpām.

Nedz valodas, nedz Zomarta neapmierinātība tā neuztrauca Askaru kā Zaurešas pārmetumi. Tajos klausoties, sirds viņam vai pušu plīsa.

— Kāpēc tu to izdarīji? Kāpēc? Lai mani iegrūstu kaunā . . . Uzsāki kautiņu. Gan skolā, gan majas viss' jau zināms ...

Viņi stavēja vecajā dārzā starp aveņkrūmiem un jaunām ievām, un virs viņu galvām nokarājās' milzīga bērza kailie zari. Zaurešas acis bija pilnum pilnas asaru. Taču viņš nespēja meiteni mierināt. Atgriezies kopmītnē, viņš apsedzās ar segu un līdz vēlai naktij apraudāja savu pirmo skūpstu un nepelnīto apvainojumu ...

Jauneklis jutās bezgala vainīgs Zaurešas priekšā. Tagad viņš vairs nevarēja tikties ar viņu citu klātbūtnē, viņš baidījās, ka puiši smiesies par viņu, taču arī bez viņas dzīvot Askars vairs nespēja. Paņēmis grāmatas un izlikdamies, ka mācās, viņš kā parasti atlaidās kādas ievas ēnā netālu no taciņas, pa kuru mēdza pastaigāties Zaureša. Kad viņa viegliem,

steidzīgiem soliem gāja garām,-Askars, aizturējis elpu, gulēja biezajā zālē. Viņš nezināja, ka Zaurcša gandrīz aizmirsusi notikušo. Jaunie paziņas, skolas biedru un studentu uzmanība aizrāva viņu. Viņa mācēja labi dejot, arī skolā viņa nepalaida garām nevienu deju vakaru vai koncertu. Viņai glaimoja puišu uzmanība, piesaistīja Zomarta nostāsti.

Agrāk aulā Askars viņai likās esam īpatnīgs zēns, kuram neviens nevarēja līdzināties. Viņš pirmais no aula puikām bija devies tālā ceļojumā, redzējis pilsētas, prata krievu valodu, bet tagad meitene saskatīja viņā tikai cietēju, kas pat nespēja pasargāt viņu no zobgalībām. Un vienīgi agrākā pieķeršanās un zēna liktenis, kas viņai šķita visai romantisks, neļāva viņai aizmirst Askaru. Sirds dziļumos viņa nojauta, ka Askars mīl viņu, mīl kā neviens cits, un tālab nevarēja nedomāt par viņu. Satiekoties viņi abi atcerējās vakaru, kas bija beidzies tik muļķīgi, atcerējās kautiņu un vārdus, kurus varbūt viens otram būtu teikuši. Viņu attiecībās vairs nebija agrākā dabiskuma un vaļsirdības, sarunas neveicās. Zaurcša jutās neērti.

Svētdienās, spēlēdams orķestrī, Askars izvilināja no sava baritona «Donavas viļņus» vai «Bērziņu» un skumīgi vērās zālē, kur Zaureša dejoja ar 2o-martu vai ar kādu citu. Viņa nedz pamanīja, nedz redzēja viņu.

— Kopš Zaureša sākusi nākt uz dejām, tu esi kļuvis par labu solistu. Tiesa, dažreiz tu paņem nepareizu noti, bet tas nekas, — puiši zobojās.

Askaram beidzot apnika šīs asprātības. Viņš vairs negāja spēlēt orķestrī. Tā beidzās arī šī aizraušanās. Bet viņš bija gribējis kļūt par mūziķi. No pašas mazotnes viņš apskauda tos, kas mācēja dziedāt vai spēlēt kādu mūzikas instrumentu, viņam likās, ka apdāvinātiem cilvēkiem vienmēr jābūt laimīgiem. Tā kā viņš vairs nespēlēja orķestri, viņš vēl retāk redzējās ar Zaurešu. Viņš kļuva nerunīgs un augām dienam kā apsēsts skraidīja pa skolu, palīdzēdams te udensvedējam, te noliktavas pārzinim, bet dažreiz, ieslēdzies istabā, zīmēja sienas avīzi un sacerēja tai dzejoļus. Tikai kalsnā gaišmatainā Ļuda, klases vecāka, vienmēr atradās līdzās. Ar savu stūrainību un straujajām, neveiklajām kustībām viņa vairāk atgādināja zēnu. Viņa vienmēr runāja vaļsirdīgi, par visu un neko, nekad nepieskardamās tai tēmai, kas varētu sagādāt Askaram sāpes vai izsist viņu no garīga līdzsvara. Askars izturējās pret meiteni rupji, taču viņa neapvainojās un piedeva viņam visu.

Askars nojauta, ka Ļuda mīl viņu. Viņš jau zināja, ko nozīmē mīlēt un biit nemīlamam. Viņam tas bija nepatīkams atklājums. Viņš saprata, ka nemitīgas ciešanas padara cilvēku netaisnu. Viņš mēģināja no malas palūkoties uz sevi — nožēlojamu, ļaunu, rupju cilvēku.«Vai tad tādu var mīlēt?» viņš par sevi domāja. Dažreiz pietiek ar vienu dusmu uzliesmojumu, lai pa jaunam izprastu ne tikai visu agrāk redzēto, visu pārdzīvoto, bet lai spētu ieskatīties arī savā dvēselē. Askars atkal domāja par Zaurešu. Meitene nemīl viņu, un laiks tam visam pielikt punktu. Pat dzīves atstumtam bezrakstura cilvēkam jābūt savam lepnumam.

Zomartam viss likās skaidrs un saprotams. Viņš nekad nespēja runāt par mīlestību nopietni.

— Tas ir dabas likums. Jo skaistāka sieviete, jo vairāk viņa valdzina. Gluži tāpat kā glezniecībā, literatūrā vai arhitektūrā: jo skaistāks darbs, jo vairāk to apbrīno.

Askaram mazliet derdzās šādi salīdzinājumi, iekšēji viņš tiem nepiekrita. Tomēr viņš klusēja un pat piebalsoja, cerēdams atrast Zomarta vārdos attaisnojumu savai rīcībai. Slimīgi uzņemdams katru puiša zobgalību, Askars tai pašā laikā piedeva visus aizvainojumus. Askars bija pieradis pie viņa rakstura un lāgiem pat pakļāvās viņam. Tagad viņi biežāk bija kopā.

Zaurcša redzēja un saprata, cik smagi Askars pārdzīvo notikušo. Dažbrīd viņai pašai gribējās uzrunāt Askaru. Taču viņa baidījās, ka skolas biedri atcerosies notikumu mūzikas kabinetā un no jauna sāks zoboties par viņiem. Bet laiks gāja. Askars jau beidza trešo kursu, un viņi abi ar Zomartu bija nolēmuši turpināt mācības Alma-Atā. Viņš vēl aizvien bija nerunigs un vairijās no Zaurešas. Viņš pat neielūdza viņu uz izlaiduma vakaru. Taču tai dienā, kad Askars devās uz Alma-Atu, Zaureša neizturēja un atskrēja uz skolu.

Nostājusies bērza ēnā savrup no citiem, viņa lūkojas uz Askaru. Viņai gribējās, lai Askars pamanītu viņu un pienāktu klāt. Taču bija par vēlu. Puiši jau sēdināja Askaru droškā un sāka trenkt zirgu.

Studentiem bija sākušās brīvdienas. Zaurcša pēc Askara un Žoinarta aizbraukšanas arī devās .uz Ak-tumu. Taču aulā viņai drīz apnika. Atgriezusies Ļc-ņinskā, viņa ilgi klīda pa nolaisto, veco dārzu. Studentu brīvdienu laikā Ļeņinskā bija tikpat garlaicīgi kā Aktumā. Ta atdzīvojās tikai tad, kad jaunieši atgriezās atpakaļ.

Zaureša atcerējās sevi kā baskājainu meitenīti, kas kopā ar Askaru skraidelē gar avotiņu, atcerējās, kā viņi plūkuši puķes, kā Askars vizinājis viņu savā «tankā» un cik viņš bijis jocīgs, kad viņi abi dzinās paka) rudajam telēnam. Zaurešai likās, ka Askaram vienmēr piemitis kaut kas neizprotams. Viņš nez kāpēc vienmēr baidījies no viņas, bet varbūt arī kaunējies. Zaureša salīdzināja viņu ar citiem puišiem un nevarēja saprast, kurš labāks: Zomarts vai Askars. Kāpēc Askars nav tāds kā citi, kāpēc viņš ir tik noslēgts? Laikam tāpēc, ka viņš ir vientu|š. Askaram vienmēr bijis jāstrādā. Viņā atkal modās līdzcietība un žēlums pret Askaru. Savā vienīgajā vēstulē viņa pārmeta Askaram, ka viņš aizbraucis neatvadījies.

Askars nebija gaidījis vēstuli. Askars nolēma atbildēt viņai, uzrakstīja, bet tūdaļ saplēsa atbildes vēstuli. Izrādījās, ka pat dzeja ir bezspēcīga. Tad viņš nolēma vispār nerakstīt. Tik un tā nekas neiznāks. Labāk aizbraukt uz Ļeņinsku. un vēlreiz sastapt Zaurešu. Drīz sāksies brīvlaiks. Askars steidzās, taupīja nopelnīto naudu: krāja braucienam. Tagad viņš bija Filoloģijas fakultātes students, bet Zomarts bija īstenojis savu sapni — iestājies Vēstures fakultātē. Viņi dzīvoja kopā vienā kopmītnē, vienā istabā.

Puiši, redzēdami, ka Askara ēdienkartē galvenā vieta ierādīta rupjmaizei un ūdenim, Jaungada priekšvakarā klusībā savāca naudu, ielika aploksnē un, uzrakstījuši uz tās: «Nākamajam dižajam filologam no Sala Vectēva,» — nolika zem spilvena.

— Kas to izdarīja? — atplēsis aploksni un ieraudzījis naudu, nobālušais Askars jautāja.

Viņš palūkojās apkārt — Zomarta istabā nebija.

— Tur uz aploksnes uzrakstīts, — viņa gultas kaimiņš, it kā nekas nebūtu noticis, atbildēja.

— Es neesmu ubags! — Askars nosvieda aploksni uz galda.

Acis viņam dusmās zvēroja, rokas trīcēja, viņš bija gatavs ieklupt matos jebkuram, kas uzdrošinātos pateikt vēl kaut vienu vārdu.

— Tāds kā joks, — pavisam klusi un mierīgi noteica kaimiņš. — Velti tu tā uztraucies.

Puiši rāmi gulēja savās gultās un izlikās lasām. Biedru mierīgums atbruņoja Askaru. Nokārtu galvu viņš apsēdās gultā. Paņēmis grāmatas, viņš devās uz universitātes tipogrāfiju, viņš tur strādāja par studentu avīzes burtlici. Sijāja sīks, dzeļošs sniegs, kas tik raksturīgs Alma-Atas ziemai. Pustukšajā, dārdošajā tramvajā bija auksti. Mazliet nomierinājies, viņš iegrima pārdomās. Viņš sāka gremzties uz sevi par nesavaldību un aizdomīgumu. Katru brīvu brīdi viņš lasīja. Salīdzinājumā ar pilsētas jauniešiem viņam bija trūcīgas zināšanas. Viņi bija daudz lasījuši, un Askars līdzās viņiem jutās bezpalīdzīgs. Viņš ap-skauda Zomarlu, kas caurām dienām tupēja bibliotēkā.

Nezaudēdams laiku, Askars pēc pēdējās ieskaites nokārtošanas devās uz Ļeņinsku. Stacijā viņš no vilciena pārsēdās autocisternā. Ce|š līdz rajona centram vijās cauri tuksnesim. Vējš grabinājās kabīnes logā, meta stiklos sniegu un smiltis. Šoferis, baidīdamies iestrēgt barhānos, dzina mašīnu ar vislielāko ātrumu, tāpēc rajona centrā viņi nokļuva ātri. Tālāk Askars nolēma doties uz Aktumu, jo aiz Ak-tumas bija krauja, taču ne visai gara kalnu pāreja, kuru ar slēpēm varēja veikt dienas laikā.

Salāpītos, apledojušos velteņos un samirkušā puskažociņā viņš iegāja ļaužu pārpildītā, piesmēķētā istaba ar zemiem griestiem. Istabas tālākajā kaktā stāvēja neliels galds. Uz galda blāvoja petrolejas lampa. Cilvēki, piespiedušies cits pie cita, sēdēja uz zemes gridas.

Pie galda, vicinādams laikrakstu, stāvēja cilvēks jaunā lapsādas ausenē, kas bija uzbīdīta uz acīm. Dūmu mākulī Askars ar pulem pazina Arnirbeku un sāka ieklausīties.

— ... Redziet, man bija taisnība, paklausieties, kas teikts deviņpadsmitajā kongresā, Askars izdzirdēja dažus aprautus teikumus. — Bet jūs nekādi nevarējāt aizmirst Saparu. Ne velti viņu toreiz sodīja par patvaļību. Viņš ari jaunajā vietā gribēja nodarboties ar būvmateriālu ražošanu. Bet te skaidri pateikts, ka kolhoziem nav brīv to darīt. — Amirbeks no jauna pacēla laikrakstu. — Sapars ir mazizglītots. Tāpēc arī nespēja saprast.

Zālē atskanēja balsis:

— Vai nav apnicis visu velt virsū Saparam, cik gadu jau pagājis! — kāds tumsā iesaucās.

— Tev, protams, maza bēda par būvmateriāliem. Māju sev uzcēli, aitas atdzini.

Askars pēc balss pazina kalēju Kenehanu, taču tumsā nespēja saskatīt viņa seju. Šai mirklī pie As-kara pienāca krustmāte Darneša.

— Nu tu esi atgriezies, — viņa čukstēja un, nobirdinājusi dažas asaras, aizvilka Askaru uz izejas pusi. — Iesim, iesim prom no šejienes! Tu, jādomā, esi pārsalis un izsalcis.

Kāds pieskrēja no mugurpuses un cieši apkampa viņu. Pagriezies Askars ieraudzīja Baukenu. Nebēdnīgi iebikstijuši viens otram sānos, viņi iekrita sniegā.

— Vel joprojām bērni, gluži kā jēriņi, — krustmāte Dameša nopriecājās.

— Kad tu atbrauci, uz cik ilgu laiku? — Baukcns purināja draugu.

— Rit došos atpakaļ. Vai dabūsi slēpēs?

— Ak kungs, kurp gan tu atkal steidzies, Askar-žan? — Dameša izsaucās. — Vismaz cilvēkiem parādies! Aprunājies! Rit viss auls atnāks pie tevis.

Gluži tapat kā agrāk, viņi līdz vēlai naktij sēdēja krustmātes Damešas mājīgajā istaba un atcerojas pagājušās dienas.

Agri no rīta, piesprādzējis slēpes, Askars pa veco ceļu, pa kuru bija staigājis, meklēdams kaļķakmeni, devās uz kalnu pāreju. Ieleju dzirkstošais baltums, zilās debesis, kurās tikai vietumis slīdēja vieglas mākoņu plēnes, tālīno kalnu smailās virsotnes, kas atgādināja baltā marmora skulptūras, — viss te bija neaprakstāmi skaists. Askars brauca ātri, dungodams senu dziesmiņu par meiteni Zaurešu. Tā bija gaužām skumīga dziesma. Tajā stāstīts par to, kā tēvs meklējis savu vienīgo meitu. Bērzu lapas čukstēja viņam par meitu, smilšu graudiņi barhānos zumēja, -izrunādami viņas vārdu. Viņš redzēja, kā vilcene apmīļoja savu vilcēnu, dzirdēja, kā vējiņš čukst zālēm par mīlestību. Viņš steidzās pie meitas, taču atrada viņu guļam zem smaržīga, puķēm apauguša zemes pauguriņa. Tā bija bijusi viņa vienīgā meita, jo sešpadsmit dēli krituša karā.

Sasniedzis kalnu pārejas virsotni, Askars ilgi stāvēja un lūkojās uz dziļu, pelēkas miglas ietītu ieleju, kuru no visām pusēm ieskāva kalni. Tur, veca ievu dārza malā, stāvēja koka mājiņa, kurā dzīvoja Zau-rcša. Tālumā, jocīgi palēkdamies, pa stāvu nogāzi aizcilpoja Askara iztramdīts zaķis ar baltu ļipu. Saceldams sniega putekļus, viņš joza cauri krūmiem un nozuda aiz nelielas klints. Askars jutās kā kalnu valdnieks. Bērnībā viņš te bieži bija bradājis pa rasoto zāli. Migla, kas patlaban biezēja tālu ielejā, vasarā paceļas augstāk. Bet augstie mākoņi nolaižas zemāk.

— Ai-zict! Askars pats sev deva komandu, atgrūdās un, drudžaini ievilkdams krūtīs spirgto gaisu, drāzās lejup.

Askars iegriezās pie pedagoģiskās skolas saimniecības daļas vadītāja, kas bija viņam pazīstams. Un tūdaļ aizsūtīja viņa dēlēnu pie Zaurešas.

— Tēvocis ar sievu aizgājuši ciemos. Viņa ir viena pati mājās, — zēns sacīja.

... Aizelsies un norāvis no galvas ausaini, Askars strauji atvēra durvis un ielaida istabā salta gaisa vērpeti. Seja viņam dega no aukstuma, puskažociņš bija atsists vaļā, velteņi aplipuši ar sniegu.

— Oho, kādu salu tu esi atnesis! — atskanēja Zaurešas balss.

Askars metās pie viņas un kā lācis apkampa abām rokām.

— Ai, kā tu esi nosalis! — Viņa izvairījās no skūpstiem, pēc tam pati pieskārās ar lūpām viņa karstajam vaigam un nemanāmi, veikli atbrīvoja rokas. — Paskat, cik daudz sniega tev uz kājām, — Zaureša pārmetoši sacīja.

Askars apmulsis sāka meklēt slotu. Uz grīdsedzi-ņas bija izveidojusies netīra peļķe. Viņam kļuva neērti. Zaureša vērīgi aplūkoja viņu no galvas līdz kājām. Askars .uztvēra šo skatienu. Dodamies pie

Zaurcšas, Askars nebija domājis par savu ārieni. Un tagad šis mīļotās meitenes acu uzmetiens iedzēla viņarn. Dzīves atstumti cilvēki ir viegli ievainojami. Viņi fanātiski mīl. Un šis fanātisms sagadā viņiem sāpes un ciešanas.

— Nu, kā jums tur iet? Stāsti! Bet es pa to laiku uzlikšu vārīties tējkannu, — Zaureša sacija un izgāja virtuvē.

Askars nevilšus paņēma no palodzes grāmatu un atvēra to. Pirmajā lappusē viņa uzmanību piesaistīja uzraksts: «Zaurešai no Z. Atceries mani!» Askars nosvieda grāmatu atpakaļ un pamanīja fotogrāfiju, kas stāvēja uz etažeres malas. Nevilšus paņēma to.

— Kāpēc tu klusē? — Zaureša iznāca no virtuves.

Askars steidzīgi iebāza fotogrāfiju azotē. Zaurešfi

neko nepamanīja, viņa atkal palūkojās pulkstenī, jo baidījās, ka tēvocis pārsteigs viņu kopā ar Askaru. Askaram iešāvās prātā doma, ka Zaureša kaunas viņa dēļ. Viņš metās uz durvīm.

— Kurp tad tu? — Zaureša pieskrēja klāt un piekļāvās viņam pie krūtīm. Taču Askara iekarsusī iztēle jau drudžaini darbojās citā virzienā. Viņš strauji atgrūda meitenes rokas un izskrēja no mājas.

Ikreiz, kad Askars atcerējās savu braucienu, viņa acu priekšā pavīdēja Zaurešas siltās, baltās rokas, netīrā palts uz grīdsedziņas un piedūmotā, pēc tabakas un sviedriem smirdošā istabiņa, kur Amirbeks, lamādams Saparu, bija "vicinājis laikrakstu.

Vēlreiz un vēlreiz Askars atcerējās Amirbeka vārdus. «Kur gan Sapara vaina?» Domas par dzimto aulu izraisīja viņā atmiņas par Zaurešu. Meitenes nodarītās sāpes sāka pamazām aizmirsties. Taču aulā redzētais aizvien biežāk lika domāt par sevi. Viņam gribējās dalīties ar kādu savos iespaidos, visu izstāstīt. Bet kas, izņemot 2omartu, pazīst Aktumu? Vajadzētu aprunāties ar viņu atklāti, taču viņš vienmēr ir aizņemts un lieliski iejuties šejienes apstāk|os. Pēc As-kara atgriešanās Zomarts apjautājās tikai par Zau-rešu, bet Aktumu pat nepieminēja. Viņš bija aizrāvies ar Romas un Hivas aprakstiem. Viņu uztrauca nevis Aktumas liktenis, bet gan Venēcijas dodžu pils un Ļeņingradas Ziemas pils ideālie samēri.

Viņš taisijas braukt uz Ļeņingradu un Romu, jūsmoja par Monferana, Rossi un Voronihina darbiem, stāstīja Askaram par Izmaila Samani apbrīnojamo mauzoleju Buhārā, kas izrotāts ar daudzkrāsainiem griezumiem. Viņš pētīja Kaljana, Serahsa, Sandžara un Sahizinda ornamentus, zīmēja uz papīra Rcgis-tana laukumu un Alnneda Jasavī mauzoleju. Viņš nenogurstoši meklēja vecās grāmatās un žurnālos kaut vai dažas rindiņas par senās brīnišķīgās pilsētas arhitektūras pieminekļiem, kuri kādreiz bija atradušies tagadējā Alma-Atas vietā un kurus, spriežot pēc dažām ziņām, sagrāvusi neredzēti spēcīga zemestrīce.

— Izkropļots pats pilsētas nosaukums. Ta saucās nevis Alma-Ata, bet gan Alma-tau (ābeļu kalns). Lūk, ko, par to raksta Cokans, — viņš griezās pie Askara, atvērdams savu iemīļoto grāmatu. — Lasi! «Pilsēta Alamlika ... Alma-tau (kur patlaban slejas cietoksnis Uzticamais) bija pazīstama ar savu tirdzniecību un bija sava veida pietura uz lielā ceļa, pa kuru Dženovas tirgotāji devās uz Ķīnu un Ķipēaku sūtņi pie dižā hana ...»

Askars brīnījās par Žomarta dedzīgo aizraušanos ar vienu ideju. Zomarts nekad nerakņājās savā dvēsele kā Askars. Viņš visu viegli laida pār galvu. Tikai tad, kad saruna skara viņa iemi|olo tēmu, viņš kļuva par kaislīgu polemiķi, kas necieta iebildumus.

— Tautām, kaš sirmā senatnē apdzīvoja mušu stepes, bija augsts celtniecības līmenis, — viņš dedzīgi sacija, — viņi būvēja lieliskus kanālus, pilsētas, cietokšņus, pilis. Mūsu zeme bija lielas pilsētas. Senaja kazahu pilsēta Otrara bija viena no visbagātākajām Āzijas bibliotēkām, šaja pilsēta dzīvoja un stradaja mūsu slavenais sencis Abunasars Muhameds al-Fa-rabi. Viņš dzimis astoņi simti septiņdesmitajā gadā Otrara — arābi šo pilsētu nosauca par Farabu. Fa-rabas bibliotēka varēja sacensties ar Aleksandrijas bibliotēku, Muhameds al-Farabī bija mūsu zemes ievērojamākais zinātnieks, filozofs, dzejnieks, astronoms un, vel viņam dzīvam esot, bija iedēvēts par «pasaules otro Aristoteli». To zina Austrumu zinātnieki. Viņi bieži raksta par viņu, bet mūsu vēsturnieki aizmirsuši ... Ornamentālā glezniecība, griezumi — luk, ar ko bija slavenas Vidusāzijas un Ka-zahijas pilsētas. Uzbrukumi uti kari izpostīja Otraru, iznīcināja mūsu seno mākslu. Iespējams, ka šo dižo pilsētu izpostīja Cingizhans, gluži tāpat kā turki bija sagrāvuši grieķu Akropoli.

Vienmēr, kad 2omarts sāka stāstīt par Vidusāzijas senajām pilsētām, viņš aizmirsa it visu, tūdaļ iekarsa, trūkās kājās un runaja, soļodams turp un atpakaļ pa istabu. Viņš mētāja rokas un laiku pa laikam atsvieda atpakaļ melnos, biezos matus, kas aizsedza plati atplestās, skaidrās un mazliet domīgās acis.

— Netici tiem, kas apgalvo, ka mums nebija celt-, niecības kultūras, ka mums nebija arhitektu, nebija lielu pilsētu, ka mēs esam mūžīgi klejotāji. Izlasi to seno pilsētu drupu aprakstus, kas atrodas Kizilkumā, zem Rietumkazahijas un Dienvidkazahijas pauguriem, un tu sapratīsi. Atcerēsimies Ahmeda Jasavī mauzoleja aprakstu. Tas ir viens no mūsu nacionālās kultūras, mūsu arhitektūras visizcilākajiem pieminekļiem. Tas ir savdabīgs, skaists, varens. Precīzs matemātisks aprēķins, nepārspējama arhitekta māksla — lūk, kas tika apvienots celtniecības laikā. Mauzoleju uzcēla piecos gados, bet tas stāv jau sešus gadsimtus, — iekarsis un ar sajūsmu turpināja Zomarts. — Kazahijas dienvidos, uz austrumiem no Džambu-las jeb bijušās Aulie-Atas, atrodas milzīgas celtnes drupas — tā ir feodālā laikmeta pils. Tur dzīvoja kipčaki, viņi to bija uzcēluši no akmens bluķiem. Sī pils neatpalika no Senās Grieķijas un Ēģiptes celtnēm. Pili ir daudz zāļu, kas pārsteidz ar savu krāšņumu. Vai mēs zinām šo prasmīgo celtnieku, mūsu senču vārdus? Nē! — viņš atbildēja uz savu jautājumu. — Mēs zinām vienīgi Timūra vārdu, kas bija devis rīkojumu uzcelt šo mauzoleju, klibā Timūra karogs līdz šim laikam stāv pie mauzoleja sienas. Bet tā radītāju vārdi mums nav zināmi. Pat viņu laikabiedri tos nezināja.

— Nu, neko darīt. Vecā vietā tiek celts jaunais. Tas būs vēl skaistāks. Pati Alma-Atas daba ir skaista, — Askars reiz atbildēja tikai tāpēc, lai apklusinātu Zomartu.

Taču Zomarts tūdaļ iesvilās dusmās.

— Man liekas, ka kauns lepoties tikai ar dabas dāvanām: ziediem un ābeļdārziem, — viņš pārliecināti sacīja. — Vajag, lai pilsēta būtu skaista arhitektūras ziņā. Mūsu pasniedzējs saka — nākotnes pilsētai jāpārņem viss labākais no mūsdienu arhitektūras: vienkāršība, vieglums, līniju skaidrība, lai tajā tiktu radītas maksimālas ērtības cilvēkam. Un lai tā būtu savdabīga, neatkārtojama.

— Jā, pilsētas būs skaistas, bet vai mūsu auls kādreiz izmainīsies? Kāds tas kļūs nākotne, kas to sagaida? Pastāsti, — Askars noskaitās.

Zomarts izbrīnījies palūkojās uz draugu.

— Kāda būs Aktumas ikdiena un aituganu dzīve? — Askars nelikās mierā: viņš ne pa jokam bija sadusmojies, seja bāla un drūma. — Aktumai pašlaik kā ēst vajadzīgi vienkārši celtnieki un krietni, izglītoti cilvēki, kas varētu stāties Amirbeka vietā. Nevis tādi sapņotāji un pareģi kā tu. Jādzīvo tā, kā liek pienākums. Aizraušanās ir laba lieta, taču tā ir patmīlīga. Padomā par Aktumu. Manuprāt, viss jāsāk no gala. Bet tad būs vajadzīgi pašiem savi ķieģeļi, tā teica ari Sapars...

— Atkal tu skandini vienu un to pašu.

— Es tev jautāju — no ka un kādā veidā jāceļ aulā?

Ar komplekso metodi, ar valstiskiem paņēmieniem.

— Valstiskiem?... Es to saku tāpēc, ka nesen atkal redzēju Amirbeku, redzēju Aktumu. Pēc Sapara un Amirbeka es spriežu par to, kas ir labi un kas ir slikti, kurš rūpējas par Aktumu un kurš par sevi. Mēs taču ar tevi pirmie no Aktumas tikām universitāte. Tieši tāpēc mums jādomā un jāpalīdz Saparam.

— Tev laikam ir taisnība, — Zomarts kļuva domīgs. — Bet ko mēs varam izdarīt? Tas nav mums pa spēkam. Nu, varētu aizrakstīt uz rajonu vai apgabala avīzes redakciju. Sak, tā un tā, visu, kas attiecas uz Aktumu, sīki izklāstīt, arī par Amirbeku jāuzraksta, par to, ka Aktumā cilvēki strādā no rīta lidz vakaram, bet par izstrādes dienām saņem ubaga grašus, tik tikko spēj galus savilkt kopā. Mitinās zemnīcās, viņiem nav nedz radio, nedz gaismas, nedz grāmatu. Rajona priekšnieki izlasīs, uzzinās, pievērsis uzmanību.

— Tev vienmēr ir daudz ideju, — Askars nomierinājies sacīja. — Pamēģināsim. Tikai nedrīkst zaudēt laiku, — viņš piebilda, novākdams grāmatas no galda. — Kad ķersimies pie raksta?

— Tikai ne šodien. Es steidzos uz literāro vakaru, pārrunāsim «Teiksmu par Igora kauju». Vai nenāksi līdzi? Interesants jautājums. Pēc manām domām, «kosogu pulki», par kuriem ir runa, tomēr bijuši kazahu pulki. Lai gan vecajās vārdnīcās un enciklopēdijas teikts, ka tas bijušas kaut kādas kalniešu ciltis. Vārdu «kazahs» toreiz varbūt izrunāja kā «kosogs». Turklāt šai darbā bieži tiek pieminēts hans Gzaks, Gza, Gzačs. Esmu pārliecināts, ka visi šie trīs vārdi nozīmē vienu un to pašu: «hans Kazahs». Kipčaki mūsu priekšteči — bijuši drošsirdīgi kareivji un kopš seniem laikiem dzīvojuši šais stepes. Gruzīnu vēsturnieku darbos norādīts, ka kaukāziešu pulkos, kas tūkstoš divsimt piecdesmit sestaja gadā cīnījās pret hanistes Hulagu karaspēku, kā arī Irānas šaha Gazana karagājienos trīspadsmitā gadsimta otrajā pusē piedalījušies kipčaki un kaujās izradījuši neredzētu drosmi.

— Liecies tu mierā ar saviem kosogiem! Es tev jautāju par lietu, — Askars viņu pārtrauca.

— Un par ko tad es runāju? Tieši tev, filologam, vajadzēja ielūgt mani uz literāro vakaru, nevis otrādi. Vai tad tu nevēlies zināt savas tautas vēsturi?

— Ek tu, patriot! Par ko mēs nupat runājām? Bet tu no jauna sāc prātuļot. Vai tad aktumiešiem kāds labums no šīs filozofijas? Labāk rit pat ķersimies pie darba, aizrakstīsim vēstuli uz redakciju. Bet, runājot par kosogiem un kipčakiem, tad, ja tu vēlies, vari uzrakstīt disertāciju. Pēc universitātes beigšanas, protams.

— Ja jau rīt, tad rit. Piekrītu. Taču tavi uzskati par filozofiju ir aplami. Ta nebūt nav tukša prātošana. Ari te jadomā, nevis tikai jāiekaļ mācību grāmatas rakstītais.

Labi, tad cīnīsimies par šo patiesību. Uzrakstīsim par Aklumu visu, ka ir. — Askars lika Zomartam saprast, ka saruna beigusies.

Pavadījis draugu uz literāro vakaru, viņš pats pirmoreiz devās uz operas teātri klausīties Kuļjašu Baiseitovu.

...Sēdēdams galerijā un baidīdamies pat pakustēties, Askars lūkojās uz skatuvi, kur viņa acu priekša atdzima no bērna dienām pazīstama leģenda par mīlestību. Klausoties Kuļjašas dziesmas, Askars raudāja un smējās. Viņš redzēja, ka raud cilvēki, redzēja, ka raud priekšā sēdošā sieviete, kad Kizži-beks dziedāja atvadu dziesmu. Starpbrīdī, vēl aizvien būdams redzētā varā, viņš ar izbrīnu atskārta, ka pirmoreiz raudājis svešu cilvēku klātbūtnē, un nemaz nekaunējās savu asaru dēļ. Viņam, jaunietim, kas pirmoreiz bija nokļuvis teātrī, tas šķita dīvaini. No bērna kājas viņš kā zvērēns bija pacietis jebkuru aizvainojumu, jebkuru pārestību bez asarām acīs. Bet tagad vienkāršas dziesmas, jau simtiem reižu aulā dzirdētas, pēkšņi bija ieskanējušās savādāk. Tā viņš kļuva par teātra cienītāju, un šī aizraušanās izrādījās spēcīgākā nekā agrākās: teātris un kino, grāmatas par dziedoņiem un komponistiem aizpildīja visu viņa brīvo laiku.

— Tu esi īsts dzīvsudrabs. Tev nav pamata zem kājām. Agrāk tu aizrāvies ar zīmēšanu, vēlāk man

likās, ka tii vari kļūt par mūziķi vai dzejnieku. Bet tagad — še tev, teatrālis, estēts un .. . prātošana par Aktumu, — Zomarts izbrīnījies sacīja. — Vajag ķerties pie kaut kā viena.

Askars tikai pasmaidīja. Viņš daudz nedomāja par savu aizraušanos, par savu aicinājumu: ar kaut ko aizrāvies, viņš, gluži tāpat kā Zomarts, aizmirsa visu citu. Katrs mācību mēnesis atnesa viņam neskaitāmus atklājumus. Ja agrāk viņa zināšanas literatūrā nesniedzās tālāk par Abaju un Toraigirovu, tad ia-gan viņš alkani lasīja Šekspīra un Sillera, Bairona un lgo, Turgeņeva un Tolstoja darbus, atklādams daudz jauna un nezināma.

Tagad viņam neatlika laika, lai bezmērķīgi rakņātos savā dvēselē. Viņš arvien retāk atcerējās Zau-rešu. Lāgiem viņš pat brīnījās, ka agrāk augām dienām varējis domāt par viņu. Tā laikam bijusi vienkārša aizraušanās, spēcīga, taču pārejoša, bet īsta mīlestība, par kuru raksta grāmatās, vēl nav atnākusi. Askars sevi mierināja. Viņš nezināja, ka jaunās intereses tikai uz neilgu laiku aizēnojušas pirmās jūtas, kas, reiz modušās, vairs nekad neatstāj cilvēku.

Zomarts otrā semestra sākumā pārcēlās dzīvot pie savas fakultātes puišiem. Reiz viņš uzaicināja As-karu pavadīt sestdienas vakaru pie Kainara — jaunu paziņu pulkā. Slaidais puisis ar cirtainiem matiem, plānām lūpām un nedaudz izlaidīgu, ļodzīgu gaitu Askaram jau bija pazīstams. Viņš bieži bija redzējis viņu kopā ar Zomartu. Kā paskaidroja Zomarts, Kainara tēvs juties saguris un, nesagaidījis vasaru, paņēmis atvaļinājumu un kopā ar sievu aizbraucis uz Gagru. Dzīvoklis tagad esot brīvs. Izņemot Kai-naru, taja neviena neesot.

- Kainars ielūdzis ari meitenītes. Tad nu gan palīksmosimies,.— Zomarts ar sajūsmu sacīja. — Par dzērieniem nav jāraizējas, viņiem viss ir. Tu pat nevari iedomāties, kas viņiem ir! — Zomarts aiz prieka rokas vien berzēja.

Askars raudzījās uz viņu ar izbrīnu. Viņa priekšā nestāvēja tas Zomarts, kuru viņš bija pazinis Aktuinā un Ļeņinskā. Viņam bija radušās kaut kādas jaunas intereses, bija daudz jauna raksturā un uzvedībā.

Iepazīstinādams Askaru ar saviem draugiem, Zomarts raksturoja viņu augstā stilā: «topošais dižais filologs, valodnieks, Marra un tamlīdzīgu blēņu pretinieks», «dzejnieks un gleznotājs», «vēl neatzīts mūzikas pasaules ģēnijs». Askars sarka un dusmojās. Sākumā viņš kā parasti kautrējās. Pec tam klusēja un turējās malā tikai tāpēc, ka nezināja, kā izturēties pret viņiem. Zomarts izlikās, ka viņš jau sen te pie visa pieradis. Pēc kaut kādām tikko manāmām pazīmēm Askars saprata, ka viss jaunais Zomarta raksturā, uzvedībā un pat žestos ir aizgūts. Viņš centās atdarināt savus jaunos draugus.

Dzīvoklī bija piecas plašas istabas. Kainars vēra vajā durvis un vīzdegunīgi paskaidroja viesiem: te ir guļamistaba, te ēdamistaba, kabinets, mana istaba, viesistaba. No visa redzētā Askaru pārsteidza bibliotēka. Ja viņš varētu, tad paliktu kabinetā un labprāt parakņātos grāmatās.

Ieslēdza radiolu. Gaišmataina meitene dekoltētā tērpa apsēdās pie klavierēm. Sākās dejas.

— Dejas vēlāk, bērniņi! Labāk saskandināsim! Paskat, kā sagurušas, gaida ... — Kainars jautri pamāja uz pudeļu pusi. — Sadalieties pa pāriem! Pluss, mīnuss — dabas likums. Viendabīgi ķermeņi atgrūžas cits no cita.

Askars nepaspēja ne apskatīties, kad meitene, tā pati, kas bija sēdējusi pie klavierēm, nekautrīgi paņēma viņu zem rokas.

— Man patīk kautrīgi zēni. Viņi ir tik labi, — viņa sacīja un aizvilka Askaru pie galda.

— Paskat, cik bailīga, — Kainars sāka zvaigāt.

— Baidās aptraipīt savu tiklumu. Bet tev, Askar, jābūt vīrietim, citādi viņa tevi sakošļās un izspļaus.

Seja Askaram dusmās pietvīka, viņš jau gribēja piecelties un par meitenes apvainošanu iecirst Kaina-rain pliķi, taču pamanīja, ka kopa ar visiem smejas arī pati «aizvainotā», un apjuka. Viņš saprata, ka viņi smejas nevis par meiteni, bet par viņu.

— Askars jau pieņēmis viņas izaicinājumu, — 2o-inarts iesaucās, pamanījis, ka Askars pārvērties sejā.

— Uzdzersim laimes ...

Malks moldāvu konjaka kā uguns dedzināja rīkli. Pēc tam Askars sajuta, kā lēni un patīkami ķermeni ieplūst siltums. Viņš drusku apskurba un, aizmirsis notikušo, kļuva runīgāks. Viņš redzēja plecus un meitenes dzirkstošo skatienu, juta viņas roku un ceļgalu pieskārienus, skurbinošo parfīma smaržu. Viņš bija galīgi apreibis, melsa kaut kādus niekus un drīz vien, aizmirsis visu, sāka runāt bez apstājas.

— Sadzersim tubrālības! — viņa izaicinoši iesaucās.

Askars tūdaļ atkārtoja šos vārdus, lai gan nesaprata to jēgu.

Viņu uzbudināja un skurbināja šis troksnis un meitenes jautrie smiekli. Viss, kas bija noticis līdz šim, bija aizmirsies.

Pēc sadzeršanas jāsaskūpstās, — .viņš piepeši iz dzirdēja viņas balsi.

Meitenes karstā elpa apsvilināja viņam seju. Viņš gribēja piecelties, taču ķermenis bija kā ar svinu pieliets.

— Neaiztiec zēnu! Viņš no tevis baidās, — kāds sacīja, un tūdaļ atskanēja smiekli.

Viņš pietrūkās kājās, apgāza glāzi un pārlaida istabai draudīgu, drūmu skatienu.

Skanēja mūzika, griezās apreibušie pāri.

— Iesim, iesim, — meitene nervozi un nepacietīgi vilka viņu aiz rokām.

Grīļodamies viņš paklausīgi aiztenterēja viņai nopakaļ uz citu istabu, kuru vāji apgaismoja dzeltena naktslampa. Viņa cieši pievēra durvis, nosēdināja viņu uz dīvāna un pati atlaidās līdzās, īsā, plānā kleita atsedza apaļīgos ceļgalus. Viss apklusa.

— Vai tagad tu vari mani noskūpstīt? — viņa klusi jautāja.

Askars piecēlās kājās. Acis meitenei bija aizvērtas. Viņš saņēma viņu aiz p.leciem. Viņas ķermenis kļuva mīksts, padevīgs, gļēvs ... Askars atbrīvoja rokas un apsēdās savā vietā. Viņa joprojām gulēja, izpletusi rokas un aizvērusi acis.

— Muļķīti, es taču pati...

Askaram likās, ka pagājusi vesela mūžība. Viņas balss atgrieza viņu īstenībā. Viņš ieraudzīja viņu pavisam skaidri, gluži tāpat kā mākslinieks redz modeli. Migla izgaisa, kaut kur skanēja «Zilā Donava», Zaurešas iemīļotā melodija. Durvīs, izsmējīgi sašķiebis plānās lūpas, stāvēja Kainars. Rokā viņš turēja glāzi.

— Apsveicu jūs, mesjē!

5*

67

Askars metās viņam virsū un no visa spēka iesita pa seju. Kainars nokrita uz grīdas, vīns izšļācās uz meitenes saburzītās kleitas. Askars uzgāzās virsū Kainaram un vēlreiz iesita. Meitene iespiedzās. Istabā ievēlās bars apskurbušu jauniešu un izšķīra kaušļus.

— Lopi! Arī tu kopā ar viņiem? — Viņš iespļāva Zomartam sejā, atgrūda viņa rokas un grīļodamies izgāja ārā.

— Idiots! Iedomājies sevi par divdesmitā gadsimta tīrumlaižu! Tad iegaumē — nekādu bruņinieku nav! Katrs dzīvo sev par prieku, ņemdams no dzīves to, ko tā viņam dod ... — Žomarts bija panācis pagalam sašļukušo Askaru uz ielas. Viņš sagrāba Askaru aiz mēteļa apkakles. — Vai tu mani saprati?! Neuzskati sevi par ģēniju. Viņi visi uzspļauj tev un tavai morālei, saprati?

— Vācies prom! — Askars devās mājup.

Viņš jau bija nomierinājies, viņu pārņēmusi kaut kāda drausmīga vienaldzība. Dzeļošas, cietas snieg-pārsliņas sāpīgi sitās sejā. Iedams garām teātra spilgti apgaismotajai ieejai, pie kuras drūzmējās glīti ģērbušies cilvēki, viņš nodomāja, ka arī pilsētas dzīvē viss nav tā, kā viņam bija licies vēl nesen.

— Kāpēc tu toreiz pieminēji bruņiniekus un divdesmito gadsimtu? Aiz bailēm, vai? Bet varbūt gribēji atkārtot savu jauno draugu filozofiskās tēzes? — Askars dažas dienas vēlāk sacīja Zomartam.

— Es redzu, ka tu visu ņem par pilnu. Tā taču nevar dzīvot. Kurš gan kādreiz nenošauj greizi? Pastāv taču vēlmes, vilinājumi. Bet, runājot par manu pārliecību, tad es netaisos to mainīt. Mana pārlie-čība — tā ir mana Kartāga, un to tik viegli nevar sagraut.

— Runājot par tavu stilu, jāteic, ka tu atgādini seno Romas rakstnieku, kas savās runās sākumā slavēja un cildināja Kartāgu, bet vēlāk aicināja Romas senatorus nopostīt šo pilsētu. Tu klaigāji par vēstures un pagātnes darbu pētīšanu, bet tagad paziņo, ka galvenais ir savu iegribu apmierināšana. Pēc tavām domām, sieviete ir kaut kas līdzīgs mutautam.

— Tpū! Kas tu par cilvēku? Dabiskām cilvēka vēlmēm tu vienmēr atrodi vispretīgākos salīdzinājumus. Kad tu beigsi meklēt visā tikai slikto? Katrs dzīvo tā, kā viņš vēlas.

— Dzīvo vien! Tikai citus nevelc līdzi šai atvarā! Un nemeklē labo tur, kur tā nav, — gurdi un samierinoši sacīja Askars. — Bet mūsu norunu laikam jau esi aizmirsis? Kur nu tev Aktuma var būt prātā, ja radusies iespēja paplostot ar profesora dēliņu.

— Vai tu domā vēstuli par Aklumu? Nu, tad uzrakstīsim!

Ritēja dienas. Ārā jau bija jaušama pavasara tuvošanās. Atdzīvojās ariki ielu malās. Pilsēta nometa dubļu un ledus segu ēnainajās ietvēs. Ielu krustojumos parādījās valodīgas sniegpulkstenīšu pārdevējas.

Agrā pavasarī Alma-Ala izskatās diezgan netīra. Arī ziemā tā nav sevišķi pievilcīga. Te nav tā brīnišķā, baltā, tīrā sniega auta, kas ziemā sedz Ak-tumu. No pilsētas katlu māju skursteņiem izsviestie ogļu putekļi piesārņo gaisu, un mašīnu izplūdes gāzes vienā mirklī padara netīru sniegu. Taču, kad katlu māju skursteņi pārstāj kūpēt un pienāk pavasaris, pilsēta pārvēršas. Mirdz lietus noskalotās ielas un neizskatīgās, vecās mājeles. Alina-Ata kļūst par to pasakaino pilsētu-dārzu, kuras skaistums pārsteidz tūristus, kas ierodas šeit vēlā pavasari, vasarā un rudenī.

Šogad pavasaris bija neparasti saulains un silts. Ātri apžuva zālāji un skvēri, ar skubu līda laukā pirmā zālīte, ielās valdīja rosīga kustība. Pavasaris kā vienmēr bija atnesis cilvēkiem jaunas rūpes, jaunus priekus. Jauniešiem šai laikā patīk vientuļas un klusas ielas, un tāpēc mācību korpusi un studentu aulas un foajē, kur ziemā tiek rīkotas dejas un koncerti, ir tukši. Taču pēkšņi pilsētas dzīve izmainījās. Nomira Staļins. Universitātes aulās un foajē vairākas dienas skanēja Čaikovska, Balta, Bēthovena sēru melodijas.

Klusēdami raudāja pasniedzēji, raudāja studenti. Cilvēki staigāja sadrūmuši un nerunīgi, ar melnām lentītēm pie krūtīm un uz piedurknēm. Arī pie karogiem bija sēru lentes. Tai mirklī Askars nespēja iedomāties, ka nāve var būt stiprāka par cilvēku, kurš viņam šķita kļuvis par diženuma un gudrības simbolu. Viņš redzēja tūkstošiem asaru aizmiglotu acu un sēras cilvēku sejās. Viņš bija dzimis un audzis tai laikā, kad visu dižo un skaisto, kas bijis tautas vēsturē, cilvēki saistīja ar šo vārdu. Un tāpēc Askars domāja, ka tautai nevar būt smagāka zaudējuma kā šis.

Bija pienācis pavasaris, tam bija savas dziesmas, kas slavināja atdzimušās dabas skaistumu. Piebrieda pumpuri, tad parādījās mazas, maigas lapiņas. Sājā laikā sniegpulkstenīšus varēja atrast tikai kalnos virs Alma-Atas, kurp devās pavasaris. Pilsētā meite-

nes jau pastaigājās ar samtainām, košām tulpēm rokās. Apstiprinādams seno patiesību par kustību, par nepārtrauktu pasaules atjaunošanos, pavasaris valdīja pār dabu, pār cilvēkiem. Cilvēku bēdas, kas šķita mūžīgas, ātri aizmirsās.

Katru vakaru, atgriezdamies kopmītnē, Askars apstājās pie durvju sarga galdiņa un pārcilāja dienas pastu. Viņš ar nepacietību gaidīja atbildi no redakcijas uz vēstuli, kurā viņš bija aprakstījis visu Ak-tumā notikušo. Tikai pēc pusotra mēneša viņš saņēma lakonisku atbildi: «Jūsņ vēstule nosūtīta uz partijas rajona komiteju faktu pārbaudei.» Atbilde neapmierināja Askaru, taču arī nesarūgtināja. Šai pārbaudei tomēr jādod kaut kāds labums Aktumai, viņš nodomāja.

Par šo pārbaudi pastāstīja Zaureša, kas rudenī atbrauca uz Alma-Atu.

Uz Aktumu atbrauca partijas rajona komitejas darbinieks un dienu vēlāk sasauca sapulci un paziņoja, ka kolhozs pēc saviem rādītājiem ieņem vienu no labākajām vielām rajona. Kaut kādi neslavas cēlēji atsūtījuši sūdzību uz apgabala avīzes redakciju, lai nomelnotu Amirbeku. Un tas arī viss.

Zaureša, kas bija iestājusies Medicīnas institūtā, reizēm iegriezās universitātē pie saviem novadniekiem. Askars pamanīja, ka kopš tās reizes, kad viņi pēdējo reizi bija tikušies Ļcņinskā, viņa pārvērtusies. Viņas skatiens bija skumīgs, tajā vairs nebija bērnišķīgā draiskulīguma, bet solis bija slaids un vienmērīgs. Viņa vairāk klausījās nekā runāja. Askars ievēroja, ka viņai patīk klausīties Zomarta stāstus. Askars bija pārliecināts, ka viņa nāk pie viņiem vienīgi Zomarta dej, un, ja viņa arī dalījās ar Askaru savos uzskatos, tad tikai aiz cieņas pret agrāko drau-7i

dzlbu. Reiz Askars sastapa viņu parkā, Zaureša palūdza pavadīt viņu mājās. Viņi soļoja pa vāji apgaismotām ielām, runāja par laiku, par gaidāmajiem eksāmeniem. Zaureša dzīvoja pilsētas nomalē privātā dzīvoklī. Saimnieku nebija mājās.

— Aizbrauca komandējumā, — Zaureša paskaidroja. Viņa uzvārīja tēju. — Pagaidām pasēdēsim, tev tā kā tā nav kur steigties.

Viņi paēda vakariņas. Askars sāka šķirstīt vecus žurnālus. Zaureša uzlika skaņu plati.

— Vai tu esi dzirdējusi Oginska polonēzi? — Askars vaicāja.

— Mums ir šī plate. Tūlīt uzlikšu. Es to nopirku pēc Zoinarta ieteikuma. Pat dienasgrāmatu rakstu pēc viņa ieteikuma, — Zaureša pavīpsnāja.

— Vai viņš tev ļoti patīk?

— Kas? — Zaureša noņēma no atskaņotāja plati un piegāja pie galda.

— Žomarts. — Askars izlikās, ka viņu ieinteresējis kāds attēls žurnālā. Zaureša apsēdās uz krēsla, paņēma no galda nelielu pialu un, grozīdama to rokā, domīgi sacīja:

— Jā, — pēc tam viņa palūkojās uz Askaru un nolika pialu atpakaļ. — Kāpēc tu tā jautā?

— Tāpat vien ... — Askars no jauna ieslēdza atskaņotāju.

— Vai tu negribēji kaut ko citu pajautāt?

— Varbūt...

— Es pati nezinu, ko gribu. Bet vai tu kādu mīli?

Askars neatbildēja. Vārdiem šeit nebija nozīmes.

Viņa zināja, ka Askars mīl viņu. Viņi ilgi klusēja. Zaureša pārcilāja priekšmetus, kas gulēja uz galda.

— Varbūt tu tomēr atbildēsi? — klusi, bet skaidri viņa vaicāja.

Man nez kāpēc patlaban grūti atbildēt uz tavu jautājumu. Turklāt gaužām dīvaini dzirdēt to tagad: pagājis taču tik daudz laika, kopš tu pazīsti mani.

— Nesaprotu.

— Tu taču zini manu atbildi'...

— Tu pārāk mīklaini runā, Askar. — Zaureša ielūkojās viņam sejā.

— Es mīlu ... — Askars sastomījās, it kā kaut kas būtu aizžņaudzis viņam rīkli, pēc tam tikko dzirdami noteica: — Tikai tevi, Zaureš. Tu taču to zini.

— Sievietēm patīk, kad viņām to bieži saka. Es neesmu labāka par citām. Es esmu tāda pati kā visas. — Viņa pārvilka ar roku pār seju, lēni piecēlās un piegāja pie loga. — Un necenties saskatīt manī citu. Es vēlos dzīvot tā kā visi. Es nesaprotu, kāpēc tu gribi, lai es vienmēr uzminētu tavas domas. — Viņa nolaida aizkaru. — Kāpēc man jābūt izņēmumam?

Zaureša klusēdama raudzījās pa logu. Askars piecēlās.

— Nav tiesa, tu neesi tāda kā citas.

Vārds «cita» lika Askaram atcerēties gaišmataino meiteni dekoltētajā tērpā — to viņš bija saticis profesora dzīvoklī. Viņam iešāvās prātā, ka Zaureša runā tieši par tādām, pieskaita sevi pie tādām.

— Jau vēls, — kaut kā dīvaini aizkritušā balsī sacīja Zaureša. — Vēls, — strauji pagriezusies, viņa atkārtoja, — tumšs, uz ielas neviena nav, paliec tepat. Ja tu aiziesi, es nevarēšu aizmigt. Man būs bail.

Askars pavērās viņā.

— Domā par mani, ko gribi, tikai neskaties uz mani tādām acīm. Paliec! — viņa pavēloši sacīja, taču tai pašā laikā viņas balsī bija saklausāmas skumjas.

Viņa žigli, neskatīdamās viņā, uzklāja gultu un, iekodusi apakšlūpu, iegāja blakus istabā un cieši pievēra durvis. Iestājas klusums.

Viņi bija palikuši vieni šai nelielajā mājiņā. Tikai trīs četri so|i, plana siena un durvis šķīra viņus. Zaureša atradās turpat līdzās, viņa gulēja un varbūt patlaban gaidīja viņu, kā bija gaidījusi gaišmate. Zaureša apgalvoja, ka viņa ir tāda pati kā visas. Ne, * nē! To viņa pateica tāpat vien, lai pazobotos par viņu ...

Tramīgs un īss Askaram tonakt bija miegs. Viņš j redzēja meiteni kaut kādu melnu tēvaiņu apkampienos, viņa nepretojās un raudzījās uz Askaru ar izaicinājumu, smējās viņam sejā un pati plēsa va|ā savas plānās jaciņas apkakli. Askars pamodās viss vienos sviedros. Pēc tam viņš atkal uz mirkli iesnaudās un ieraudzīja meiteni baltā līgavas tērpā. Viņa bija brīnumdaiļa. Viņi gāja pa Aktumas kalniem gar strauta krastu, gāja pa ziedu paklāju.

Pamodies Askars klusi apģērbās. Blakus istabas durvis atvērās, un ienāca Zaureša. Pēc viņas sejas Askars noprata; ka viņa nav gulējusi. Viņi izgāja uz lieveņa. Askars nesteigdamies devās uz vārtiņiem. Zaureša, piespiedusies pie margām, stāvēja klusēdama. Meitene lūkojās viņam nopakaļ. Viņas skatienā bija lasāms pārmetums un sāpes. Izgājis uz ielas, viņš atsita mēteli vaļā, dzedfs gaiss atvēsināja krūtis. Pat neatskatījies viņš aizsoļoja pa tukšajām ielām.

— Kur tu biji pazudis? — Zomarls vaicāja, kad viņi sastapās kopmītnes gaitenī. — Es naktī divas reizes biju iegriezies pie tevis.

— Vai nav vienalga? Biju aizbraucis uz kolhozu novākt ābolus, — Askars atcirta un iekrita gultā.

Kopš tās nakts viņš visu brīvo laiku pavadīja pilsētas bibliotēkā. Sākumā dienas vilkās gausi, it sevišķi nogurdinošas bija svētdienas. Vēlāk viņš pie-iada un lasīja vienā laidā. Zāle, kur strādāja Askars, vienmēr valdīja klusums. Tikko dzirdama spalvu i irkstoņa un lappušu čaukstēšana. Pār grāmatām noliekušies vecākā kursa studenti un aspiranti. Aizrāvies ar kārtējās lekcijas lasīšanu vai strādādams pie sava diploma, viņš bija aizmirsis visu.

Viņš jau trešo reizi pārrakstīja pēdējo nodaļu, kad pēkšņi izdzirdēja Zaurešas maigo balsi.

— Vai te brīvs?

Askars pacēla galvu un piecēlās kājās.

— Bet' kur palicis tavs «labdien»? — Zaureša klusi sacīja un pasmaidīja.

Askars uzlika savu plaukstu uz viņas rokas, kas gulēja uz galda, un cieši paspieda.

— Labdien! — viņš nočukstēja.

Priekšā sēdošais atskatījās.

— Cst... — Zaureša pielika pirkstu pie lūpām.

Pēcpusdienā, kad Askaram vajadzēja steigties uz

semināru, bet viņai uz lekcijām, viņš pavadīja meiteni, bet pēc tam, pat neiegriezies kopmītnē, aizdrāzās uz mācību korpusu. Nākošajā rītā viņš devās uz bibliotēku agrāk nekā citām dienām un ieņēma vietu priekš diviem. Tā visu nedēļu. Tikai šodien viņš bija nokavējis ierasties bibliotēkā laikus — no rīta 2o-marts bija atnesis viņam vēstuli.

— Ņem! Jau otro dienu mētājas uz durvju sarga galdiņa. Visas vēstules paņem jau tai pašā dienā, bet šī guļ. Vai redzi atpakaļadresi? Tā ir no aula — no Sapara. Nu, visu labu, vecais! Es laižos.

Paķēris portfeli, viņš steidzās nokļūt bibliotēkā ātrāk par Zaurešu un vēstuli atplēsa, jau soļodams

pa ietvi. Pēc tam viņš pēkšņi nogriezās zaļā aleja un apsēdās uz sola koku ēnā.

Teksts bija rakstīts ar rakstāmmašīnu un apstiprināts ar zīmogu. >

«Turusbeks Sembins pilnīgi attaisnots kā komunists...» tajā bija rakstīts. «Par nepatiesu liecību grāmatvedim Amirbekam Zetisbajevam uzlikts partijas sods (izmeklēšanas komisijai termiņa noilguma deļ nebija tiesības saukt Žetisbajcvu pie atbildības),» bija teikts iekavās.

Viņš vēlreiz un vēlreiz pārlasīja šīs rindas, ar grūtībām saprazdams tās tikai tāpēc, ka zināja — viņa tēvs vienmēr bijis godīgs cilvēks. Viņam nebija vajadzīgi rakstveida attaisnojumi. Askars bija par to pārliecināts. Bet šie trulie burti, šie novazātie vārdi, kurus kāds bija uzsitis ar rakstāmmašīnu, no jauna lika viņam atcerēties bijušo, atsauca atmiņā to, cik muļķīgi, cik cietsirdīgi laupīta'viņam bērnība, —kāda cilvēka melu dēļ tēvam vajadzēja noindēties.

«... Viņš bija labs cilvēks,» ienāca prātā kalēja Ķenehana vārdi. «Viņš gribēja redzēt savu aulu skaistu, gribēja izveidot dārzu, uzcelt lielu, skaistu skolu,» viņš atcerējās Sapara vārdus. Viņš atcerējās tumšo zemnīcu, kas pēc tēva nāves kļuva tukša. Salts janvāra rīts... Tai rītā apglabāja tēvu... Asiņainas, savainotas rokas, kas ieķērušās vagona rokturos, kad viņš bēga no FRA. Bads un aukstums, zēns diedelētājs, kas klīst pa Zetisas ceļiem ... Amir-beka ņirgāšanās, Sapara labsirdība, lidojums uz Baltpiera — šīs ainas cita pēc citas atausa atmiņā.

«Nepatiesa liecība», «nepatiesa liecība» ... Tā neesot sodāma termiņa noilguma dēļ. Nē, neuzmodināsi no nāves tos, kuri saļimuši zem melu nastas. Kad

7G

11/.brūk no mugurpuses, grūti aizstāvēties. Vienīgi laiks parāda, kam bijusi taisnība. Askars vēlreiz pārlaida acis šīm rindām. Saburzījis un saplēsis papīru ikos gabaliņos, viņš iemeta arikā. Ūdens ierāva tos savā tumšajā rīklē.

Askara uztraukums bija nedaudz norimis. Ielūkojies aploksnē, viņš ieraudzīja vēl vienu lapiņu, kas bija aprakstīta greiziem un ļoti lieliem latīņu burtiem kazahu valodā. Tas bija Sapara rokraksts.

«Askaržan!

Es Tev nosūtu dokumentu par Tavu tēvu. Viņš nomira, nenodzīvojis līdz šai dienai. Mirušie neceļas augšā. Taču bērniem jāzina, ka viņu tēvu mūžs nav bijis veltīgs. Tāpēc es nosūtu Tev šo papīriņu.

Pēdējā laikā man sāk zust spēki. Grūti saprast, kas tagad notiek, kā labais var sadzīvot ar |auno. Dzīve ir ļoti sarežģīta. Tu to zini. Tu audz par krietnu cilvēku, un, ja Turusbeks būtu dzīvs, viņš lepotos ar Tevi. Viņš gribēja, lai mūsu auls būtu skaistāks par citiem, viņš bija godīgs un labs pret cilvēkiem.

Tu jau zini, ka mēs nebijām mācīti vīri. Un Amir-beks izrādījās spēcīgāks. Rajonā viņam ticēja. Tieši viņa sūdzības dēļ mani izdzina no Karligašas. Sodīja un nosūtīja uz citu kolhozu.

Taču mūsu aula cilvēki gāja uz rajonu, rakstīja uz apgabalu. Un tagad es esmu atgriezies. Tagad runā, ka Tavam tēvam un man vienmēr bijusi taisnība. Vai Tu atgriezīsies savā aulā? Jūs ar 2omartu pirmie no mūsu aula beidzat lielus institūtus, esat kļuvuši gudrāki... Ja vari, atbrauc, dēliņ! Kopā aiziesim un nolieksim galvas pie mana drauga—Tava tēva kapa.

Kaisars lūdza nodot tev sveicienu. Viņš pabeidzis lauksaimniecības tehnikumu, izmācījies par mehāniķi un patlaban strādā MTS.»

... Stīvi vērdamies vienā punktā, Askars ilgi sēdēja nepakustēdamies. Tik tuva un reizē tik tāla bija tā diena, kad viņš pēdējo reizi redzēja Sapara tēvu. Sapars bija drukns un stiprs, gluži kā izcirsts no mežābeles saknes. Tumšie sejas vaibsti, uzacu izliekums un zilganmelno ūsu ovāls virs sakniebtajām lūpām, vērīgais skatiens un klusais, laipnais sinaids — viss Sapara tēvā šķita skaists. Saparam vienmēr bijis brašs izskats. Ziemā viņš nēsāja vilkādas puskažociņu un lapsādas ausaini, bet vasarā nelielu melnu tibeteiku un izbalējušu velveta uzvalku. Kājās viņam vienmēr bija zābaki ar gariem stulmiem.

Askars domīgs soļoja pa ēnaino ietvi uz bibliotēkas pusi. Viņam patlaban gribējās būt vienam. Taču mirkli vēlāk viņš jau vēlējās satikt Zaurešu un pastāstīt viņai visus jaunumus. Iegrimis pārdomās un tuvodamies bibliotēkai, viņš nepamanīja, ka Zaureša stāv pie ieejas un gaida viņu.

— Es jau gribēju iet mājās. Kāpēc tu tik vēlu? Vai kas noticis, Askar? — Zaureša vērīgi palūkojās uz viņu.

— Es tevi pavadīšu, — Askars atbildēja. — Iesim cauri parkam.

Saule jau bija augstu. Parka alejas, kā parasti šajā laikā, bija tukšas. Krēslainās norās un nomaļos nostūros, ērti iekārtojušies zālājā vai lapenēs, studenti vieni vai pa pāriem klusēdami citīgi pētīja konspektus un šķirstīja grāmatas — tas liecināja, ka eksāmeni vairs nav aiz kalniem.

— Sapars atsūtījis vēstuli, — Askars sacīja, kad viņi bija apsēdušies uz kāda brīva sola. — Te tā ir.

Zaureša palūkojās Askarā. Paņēmusi vēstuli un i i.isijusi pirmās rindas, viņa pavaicāja:

Kas tas par dokumentu?

Tēvu reabilitējuši.

Vai tad viņš bija vainīgs? Aulā es nekad par viņu neko sliktu netiku dzirdējusi... — Zaureša atkal pavērās Askarā. — Vispār runājot, tas viss jau pieder pagājībai, Askar. Ko lai dara? Katrā ziņā tas laikam ir ļoti svarīgi, kad oficiāli tiek atzīts cilvēka godīgums un taisnīgums ...

Izlasījusi vēstuli, viņa kļuva domīga, pēc tam it kā atguvusies uzprasīja:

— Tātad tu brauksi uz aulu?

— Bet tu?

— Es? Ko tad es ... Man vispirms jāpabeidz institūts un tikai tad jāizlemj, kurp doties. Un ari tad tikai tai gadījumā, ja atļaus. — Un Zaureša piecēlās.

—' Mūsu aulos nav mediķu ar augstāko izglītību ... Es tevi gaidīšu, — Askars noteica.

Kad viņš kārtoja valsts eksāmenus un gatavojās doties uz dzimto aulu, viņa aizbrauca uz savu pirmo praksi..:

Izsmēķējis pēdējo papirosu, Askars no svārku iekškabatas izņēma norīkojumu, kuru viņam bija izdevusi rajona tautas izglītības nodaļa, un vēlreiz pārlasīja, ka viņš, Askars Scmbins, nozīmēts par skolas direktoru Karligaša.

Un no jauna vārds «direktors» izvilināja viņam smaidu. Pēc rajona tautas izglītības nodaļas datiem, skolā bija tikai trīsdesmit divi skolēni. Askaram būs jāmāca visās četrās klasēs — pirmajā un trešajā līdz pusdienai, bet otrajā un ceturtajā — pēcpus-

dienā. Statu sarakstā bija paredzēta vēl viena vieta — apkopējai-sardzei.

Paņēmis ceļa somiņu ar grāmatām, viņš aizsoļoja pa šauru taciņu. Askars steidzās ātrāk nokļūt dzimtajā aulā. Jo tuvāk viņš nāca, jo vairāk uztraucās. Šeit, sākot no tās tur šosejas, kur viņš atvadījās no šofera, visas taciņas un strautiņi viņam bija pazīstami no mazām dienām.

Ticis pāri uzkalnam, viņš ieraudzīja ielejā aulu. No divām dziļām kalnu aizām uz ieleju steidzās strautiņi. Gar tiem bija izkaisītas nelielas, neizskatīgas samana mājiņas. Aulu šķērsoja divi putekļaini ceļi: viens vijās gar kalnu piekāji, otrs — no ziemeļiem uz dienvidiem, uz kalnu pusi. Nekas te nebija mainījies, viss bija tāpat kā bērnībā: gan šīs trīs vecās ābeles aula centrā, gan drupas netālu no tām, gan skola, pelēka koka skola ar sarūsējušu jumtu. Svešam cilvēkam auls varētu likties pavisam tukšs un pamests, diez vai kāds gribētu palikt te kaut vai uz vienu dienu. Taču Askaram te viss bija dārgs un tuvs.

Kavēdamies atmiņās, viņš pat nepamanīja, ka izgājis uz putekļainā ceļa. Pagājis dažus soļus, viņš nogriezās un nokāpa pakavveidīgā gravā, kas sākās pie paša ceļa. Gravas dibenā strūkloja avots. Tīrais, caurspīdīgais ūdens reizēm izskaloja nelielas, dīvaini noslīpētas dzeltenā un baltā māla lodītes. Tās atgādināja bērnu spēļu lietiņas, un tāpēc bērniem kopš seniem laikiem patika skriet uz šejieni. Askars pasmēla sauju ledusauksta ūdens un raudzījās uz dzidrajām strūkliņām, kas tecēja starp saspiestajiem pirkstiem, pēc tam viņš izšļāca ūdeni gaisā, apslacīdams sevi ar ūdens lāsēm. Remdējis slāpes, viņš, gluži kā bērns, sāka uzlasīt dīvainās sacietējušā iii.ila lodītes. Kaut kas mīksts un raupjš pieskārās viņa mugurai. Askars palūkojās atpakaļ.

— Ei, ko tu tur tupi, paej nost! Vai neredzi, ka zirgs jāpadzirda!

Neapscglota zirga mugurā sēdēja zēns ar apaļu seju un basām kājām. Viņš no visa spēka pievilka pavadas.

Askars piecēlās. Zēns palaida pavadas vaļīgāk.

— Kas tu tāds esi? — zēns jautāja, jocīgi piemiegdams šaurās acis.

— Bet kas tu tāds esi? — Askars jautri uzprasīja.

— Es esmu šejienietis.

— Arī es esmu šejienietis. Kā dēls tu esi?

— Kā, kā ... — zēna vārdos izskanēja neapmierinātība. — Es esmu no aula, aktumietis.

— Aktumietis? — Askars nesaprata.

— Nūja. Es esmu no aula, pie kā gribu, pie tā dzīvoju. Tas ir mans auls. Mani sauc par Kodaru, — zēns lepni piebilda.

— Bet mani sauc par Askaru. Vai tu jau sen te dzīvo?

— Es esmu Sadika dēls, viņš bija šejienietis. Es vēl nebiju gadu vecs, kad nomira tēvs, viņam atvērās brūce. Māte aizbrauca uz citu aulu, strādāja par aitu ganu, un arī viņa nomira no saaukstēšanās un drudža. Aktumieši mani paņēma pie sevis, — nopietni stāstīja zēns, cenzdamies izlikties par pieaugušu.

— Tad redz kāds tu esi!

Pirmā negaidītā sastapšanās ar aulu pēc ilgās prombūtnes satrauca Askaru.

Soļodams pa ielu, Askars atcerējās bērnību.

Skola atradās pašā aula malā redzamā vietā.

Pa šauriem, stāviem pakāpieniem Askars uzkāpa uz lieveņa, kur stāvēja kazlēns ar noļukušām ausīm. Tā vien likās, ka dzīvnieciņš augstprātīgi lūkojas uz nepazīstamo viesi. Pie mājas durvīm karājās liela paštaisīta atslēga. Apmetums šur tur bija nokritis, atsegdams vecus, ķirmju sagrauztus baļķus. Tie vietām bija aizmūrēti ar ķieģeļiem.

— Ak kungs, kā viņš pārvērties! — Askars izdzirdēja aiz muguras.

Askars atskatījās. Lejā stāvēja veca, nedaudz salīkusi, taču vēl diezgan ņipra sieviete garā, apvalkātā, pelēkā kleitā un ar tādu pašu lakatu galvā.-Rokā viņa turēja atslēgas.

— Labdien, — Askars sacīja, beidzot pazina viņu un metās pretī. — Krustmāte Dameša! Tā esat jūs? Cik labi, ka jūs līdz pat šim laikam strādājat šeit! Vai jūs mani pazīstat? Tas esmu es, Askars.

— Protams, protams... Pazīstu, dārgumiņ! 'Es visus atceros, visus. — Viņai sāka trīcēt balss. — Es jums atnesu atslēgu.

— Ko, jūs mani uzrunājat ar «jūs», krustmāt Dameša? Kāpēc tā? Es taču varētu būt jums par mazdēlu, — Askars apjuka.

— Re, kur nāk vecais direktors! — Viņas balsī bija saklausāms tā kā apmulsums, tā kā izbīlis.

Viņa atdeva Askaram atslēgas un pagāja sānis. Pie Askara pienāca dūšīgs virs, gadus četrdesmit piecus vecs, ar pūtainu un no dzeršanas uzblīdušu seju, mugurā viņam bija notaukoti formas svārki, kājās tādas pašas galifē bikses un zābaki. Viņš vēsi padeva labdienu.

— Ātri gan tu atskrēji! Tikai vakar es saņēmu papīru par atlaišanu no darba. Tātad gribi stāties

vi'ca vira vietā. Mēs laikam vairs nekur nederam. Bet es domāju, ka universitāti beiguši cilvēki derīgi daudz augstākiem amatiem. Izrādās, ka arī augst-kola katram vis neiet labumā, kā mēdz teikt, kas dzimis rāpošanai, tas nekad nelidos. Jā, sikspārni par ērgli nepārvērtīsi. Viņš baidās izlidot no sava tumšā kakta. Nu, nac pieņem, ja reiz esi ieradies...

Askars ieskatījās cilvēkam sejā un uztvēra viņa dzēlīgo, pētošo skatienu. «Tu jau esi kļuvis svešs savam aulam. Tavu pārliecību, tavu cildenumu daudzi nesapratīs. Labākā, gadījumā tevi uzskatīs par savādnieku vai par muļķi, kas pēc universitātes atgriezies sava tumšajā zemnīcā,» Askars atcerējās 2o-marta vārdus, kurus viņš bija pateicis kāda strīda laikā. Uz mirkli viņš iesvilās dusmās. Viņam gribējās uz dzēlīgumu atbildēt ar dzēlīgumu,' uz apvainojumu ar apvainojumu. Taču viņš savaldījās un klusi sacīja:

— Iesim apskatīsim klases ...

Askars apmetās krustmātes Dainešas šaurajā istabiņā. Jau pirmajā vakarā viņu apciemoja bērnības draugs plecīgais Baukens ar apaļajiem vaigiem un lielajām acīm. Kopā ar aula vīriem atnāca arī Sa-para tēvs.

— Pie mums tautā mēdz teikt: ja no tāla ceļa atgriezies sešus gadus vecs mazulis, tad viņu apsveic pat sešdesmitgadīgi sirmgalvji, — Sapars sacīja, pārkāpdams pār slieksni. — Apsveicam ar atbraukšanu, dēls! Žēl, ka mans draugs nenodzīvoja līdz šai dienai. Ai, kā viņš lepotos ar savu dēlu! Nu, pastāsti, ka dzīvoji, kā mācījies, ko redzēji! Askar, ko tu stāvi? Labāk aicini viesus ērtāk sasēsties. Neuztraucies un neskaties uz Damešas pusi. Tiesa, ista-

bas viņai ir pamazas un diezgan tumšas, taču sirds viņai ir laba. Ja tu zinātu, kāda viņa bija jaunībā! Ne vienam vien džigitam viņa lika ciest.

— Vismaz no bērniem būtu kaunējies, — Dameša noteica un, aizsegusi seju ar lakatu, devās uz izeju.

— Ej, ej, vecā vistiņ, taču neaizmirsti uzliet tēju! Es tak zinu, ka tava tēja būs gardāka par manas sievas vakariņām, — tēvocis Sapars bez rimas jokoja. — Tu, Askar, laikam pazini mūsu tēvoci Kadiru?

— Jā, — Askars atbildēja.

— Tad klausies! Tēvocis Kadirs — lai miers viņa pīšļiem! — bija vienīgais cilvēks mūsu pusē, kas jaunībā bijis Mekā. Līdz pat viņa nāves stundai uz mūsu aulu nāca cilvēki, lai paskatītos uz šo večuku, kurš bija pusakls, bez zobiem un kurš staigāja apkārt ar spieķi. Mēs visi klīdām tikai aula tuvumā un pa kalniem. Mums nebija spārnu, nebija zināšanu, un mēs klīdām starp tuksnesi un kalniem, baidīdamies palūkoties tālāk un dziļāk. Mēs atgādinājām strazdus, kas mūžam riņķo vienā vietā. Tagad pavisam kas cits, tagad mūsu bērni mācās gan Alma-Atā, gan Novosibirskā, gan Semejā, kur tik viņu tagad nav! Vai tu esf dzirdējis, ka Zomarts pošas uz tālām zemēm? Vai tas ir tiesa, Askar? Pastāsti!

— Nē. Viņš palika aspirantūrā, grib tālāk mācīties.

— Mūsu senči mēdza teikt: jautā par dzīvi nevis tam, kas ilgi dzīvojis, bet gan tam, kas daudz redzējis, — Kenelians iesaistījās sarunā. — Tev taisnība, Sapeke, mūsu bērniem izauguši spārni, — Ke-nehans turpināja. — Taču spārni ir gan ērglim, gan zvirbulim. Melnais cīrulis ir acīgāks un veiklāks par zīli, tas laidelējas tikpat ātri kā bezdelīga, un, ja viņš ziemā nelido projām uz tālām zemēm, tad tikai t.ipcc, ka par visu vairāk mīl mūsu Kazahijas stepi un veļas būt kopā ar to ne tikai ziedonī un zelta rudenī, bet arī citos gadalaikos. Viņš dzimst un mirst, slavinādams savu dzimto pusi. Arī bezdelīga ir uzticams putns, tā pamet mūsu zemi uz laiku, lai atnestu mums jaunas dziesmas. Vai Askaržans te ilgi paliks? Kas jau redzējis gaismu, tam grūti atgriezties tumšā ligzdā. Spārni, kas izaug mūsu bērniem, ir gan mūsu prieks, gan nelaime, Sapckc. Mazpamazām mēs kļūstam līdzīgi veciem sargsuņiem, kas palikuši pie dziestoša ugunskura vecā nomadu apmetnē.

Viesi, nepārtraukdami iesākto sarunu, joprojām dzēra tēju.

— Nē! Tu esi kļūdījies, — Kenehans atbildēja Ma-mirbajam. — Cilvēkam nedrīkst aplauzt spārnus.

— Tēvi nekad bērniem nevēl ļaunu. Mans dēls ir precējies un nestrādā sliktāk par citiem. Kādā ziņā viņš ir sliktāks par saviem biedriem? Viņam iedeva komjaunatnes norīkojumu, un viņš kļuva par aitu ganu, — Mamirbajs iebilda. — Viņš strādā kopā ar aksakalu. — Mamirbajs norādīja uz goda vietā sēdošo aitu ganu ar sirmām uzacīm.

— Dzīvē viss atkārtojas, — ierunājās aitu gans, kas līdz šim bija klusējis. — Es patlaban sēžu un domāju: kāpēc man jāsūta savs mazdēls skolā?

— Es jūs nesaprotu, tēv. Vai tad jūs nevēlaties laist mazdēlu skolā? — Askars jautāja.

— Nē, negribu! — večuks, saraukdams uzacis un nolikdams pialu uz galdauta, drūmi atbildēja. — Nē, negribu, dēls. Viņš arī mājās var iemācīties parakstīties un uzskrīpāt vēstules. Vecākie brāļi iemācīs. Vairāk viņam nekas nav vajadzīgs. Ari Amirbeks ir izglītots, bet ko viņš paveicis dzimtā aula labā?

Tikai darījis cilvēkiem Jaunu. Bet tagad rajonā ir par priekšnieku.

Istabā iestājās klusums.

— Es divdesmit gadus esmu strādājis par aitu ganu, un tikai tagad man piešķīra mēnesi atvaļinājuma. Un ari tad tikai tāpēc, ka es maķenīt savārgu. Es esmu vecs un nemāku nedz lasīt, nedz rakstīt, taču neviens no jums neteiks, ka esmu nejēga. Es saprotu, ka zinības ir viss dzīvē, ka skolots cilvēks vairāk zina un vairāk gaida no dzīves. Tādam cilvēkam Joti grūti dzīvot tā, kā dzīvojam mēs. Maz ir palicis tādu veču, un tādēļ beidzamos divus trīs gadus visus jaunos džigitus sūta mums palīgā. Viņi desmit gadus mācījušies skolā, nedomādami par aitu ganu darbu, un tagad viņiem ir ļoti grūti. Arī aitu gani viņi ir slikti. Ja jau visai mūsu dzimtai lemts palikt par ganiem, tad labāk lai mans mazdēls ir labs sava aroda pratējs. Es pats mācīšu savu mazdēlu pazīt dzimtos kalnus un tuksnešus, paredzēt, kad sāks līt lietus vai plosīties vētra, atrast un noganīt leknas ganības, saprast dzīvnieku paradumus. Es darīšu visu, lai viņš iemīlētu savu darbu, es bušu kopā ar viņu tik ilgi, kamēr redzēšu, ka viņš kļuvis par īstu aitu ganu,ka viņš neapkaunos sava mirušā tēva un manu vārdu.

Sirmgalvis apklusa. Neviens nepieskārās degvīna glāzēm. Turēdami rokā pialas, večuki pievērsa pētī-gos skatienus Askaram. Kopš seniem laikiem kazakiem saglabājusies tradīcija paklausīt un turēt cieņa vecākus cilvēkus, nerunāt viņiem pretī. Strīds starp jaunieti un vecu cilvēku ir retums. Taču patlaban — šai mirkli Askaram nebija citas izejas. No vārdu divkaujas ar veco aitu ganu bija daudz kas atkarīgs viņa tālākajā darbā.

r

Tēv, atvainojiet, es nepiekrītu tam, ko jūs sakāt! Tautā mēdz sacīt: taisnība neņem vērā vecumu...

— Pareizāk sakot, kam spēks, tam taisnība, — likko manāmi pasmaidīdams un iedrošinādams As-karu, sacīja Sapars. — Turpini, dēls!

— Tēv, es līdz šim laikam atceros, kā vienreiz pirms došanās uz skolu es biju aizbraucis uz Bes-kopu. Amirbeks bija aizsūtījis mani sagatavot kiz-jaku. Pa vakariem es sēdēju mūsu jurtā pie ugunskura, kur pulcējās visi aitu gani. Jūs likāt man lasīt grāmatas, kas bija saglabājušās ziemas nometnē. Tur bija Sultanmahmuta «Kamarsulu», Beimbeta «Mir-kimbajs», «Munlik-Zarlik» un «Dziesmas par drosminiekiem». Jums patika šīs grāmatas. Jūs klausījāties uzmanīgi, uztraucāties un pārdzīvojāt, lai gan katrs no mums zināja šīs dziesmas no galvas. Toreiz jūs runājāt par tāda cilvēka spēku, kas māk skaisti rakstīt un lasīt, par tāda cilvēka skaistumu, kas apguvis zināšanas. Toreiz jūs sacījāt, ka man jāmācās, lai es kļūtu par cilvēku ar gaišu skatienu, lai es darītu cilvēkiem daudz laba, nebaidītos un būtu tāds kā mans tēvs. Jūs toreiz bieži atkārtojāt Abaja vārdus, ka cilvēks bez zināšanām spēj pieveikt tikai vienu, bet skolots — tūkstoti. Visu to es dzirdēju no jums, tēv. Jūs šodien sacījāt, ka džigitam, kas ieguvis izglītību, grūti strādāt par aitu ganu un samierināties ar to dzīvi, kādu dzīvojat jūs. Jā, jums taisnība. Mācīts, izglītots cilvēks nesamierināsies ar tiem dzīves apstākļiem, kādos dzīvojat jūs. Tāpēc ka viņš nespēj dzīvot bez grāmatām un laikrakstiem. Lai lasītu, viņam vajadzīga spilgtāka gaisma nekā tā, ko spēj dot mazs kizjaka ugunskurs. Viņš negribēs gan ziemā, gan vasarā dzīvot tumšā jurtā, viņš cīnīsies, lai arī viņam tiktu uzcelta gaiša māja. Viņš

katru dienu klausīsies radio, pieprasīs kino, negribēs strādāt viens pats. Ja tādu cilvēku mūsu aulā būs daudz, tad arī darbs kjūs vieglāks. Viņi padarīs dzīvi patīkamāku ne tikai ziemas noīnetnēs, bet arī visā ' mūsu aulā, visās mūsu mājās... — Askars runāja ātri, brīžiem viņam aizmetās balss, viņš centās vienā elpas vilcienā pateikt visu to, par ko jau sen bija domājis. — Ja jūsu mazdēls būs izglītots, tad viņš ;; kļūs par vienu no visvajadzīgākajiem cilvēkiem aulā. Viņš varēs strādāt un turpināt mācības, varēs kļūt par zinātnieku un iet Zomarta pēdās, izvēlēties sev tādu profesiju, kas viņam pa prātam.

— Tev taisnība, Askaržan, — Kenehans ieteicās.

— Mums vēl nav ārsta, arī celtnieku nav, un Sapa-ram vajadzēja mainīt savu specialitāti.

Kalēja piezīme lika atcerēties traģisko notikumu Sapara ģimenē. Par šo atgadījumu zināja arī Askars. Kopā ar Zoinartu viņi to bija izlasījuši Baukena vēstulē. Atgriezies Aklumā, Sapars, gluži tāpat kā jaunībā, sāka strādāt par zirgu ganu. Aktuma ap šo laiku bija kļuvusi par vienu no jaunā, apvienotā kolhoza brigādēm, šis kolhozs tika izveidots no sešiem auliem.

Aizpagājušajā bargajā ziemā visā apgabalā bija apkritis daudz lopu. Paņēmis līdzi siltu apģērbu un apgādājies ar sāli un miltiem, Sapars visu ziemu klejoja pa Beskopa tuksnesi, atgainīdams no kolhoza zirgu bariem izsalkušos vilkus. Ziemā par viņu nekas nebija dzirdams, un cilvēki domāja, ka viņš gājis bojā. Taču, kad nokusa sniegs, Sapars atgriezās mājās, tādējādi nosargādams visas kolhoza ķēves. Iespējams, ka vecais komunists būtu strādājis vēl šobaltdien, ja viņa dēlam Kainaram nebūtu atgadījusies nelaime. Kainars, kas bija mantojis no tēva drosmi,

M« 11 laidību un strādīgumu, pēc tehnikuma beigšanas

trūdēja par mehāniķi. Viņš atbrauca uz Aktumu, I kI rudens aršanas darbi ritēja pilnā sparā. Todien i gaja no ierindas viens no aktumiešu traktoriem. Mija vajadzīgas rezerves daļas, un jauneklis, uzsēdies uz motocikla, aizbrauca uz MTS. Pa ceļam viņš nogāzās no tilta un gāja bojā.

Sapars bāls un salīcis stāvēja aula centrā un gaidīja mašīnu ar dēla mirstīgajām atliekām. Sievietes iizveda uz blakus māju māti, kas aiz bēdām bija savārgusi. Uzmanīgi pacēluši līķi, kolhoznieki devās uz kaimiņu māju.

— Apstājieties jel, — Sapars ievaidējās. — Mājās, mājās nesiet. Lai pēdējo nakti pavada zem dzimtās pajumtes...

— Nedrīkst, Sapar, tava būda ir par mazu.

— Izplājiet un uzceliet jurtu!

— Jurta ir laba pārgājienā. Tagad tā neder, tajā būs tumšs. Šurp atnāks draugi, lai atvadītos no viņa.

Sapars vēl zemāk nokāra galvu. Viņu bija saliekušas bēdas un kauns. Pirmo reizi mūžā viņš atskārta, cik grūti klājas cilvēkam, kuram nav sava liela, gaiša pavarda. Viņš atcerojas, ka dzīvojis, nedomājot par rītdienu, pārceldams tikai jurtu no vienas vietas uz otru, bet ziemā mitinājies zemnīcā.

Visu garo, auksto rudens nakti šis spēcīgais un lepnais cilvēks nostāvēja uz ielas zem nojumes līdzās dēlam. Netālu dega ugunskurs, ap kuru sēdēja radinieki un draugi. Kad viņpus kalniem parādījās pirmie saules stari, cilvēki ieraudzīja, kā pārvērties Sapars. Viņš bija bāls un sakrities sejā, uz pieres bija parādījušās grumbas, skumjš un drūms bija kļuvis viņa skatiens. Līdz vēlai naktij viņš nosēdēja pie dēla kapa. Bet atgriezies viņš neiegāja jurtā. Viņš paņēma lāpstu un lauzni. Ar soļiem nomērīja zemes gabalu netālu no strauta pašā aula malā un sāka attīrīt no zāles laukumiņu, kur likt pamatus mājai. Viņš veda akmeņus no aizas, meklēja ķieģeļus, kaut kur sadabūja dēļus un naglas. Un uzcēla māju. Pie dēla kapa viņš iestādīja karagačus, tādi paši kociņi parādījās pie mājas.

Sapars atteicās doties uz tuksnesi, strādāt par zirgu ganu. Viņš palika aulā un, sapulcējis dažus cilvēkus, kļuva par celtnieku, lai nojauktu māla būdas un celtu jaunas mājas aula iedzīvotājiem. Viņš pieķērās mazajam Kodaram, vēlējās, lai Kodars tagad dzīvotu tikai pie viņa, un beidzot pieņēma viņa uzvārdu un iemīlēja gluži kā savu dēlu. Sapars jau bija izremontējis vairakas kolhoznieku mājas. Pēc ilgām pārrunām ar jauno apvienotā kolhoza direktoru Saparam izdevās sadabūt aktumiešu aulam nelielu motoru. Tagad aktumiešu mājās reizēm iedegās elektriskā gaisma. Pēc viņa neatlaidīgiem lūgumiem kolhoza valde pirms pāris dienam bija iecēlusi Baukcnu par aktumiešu brigadieri.

Visu to Asķars jau zināja, viņš redzēja, ka Sapara tēvs joprojām ir visu cienīts un mīlēts cilvēks. Un tieši tāpēc viņš satraukts gaidīja Sapara spriedumu.

Ko viņš sacīs, kuru no viņiem atbalstīs?

— Ir sakāmvārds: «Pal melna vārna saka savam mazulim «mans baltais».» Aksakalam taisnība, neviens nevēlas, lai viņa bērns būtu neskolots un bezpalīdzīgs, — domīgi un aplinkus, gluži kā apsvērdams katru vārdu, ierunājās Sapars. — Vecais skolotājs, kura vietā atbraucis Askars, arī nav zemē metams. Pirms kolhozu apvienošanas viņš strādāja par kolhoza priekšsēdētāja vietnieku. Tiesa, auls,

I.iii.i viņš strādāja, nebija sevišķi liels, varbnt kā

..... ii Aktuma. Pec tam, lai nepaliktu bez darba,

\ iiiii nozīmēja pie mums par skolotāju. Taču izradi-j.i , ka viņš šim darbam neder, — Sapars pasmaidīja.

Protams, kādreiz arī no mums bija kāds labums.

I aru tagad pavisam kas cits. Citi laiki, ari dzīve . uadāka. Aksakals Var to apstiprināt. Mēs nepazinām skolas un pat nebijām dzirdējuši par tām.

Tā ir, — vecais aitu gans nopūtās.

Un tomēr mēs ar jums, Kureke, neesam atpalikuši no laika karavānas, — viņš sacīja, griezdamies pie aitu gana. — Kureke tagad ir slavens aitu gans, viņš vēlas, lai mazdēls būtu tāds pats. Bet vai sis jaunietis varēs kļūt par tādu ganu, ja viņam būs mazāk zināšanu nekā viņa biedriem, kas beiguši skolu? Man liekas, ka ne. Askaržanam taisnība. Neapvainojieties, aksakal! Es jiīs pareizi sapratu. Nelaime ta, ka jums un visiem citiem lopkopjiem neviens vēl nav paskaidrojis, ka bērnus sūta uz fermām nevis tāpēc, lai viņi uz visiem laikiem kļūtu par zirgu un aitu ganiem un lopkopējiem, bet gan tāpēc, ka pašreiz nepietiek aitu ganu. Jūs taču pats sakāt, ka mums vecums nāk ar joni virsū. Bet kas strādās mūsu vietā? Viņi kādu laiku pastrādās. Pastrādās,-iepazīs dzīvi, pēc tam dosies uz pilsētu un iesniegs dokumentus institūtā.

— Mūsu bērni, paldies allāham, pieraduši pie darba no bērna kūjas. Viņi desmit gadus mācās un strādā kolhozā plecu pie pleca ar pieaugušajiem. Tādi dzīves apstākļi nepieciešami tikai pilsētas bērniem, — aitu gans iebilda.

— Patiešām, tas ir netaisnīgi. Mūsu bērni darbā neatpaliek, bet zināšanas viņiem, protams, nav tadas kā pilsētas bērniem. Viņiem_ grāmatu ir papilnam, viņi daudz lasa. Pilsētā ir arī mākslinieki, kino. Aula bērnus nevajadzētu atraut no mācībām. Pretējā gadījumā viņi var stipri atpalikt no pilsētas bērniem, — Sapars domīgi turpināja. — Sājā lietā droši vien drīz tiks gūta skaidrība. Bet pagaidām, aksakal, jūs varat uzticēt savu mazdēlu Askaram. Lai mazdēls mācās, kad izaugs — pats sev izvēlēsies profesiju. Es taču pazīstu jūs, jūs runājāt nevis tāpēc, ka gribat aizliegt mazdēlam mācīties, bet gan tālab, ka sirds sasāpējusi. Kaut kur taču izveido jūras, uzveic tuksnešus, ce| rūpnīcas, apgūst neskartās zemes, bet mūsu aulus aizmirst, it kā to nemaz nebūtu virs zemes, — Sapars nopūtās.

Sirmgalvis klusēja, pa visu vakaru viņš vairs nebilda ne vārda. Ar baudu dzerdams stipru, smaržīgu tēju, viņš domāja kaut ko pie sevis un vairs nepiedalījās sarunā.

— Sapara tēv, jūs sacījāt, ka mans priekšgājējs bijis labs kolhoza priekšsēdētāja vietnieks, bet, lai strādātu par skolotāju, viņam pietrūcis zināšanu. Taču, lai izremontētu skolu, nav vajadzīgas nekādas īpašas zināšanas.

— Vai dzirdat, Sapeke, man bija taisnība. Es jau toreiz, ieiedams šai mājā, aizrādīju jums, ka Askars pirmām kārtām sāks runāt par skolas remontu, — Baukens pasmaidīja. — Tev taisnība, Askar. Tomēr mazlietiņ pagaidi! Es pavisam nesen sāku strādāt par brigadieri. Par skolas remontu es esmu runājis gan ar bijušo skolotāju, gan ar Sapara tēvu. Apmēram pēc divām nedēļām es tev aizsūtīšu cilvēkus, lai viņi palīdzētu remonta darbos, tu pats viņus komandēsi. Ari Sapars palīdzēs.

— Starp citu, mēs esam nolēmuši īstenot Sapara ideju. Vai atceries: dedzinājām kaļķus, gribējām ga-lavot ķieģeļus. No jauna ķersimies pie darba. Taisu! jau laikam drīkst... Katram gadījumam vispirms uzzināsim. Mums šai lietā varētu palīdzēt Zo-marts. Viņš taču daudz ko saprot no celtniecības, — Baukens ierunājās, kad viņi abi kopā ar Askaru, pavadījuši viesus, bija palikuši divatā. — Kāpēc viņš neatbrauca reizē ar tevi, kaut vai uz vasaru?

— Pa vasaru viņš grib parakņāties vecās grāma-lās un arhīvos, kas saglabājušies bibliotēkās, lai gūtu skaidrāku priekšstatu par senās Kazahijas kultūru un arhitektūru, šai pašā nolūkā viņš nolēmis doties ceļojumā un papētīt senās kultūras pieminekļus: mauzolejus un mošejas, — Askars atbildēja. — Bet pēc tam viņš turpinās mācības.

— Varēja arī pie mums atbraukt uz kādu laiku. Zomarts acīmredzot negribēja šurp braukt. Es tā esmu noilgojies pēc viņa, viņš laikam ir tāds pats filozofs kā agrāk?

— Tu uzminēji, — Askars pasmaidīja, atcerējies strīdus ar Zomartu un, nodrebinājies no aukstā nakts vējiņa, kas pūta no kalniem, piebilda: — Viņš šodien ar večiem būtu runājis pavisam, citu valodu. Vispār, ja viņš gribētu, varētu paveikt daudz.

— Tu par Kureki nedomā sliktu, mazdēlu viņš laidīs skolā. Viss patlaban notiekošais viņam nav īsti saprotams. Tieši tāpēc viņš nolēma izteikt savas domas, — Baukens sacīja. — Tu tikai iesāc, bet mēs palīdzēsim, visu, kas vajadzīgs, izdarīsim, kaut tikai pietiktu spēka.

Pēc Askara aizbraukšanas Zomartu pārņēma dīvaina sajūta. Viņam kļuva garlaicīgi un neinteresanti rakņāties pa nodzeltējušiem vākiem, kuros glabājās rokraksti. Augām dienām viņš bez kādas intereses šķirstīja vecus «Ogoņok» komplektus. Bet vakaros, atgriezies tukšajā istabā, viņš aizslēdza durvis un, neuzklājis gultu, likās garšļaukus. Viņš bija stipri pārvērties, pēkšņi viņu bija sagrābusi vientulības un skumju sajuta. Tikai reiz, lasot īsu rakstu avīze par jauna veida arheoloģiskiem pētījumiem — par zemūdens arheoloģiju, viņš aizmirsās uz dienām divām un sāka meklēt jaunus materiālus par šo tēmu. Ar satraukumu viņš lasīja speciālās zemūdens ekspedīcijas, kas bija pacēlusi no jūru un okeānu dibena desmitiem nogrimušu kuģu, darbu aprakstu, iepazinās ar akadēmiķa Orbeli rakstiem, ar viņa atrastās Butskas laivas likteni, ar akvalangistu atradumiem. Viņš centās uzzināt visu, kas bija saistīts ar Cugu-čenas pilsētas, kas atdusas Isikula dibenā, vēsturi. Viņš viena paņēmienā izlasīja Džeimsa Oldridža grāmatu «Zemūdens medības».

Taču šī aizraušanās drīz pārgāja, un Žomarts no jauna ieslīga grūtsirdībā. Vēl nekad Zoirīarts nebija juties tik vientuļš un pamests. Ceļa somā gulēja diploms, kas liecināja par to, ka viņš beidzis universitāti ar izcilību, un viņš, protams, varētu doties uz jebkuru pilsētu un iestāties darbā. Taču pēc universitātes beigšanas viņam piedāvāja palikt aspirantūrā. Draugi atvadoties apgalvoja, ka viņam laimējies, arī pats Zomarts tā domāja. Tagad viņš gremzās uz sevi, ka nebija aizbraucis kopā ar viņiem. Viņš sevi saukāja par grāmatu tārpu un sapņotāju.

Viņam piepeši atausa atmiņā viss studenta gados pārdzīvotais. Visbiežāk viņš atcerējās ar Zaurešu kopā pavadītās dienas. Viņš pavisam skaidri atminējās viņas smaidu, skatienu, žestus. Viņš atcerējās bērnību. Reiz aula puikas bija norunājuši doties kal-ims. Arī Zaureša gribēja doties viņiem līdzi. Taču . omarts lepni paziņoja viņai, ka viņš ne acu galā nevar ieredzēt meitenes, ka viņas visas ir brēkules un bailules, ka viņas tikai traucē kāpelēt pa kalniem. Zaureša nolaida acis un, slaucīdama asaras, palika iepakaļ. Zomarts, iztēlodamies šo mirkli, pasmaidīja. lJēc tanī viņš atcerējās pirmo deju ar Zaurešu. Tas bija kādā pavasara vakarā. Dienā bija nolijis lietus, uz zemeņeeru platajām lapām spīguļoja lielas, caurspīdīgas lāses. Sūkstīdamās, ka spiež jaunās kurpes, Zaureša apsēdās uz mikla akmens zem ievas.

— Spiež. Trakoti sāp. Palidzi man! — Ar vienu roku ieķērusies Zomarta svārkos, viņa noliecās.

Zomarts sajuta viņas plaukstu siltumu. Zaurcšas mati kņudināja viņam seju. Kad meitene atlieca muguru, Zomarts noskūpstīja viņai roku uz mata tā, kā mēdz darīt vecas filmās, un sacīja, ka tas esot joks.

— Muļķīgs joks! — Zaureša sadusmojās.

Zomarts baidījās, ka viņa visu izstāstīs Askaram.

Viņš jau zināja, ka Askars mīl viņu, un centās izturēties pret meiteni vienkārši, kā draugs. Bet kāds dundurs viņiem iekodis, kāpēc viņi sastrīdējušies? Par to viņi nebija teikuši viņam ne vārda.

Kad Zaureša bija Ļeņinska, viņš reiz vēstulē deva viņai padomu rakstīt dienasgrāmatu. «Raksti krieviski, tas Tev palīdzēs ātrāk apgūt valodu. Arī es rakstu dienasgrāmatu. Kad satiksimies, iedosim viens otram izlasīt.» Pēc gada, kad Zaureša atbrauca uz Alma-Atu, viņi apmainījās ar dienasgrāmatām un apsolījās neizpaust to noslēpumus. Apsēdies parkā zem kupla, ēnaina ozola, viņš ar drebošu sirdi atvēra viņas dienasgrāmatu. Ieraksti bija vaļsirdīgi. Viņš tos neizlasīja līdz galam. No pirmā telefona automāta, kas pagadījās ceļā, viņš piezvanīja Zaurešai

un pieprasīja, lai viņa nekavējoties atdotu dienasgrāmatu un paņemtu savējo.

— Citu reizi. Tagad tuvojas negaiss, — Zaureša atbildēja.

— Nebaidies, neizkusīsi, — Zomarts viņu pārtrauca.

Žomarta tonis viņai nepatika. Un viņa atskrēja, acīmredzot cerēdama, ka Zomarts pastāstīs, kāpēc tik pēkšņi apskaities. Taču Zomarts klusēdams ielika viņai dienasgrāmatu rokās. Zaureša brīdi samulsusi pastāvēja un aizgāja. Visa cēlonis bija viena vienīga rindiņa: Zaureša bija ierakstījusi, ka Askars ir cilvēcīgāks nekā Zomarts un, ja viņai liktu izvēlēties, viņa dotu priekšroku Askaram.

Viņš vairs nevarēja izturēties pret Zaurešu tikpat draudzīgi kā agrāk, lai gan diezgan bieži apciemoja viņu. Viņš centās nedomāt par savām attiecībām ar Zaurešu. Izlikdamies par vientiesīti, viņš meitenes klātbūtne melsa visādas blēņas vai centās apžilbināt I ar savām zināšanām un erudīciju.

Zaureša caurām dienām sēdēja bibliotēkā, lasīja krievu romānus un reiz ar sajūsmu ierunājās par deviņpadsmitā gadsimta literatūru. Zomarts tūdaļ pārtrauca viņu:

— Tu runā par citām literatūrām, bet vai savējo — kazahu tu lasi? Deviņpadsmitais gadsimts — zelta laikmets mūsu literatūrā un mūzikā. Isataja un Ma-hambeta sacelšanās. Sājā laikā spilgti atklājās mūsu tautas drosme un talants.

Zomarts kā parasti tādās reizēs aizmirsās un runāja tik ilgi, kamēr viņu pārtrauca Zaureša:

— Apnikušas tavas lekcijas! Vai tu vari runāt mierīgi kā cilvēks par kaut ko citu, jeb vai tev tikai

ļn.itā vēsture un arheoloģija?! Ja nevari, tad klusē, lektoru arī mūsu institūtā diezgan.

Zoinarts zināja, ka Zaureša devusies praksē uz Kādu dienvidu pilsētiņu. Sī pilsētiņa atradās netālu no Alma-Atas. Viņam gribējās atmest visam ar roku un nekavējoties aizbraukt pie viņas.

Pamestās grāmatas un burtnīcas mētājās pa grīdu. Uz nenokopta galda bija sasviestas apgraužas, konservu kārbas, kefīra un alus pudeles. Viņš bija kļuvis grūtsirdīgs un sāka ilgoties pēc meitenes ne pa jokam. Viņš laikam tomēr būtu aizbraucis pie Zaure-šas vai uz Aktumu, ja nebūtu ieradies puisis no komjaunatnes komitejas: viņu ielūdza uz ārkārtēju sēdi. Komitejā apsprieda jautājumu par pilsētā palikušo studentu mobilizāciju ražas novākšanai, par delegācijas sūtīšanu uz svētku svinībām par godu jaunuzceltai rūpnīcai. Universitātes grupai bija jānodod jaunajiem celtniekiem neliela bibliotēka, ko bija savākuši studenti, jāuzstājas ar koncertiem un jānolasa vairākas lekcijas par dažādiem tematiem. Lektoru sarakstā ierakstīja ari Zomartu.

Zomarts bija priecīgs par pēkšņo apstākļu maiņu. Sēdēdams lidmašīna un lūkodamies uz garāmslīdoša-jiem mākoņiem, viņš vēl arvien domāja par Zaurešu. Brīžiem viņš galīgi aizmirsa meiteni un neatraudamies raudzījās uz Betpak-Dala drūmajiem pauguriem un līdzenumiem, kas pletās zem lidmašīnas spārna. Viņš pēc acumēra mēģināja noteikt Balhaša dziļumu, ar sāpošu sirdi noraudzījās uz nelielajiem auliem ar pelēcīgajām mājelēm, kuras lāgiem pavīdēja starp svelmīgajiem, drūmajiem tuksneša kalniem.

Rūpnīcā viņš ieradās tieši lai laikā, kad bija paredzēts laist darbā vienu no jaunajiem cehiem. Darbs viņu aizrāva un savaldzināja. Celtnieki jau bija sagatavojušies šim notikumam, pārbaudīja darbgaldus, ierādīja vietas strādniekiem. Kad satumsa, Zomarts devās uz jauniešu kopmītni, kur atbraucēji, kas šeit bija ieradušies no citām republikām, lūdza, lai viņiem nolasa lekciju par Kazahiju.

— Viņi vēlas vairāk uzzināt par mūsu novadu, — celtnes komsorgs paskaidroja Zomartam. — Pastāstiet pēc iespējas interesantāk!

Taču Zomarts apjuka. Viņš jutās nevarīgs šo jauno, spēcīgo puišu priekšā un nezināja, kā uzsākt sarunu. Gan par šo celtni, gan par citām viņš jau bija lasījis laikrakstos. «Pabeigta lielas rūpnīcas celtniecība.» Agrāk tās viņam bija tikai frāzes, kas noderēja referātam. Taču šodien viņš nevarēja runāt tā kā agrāk, nevarēja vienaldzīgi nolasīt trafaretas frāzes, kuras bija uzrakstītas ar rotatoru un kuras bija apstiprinājis lektoru birojs. Par spīti universitātes partorga norādījumam «nerunāt neko no sevis», Zomarts nolēma nevis lasīt referātu, bet gan saviem vārdiem pastāstīt par Kazahiju.

No rīta Zomarts no jauna aizgāja uz rūpnīcu. Stāvēdams nomaļus, viņš ar interesi vēroja, kā strādā kāds jauns inženieris-gāznieks. Slaucīdams sasvīdušo seju, viņš skraidīja no viena aparāta pie otra un deva rīkojumus. Viņš neredzēja neko citu — tikai aparātu ciparnīcas un rādītājus. Zomarts pamanīja, kā viņam no uztraukuma dreb rokas, kad viņš a'er lielu grāmatu ar uzrakstu: «Ceha Nr. 1 darba žurnāls» un sāk rakstīt: «Pulkstenis 18 un 37 minūtes. Cehs laists darbā ...»

«Laimīgais, pirmais raksta tādā grāmatā,» Zomarts viņu apskauda, «bet pats laikam pat neapzinās, ka tā tiek veidota vēsture.»

— Ejiet uz cehu, ejiet uz cehu! Nedrīkst palaist i'.u.im tādu nolikumu! Rūpnīca sāk dzīvot! — gāz-uicks uzsauca Zomartam.

Uzgrūdies durvīm, Zomarls pa šauru, ļaužu pārpildītu eju metās uz cehu. Viņš izdzirdēja aizvien pieaugošo dārdoņu un dzelzs klaudzoņu, pēc tam priecīgus izsaucienus un aplausus. Augšējās ejās, milzīga uzkarināta krāna kabīnē, pie sānu margām — \mur stāvēja cilvēki. Cehs atdzīvojās visu acu priekšā. Zomarls atcerējās, kā bija rukusi uguns «inženiera» Akšala paštaisītajā ceplī, kad viņš dedzināja kaļķus Aktumas kalnos.

Apmirdzēdams dunošo ēku un bārstīdams dzirksteles, pa reni sāka plūst metāls — biezs, staipīgs un zeltains kā medus. Cehā atskanēja skaļš «urā», cilvēki apsveica cils citu, no visa spēka spieda roku apmulsušajiem puišiem.

Zomarts ar skaudību lūkojās uz šiem jaunekļiem. Viņš vairs nedzirdēja dunoņu, neredzeja, kā sāka atliet piemiņas plātnes ar kazahu ornamentiem. Blakus Zomartarn stāvēja vecs celtnieks, kuru viņš pazina pēc uzņēmumiem laikrakstos. No biezo, saraukto uzacu apakšas sirmgalvis skatījās uz izkusušā metāla straumīti un nedzirdami kustināja lūpas.

— Ko jūs tur čukstat, tēv? — Zomarts, cenzdamies pārkliegt troksni, jautāja.

— Es domāju, dēls, — sirmgalvis atbildēja, vērodams, kā viens no kausētājiem ar lielu smeltni pasmeļ metālu un piepilda veidni. — Es no bērna dienām te dzīvoju. Jaunībā pusotra gada vergoju bajam, lai nopelnītu nelielu lemesīti. Tādu nelielu, saliektu, neasu un sarūsējušu lemesīti. — Sirmgalvis parādīja savas raupjās, tulznainās plaukstas. — Bet tagad paskatieties! — Viņš ar galvu pamāja uz lūciņas pusi, no kurienes, gluži kā no uguns avota, joprojām

— Es visu izstāstīšu. Visu, visu, — Zomarts atbildēja, lai gan vēl nebija izlēmis, vai vispār brauks uz aulu.

plūda metāls. — Ka tas var tecēt? Kaut ko tādu es redzu pirmo reizi.

Pie viņa piegāja kāds jauneklis. Viens no tiem, kas bija atlējis piemiņas plātnes. Sirmgalvis apkampa viņu.

— Apsveicu, dēls! Pastāsti viesim par savu cehu,— viņš ar galvas mājienu norādīja uz Zomartu.

— Vai jūs no Aktumas?! Cik labi, ka mēs satikāmies, — puisis, iepazinies ar Zomartu, k|uva priecīgs. — Ziniet, kāda man šodien diena. Ja es pastāstītu aulā, man neticētu. Es taču esmu no Tunkurusas. Mūsu auli atrodas līdzās. Vai jūs drīz brauksiet mājās? Man ir viens lūgums. — Puisis ar steigu iebāza roku vaļīgo svārku kabatā. — Kad brauksiet garām Tunkurusai, tad, lūdzu, iegriezieties pie manējiem. Nododiet šito manam vectēvam Akšalam! Pasakiet, ka tas ir gabaliņš no pirmā kausējuma, kas iegūts Kazahijas Magņitkas jaunajā cehā, un ka to izkausēju es. Vai pateiksiet? Viņš ļoti priecāsies.

— Es pazīstu tavu vectēvu. Viņu dēvē par «inženieri». Bada gados viņš dedzināja kaļķus priekš aktumiešiem.

— Viņš gribēja, lai es kļūtu par metalurgu. Lai viņš no jums uzzina, ka viss kārtībā. Viņš būs priecīgs par tādu dāvanu. Kā jūs domājat?

Vilcienā Zomarts laiku pa laikam iebāza roku kabatā un smaidīdams aptaustīja vēso, plakano metāla gabaliņu, kas bija ietīts papīrā. «Par visu redzēto uzrakstīšu Askaram, aizsūtīšu viņam šo dāvanu, lai aizbrauc uz Tunkurusu un iepriecina Akšalu,» Zo-marts nodomāja. Tā prātodams, viņš atplēsa Askara vēstuli, kuru kopā ar atslēgām viņam bija atdevis kopmītnes durvju sargs.

«Beidzot man izdevās izbrīvēt stundiņu, lai uzmestu Tev pāris rindiņu. Es, protams, varētu arī nerakstīt, jo Tu līdz pat šim laikam neesi atradis par vajadzīgu atrakstīt man kaut vienu vēstuli,» Askars rakstīja. «Laikam atkal esi ieracies grāmatās un aizsapņojies. Esi tik laipns, uz mirkli noliec tās pie malas un uzmanīgi izlasi manu vēstuli. Man nav kam izkratīt sirdi. Studiju gados mēs bieži atcerējāmies Aktumu, runājām par to gan labu, gan sliktu. Es atgriezos, atgriezos pie cilvēkiem, kas bērnībā palīdzēja man. Nav ko liegties, te ir vēl sliktāk, nekā es biju gaidījis. Kļūst kaut kā skumji ap sirdi, kad ieej tumšā, netīrā samana būdā. Gribas bēgt no šejienes projām. Taču nedrīkst. Darbs neveicas. Viss jājauc nost un jāceļ no jauna. Bet tādu dotību man nav. Te vajadzīgi nevis vārdi, bet gan pamatīga materiāla palīdzība. Vakar es apstaigāju mājas, pierakstīju skolas vecuma bērnus, izrādījās, ka astoņi bērni neiet skolā. Uzzināju, ka cilvēki baidās sūtīt savus bērnus mācīties pilsētā: pēc universitātes vai arodskolas beigšanas neviens neatgriežas mājas. Ja vari, atbrauc. Paskaties pats! Palīdzi mums vismaz ar padomu!»

Žomarts pat neizģērbās. Viņš atdeva atslēgas durvju sargam un nopirka biļeti uz Aktumu.

Brigadieris Baukens atsūtīja Saparu un namdari Jegoru, lai tic saremontētu skolu. Jegors un Sapars ātri salaboja un nokrāsoja solus. Taču grīdas, durvju un jumta salabošanai bija vajadzīgi dēļi. Kāds pastāstīja, ka dēļus varot dabūt padomju saimniecībā, kas būvējot kaut ko pie Kugalinkas upītes. Jcgors un Sapars devās uz padomju saimniecību. Tomēr dēļus viņiem neiedeva, un viri atgriezās saniknoti un drūmi.

— E-ē... Zinu es šos lēmumus un sēdes. — Sapars atmeta ar roku. — Tā mēs ari pēc gada nedabūsim dēļus. Bet laiks negaida, drīz sāks 1it. Nekavējoties vajag pārjumt skolu. Atvedīsim pamatīgus klučus un paši sazāģēsim dēļus. Jāpalīdz Askaram, lai viņš paliktu pie mums. Es jūtu, ka puisis sācis šaubīties.

Askars patiešām bija pārvērties. Bija izgaisis ne-bēdnīgums, acīs bija lasāmas skumjas un nogurums. Viņam likās, ka kopš tā laika, kad viņš šķīrās no draugiem un pilsētas, no teātriem un kinozālēm, pagājuši nevis divi mēneši, bet vesels gads. Mazpamazām viņa dzīve kļuva līdzīga aula iedzīvotāju pelēcīgajai dzīvei. Viņš baidījās vientulības, baidījās kaut pāris stundu palikt bez darba. Ja agrāk viņš visu darīja ar gandarījumu, lad tagad strādāja, lai apspiestu skumjas. Viņš jau divas reizes bija braucis uz rajonu. Pirmo reizi viņš iegriezās pie sakaru nodaļas priekšnieka, lai uzzinātu, kāpēc laikraksti pienāk Ak-tumā ar divu nedēļu novēlošanos.

Priekšnieks izbrīnījies palūkojās uz Askaru un uzprasīja:

— Vai jūs, jaunais cilvēk, no mēness esat nokritis? Pagaidām no Maskavas uz mūsu Aktumu «TU» nelido. Avīzes mēs piegādājam laikā. Velti jūs nākat šurp sūdzēties.

Pasta nodaļas priekšnieks sāka gari un plaši stāstīt Askaram, kur un kā liek iespiesti laikraksti, žurnāli, kā tos nogādā pasūtītājam.

— Uz pilsētām — ar lidmašīnām, uz rajonu centriem un lieliem ciematiem — ar mašīnām, bet tālāk — ar droškām un kājām, — viņš paskaidroja.

Nākamajā reizē As1<ars iegāja rajona kultūras nodaļā, lai uzzinātu, vai nevar nopirkt Aktumas vajadzībām kinoaparatūru. Un atkal viņa jautājums visus izbrīnīja.

— Kinoaparatūra liek piešķirta vienīgi lielām apdzīvotām vietām, kur ir vismaz simt sētu. Ta gan, jaunais cilvēk! Bet jūsu Aklumā nav pat septiņdesmit sētu. Jūs, kā redzams, esat izglītots cilvēks, un jums vajadzētu zināt, ka kinoaparatūru nepārdod privātpersonām.

Jau vērdams ciet kabineta durvis, Askars aiz muguras izdzirdēja kādu čukstam:

— Tas ir tas pats, kas pēc universitātes beigšanas atbraucis strādāt Aktumas pamatskolā. Ir nu gan savādnieks, ja man būtu viņa diploms ...

Askars jau sāka pierast pie tā, ka daudzi viņu uzskata par savādnieku, un nepievērsa tam uzmanību. Lai kaut kā nosistu laiku, viņš krāja mācību grāmatas, izgatavoja uzskates līdzekļus un iepazinās ar saviem nākamajiem audzēkņiem.

Aulā visi dzīvoja vienādi. Zemes grīda, neliels, zems, apaļš galds. Dažās mājās bija radioaparāti, bet labuma no tā nekāda: baterijas jau sen bija izgājušas no ierindas. Viss, kas agrāk Askaram Aklumā bija paticis, kas viņam bija šķitis jauks un savdabīgs, tagad kļuva par smagu, neizturamu ļaunumu.

Aula jaunatne izklaidējās tāpat kā agrāk, kad Askars vēl bija zēns. Reizi nedēļā jaunieši salasījās pie kāda «pasēdēt». Eda gaļu, dzēra tēju, bet pēc tam, sēžot nelielajā istabiņā, kas bija pilna ar dūmiem un garaiņiem, dziedāja dziesmas. Dažreiz mēness gaismā spēlēja «ak-sucku». Tie bija labi jaunieši. Viņš redzēja viņus kolhoza laukos, viņi ar satraukumu stāstīja par kolhoza auļotajiem, par medībām, interesantus gadījumus no aitu un zirgu ganu dzīves. Visas sarunas beidzās ar vienu un to pašu jautājumu: kā turpmāk dzīvot? Vai Aktumai būs savs klubs, savs kinoteātris, un vai iespējams padarīt šejienes dzīvi saistošāku? Viņa vecuma jaunekļi, kurus Askars.pazina no bērna kājas, izturējās pret viņu ar cieņu un bija gatavi atbalstīt jebkurā pasākumā. Taču Askars nezināja, ar ko sākt. Vienīgais, kas viņam bija pa spēkam, — sadabūt jaunas grāmatas. Viņš bija savācis nelielu bibliotēku, izlicis grāmatas skolā pa plauktiem, lai katrs varētu atrast vajadzīgo. Pats viņš nolēma kopā ar Saparu doties sagatavot dēļus. Kamēr viņi atgriezīsies mājās, varēs labi apdomāt visu, aprunāties ar Saparu un lūgt viņam padomu, paelpot kalnu gaisu un papriecāties par mežiem. Tika nolemts, ka kopā ar viņiem brauks arī Jegors un kolhoza noliktavas sargs Mamirbajs-

Priekšējos ratos līdzās Askaram sēdēja Kodars. Viņš bija ātri sadraudzējies ar Askaru un augām dienām neatkāpās no viņa ne soli. Viņš kopa ar Askaru bija braucis uz kolhoza lielāko viensētu, uz brigādes lauka nometni, uz rajona centru, apbraukājis laukus. Arī Askars bija pieķēries zēnam. Dabūjis zināt, ka Askars dodas uz mežu, Kodars naktī atnāca pie Sa-para un nobirdināja-dažas asaras, lai varētu vieglāk pierunāt večuku.

Ceļš bija pazīstams. Sākumā kilometrus divpadsmit viņi brauca gar kalniem, pabrauca garām Tunkurusai un Džclandi, pēc tam spēji nogriezās uz dienvidiem un devās augšup pa vecu, lietus izskalotu zemesce|u. Kalna nogāze bija ļoti stāva, vajadzēja apstāties, likt zem riteņiem akmeņus, |aut zirgiem mazliet atpūsties. Netālu no neliela strautiņa, kas no kalna virsotnes brāzās lejup, viņi apmetās atpūsties. Iekurināja ugunskuru un paņēma tējkannu. Ko-dars sāka rāpties kalnā, lasīdams katliņā lielas, pelēcīgi melnas kazenes.

Rudens Džungārijas kalnos vienmēr ir dāsns. Lejā līdzenumā redzamas druvas un siena stirpas. Gar ceļmalām izkaisīti mežābeļu un vilkābeļu puduri. Aicinājos un vienmēr vēsajos ceļa putekļos, kurus šur tur sedz ceļmallapas, bez trokšņa krīt pārgatavoju-šies ābolīši. Tie klusi ripo pa kalna nogāzi, piepildīdami gaisu ar skurbinošu smaržu. Neviens nelasa šos augļus. Tos nav kur vest. Nav ne labu ceļu, ne transporta, ne pircēju.

Askars vēl zēna gados bija ciemojies pie dravniekiem, kuru mājas atrodas pie kalnu strautu iztekām simtgadīgu koku ēnā. Tomēr atmiņas par šiem braucieniem bija neskaidras. Viņš no jauna atklāja savu dzimto pusi, ar sajūsmu raudzījās uz kalniem, priecājās par ieleju skaistumu.

— Sapara tēv, kā sauc to virsotni?... Bet to ieleju?... Kāpēc šo kalna pāreju sauc par Hana meitu? — Askars jautāja, cenzdamies atsaukt atmiņā visu bērnībā dzirdēto.

— Runā, ka šīs kalnu ganības piederējušas kādam hanam. Viņa meitai paticis vasarā atpūsties uz gaišzilā plato, kas plešas aiz kalnu pārejas. Viņai bija balta kamieļa mātīte. Reiz pavasarī uz kalnu pārejas hana meitu pārsteidza lietus gāze. Lietainā laikā kalnos ļoti bīstami jāt uz kamieļa, tas kļūst neveikls, bezpalīdzīgs un slīd pa zāli. Kad uznāca lietus gāze, kamieļa mātīte sāka velties lejup.

Džigits-kalps metās glābt savu kundzi. Taču bija par vēlu. Kamieļa mātīte ar visu spēku atsitās pret zibens pāršķeltu ābeli, kas stāvēja aizas malā, un meitene iekrita bezdibenī. Baidīdamies hana dusmu, jaunais džigits ar savu zirgu metās viņai pakaļ. Cilvēki, kas nokāpa aizā, neatrada nedz meiteni, nedz džigitu. Spēcīga straume bija aiznesusi viņus uz kalnu upi Tenteku, bet Tcntcka — uz Ala-Kula ezeru. Mans pavēlēja ierīkot ceļu, lai katru vasaru varētu ierasties tai vietā, kur bija gājusi bojā viņa meita. Kopš tā laika tautā šo vietu sauč par Hana meitas pāreju.

— Sī leģenda acīmredzot ir tikpat veca kā šis ceļš. Vajadzētu to atjaunot, te taču bīstami braukt, — Askars sacīja. — Kā te aitu gani liek pāri?

— E, dēls, bet kur lai ņem darba rokas? Cilvēki tik tikko tiek galā ar siena pļauju un ražas novākšanu, dažu labu gadu pat sienu nevar sapļaut vajadzīgajā daudzumā. Zeme te ir auglīga, bet laiks untumains. Arī tehnikas rnūsu nostūrī pagaidām pamaz. Te nav ne Sari-Arka, ne Turgaja, ne Mirzačela. Ja Džungārijas kalnus pamatīgi izpētītu un ja ar tā dārziem un dravām mēs apietos kā īsti saimnieki, tad tā būtu pavisam cita lieta. Tad varbūt te ierīkotu arī labākus ceļus. Padomā, kāda bagātība put ārā! No Aizili Alatau līdz Tarbagalajam stiepjas drūmi, savvaļas dārziem noauguši kalni, un nevienam gar tiem nav nekādas daļas. Ar šiem augļiem varētu veselu valsti apgādāt. Bet kādu lopkopību te varētu attīstīt!

— Bet vai tad te netiek dibinātas jaunas padomju saimniecības? Jūs paši pirms pāris dienām bijāt aizbraukuši turp pēc deļiem.

— Jaunas? Visi tagad dzenas pēc modes. Vajag vai nevajag, bet visi grib, lai būtu padomju saimniecība. Dažus vecos kolhozus pārtaisīja par lopkopības padomju saimniecību, un to tad ari dēvē par «jauno». Tagad tai palīdz ar būvmateriāliem un sūta kadrus. Bet no viņiem nav nekāda labuma. Toreiz, kad mēs braucām pēc dēļiem, es pats redzēju, kā divi ar čemodāniem soļoja atpakaļ. Ludza, lai es gabaliņu pavedot. Bet es, vecais muļķis, ļāvu viņiem iekāpt droškā. Pēc tam izraisījās tāda saruna, ka, nebijis Jegora, es viņiem būtu sadevis ar pletni.

— Liecies mierā, Sapar, nav ko pieminēt viņus! Tie nav cilvēki, — sarunā iejaucās vectēvs Jegors.

— Kas tur notika? — Askars ieinteresējās.

— Mēs viņus satikām atpakaļceļā. Viņi iekāpa droškā, bet viens no viņiem jautā: «Aksakal, vai jau sen te dzīvojat?» — «Te pagājis viss mans mūžs,» atbildu. Bet viņi: «Tev ir labi. Tu te esi pieradis. Bet mēs šai alā netaisāmies palikt.» Mani sadusmoja tas, ka viņš mūsu pusi nosauca par alu.

Sirds dziļumos Askars nenosodīja šos puišus. «Pilnīgi iespējams, ka viņiem te nepatika,» viņš nodomāja. Lieta tā, ka Sapars savā mūžā neko citu nav redzējis.

— Liecies nu mierā, — Sapars sacīja. — Lai brauc projām! Bijusi tikai zeme, arāji atradīsies.

— Grūti pārmest cilvēkam, kad nezini, kas viņš tāds ir, kā dzīvojis, par ko domā, — Mamirbajs domīgi piebilda.

— Labs cilvēks, sastapies ar grūtībām, nebēgs projām, — Jegors atcirta. — Tu viņus aizstāvi.

— Es nedz viņus aizstāvu, nedz jūs attaisnoju. Dažreiz ir grūti saprast cilvēku. Var būt, ka viņiem taisnība, — Mamirbajs atbildēja.

— Skaisti sapni var būt tikai tam, kas nebaidās no darba. Gļēvuļa sapni ir tukši tin nekam nevajadzīgi, tā mēdza teikt mans mirušais draugs Nu-kešs, — Sapars ierunājās. — Askar, vai tu viņu atceries? Bet kur nu tu vari atcerēties. Tu biji pavisam maziņš. Viņš bija pirmais skolotājs mūsu aulā. Viņš mācīja lasīt un rakstīt arī pieaugušos, ne tikai bērnus.

— Es atceros, Sapeke, es pie viņa mācījos pirmajā klasē. Tēvs īsi pirms nāves pats mani pie viņa aizveda, toreiz man vēl nebija septiņi gadi.

Askars atcerējās sastapšanos ar veco skolotāju. Tas bija sen. Bija gaiša, saulaina diena. Savu pirmo stundu skolotājs — neliela auguma, kalsnējs un ļoti kustīgs večuks — nenoturēja vis klasē, bet kopā ar bērniem devās kalnos. Līdz tam laikam Askars vēl nekad nebija kāpis kalnu virsotnēs, kas slējās virs aula. Viņam šķita noslēpumains viss, kas atradās aiz tuvākās sopkas. No rīta, izskriedams no mājas un berzēdams acis, viņš vienmēr lūkojās uz kalnu galotnēm. Viņam likās, ka, sasniedzot virsotni, varētu pieskarties debesīm un pagrābt riekšavu krusas.

Viņš steidzās, baidīdamies atpalikt no skolotāja. Skolotājs stāstīja par dzimto aulu, par tām vietām, uz kurām skolēni bija devušies ekskursijā. Viņš zināja katra auga un putna nosaukumu, stāstīja tik aizraujoši, ka bērni klausījās, aizmirsuši visu pasaulē.

Taciņa vijās aizvien augstāk un augstāk. Tikuši cauri avenāju biezoknim, bērni uzkāpa līdz tuvākajai virsotnei, no kurienes pavērās brīnišķīgs skats. Aiz muguras — pie kalna pakājes pletās bezgalīga, zilganpelēkā dūmakā tīta stepe. Priekšā slējās zaļganzilas, bet aiz tām sniegbaltas kalnu smailes. As-karš pacēla roku, taču nesasniedza debesis. Ar plaukstu sargādamies no saules gaismas, viņš paskatījās turp, kur, saplūzdamas kopā ar debesīm, bija redzamas baltas klintis.

«Tajos laikos skolotājs aulā bija visu godāts cilvēks, jo viņš zināja vairāk par citiem un lasīja dažādas grāmatas. Tagad pavisam kas cits, tagad ir par maz būt tikai labam speciālistam,» Askars domāja, sojodams aiz ratiem. «Mācīšanās apstākļi te ir pavisam citādi nekā pilsētas skolās un lielās apdzīvotās vietās. Kurekem taisnība, te ir pamaz kultūras pasākumu. Te ne tikai jābiit skolotājam, bet jābūt skolotājam ar aicinājumu. Bet vai man ir šis aicinājums? Vai es mīlu bērnus, vai es varēšu būt par labu audzinātāju? Vai man palīdzēs izglītība, ja izrādīsies, ka man nav pedagoga talanta?»

Lai nenogurdinātu zirgus, lielāko daļu ceļa viņi gāja kājām. Pievakarē viņi sasniedza kalnu pārejas virsotni, ceļinieku skatienam pavērās gaišzilais plato. Kļuva vēss, no sniegoto un mākoņos tīto klinšu puses uzpūta salts vējš. Tālumā bija redzamas aitu ganu jurtas: gani vēl nebija paspējuši pārcelties uz ziemas mītnēm.

— Tie ir mūsu aitu gani. Pārlaidīsim nakti pie viņiem, bet rīt dosimies uz Melno Akmeņu aizu, — Sapars noteica, pievilkdams grožus.

Viņam pretī metās divi milzīgi vilku suņi.

— Mierā, pagāni! — no jurtas izskrēja pusmūža sieviete. — Labi, ka laikā atbraucāt, — viņa sasveicinājusies sacīja.

Seja viņai no aukstajiem vējiem bija kļuvusi zilgana. Askaru pārsteidza viņas acis. Melnas, kādreiz acīmredzot ļoti skaistas, tagad tās bija sasarkušas no bezmiega. Virs veciem vīriešu svārkiem bija

uzmests ne mazāk vecs puskažoks ar ielāpiem, kājās viņai bija nomīti kirzas zābaki.

— Kas nolicis? — Mamirbajs nepacietīgi jautāja.

— Nāciet, nāciet jurtā! — sieviete par atbildi sacīja.

Nelielajā jurtā uz biezas, četrām kārtām salocītas tūbas, apsegts ar vatētu segu, gulēja cilvēks. Viņa seja nebija redzama, smagi elpodams, viņš grozījās no vieniem sāniem uz otriem un vaidēja.

— Sveiks, Kurekc, kas noticis? — Sapars jautāja un bažīgi ielūkojās aitu ganam sejā.

Kureke izņēma roku no segas apakšas un parādīja sarkanus plankumus un asiņainas čūliņas uz ādas.

— Redzi? Es biju atpalicis no citiem aitu ganiem. Nolēmu vēl divas dienas paganīt aitas, bet trešajā dienā, kad jau grasījos novākt jurtu, es saslimu. Nosprāga viena aita. Es domāju, ka viņa saindējusies, un gribēju nodīrāt ādu. Nejauši savainoju roku. Neliels pušurniņš, laikam taču inficējos... Un tagad ... Tagad manu ganāmpulku nedrīkst laist pie citām aitām, kamēr veterinārārsts apskatīs tās. Iespējams ka viss aitu bars aplipis ar kaut kādu bīstamu slimību.

— Vai ārsts jau bija? — So jautājumu Askars uzdeva, kolīdz ieraudzīja slimo aitu ganu.

Neviens neatbildēja. Sieviete izbrīnījusies paskatījās uz viņu, bet pats slimnieks ar pūlēm pasmaidīja.

— Kur lai viņi te atrod to ārstu, Askaržan? — Sapars īdzīgi nočukstēja.

Askars nosarka. Viņš satraukts domāja, ka sirmgalvja slimība var būt lipīga. Sapars lika viņu aiznest uz blakus jurtu, taču arī tur gulēja slimnieks.

Pavisam pēkšņi, tikai pāris stundu pirms viņu ierašanās slimības gultā bija nolicies aitu gana mazdēls, tas pats zēns, kuru negribēja laist skolā Kureke.

«Kāds velns mani dzina atgriezties aulā? Te vajadzīgs ārsts, vajadzīgs veterinārs, bet skolotājs atrastos arī bez manis,» Askars domāja, soļodams apkārt jurtai un vērdamies saltajās, zvaigžņotajās debesīs. Viņš pat nepamanīja, ka pienācis Sapars, un nodrebēja, kad piepeši ieraudzīja viņu savā priekšā.

— Agri no rīta novāksim jurtas, uzkrausim mugurā kamieļiem, aitas uz aulu aizdzīs večiņa un gana palīgs, kas sargā aitu barus, — Sapars sacīja. — Bet jūs ar Mamirbaju vedīsiet slimos. Tiklīdz uzlēks rīta zvaigzne, uzsēdināsim Kodaru labākajā zirgā un nosūtīsim uz aulu zīmīti Baukenam, lai viņš pēc iespējas ātrāk izsauc no rajona ārstu. Rītvakar jums jau jābut aulā, pasteidzieties! Pēc dēļiem brauksim mēs ar Jegoru. Esi uzmanīgs, pacenties ātrāk nokļūt līdz aulam. Arī mēs lūkosim ātri atgriezties. Kureke stāsta, ka meži tais vietās, kur varot piebraukt ar ratiem, izcirsti, bet Melno Akmeņu aizā augot jauni bērziņi.

— Tātad cirtīsim jaunaudzi? — Askars bija pārsteigts.

— Ko lai dara? — Sapars nopūtās. —' Lai nu paliek bērzi, bet Kurckes gan žēl.

— Kas viņam par slimību?

— Nezinu, dēls, nezinu.

Viņš paskatījās uz jurtas pusi, un Askars mēness gaismā pamanīja Sapara tēva acīs asaras.

Vēl nekad Askars nebija juties tik bezpalīdzīgs kā šodien. Viņš sēdēja līdzās smagi slimiem cilvēkiem — nerunīgam sirmgalvim un mazulim, kas vēl

lil

nesaprata, ko cilvēkam nozīmē dzīvība. Mamirbajs, turēdams pavadas, sēdēja priekšā. Viņš laiku pa laikam ar bažām palūkojās atpakaļ. Slimie gulēja tikko nopļautā sienā. Viņi nedz vaidēja, nedz žēlojās. Askaru pārsteidza mazuļa izturība. Pēc viņa sejas izteiksmes un apaļajām acu zīlītēm viņš redzēja, kādas sāpes cieš zēns.

Askars atcerējās vārdus, kurus vecais aitu gans bija pateicis krustmātes Damešas mājā. Jā, viņš no tiesas māk audzināt bērnus. Viņa mazdēls ir savaldīgs, viņš varētu kļūt par īstu džigitu. Taču viņš var arī nomirt, neaizbraucis līdz aulam. Ek, ja te būtu ārsts! Cik tas ir briesmīgi — justies šai mirklī kā nejēgam, kā bezpalīdzīgam bērnam.

— Mūsu aulam vajadzīgs ārsts. Ai, kā vajadzīgs, — Mamirbajs vienā laidā atkārtoja. — Vai tas ir pareizi — katru reizi auļot uz rajonu pēc ārsta?

Tunkurusā viņus sagaidīja Baukcns, Zoinarts un Kodars, kurš bija paspējis ātri aizaulekšot līdz aulam un paziņot par sirmgalvja slimību.

— Labi, ka tu atbrauci, — Askars sacīja, apkampdams draugu. — Ja tu zinātu, cik man ir grūti!

Zomarts pamanīja, ka Askars sakrities sejā un apaudzis ar bārdu.

— Es atbraucu vakar. Mēs ar Baukenu jau zvanījām uz rajonu. Ārsts būs. Tavu vēstuli saņēmu.

Zomarts piegāja pie ratiem.

— Labdien, tev, kā atbraucāt? O, jūs labi izskatāties, ārsti jūs vienā mirklī izārstēs, — viņš sacīja, cenzdamies nomierināt sirmgalvi.

Mazliet pacēlies, Kureke uzsmaidīja Zomartam un atņēma sveicienu. Mazulis pat nepakustējās. Viņš smagi elpoja Un lūdza padzerties.

— Ceļš ir slikts, grambains. Vai te neatradīsies mašīna? — Askars jautāja Baukenam. — Aizvedīs. Palikuši kādi desmit kilometri.

— Lūk, tur, pie veikala stāv smagais automobilis. Tēvoc Baukcn, aizejiet, jums noteikti iedos, — Ko-dars sacīja.

Šoferis tūlīt piekrita.

— Tikai jābrīdina priekšnieks. Viņš man ir jauns, var ietiepties. Sak, kāpēc nepalūdzi atļauju.

— Kas viņš tāds ir?

— Rajona patērētāju biedrību savienības priekšnieks. Atbraucis ciemos. Es tūdaļ aiziešu. Jūs pa to laiku sametiet kravas kastē sienu un novietojiet slimos.

Vectēvu un mazdēlu uzmanīgi aiznesa uz mašīnu. Šoferis atgriezās ātri, taču pēc viņa sejas izteiksmes varēja nojaust, ka viņš sastrīdējies ar savu priekšnieku.

— Teica, ka jums jāsamaksājot, tā esot valsts mašīna. Kā nav kauna! — šoferis murmināja, liedams radiatorā ūdeni.

— Brauksim, cik vajadzēs, tik samaksāsim. Re, kur viņš nāk!

— Tas taču ir Amirbeks! — Baukens neviļus iesaucās.

— Kas? — kravas kastē kāds jautāja.

Nometis segu, Kureke pacēla galvu. Viņu kratīja drudzis. Seja bija sasarkusi, acis dega. Ieķēries ar drebošajām rokām kravas kastes malā, viņš uzslējās ceļos.

— Nomierinieties, tēv! Tūlīt brauksim, — Askars sacīja.

Kureke nedzirdēja viņu. Viņš lēni piecēlās visā augumā. Balts krekls, sirmi mati, zvērojošs skatiens.

Viņš bija briesmīgs. Viņa seja dega, acis dusmās zibsnīja.

— Ak, allāh, ar ko tu mani pirms nāves esi savedis kopā? — Kureke sacīja trīcošā balsī.

Šoferis, apjucis un nesaprazdams, kas par lietu, stāvēja pie kabīnes. Arī Askars un Zomarts klusēdami lūkojās uz Amirbeku.

— Es negribu savā pēdējā ce|ā doties viņa mašīnā ... Viņš allaž nesis cilvēkiem nelaimi, manā aulā nav cilvēka, kas viņu nenolādētu ... Aiznesiet mani uz ratiem!

— Ak, aktumieši, apsveicu jūs! Nezināju, ka tie esat jūs. — Amirbeks pameta uz šoferi neapmierinātu skatienu. — Kas jums noticis, Kureke?

Sirmgalvis ar nicinājumu lūkojās Amirbekam tieši sejā.

— Ek, Amirbek, senos laikos mēdza teikt: kam nav kauna, tam nav arī goda. Var būt, ka dzīvība mani atstās reizē ar saulrietu. Tomēr es nevēlos tavas līdzjūtības. Bezgodīga cilvēka līdzjūtība pazemo mani. Tev nebija un nav goda. Tu esi slepkava. Līdzās man stāv tā cilvēka dēls, kuru tu esi nodevis. — Sirmgalvis aiz sasprindzinājuma drebēja pie visām miesām. — Tu gribēji pazudināt Saparu. Es to saku ska|i, lai visi dzirdētu. Tu esi nolādēts ... Ja tas būtu manā varā, es tevi paņemtu līdzi kapā, lai tu nedarītu cilvēkiem ļaunu ...

— Vācies prom! — Baukens nikni sacīja Amirbekam un, nomierinājis Kureki, noguldīja viņu atpakaļ.

Salīcis zem cilvēku nosodošajiem skatieniem, Amirbeks nozuda aiz tuvākās mājas. Visi uzkāpa zirgos un sekoja ratiem.

— Vai viņš joprojām ir priekšnieks? — Zomarts klusi jautāja Baukenam.

— Kā redzi. ST nelieša dē] pat negribas braukt uz rajona patērētāju biedrību savienību pēc būvmateriāliem. Tā kā tā neko nevarēs dabūt.

Ārsts atbrauca nākamajā rītā. Viņš tūdaļ izdarīja iešļircinājumu visiem, kas bija pavadījuši slimos.

— Kas viņam kaiš? — Zomarts nepacietīgi vaicāja ārstam.

— Pārāk vēlu apķērāties, jaunais cilvēk. Tā ir ļoti bīstama slimība. Sākusies asins saindēšanās. Apstādināt nav iespējams. Ari uz slimnīcu vest nav nozīmes, večuks pārāk vārgs. Bet mazulis jānosūta uz stacionāro ārstēšanu.

Ārsts visu nakti pavadīja pie slimnieka. Uz vakara pusi pie debesīm savilkās mākoņi, no kalniem uzpūta auksts vējš. Virs Aktumas gluži kā tērauda matiņš nozibsnīja zibens un atskanēja dobjš pērkona grāviens.

— Jāsteidzas uz kulšanas vietu, — Baukenš lēni aiztaustījās līdz slitai. — Sāk līt lietus. Tas uz ilgu laiku. Labība palika neapsegta.

Kad zibens nozibsnīja vēlreiz, Askars un Zomarts ieraudzīja Baukenu aizauļojam uz kolhoza lauka no-metnes pusi. Draugi klusēdami devās uz krustmātes Damešas māju.

— Tumšs kā ellē, — Zomarts ierunājās, paklupis pret kaut ko cietu. — Kā cilvēki var te dzīvot?

— Pieraduši, — Askars atbildēja.

Sai mirklī kaut kur netālu ierūcās motors, tuvākajā stabā lēni iekvēlojās spuldze. Motors sāka rūkt vēl skaļāk, spuldze stabā apgaismoja gājējiem ceļu, māju logos iedegās gaisma.

— Tu saki, ka pieraduši, — Zomarts ierunājās, acīmredzot gribēdams pafilozofēt.

Tobrīd viņiem aiz muguras plaši atvērās mājas durvis, kur gulēja slimais. Apgaismotajās durvīs parādījās ārsts.

— Ei, cilvēki panāciet šurp! — viņš iesaucās.

Askars un Zomarts, nojauzdami nelaimi, metās pie

viņa. Slimais gulēja, izstiepies visā augumā. Acis viņam bija dziji iekritušas, seja dzeltena. Istabas kaktā šņukstēja vecenīte — aitu gana sieva. Mazliet atstatu sēdēja vēl divas sievietes un sirmgalvis, acīmredzot Kurekes draugs.

Ārsts uzmanīgi saņēma slimnieka roku un sāka skaitīt pulsu. Kureke lēni atvēra acis un, saņēmis visus spēkus, lūkoja pacelt galvu, taču nejaudāja. Vecenīte pārstāja raudāt. Slima skatiens bija pievērsts ārstam, mazliet sakustējās viņa lūpas un sasprindzinātajā klusumā visi skaidri izdzirdēja viņa vārdus:

— Doktor, izglāb mazuli! Lai mācās, nesiet gaismu ... — viņš neizrunāja līdz galam.

Acis viņam vēl bija atvērtas, taču tās neko vairs neredzēja. Ārsts uzmanīgi pārvilka ar roku pār mirušā pieri, pieskārās viņa uzacīm, aizvēra acis...

— Viss. — Sis ārsta vārds noskanēja kā signāls.

Sievietes sāka vaimanāt par mirušo.

Visu nakti uz Kurekes māju nāca cilvēki. Tā vien likās, ka šonakt šai nelielajā aulā neviens nav aizgājis gulēt, vienas ģimenes sēras bija kļuvušas par visas Aktumas sērām. Iespējams, ka sirmais ārsts ne vienu reizi vien bija spiests atzīt savu bezspēcību nāves priekšā, taču vēl nekad viņš nebija juties tik salauzts un niecīgs kā šodien. Viņš vairs nespēja te stāvēt, redzēt raudošās sievietes, nezināja, kur likt savas rokas, kas bija palikušas bez darba.

Aizmirsis novilkt uzsvārci, viņš izgāja ārā. Kāds uzmeta viņam plecos siltu mēteli, kāda sieviete pasniedza viņam pialu svaiga kumisa un klusi sacīja:

— Jūs esat |oti noguris, doktor, iedzeriet mazliet.

Pats nesaprazdams, kāpēc, ārsts devās tumsā uz

noras pusi, kur bija skaidri dzirdama Aktumas urdzēšana, kur tā steidzās laukā no pakavveidīgās kraujas apakšas.

— Uzmanīgi, te ir krauja, var pakrist. — Šie As-kara vārdi lika viņam atgūties.

— A, tas esat jūs, jaunais cilvēk. — Ārsts apklusa, no jauna iegrimis pārdomās.

Klusēja arī Askars. Dzestrs pirmsausmas vējiņš pūta tieši sejā.

— Jā, tas man nebija pa spēkam. — Ārsts pavilka augstāk uz pleciem mēteli. -— Bet kas tad es esmu? Tikai praktiķis, ārsts Vasja, tā, šķiet, mani saukā manā aulā. Pat vispieredzējušākais mediķis nespētu šajā gadījumā palīdzēt! Medicīna nav visspēcīga. Bet šoreiz medicīnai nav nekādas nozīmes. Jūs, jaunais cilvēk, nedomājiet, ka es taisnojos. Muļķības! Šajā gadījumā nevis no manis jāprasa atbildība, bet no citiem. No tiem, kuriem jau sen vajadzēja izmainīt gana Kurekes dzīves veidu. Ja veļaties, tad arī no jums, mans draugs. Jā, jā, tieši tādiem cilvēkiem kā jums te viss jāpārveido.

— Jums, doktor, šķiet, patīk Cehovs? — Askars, lai nomierinātu ārstu, mēģināja ievirzīt sarunu citā gultnē.

— Aktumai pagaidām saprotamāks ir Abajs. Katram izglītotam cilvēkam jācīnās par visu skaisto. Un tādiem kā jums vispirmām kārtām. Tad mums nevajadzēs aujot no rajona centra uz Aktumu. Es te neesmu pirmo reizi. Runājot par aulu, jāsaka — tas pārvērties. Te tiek cejtas jaunas mājas. Tiesa, gausāk nekā citās vietās, tomēr tiek celtas. Taču cilvēku dzīves veids nav mainījies. Universitāte devusi jums zināšanas, jūs lieliski izprotat vārda «kultūra» jēgu. Strādājiet tā, lai te izprastu ne tikai šī vārda jēgu, bet lai cilvēki savā labā izmantotu arī visus kultūras sasniegumus.

— Tātad viss atkarīgs tikai no manis, it kā es varētu vienā mirkli Aktunm padarīt jaunāku, — Askars īdzīgi noteica.

— Labāk baro aitu, lai tai uzkrātos tauki, nekā tērzē ar cilvēku, kas tevi nesaprot, — tā, šķiet, teicis Abajs. Es domāju, ka jūs labi saprotat, par ko ir runa, taču jums nepatīk, ka jums to pasaka acīs. Vai ne tā, jaunais cilvēk? Tomēr, — ārstam pēkšņi aizķērās valoda, izzuda nicinājuma un sapīkuma pieskaņa balsī, — atvainojiet mani, večuku. Nervi...

Ārsts devās uz ugunskuru, kurš nupat bija iekurts Kurekes pagalmā. Askars redzēja, kā pie ugunskura viņu sagaidīja Sapars un Jegors. «Laikam jau nocirtuši bērziņus,» Askaram iešāvās prātā. «Un tomēr es biju mazliet rupjš pret šo cilvēku,» Askars domāja, atgriezdamies mājās.

Askaram likās, ka Kurekes nāvē daļēji vainojams arī viņš. Atausīs rīts. Viss auls dosies apglabāt sirmgalvi. Ies arī 2omarts un Askars. Pēc tam cilvēki izklīdīs. Bet viņš, Askars, atkal staigās nopakaļ Sa-param un bezpalīdzīgi plātīs rokas, gaidīs, veselu mēnesi gaidīs, kamēr skolēni sēdīsies solos. Bet vai tāpēc vajadzēja mācīties vienpadsmit gadus? Un vai vispār te vajadzīgi tādi skolotāji — inteliģcntiņi kā viņš?

Nomira cilvēks, un visi tikai tagad atcerējās, cik vienmuļa bijusi viņa dzīve. Kapsētā parādījās neliela kapa kopiņa. Atgriezdamies mājās, cilvēki atcerējās, ka Ktirekc visu mūžu ganījis aitas. Katrs iemeta sauju smilšu kapā. Sauja no vientuļā Zckcna kose, sauja no Mamirbaja, sauja no Sapara, no Jcgora, no Kodara, Zomarta ...

Apnicīgs, ilgstošs rudens lietutiņš sīkām, dzeļošām lāsēm kapāja seju. Uzmaucis uz pieres apdilušu lapsādas cepuri un berzēdams acis ar dāvinātā vateņa plato piedurkni, puļa priekšā ratos brauca Kodars.

Sis rudens bija apbrīnojami līdzīgs pērnajam. Kolhozs tik tikko paspēja novākt ražu un nodot labību, kad sāka līt lietus. Vajadzēja pārtraukt ziemāju sēju. Ziema, kā vienmēr, bija barga un sniegiem bagāta. Krustmātei Damešai nācās divreiz dienā apkurināt skolu.

Labi izremontētajā, izbalsinātajā siltajā ēkā bija gaiši un mājīgi. Kad beidzās stundas, pie Askara nāca jaunieši. Vienā telpā bija iekārtots sarkanais stūrītis — tur visi arī pulcējās. Spēlēja šahu, lasīja grāmatas un laikrakstus, klausījās radio, pārsprieda kolhoza jaunumus. Askars ne mirkli nestāvēja mierā, pa svētdienām viņš devās vai nu uz kolhoza lielāko viensētu, kur atradās kantoris, vai uz rajonu, vai kopā ar skolēniem brauca slēpot.

Sakarā ar Askara neatlaidīgo lūgumu Baukens pārcēla Zekenu kose uz aulu, netālu no skolas viņam uzcēla nelielu mājiņu. Kolhozs ņēma sirmgalvi savā aizgādībā.

— Tā ir pensija, — Askars paskaidroja. — Arī jums, krustmāt Dameša, pienākas pensija.

— Ko tu, Askaržan! Ko gan es bez darba darīšu! — viņa izbijās. — Tas mūsu pusē vēl nav piedzīvots, ka uzturētu sliņķi.

Askars skumji pasmaidīja: viņam kļuva smagi ap sirdi, jo šiem vecajiem cilvēkiem arī vispārzināmais bija atklājums. Dzimtā Akturna bija atpalikusi no dzīves. Vakaros pēc darba pie Askara iegriezās Baukens. Viņi nereti aizsēdējās līdz vēlai naktij. Baukens kā parasti pastāstīja aula jaunumus. Maz-pamazām no viņa stāstiem Askars uzzināja visus notikumus, visas grūtības un priekus, kurus Aktuina bija pieredzējusi pa to laiku, kamēr viņš studēja. Dažreiz starpbrīžu laikā Askars apciemoja Zekcnu kose. Reiz viņš aizgāja pie viņa kopā ar Kodam un Kožā, sirmgalvja Kurckes mazdēlu.

Ieraudzījis Kodaru, Zekens kļuva runīgs.

— Nu, nu, kā tu audz, panāc tuvāk! Tagad laikam vairs negribēsi būt par ganu, — pēc veca vīra paraduma, stiepjot vārdus un čāpstinādams bezzobu muti, viņš sacīja. — Paldies, ka atnācāt apraudzīt večuku. Askars saka — jūs labi mācoties, es jums par dāvanu sagatavoju ragavas. Tās atrodas ārā, apsegtas ar sienu, ejiet pavizinieties! — Večuks ar savām melnajam, grumbainajām rokām mīļi paplikšķināja viņiem pa vaigiem. — Tas bija pirms diviem gadiem, toreiz mums lika stādīt kukurūzu. Man bija apnicis strādāt par sargu, un es pieteicos par ganu, — večuks sāka stāstīt, kad zēns bija izgājis laukā. — Zirgu man iedeva tādu, ka bez pātagošanas nespēra nc soli, pagalam slinks kleperis. Kukurūzu iesējām netālu no aula. Bet, kad tā uzdīga, gar lauku kādu dienu dzina ganāmpulku, un govis notiesāja dažus jaunās kukurūzas asnus. Amirbcks nostrīpoja visas manas izstrādes dienas. Viņš tajā vasarā vēl strādāja.

Ar to viss arī sākās. Govis bija gluži kā prātu zaudējušas. Visu laiku manījās iekļūt kukurūzas laukā. Tik tikko spēju savaldīt. Vēlāk, kad zāle paaugās, kļuva tā kā rāmākas, vienu otru stundiņu varēju pat atpūsties. Nolēmu pa šo laiku salabot Kodara zābaciņus. Biju paņēmis līdzi īlenu, ādiņu ielāpam, piķa drāti no kazas cīpslas biju jau nopinis, bet saru biju aizmirsis. Tu zini — to iepin adatas vietā. Nolēmu mazliet agrāk doties uz aulu pēc sara un salāpīt zābakus. Bija tā ap pusdienas laiku, savā vietā atstāju Ko-daru. Saku — kad ēna kļūs pavisam īsa, dzen govis uz aulu. Tātad apmēram pēc stundas. Sēžu ēnā, šuju. Pēkšņi redzu: auļo Amirbeks vai zils aiz dusmām. Nevar ne vārda izrunāt, vicina pletni.

— Tā ir kaitniecība! Jūs visi esat uz vienu roku. Gribat mani iegrūst postā! — viņš kliedz.

— Vai kas noticis? — es viņam mierīgi jautāju. Bet viņš mani apvaino, nosauc par muļķi bez bārdas.

— Skaties! — viņš kliedz. — Skaties, kur tavs ganāmpulks!

Un tad es nokritu kā no plaukta. Skatos, manas govis bradā pa kukurūzas lauku. Gluži kā tādas rīļas steidzas, sukā iekšā kukurūzu. Bet mans Kodars atpalicis, brēc un spirinās uz šī ādeņa. Pēc tam viņš nolēca zemē un skriešus pakaļ ganāmpulkam. Ko es tur varēju līdzēt? Amirbekain pašam bija jāpalīdz Kodaram, bet viņš palika stāvam. Arī es nekustējos ne no vietas.

— Kā redzams, garda. Laikam iegaršojusies, dos vairāk piena, arī saimnieces būs priecīgas, — es viņam saku.

Viņš iesvilās dusmās.

— Notiesāšu! — Amirbeks kliedza.

Atņēma man visu gada peļņu, atkal aizsūtīja sargāt kolhoza lauka nometni. Un tā es dzīvoju tai tumšajā budelē. Kā tāds izsūtītais.

Zekens piemiedza acis un, lūkodamies uz Askaru, piebilda:

— Arī patlaban tur dzīvo. Jūs ar Baukenu mani pārvietojāt uz cilu dzīves vietu, iedevāt pensiju. Paldies! Bet tur tagad cits večuks dzīvo. Vajadzētu salabot dūmvadu, ielikt rūtis un pārbūvēt būdeli. Tur taču dzīvo cilvēki, — viņš domīgi turpināja. — Arī tālgambās gluži tāpat. Vajadzētu palīdzēt Bauke-nam, aprunāties valdē. Visu laiku staigāt nopaķaļ Saparam neklājas. Viņam savu bēdu pietiek. Kādreiz bija tāds ērglis, tagad pavisam kas cits, vecums mācas virsū.

Askars saprata Zckcna mājienu. Viņš labi zināja, kas bija veicams aulā, bet visu pārējo bija aizmirsis. Zekenam taisnība, Sapars vairs nav agrākais vīrs. Viņš bieži iegriežas pie krustmātes Damešas. Brīdi pasēž, pajokojas, paķircina krustmāti Damešu, bet tad sāk skumt pēe dēla.

Askars bieži atcerējās Zaurešu, miegā sarunājās ar viņu, taču nevienam neuzticēja savas šaubas. Kā viņa tur dzīvo, kā mācās, ko viņai sarunājis Zomarts? «Droši vien attēlojis aulu visdrūmākajās krāsās,» viņš domāja, apskauzdams draugu. Skaudība brīžiem izvērtās greizsirdībā, viņš pavadīja bezmiega naktis, domādams tikai par viņu. Čemodāna dibenā Askars glabāja nelielu viņas fotogrāfiju. Dažreiz, palicis viens pats, viņš to izņēma un ilgi pētīja mīļos, dārgos sejas vaibstus.

— Mūsu aulā ir daudz labu meiteņu, nav sliktākas par pilsētniecēm, bet darbā pat pārtrumpo viņas, — Dameša apa reiz, pa pusei jokodamās, pa pusei nopietni, sacīja. — Tēju viņas māk pagatavot vēl labāku nekā es, vecene. Ai, kā man gribētos nogaršot vedeklas tēju! Tādam džigitam neklājas būt vienam. Vai tad mūsu Sakiša nav jauka meitene? Tik gudra, skaista. Gan gudrības, gan skaistuma ziņā citas viņai blakus nestāv.

Sakiša bija vienos gados ar Zaurešu, taču Askars nekad nebija ievērojis viņu. Arī pēc pārbraukšanas viņš nebija pievērsis viņai uzmanību. Meitene kā meitene, kautrīga, lietpratīga.

Askars izgāja uz lieveņa. Skolēni bija aizgājuši mājās. Pie viņa pienāca Baukens.

— Rajona paredzēta liela apspriede. Lauksaimniecības jautājumos. Aicina darba veterānus. No mūsu brigādes es ieteicu Sapara tēvu. No Aktumas brauks četri cilvēki. Uz divām trim dienām. Lūdzu, paliec manā vietā!

— Es taču esmu skolotājs, ko es sajēdzu tavā darbā? — Askars brīnījās.

— Nekas. Patlaban lādi kā tu ir vajadzīgi. Komandēt katrs māk. Bet saprast cilvēkus — to reti kurš spēj. Tagad tas ir galvenais. Liekas, ka sevišķi svarīgu darbu pašlaik nav. Siens uz govju kūti aizvests pietiekamā daudzumā, produkti aitu ganiem nosūtīti. Tu tiksi galā, tavam darbam tas nekaitēs. Mēs izbrauksim rīt, sestdien.

Nākamajā svētdienā Askars sapulcināja visu aula jaunatni. Viņi nolēma izveidot būvbrigādi, iekļaujot tajā pa desmit cilvēkiem no katra kolhoza aula, lūgt kolhoza valdi uzticēt jauniešiem medpunkta un kluba celtniecību lielākās viensētas tuvumā un tūdaļ ķerties pie būvmateriālu sagādes un sadabūt projektus, lai sāktu darbu, kolīdz nokusīs sniegs.

Sapars negribēja uzstāties apspriedē. Viņš nemācēja runāt no tribīnes. «Gari un plaši runāt — tas ir priekšnieku pienākums,» viņš agrāk domāja. Pa saviem ilgajiem darba gadiem viņš bija pieradis klausīties gludas, noslīpētas runas, kurās viss salikts pa plauktiņiem. Šoreiz, šķiet, bija aizmirsta šī senā tradīcija. Daudzi runāja nesakarīgi, taču interesanti, izteica visu, kas sakrājies uz sirds šajos gados. Runāja par aitu ganu grūto darbu.

— Kad aitu gani mirst no slimībām, kad viņi aiziet bojā vētrā, glābdami mūsu mantu, mēs viņu nāvi uzskatām par varoņdarbu. Bet sakiet man, biedri, — kam vajadzīgs tāds varoņdarbs? Ar vārdu «varoņdarbs» mēs dažkārt atzīstam par likumīgu to, kā nedrīkstētu būt, — kultūras atpalicību, lopkopju neapmierinošos dzīves apstākļus, — sacīja jauns zootehniķis, kuru Sapars agrāk nebija pazinis.

«Jauns vēlas sākt pa jaunam. Tāds pats kā mūsu Askars,» Sapars domāja, ar satraukumu klausīdamies runātājā.

— Jāceļ pa īstam, — runātāju atbalstīja partijas rajona komitejas sekretārs, arī jauns cilvēks, kas vadīja sēdi.

Tas pārsteidza Saparu, viņš vēl nebija redzējis tik jaunu sekretāru.

— Daudzi pa īstam sākuši, taču viņus vienmēr traucējuši darbā, — runātājs atbildēja.

— Turpmāk mēs atsēdināsim tos, kas traucēs. Iespējamības robežās vajag izveidot celtnieku brigādes un sākt ražot ķieģeļus. Kolhozniekiem jāceļ dzīvojamās mājas. Bet tiem, kas cenšas iestāstīt, ka ļauns ir labs, jasaprot — viņi kaitē gan sev, gan valstij. Ielūkojieties agrāko gadu pārskatos! — Sekretārs pacēla papīra lapu. — Spriežot pēc tiem, mūsu rajons bijis viens no labākajiem apgabalā. Visu noapaļoja un vēl klāt pielika. Tagad mums jākļūst nevis par viltus, bet par īstiem pirmrindniekiem. Rādītāji jāuzskata par labiem tikai tai gadījumā, ja cilvēki sāks dzīvot labāk, ja tiks nodrošināti ar dzīvokļiem. Starp citu, Aktumā jau sākuši celt mājas kolhozniekiem. Tiesa, pagaidām runa ir par divām trim mājām. Tomēr fakts paliek fakts, — sekretārs sacīja. — Zālē atrodas viens no viscienījamākajiem šī aula iedzīvotājiem, daudzi no jums viņu pazīst. Tas ir Sapara tēvs. Sapekc, mēs ļoti lūdzam jūs pastāstīt par šo pasākumu, — priekšsēdētājs sacīja.

Sapars apjuka, viņš nebija gaidījis tādu pavērsienu, nebija domājis, ka jaunais sekretārs zina, kā viņu sauc.

— Neuztraucieties, tēv, stāstiet visu, kas ir uz sirds, — Baukens pačukstēja.

Sapars nesteigdamies uzkāpa tribīnē.

— Par ko lai es runāju? Aktuma dzīvo. Tā ir grūta dzīve... Uzcēla mājiņas Zekenam un vēl diviem. Bet vai tad tās ir mājas? Drīzāk pagaidu mājeles. Vajag labākas.

— Iesākts tomēr ir. Labs sākums, Sapeke, — priekšsēdētājs smaidīdams viņam sacīja. — Izstāstiet visu — gan labo, gan slikto!

— Labo? Tas labais ir karavāna, kas saposusies jaunajā ceļā 'un kļuvusi saliedētāka. Atbrīvojas no veciem krāmiem, pārbauda savus spēkus. Arī Aktuma vēlas izmēģināt savus spēkus, lai nevajadzētu mīņāties uz vietas. — Sapars noklepojās. — Mums, večiem, mugurā vecās drēbes, taču arī tās tagad ir par lielām, jo mūsu pleci kļuvuši šaurāki. Arī auls, kāds tas bija agrāk, tagad ir kā dadzis acī. Toties bērni izauguši no savām drēbītēm un uzģērbuši vecāku drānas. Viņi sāk gatavot mūsu karavānu jaunajam cejam. Redz, zālē sēž mūsu Baukens, arī Askars atgriezies dzimtajā aulā, viņš ir boļševika Sembina dēls, viņa tēvs dibinājis mūsu kolhozu. Tagad vārds dodams viņiem. Viņi iet priekšgalā. Agrākās Aktumas vairs nav, — Sapars pēkšņi pacēla balsi. — Mēs bijām maz izglītoti. Tikai klausījāmies, kas tiek runāts, ticējām baumām. Padomus mums neprasīja. Tikai pavēlēja. Grūti bija kaut ko saprast šais pavēles. Bet tagad pavisam kas cits. Viņi — es runāju par Baukenu, Askaru un citiem — lasīs, sapratīs, sāks iedziļināties. Pat Akturnā ir mācīts cilvēks, mūsu Zomarts kļūs par zinātnieku! — viņš sāka steigties. — Tā ka dzīve rit savu gaitu. Grūtības — tā nav liela nelaime, tās vienmēr būs. Karavānas ceļā daudz kas gadīsies: gan dziļš brasls, gan vētra, gan salauzts tilts, gan sausums. Karavānas priekšgalā jābūt stipriem cilvēkiem. Tieši tādēļ mēs pārbaudām jaunekļu spēkus. Ja izrādīsies, ka viņi ir gudri, stipri, tad viss kārtībā. Bet tagad par trūkumiem. To ir daudz, dēls, — Sapars griezās pie priekšsēdētāja. — Ļoti daudz jāceļ, bet nav no kā.

— Ar rajona patērētāju biedrību savienības palīdzību kolhozniekiem jāsadabu būvmateriāli, — partijas rajona komitejas sekretārs atbildēja. — Tur tagad notikušas lielas pārgrozības. Vakar tika iecelts jauns priekšnieks. Izrādījās, ka agrākais ir nelietis un valsts apzadzējs. Runā, ka šis Amirbeks bijis jūsu aulā priekšsēdētājs un droši vien arī jums paspējis nodarīt ļaunu. Vakar mēs viņu izslēdzām no partijas, atbrīvojām no darba, jau sākusies izmeklēšana.

— Gribu palūgt tevi, dēls, neaizmirst tos, kas sargā mūsu aitas un zirgu barus. Viņiem neklājas viegli. Amirbeks pa šiem ilgajiem gadiem nav uzcēlis

12G

viņiem nevienu māju. Taču visu tā kā tā neizstāstīsi. — Mierīgi, cenzdamies turēties taisni, Sapars atgriezās savā vietā.

Uzkopdama Askara galdu, Dameša pamanīja nelielu fotogrāfiju, kas rēgojās ārā no grāmatas. Tas bija Zaurešas fotouzņēmums. Ar laipnu smaidu viņa raudzījās Damešā.

— Tad redz, kāda tu esi kļuvusi, Zaurešžana. Ne velti Askars skumst pēc tevis, — viņa noteica, aplūkodama meitenes seju. — Kāpēc tu viņu moki, meit?

Viņa ilgi skatījās uz fotogrāfiju, pēc tam rūpīgi nolika to atpakaļ, žigli uzposa istabu un apģērbusies devās meklēt Sakišu.

— Sakiša, gribu ar tevi aprunāties, — krustmāte Dameša palūkojās apkārt; Istaba neviena nebija. —Saki — vai tu saņem no Zaurešas vēstules?

— Jā, dažreiz.

— Tad nodot no manis sveicienu! Pasaki, ka es neesmu ar viņu apmierināta. Nav ko mest acis uz pilsētas puišiem. Mēs visi esam bijuši jauni. Zinām. Kad mūs kāds mīl, mēs kļūstam iedomīgas. Kam labi klājas, tam labums vairs nav jāmeklē. Tik un tā neviens viņu nemīlēs tā kā Askars.

— Ai, cik jūs esat jocīga, krustmāt Dameša, — Sakiša sāka smieties. — Tātad meitenei nav tiesības mīlēt citu, ja kāds puisis viņā iemīlējies.

— Nevis «kāds puisis», bet Askars. Nesmejies par mani. Es runāju nopietni. Tieši tā arī uzraksti.

— Viņa taču pali visu laiku par Askaru apjautājas. Cenšas pārliecināt mani, ka aiz ziņkāres interesējoties, taču es neticu, ka tā ir tikai ziņkāre, viņa taču nejautā par citiem, bet tikai par viņu. No Askara viņa vēl nav saņēmusi nevienu vēstuli.

— Nu, tā nav tava darīšana. Viņš ir ārkārtīgi aizņemts, par visiem rūpējas, nav laika rakstīt.

Dameša aizgāja. Pie vakariņu galda viņai viss krita no rokām ārā, karotes vietā viņa pasniedza nazi, izlēja zupu. Viņa apsvēra, kā sākt sarunu.-

Askars netika gudrs, kas viņai lēcies, pajautāja:

— Vai kas noticis, krustmāt?

— Ar mani nekas nav noticis. Vāri sūtīt pensijā, ja kaut kas nav pa prātam. Bet ko tu pats dari? Tu domā — ja tev nav vecāku, tad vari darīt, kas ienāk prātā?! — Dameša gurdi apsēdās uz sola. — Ko es te, vecā, piktojos? Nedusmojies, Askaržan! Es jūs, jaunos, nesaprotu... Tu šeit, bet viņa tur skumst. Kā ienaidnieki... Mūsu laikos tā nebija, tad viss bija daudz vienkāršāk. Apspriedās, vienojās, apprecējās un tikai tad sāka viens otru cienīt.

Askars pārsteigts raudzījās uz viņu. Viņš vēl nekad nebija redzējis krustmāti Damešu tik satrauktu.

— Par ko jūs runājat, krustmāt?

— Par Zaurešu, dēls. Viņa ilgojas pēc tevis, mīl, bet tu viņai neaizraksti ne rindiņas.

— Nevajag... — klusi un skumji noteica Askars un izgāja ārā.

Smidzināja kluss, gaišs un silts pavasara lietutiņš. Pagalmā gar iemītajām taciņām auga sniegpulk-stenīši.

Gaidīdami sauli, ziedi kā brīnīdamies bija atvēruši savas baltās, samtainās ziedlapas. Draiskodamies no nojumes apakšas izskrēja jēri, zaļajā zālē sāka lēkāt zvirbuļi.

— Es nu gan esmu muļķis, muļķis un tiepša, — Askars satraukts čukstēja, ar akmeni aizbaidīdams zvirbuļu baru. — Viņa mani mīl, mīl! . ..

— Askar, skaties, pavadonis palaists, pavadonis! — Pastnieks pasniedza viņam laikrakstu.

— Lieliski! — Askars nesaprata pastnieka vārdus, viņu bija pārņēmis prieks, liels, nevaldāms prieks.

— Kas tad atkal noticis? — krustmāte Damcša jautāja, atdarījusi durvis.

Askars atvēra laikrakstu.

— Ap zemi lido jauns pavadonis!

— Ak dievs, ko gan tikai nedabū dzirdēt šai pasaulē! — Dameša nopūtās.

Sniegs kalnos bija saplacis un sasērsnojis,* mazi strautiņi, saplūzdami kopā un uzkrādami spēkus, steidzās uz ieleju, pa ceļam saārdīdami un sašķeldami baltās, izčākstējušās sniega bruņas. Tur, kur sniega vairs nebija, jau bija sadīgusi zāle. Sniega palika aizvien mazāk, tas baloja vienīgi ēnainās gravas un zem Karakšas klints, no kuras ka uz delnas bija redzams auls un dziļā, vēl ledū skautā aiza.

Kolhoza laukos jau bija izbraukuši traktori. Kene-hana kalves priekšā bij? sapulcējies ļaužu pūlis. Baukens kopā ar Saparu, Jegoru, Mamirbaju un veselu baru aula puiku pārbaudīja sējmašīnas un kul-tivatorus.

Baukens posās uz Alma-Atu. Pagājušo reizi rajons bija izraudzījis viņu par republikas apspriedes dalībnieku. Viņš steidzās. Līdz Baukena aizbraukšanai brigādei bija jāpabeidz sēja.

— Neaizmirsti ieiet pie Zomarta, apciemo arī Zau-rešu. Aprunājies, apskaties, varbūt mēs velti Askaru te turam. Var būt, ka Zaureša domā par viņu, taču uz aulu braukt nevēlas. Tad kaut kas būs jādara Askara laba, — Sapars sacīja. — Cilvēka laime ir trausla. Upurēt to nedrīkst. Ta laikus japasargā. Ja kas atgadīsies, Askars varbūt pats brauks. Viņš, protams, vajadzīgs šeit, bet laime viņam vairāk vajadzīga. Bez tās tik un tā nekāda labuma nebūs.

— Lūkošu visu uzzināt, bet kas nu es par diplomātu ...

— Zomartam, cik vien tas iespējams, jāpalīdz tev, pamēģini kopā ar viņu dabūt kluba, medpunkta un skolas tipveida projektus. Kolhozam vajadzīga sava vidusskola, — Askars piebilda. — Citādi jaunieši brauc divdesmit kilometrus uz citu kolhozu.

— Bet ko lai es pasaku Zaurešai? — Baukens uzprasīja.

— lūdz tavai aizbraukšanas dienai izdomāšu.

— Nodot šo sainīti, — Askars sacīja, pavadīdams

Baukenu ceļā. Baltajā lakatiņā kopā ar melnu, mitru zemi bija iebērti nelieli, apaļi, sadīguši sniegpulk-stenīšu sīpoliņi un peoniju saknes. — Viņa iestādīs sīpoliņus kastē, un uzziedēs ziedi... Reiz bērnībā es biju izcepis peoniju saknes un pacienāju Zaurešu. Toreiz viņa teica, ka tās esot gardas. Pēc tam mēs plūcām tieši tādus pašus sniegpulkstenīšus. Lai atceras ... v.

— Viss kārtībā! Tiks izdarīts, — Baukens jautri sacīja, nospriezdams, ka tagad būs vieglāk pastāstīt Zaurešai par Askaru. — Tikai lai dievs nedod, ka atkal vajadzētu ēst šīs saknes kā kara laikā.

Baukena saruna ar Zomartu nevedas. Kopš Žo-marta aizbraukšanas no Aktumas Baukens bija sācis viņu neieredzēt. Bet vai tad Zoinarts bija vainīgs? Ari aksakali teica: visi taču nevar palikt aula, 2o-marts vēlas kļūt par arhitektu., lai ceļ pilsētas, Akluma spēj dot ne tikai skolotājus un aitu ganus. Atcerējies to, Baukens pajautāja, kā viņam veicoties ar arhitektūru. Sapratis, ka saruna skar viņa iemīļoto tematu, Zomarts nolika pie malas atvērtu Remarka grāmatu.

Ne velti es arheoloģiju apmainīju pret arhitektūru. Es tev pastāstīšu, kādi mums plāni... Iedomājies, ka mēs esam satikušies nevis tagad, bet maķenīt vēlāk. Vai saproti? — Viņš atsvieda atpakaļ melnos matus, kas bija noslīdējuši uz pieres. — Iedomājies, ka mēs esam satikušies pie Cokana pieminekļa. Tāds piemineklis drīz būs. Ceru, tu neesi aizmirsis; kā mēs bērnībā centāmies būt līdzīgi Cokanam, pat uzplečus no saulespuķēm taisījām. Iztēlojies, ka tu dzīvo kaut kur tālu. Un es esmu atsūtījis tev vēstuli. Tu apsolīji atbraukt, un es esmu nolicis mūsu satikšanos pie Cokana pieminekļa. Ātri pagājuši atšķirtības gadi. Daudz kas pa šo laiku mainījies, — Zomarts turpināja, pievērsis sapņainu skatienu logam. — Pašā stepes vidū no Irlišas līdz Betpak-Dalai stiepjas unikāls un ūdeņiem bagāts kanāls. Pāri Kaspijas jūrai satiksmi uztur prāmji, Mujun-kuma tuksnesis pārvērsts dārzos un kokvilnas laukos. Sardarā un Mirzačelā zied palmu alejas.

Žomarts apklusa, ar plaukstu atsvieda matus, atgāja nost no loga un ar viltīgu, jautru smaidu paskatījās Baukenā.

— Daudz jaunu pilsētu, jaunu rūpnīcu, fabriku un ceļu pa šo laiku tiks uzcelts Kazahijā. Iedomājies, ka pa vienu no šiem ceļiem tu brauc uz Alma-Atu. Tā ir jauna kalnu trase, kas ved pāri milzīgajām Aizili

Alatan kalmi pārejām. Tavs vieglais plastmasas elek-troautomobilis bez pūlēm traucas kalnup. Garām sniegotām virsotnēm, mūžīgiem lediem, kalnu ūdenskritumiem zem varenām klintīm, cauri kalnu mežiem, pāri kalnu grēdām un ielejām vijas ce|š no pasakaini skaistā kirgīzu ezera Isikula uz Alma-Atu. Jaunais ceļš nav sliktāks nedz par tūristu trasēm, kas izbūvētas Alpos, nedz par Austrijas un Šveices kalnu ceļiem. Simtiem dažādu krāsu un mārku automašīnu drāžas pa to uz Kirgīzijas kalnu pērli Isikulu, uz Kirgīzijas pilsētām, no turienes uz Taškcntu, Sar-daru, Gazli, Gulistanu, Samarkandu un atpakaļ uz mūsu pilsētu, mūsu dārziem. Tūristi labprāt sauļojas Kapčagaiskas jūras zelta liedagā, tā drīz tiks izveidota netālu no Alma-Atas, viņus šurp vilina mūsu kalni, dārzi, mūsu brīnišķīgā kalnu slidotava, taču visvairāk viņus pievelk pati pilsēta.

Mūsu pilsēta! Lūk, tā ka milzīgs kauss izpletusies varenā Alatau pakājē. — Zomarts atlocīja savus zīmējumus. — Virs pilsētas gaiša atblāzma. Bet aiz pilsētas — vakara krēslā līta stepe, kuru šķērso jauno trašu uguņu virknes. Tu klusi slīdi garam atpūtas namiem, sanatorijām, garām daudzām kalnu elektrostacijām, kas apgādā pilsētu ar lētu elektroenerģiju, un iebrauc pilsētā no dienvidu puses. Sāc savu ceļojumu no turienes, kur uz granīta klints stāv Abaja piemineklis.

Aiz izrakstītiem logu aizkariem, aiz rūpnīcu cehu stikla sienām preču pilnos skatlogos, virs ēkām, ielās un laukumos deg baltas, zaļas, oranžas ugunis. Pēkšņi uzliesmo neona reklāmas, kas izrotātas ar nacionālajiem ornamentiem. Tu gribi paskatīties pulkstenī, jo vēlies satikties ar mani tieši noliktajā laikā, taču nevari atraut skatienu no brīnišķīgās pilsētas.

Starmešu un blāvstikla laternu gaisma krīt uz vēl neizplaukušiem rožu un kannu ziedpumpuriem, uz ābeļziedu baltajām kupenām, uz tulpēm un asinssar-kanajām magonēm, kas no stepes pārceļojušas uz pilsētas zālājiem, uz šmaugajām kalnu eglēm, kas slejas visapkārt. Lēns vējiņš čabinās koku lapotnē, kaut kur tālu jo tālu dārzā dzirdama aicinoša meitenes dziesma. Klausīdamies lapu čukstos un iemīlējušos klusajās sarunās, tu soļo gar sidrabainā arika malu pa platu, gaišu ielu, garām dzīvojamām mājām, kas šķiet tik vieglas kā gaiss. Tās ir ļoti modernas ēkas, būvējot tās, ņemtas vērā labākās aus-tfurnu pilsētu būvniecības tradīcijas.

Tu steidzies pie drauga. Taču nevari neapstāties, lai vēlreiz un vēlreiz apskatītu, lūk, šo jauno, brīnišķīgo ēku. — Žomarts parādīja uz zīmējumu. — Nevari neieklausīties vēja čukstos, dziesmā, neaplūkot skulptūru grupu. Viss te ir skaists un var būt, ka tev liksies vēl skaistāks nekā parasti, tāpēc ka arī tu esi atbraucis uz šo pilsētu pavasarī.

Baukens klausījās, Zomarta uztraukums pamazām pārņēma arī viņu. «Viņš varētu kļūt par dzejnieku, par izcilu dzejnieku,» Baukens nodomāja. Viņš bija aizmirsis, ka atrodas istabā. Zomarta iztēle bija aizrāvusi arī viņu. Viņš domās soļoja pa nākotnes pilsētas ielām. Viņš gāja un gara acīm redzēja, kā Zomarta sapņi īstenojušies.

Žomarts stāstīja. Viņš bija īsts brīnumdaris, kas spēja uzburt sava klausītāja acu priekšā apbrīnojamas ainas.

— Tāda kļūs mūsu pilsēta. Taču mēs vēl neesam īstenojuši ne desmito daļu no tā, par ko sapņojām, — viņš sacīja. — Es tikai parādīšu to, kas uzcelts pa šiem gadiem, un pilsēta pati pastāstīs par sevi, par savu pagātni un nākotni. Jā, jā! Neskaties uz mani ar tādu izbrīnu. Pilsētas māk stāstīt, katrs auls māk stāstīt par sevi. To liktenis nav atdalāms no cilvēku likteņiem. Tās dzīvo kā cilvēki, tām ir savs raksturs, savs dzīves ritms, savs stils un savas paražas. Tām ir savi prieki un bēdas, savi sapņi un vēlmes. Tās pieredz jaunību un vecumu.

Pilsētas var būt vieglprātīgas kā viena otra meitene vai gudras kā sirmgalvji. Tās var kļūt slavenas ar savu tirdzniecību vai ar zinātniskiem atklājumiem, ar dziesmām, mākslu, bagātību vai nabadzību. Var būt cietsirdīgas un miermīlīgas, laipnas. Tās runā un elpo kā cilvēki. Vai dzirdi? Mūsu pilsētai ir tik mierīga, vienmērīga un viegla elpa! — Zomarts atvēra logu. — Cik mierīgi tā iemieg! Tā dzīvo pārticībā un ir droša par savu rītdienu. Laimīgi un veseli ir tās bērni, un viņu miegs ir ciešs. Katrai pilsētai ir sava neatkārtojama vēsture. Cilvēks var saklausīt ne tikai tās elpu, bet arī pulsu un noteikt, kā tā dzīvo. Gadās, ka cilvēkam sirds pārstāj pukstēt, arī pilsētas mirst, kā mirusi Kartāga, Afrasiaba, Otrara. Vai arī tā pilsēta, kas atrodas zem mums, zem mūsu Alma-Atas. Taču cilvēks spēj padarīt nemirstīgu savu darbu.

— Tu patiešām esi kļuvis par sapņotāju, Zomart.

— Es vienmēr esmu bijis sapņotājs. Arhitektūra bez sapņiem un iztēles nav ne plika graša vērta. Nav arī tāda cilvēka, kas nesapņotu. — Žomarts pēkšņi apklusa un sāka rūpīgi ritināt kopā savus zīmējumus.

— Vai tev nav kāds vienkāršāks projekts — mūsu klubam vai skolai? — Baukens vaicāja.

— Tev vajadzīgs visa aula projekts. Lai tas būtu līdzīgs pilsētai, lai lajā būtu viss — gan klubs, gan skola, gan teātris. Taču tāda projekta pagaidām nav. Jaaiziet vai nu uz projektēšanas institūtu, vai uz Kultūras ministriju. Taču diez vai mēs tur ko atradīsim. Zaureša, šķiet, jau par to interesējusies.

— Nu, kā viņai iet? Rīt es gribu apciemot viņu.

— Gan redzēsi. Dzīvo, divreiz jau bijusi praksē, beigusi institūtu. Drīz kļūs par ordinatori, bet ilgojas pēc Askara, — Zomarts domīgi noteica.

Istabā iestājās neveikls klusums. Kāds pieklauvēja pie durvīm. Uz sliekšņa parādījās skaista meitene ar īsi apgrieztiem matiem, rokās viņai bija iezaļgani cimdi...

— Vai tu drīz? — viņa jautāja, nepievērsdama uzmanību Baukenam.

— Tūlīt, mirkli pagaidi, dārgā, — Zomarts apmulsis sacīja un paskatījās uz Baukenu.

— Gaidu! — Meitene aizcirta durvis.

— Nu es iešu, — Baukens piecēlās.

— Tu atvaino! Mēs bijām norunājuši iet uz teātri. Neērti iznāca, — Zomarts atvainojās.

— Kādi jaunumi, tēv? — Sakiša skaļi jautāja.

Sakārtojusi bizes zem lakata un uzrotījusi piedurknes, meitene veikli piepildīja vienkoci ar māliem, kas bija sajaukti ar smiltīm.

— Kas tevi interesē, meit? — Sapars ar labpatiku noskatījās viņas darbā.

— Mūsu brigadieris pavisam pazudis.

— Vai tu runā par Baukenu? Laikam aizbraucis darīšanās. Tāds džigits visur ir gaidīts viesis, — Sapars viltīgi pasmaidīja. — Vai tev ir kāda steidzama darīšana?

— Tā tik vēl trūka, lai es ietu pie viņa darīšanās, — Sakiša valšķīgi atbildēja, noslaucīdama degunu piedurknē. — Ir gan brigadieris, pametis darbu un slaistās apkārt.

— Kad viņš atbrauks, aprunājies ar viņu tā nopietni. — Sapars pasmaidīja. — Nu labi, beidz, pasauc puišus! Laiks doties mājup. Šodien pietiks, arī māli izbeigušies, uz rīta pusi sagatavos atkal.

Kolhoza lielākā viensēta atradās trīs kilometrus no Aktumas, un tāpēc Sapars vadāja uz darbu un atpakaļ uz mājām jaunos strādniekus.

— Askaržan, beidz darbu! Šodien tev būs viesi.

— Kādi viesi? — Sakiša, aizsteigdamās priekšā Askaram, jautāja.

— Pilsētnieki. — Piemiedza acis Sapars, kam bija reti jautrs garastāvoklis.

Askars nojauta, ka večuks cenšas kaut ko noklusēt, taču nespēj.

— Nu, ko jūs gribējāt pavēstīt, Sapeke? — Askars vaicāja, ietrausdamies ratos.

— Visam savs laiks, kad atbrauksi, pats redzēsi,— Sapars atbildēja.

Večuks bija ievērojis, ka Askars, uzrunādams viņu, šodien pirmo reizi bija nosaucis viņu par Sapeki, bija griezies pie viņa kā pie veca drauga. Tas sirmgalvim patika. Viņš jau sen bija gaidījis, ka Askars parādīs īstu rakstura stingrību, vīra cieņu un spēku. Kautrība, protams, ir laba lieta. Ja tā saistīta ar ticību sev, savam spēkam uti pašpārliecību, tad tā dara cilvēku labāku un stiprāku, Sapars domāja. Ek, vecums, vecums, tas vienmēr meklē drošāku atbalstu!

Viņi brauca pa vecu, putekļainu ceļu, kas šķērsoja vēl nenobriedušas labības lauku. Skaidrajās, zilajās debesīs riņķoja vientuļš ērglis.

— Augstu lido, — Sapars pa paradumam sacīja.

— Par ko jūs runājat? — Askars atguvās no pārdomām.

— Ērgļi augstu lido ... Zini, Askar, viņi pat mirst gaisā. No ievainojumiem vai vecuma sajuzdams nāves tuvumu, ērglis saņem pēdējos spēkus un noteikti paceļas augstu debesīs. Sakļāvis spārnus, viņš krīt zemē un nositas uz klintīm.

Ceļš, tuvodamies Aktumai, apmeta līkumu ap pauguru, kura virsotnē atradās vientuļš kaps. Ērglis lidinājās virs kapa, kur gulēja Askara tēvs.

Raudzīdamies uz paugura virsotni, Askars atcerējās pagājušo, viņš nopūtās un parāva grožus. Kad viņi bija atbraukuši, Askars norausās no ratiem, uzmeta plecos svārkus un ieaicināja visus krustmātes Damešas mājā.

— Nesteidzies, dēls! Paskaties, vēl brauc viesi, — Sapars pamāja uz ceļa pusi, kas veda no rajona centra.

— Laikam Baukens atgriežas, — Askars nopriecājās, taču, pamanījis sievietes augumu, ielūkojās vērīgāk.

Viņam likās, ka brauc Zaureša. Aizmirsis visu pasaulē, Askars metās pretī. SVārki noslīdēja no pleciem un nokrita uz ceļa. Kodars žigli pacēla tos un nolika ratos.

—s'lā tu kaklu vari lauzt, — Baukens iesmējās.

Līdzās viņam sēdēja nepazīstama meitene.

— Es domāju ... — viņš vainīgi ierunājās.

— Es zinu, ko tu domāji. Zaureša atbrauks pēc mēneša. Gatavojies sagaidīšanai! Nu, ko tu stāvi? Iepazīsties! Tā ir mūsu agronome. Atbrauca taisnā ceļā no Alma-Atas, — viņš paskaidroja.

Viņš sasveicinājās ar Saparu un nebēdnīgi parāva aiz deguna Kodaru, kurš kā apburts lūkojās uz atbraucēju.

— Skaties uz turieni, — Sapars ar tikko manāmu galvas mājienu norādīja uz to pusi, kur stāvēja Sa-kiša, kas jau bija paspējusi nomazgāties un pārģērbties.

— Labdien, meit! Apsveicu ar atbraukšanu, — Sapars griezās pie svešās. — Dod šurp savas mantas! Laikam esi nogurusi. Nu, nekas. Uzskati, ka esi atbraukusi pie savējiem ... Ko tu stāvi, Askar? Aicini viņu iekšā.

— Kur tad Baukens? — Pienāca krustmāte Da-meša.

— Lūk, tur, vai redzi? — Sapars smaidīdams atbildēja.

Baukens un Sakiša, kaut ko stāstīdami viens otram, nesteigdamies soļoja pa taciņu uz jauno dārzu, kuru Askara skolēni bija iestādījuši pavasarī...

ZILIE KALNI

.

Dromedari^4

Sibīrija bija palikusi aTz muguras. Vilciens stāvēja nelielā dzelzceļa stacijā. Bija pavasaris. Taču šeit, smiltāja, negribējās ticēt, ka patlabafi kaut kur zied sniegpulksteniši, ka priekšā pārplūdusi upe, kura applūdinājusi dzelzceļa stigu.

Pasažieri, izlēkuši no vagoniem, devās pie vilciena priekšnieka, ilgi trokšņoja, prasīja paskaidrojumus. Atjēguši, ka gaidīšana tomēr neizbēgama, nomierinājās, apsēdās ēnā un klusi tērzēja. Pieklusa arī lokomotīve. Gluži kā zilonis tā stāvēja vilciena priekšgalā un pazemīgi skatījās uz nolaisto semaforu.

Pastaigājis pa gulšņiem, es iegāju kupeja. Vienam ceļā allaž ir garlaicīgi. Kupejā es biju viens pats. Apsēdies pie loga, es sāku skatīties uz tālīnajiem kalniem. Tur bija mana dzimtene, mans auls, un visas takas tais kalnos bija man pazīstamas. «Atkal tu pagāji garam savai mājari,» es skumji nodomāju, lai gan tai mājā man nebija nedz radinieku, nedz draugu. Un vai vispār saglabājusies ši pa pusei zemē iegrimusī un sašķiebusies samana mājiņa ar izsistajiem logiem? Tā stāvēja zem līkām apsēm tai vietā, kur sākās dārzs, kas pletās nelielā ielejā gar divu strautu krastiem. No darza tālu jo tālu vijās taciņas uz dziļo aizu un neparasti zilajiem kalniem. Turpat līdzās šaurā gravā pavasarī ziedēja avenes, bet rudenī zaļoja kazenes. Puķes, nātres un mežrozes ieskāva māju no visām pusēm. Sī mājiņa nevarēja pazust no zemes virsas. Kādam tā bija jāuzceļ no jauna. Es pazīstu gava aula iedzīvotājus. Viņi nejaus nodzist ugunij, kamēr nebūs pārliecinājušies, ka es vairs nekad neatgriezīšos pie viņiem. Bet, kamēr cilvēks dzīvs, viņam jāzina, ka viņu vienmēr aicina dzimtā pavarda uguns. Un šī uguns deg, deg Zilo kalnu piekājē un sauc mani atpakaļ, sauc uz grūtās bērnības un pirmo prieku zemi.

Lūk, tur, aiz tā smilšu paugura, balto vecs, izdangāts ceļš, pa kuru līdz rītam varētu nokļūt Zilajos kalnos. Taču ... Es braucu uz Alma-Atu, bet no turienes vēl kaut kur: uz Dušanbē vai Budapeštu, un kas to lai zin, vai es vēl kādreiz redzēšu dzimtos Zilos kalnus.

Vārdu sakot, es sekoju vectēvu tradīcijai — esmu kļuvis par īstu klejotāju. Tomēr līdz pat šobaltdienai es neticu vēsturniekiem, kas apgalvo, ka mani ciltsbrāļi tā dzīvojuši kopš Ādama laikiem. Bijusi taču Otrara, bijusi Faraba, bijušas valstis un pilsētas, kuras celtas ar manu senču rokām. Bijušas pilis un bibliotēkas, kas varēja sacensties ar Babilonijas pilīm un grāmatu krātuvēm.

Es novērsos no loga un paņēmu grāmatu. Taču no lasīšanas nekas neiznāca. Durvis ar troksni atvērās, un kupejā ienāca plecīgs, iededzis puisis. Rokā viņš turēja apbružātu čemodānu un saņurcītu žokejcepuri.

— Sveiks! — Viņš pasmaidīja, uzsviezdams nesamo uz plaukta. — Tāds karstums pavasarī nav uz labu. — Viņš ar kabaldraniņu noslaucīja sasvīdušp seju un novilka svārkus. — Jāsaka, man trakoti laimējies. Sājā dzelzceļa pieturā vienmēr apstājas tikai preču vilcieni. Bet te kā par brīnumu — pasažieru.

Kurp jums jābrauc?

Uz Alma-Atu. Es no turienes braucu. — Puisis pamāja uz Zilo kalnu pusi. — Agrāk apspriedes noturēja tepat netālu. Taldikurgānā. Tagad padomju saimniecības apvienotas. Jā! Mēs vēl neesam pazīstami: Anašs! — Viņš pastiepa roku. — Laikam no tālienes braucat? Vai nav apnicis? — viņš jautāja un, negaidīdams atbildi, turpināja: — Man nepatīk braukt ar vilcienu. Daudz labāk mašīnā vai ar zirgu. Šodien mēs simt trīsdesmit verstis nobraucām ar gaziku. Kādu laiku braucām gar upi. Izraudzījāmies vietiņu, iekodām, izpeldējāmies un braucām tālāk. Žēl, ka nebija laika. Tādi upes līči! Ja iemestu makšķeri, noteikti kaut ko izvilktu. (Es pazīstu šo upi. Tā §ākas tālu kalnos. Es kādreiz tās krastos skrējos ar ūdenī iemestiem egļu zariem.) Pēc tam mēs braucām pa smiltāju. Visumā lieliski, tikai kuņģī tukšums. Bet vietējā kioskā dabūjamas tikai piparkūkas un araks. Ar pūlēm dabūju pudeli kaut kāda vīna. Pārdevēja saka: «Skābs kā kvass.»

Anašs izvilka no kabatas pudeli bulgāru vīna.

Aiz vagona loga pa vecu, putekļainu ceļu uz smiltāju devās aitu bars. Tam sekoja neliela karavāna.

— Kā pirms daudziem jo daudziem gadiem pa tuksnesi soļo kamieļi. Soļo mierīgi un majestātiski, varbūt vienīgi nastas ir citādas. Sakiet — vai jūs kādreiz esat padomājis, cjk daudz laba šie dzīvnieki darījuši cilvēkiem? — Viņš paskatījās uz mani. — Cik dzīvību izglābuši, no cik daudzām nelaimēm izpestījuši un cik daudzu atklājumu — gan lielu,' gan mazu — līdzautori tie bijuši? Ja kādreiz zoologi meklēs kamieļu kaulus, kā šodien tiek meklēti mamutu kauli, viņi tos atradīs visās pasaules daļās zem smilšu slāņiem, vissenākajās nogulās. Man liekas, šie radījumi ir tikpat veci kā mūsu zeme. Viņi palīdzēja Avicennam un al-Birunī izbēgt no bendēm, paglāba,viņus no slāpēm. Uz saviem kupriem viņi pārnesa no Tarazas uz Bagdādi visdižāko kipčaku, «Austrumu Aristoteli» Muhamedu al-Farabī. Marko Polo un Semjonovs Tjanšanskis, Cokans un Pota-ņins — cik klejotāju bijuši tiem pateicīgi!

— Jūs laikam esat vēsturnieks?

— Nē. Visu to es saku tikai tāpēc, ka man nepatīk, kad cilvēki stepē meklē tikai eksotiku. Ja es būtu vēsturnieks, es vairāk pastāstītu par kamieļiem vai uzrakstītu par tiem grāmatu, — Anašs pasmaidīja. — Par šiem mūžīgajiem cilvēka vergiem un mocekļiem. Kamieļu padevība un gudrais mierīgums ir tā vērti, lai pastāstītu par fiern. Daudz rakstīts par ziloņiem, au|otājiem, delfīniem un haizivīm. Nesen es izlasīju grāmatu par delfīniem. Saucas «Baltais locis». Es, ziniet, visu laiku domāju par viņu, par šo balto delfīnu, kuru bars bija pametis. Viņš kļuva par loci, palīdzēja kuģiem pabraukt garām bīstamām zemūdens klintīm. Tāpēc viņu iedēvēja par «Balto loci». Stāsta — kādā zemē tam uzcelts pat piemineklis.

— Vai jūs smēķējat? — Es izņēmu cigaretes.

Vilciens sāka kustēties. Mēs lūkojāmies uz aizejošo

karavānu.

— Iedzersim uz to, ka iepazināmies, — Anašs pēkšņi sacīja.

Mēs dzērām vīnu un stāstījām anekdotes.

Pamanījis, ka viņš joprojām skatās uz aizejošo karavānu, es pajautāju:

— Vai daudz tādu karavānu klejo, meklēdamas ganības?

— Daudz. Aiz šī smiltāja ir ganības. Tās, prot;nns, nav tik leknas kā Sari-Arkē, tačuaitām un kamieļiem zāles pietiek.

Gans uz kamieļa un izklīduši aitu bari. Stepe. Klusums. Ainava, kas vieš sirdi mieru un noskaņo pārdomām. Tāda aina no bērna kājas uz visiem laikiem paliek jebkura stepes iedzīvotāja atmiņā. Man tā ir ne tikai eksotika.

— Jums taisnība, mana dzīve saistīta ar stepi, aitu bariem, kamieļiem. Starp citu, arī kamieļi ir dažādi. Šai pusē ir tikai vienkupra kamieļi, — Anašs iegrima domās. — Es ļoti mīlu tos. Manai mīlestībai uz kamieļiem ir bēdīgs sākuņis. — Viņš skumji pasmaidīja. — ... Man gāja divpadsmitais gads, kad es aizbēgu no FRA. Tas bija četrdesmit trešā gada ziemā Kuzbasā. Mūs no pilsētas šķīra Toma. Upes krastā stāvēja gari kopmītņu korpusi. Mūsu bija daudz. Virs gultām piestiprināti plakāti: «Visu uzvarai!» Katrā korpusā bija viens audzinātājs, bet skolēnu — vairāk nekā simts. Katram desmitniekam — savs barvedis. Mūsu barvedis bija apskretis lamzaks, ļauns, apaudzis ar bārdu, ar rētu uz labā vaiga. Mums iedeva zābakus ar koka zolēm un cirvjus. Kad mēs soļojām, zābaki klaudzēja uz bruģa, bet cirvji izrādījās ļoti smagi, mēs tos iemetām Tomā.

Barvedis Griška pavēstīja, ka mūsu uzdevums ir rūpēties par pilsoņu kabatu «tīrību» veikalos un tirgū. Man šī kārtība nebija pa prātam. Viņš par nepaklausību pieprasīja kontribūciju. Mēs, kas nebijām spējīgi «tīrīt» kabatas, trīs nedēļas dzīvojām pusbadā un katru dienu atdevām visu uztura devu barvedim. Maizi viņš pārdeva tirgū — trīsdesmit rubļu par riku. Pēc nedēļas mēs sadumpojāmies. Atteicāmies maksāt kontribūciju.

Mēs pieci pusdienā apēdām maizi, bet pēc tam visu godīgo cilvēku un audzinātāja klātbūtnē izteicām barvedim protestu.

Audzinātājs apsolīja visu noskaidrot un aizgāja. Tālākajā kaktā aiz taupības krāsniņas notika barvežu sanāksme.

— Pasteidzieties, dromedāri, pēc jums skumst Toma, —Griška sacīja.

Mēs vairs negaidījām. Pārlēcām pār sētu un par-bridām pāri upei. Palīdām zem pasažieru vilciena un iekārtojāmies uz tuvākā plaukta zem vagoniem.

— Sienāzīt, kāpēc viņš mūs nosauca par dromedā-riem? — kad visi bija nomierinājušies,' es pajautāju savam draugam, kurš bija iesaukts par Sienāzi.

— Ek tu, muļķadesa! — Sienāzis nicīgi noteica. Pēc tam augstsirdīgi paskaidroja: — Dromedārs — tas nozīmē, ka mēs visi esam uz vienu roku, esam līdzīgi cits citam, tāpat kā kamieļu purni. Ietiepīgi. Redz, kā!

Es nokļuvu pie karavīriem. Iekārtojos par pavāra palīgu. Iemācījos rībināt uz bungām. Un tomēr karavīri nepaņēma mani līdzi uz fronti. Iedeva maizes kukuli, zīmīti rajona tautas izglītības nodaļai, nopirka biļeti un nosūtīja uz dzimto pusi.

Nākamo ziemu es jau sagaidīju internātā netālu no sava aula. Maizi izsniedza arvien mazāk. Bērni izklīda kur kurais. Janvāra beigās internātā bija palikuši četrpadsmit cilvēki.

Logi bija saplaisājuši no aukstuma, vilka no katras spraugas. Vakaros, izģērbušies gluži kaili, mēs nogūlāmies garā rindā, cieši piekļāvušies cits pie cita. Nakts dežurants apsedza mūs ar to, kas pagadījās,— ar vecu segu vai noplīsušu puskažoku, bet pēc tam, piespiedis segas malu ar dēļiem, ielīda pats. Naktī mēs pēc viņa komandas griezāmies no vieniem sāniem uz otriem.

Tādās aukstās bada naktīs es bieži atcerējos savus draugus: «Kur gan jūs tagad esat, mani dromedāri?»

Reiz zooloģijas skolotājs mums paskaidroja:

— Dromedārs — tas ir vienkupra kamielis.

Atgriezdamies no skolas, es apstājos pie mūsu vienīgā «vilcējspēka» internāta pagalmā — veca, applukuša kamieļa. Ar savu klusuciešanu, mierīgumu un augstprātīgo skatienu, ar visu savu būtni tas apstiprināja Sienāža teikto: «purns». Turklāt vēl ietiepīgs! Es mēģināju saērcināt dzīvnieku. Bet tas pat nepakustējās. Kamieļa savaldībā bija jaušams spēks. Kad es biju atgājis nost, tas piecēlās un, kā žirafe pastiepies uz jumta pusi, sakampa satrūdējušu meldru kušķīti un sāka gremot.

Vēlākie notikumi par simt procentiem grozīja manu attieksmi pret dromedāriem. Dusmas nomainīja labvēlība, nicinājumu — mīlestība. Sērdienīgais, vien-kuprainais, mūžīgi grūtsirdīgais dzīvnieks kļuva man neizsakāmi dārgs.

Klibais,-ūsainais noliktavas pārzinis, bijušais fron-tinieks Zunuss, bija drūms. Ar veselo kreiso roku viņš ar pulem atslēdza lielu, melnu piekaramo atslēgu un ielaida mūs noliktavā.

— Nekā vairs nav, puiši... Krājumi izbeigušies, — viņš nopūtās.

Vakarā viņš mani kopā ar dūšīgo Maulenu aizveda uz savām mājām. Kamēr sieva no diviem tupeņiem un riekšavas grauzdētu miltu varīja mums zupu, viņš paziņoja, ka rīt no rīta mēs visi trīs dosimies uz staciju. Tur mēs pret kamieļa vilnu iemainīsim veselus simt kilogramus miltu.

— A-a-a-ču, dārgais! Lai dievs dod tev spēku! — Zunuss parāva grožus.

Aiz aula viss bija tīts baltā .dūmakā. Dromedārs soļoja ātri. Zunuss pēc kaut kādām viņam vien zināmām pazīmēm pavēlēja kamielim iet pa sliktu ceļu.

— Kaut nu allālis dotu ari atpakaļceļā tikpat skaidru laiku, — Zunuss murmināja, lāgiem pavērdamies debesīs.

Taču allāhs nebija uzklausījis viņa lūgumu. Atpakaļceļa sacēlās sniega vētra. Mūs ietina baltā plīvura. Turklāt Zunusam atvērās rēta, viņu kratīja drudzis, brīžiem'viņš murgoja.

Izsalkušais kamielis pagura un sāka iet lēnāk. Lai pārvarētu bailes, es pilnā kaklā kliedzu uz kamieli.

— Nesit to! Kamielis pats atradīs ceļu, — Zunuss atžilbis sacīja.

Mcs bridārn pa kupenām nopakaļ ragavām tik ilgi, līdz mūsu kamielis galīgi nomocījās.

Paķēris nūju, es metos pie tā. Pagriezis galvu, dromedārs vainīgi skatījās man sejā. Tā acīs bija sariesušās asaras. Kamielis raudāja klusēdams, kā raud īsts vīrietis. Nogurums, skumjas, sāpes — viss cilvēciskais bija šai skatienā. Lielas, sāļas asaras kausēja sniegu. Nūja izkrita man no rokām. Es pagriezos un devos uz kamanām. Man pa pēdām sekoja Mau lēns.

— Kāpēc mēs stāvam? — tikko dzirdami jautāja Zunuss.

Viņš mēģināja piecelties kājās.

— Vai redzat? — es norādīju uz gulošo kamieli.

— Ko? Arī «večuks» sasirdzis? Slikti... Maulen, atnes maisu, ieber puskažoka stūrī miltus un aiznes kamielim. Lai iestiprinās un atpūšas. — Zunuss atvilka elpu. — Tiklīdz spēs, piecelsies. Man, šķiet, kļuva mazliet vieglāk. Gan jau aizkulsimies mājās, puiši. Aizkulsimies... Sniega vētra sāk pierimt.

Es skatījos, kā lielas sniega pārslas nedzirdami krīt uz Maulena puskažoka stūra un kā nogurušais, izsalkušais dzīvnieks, neizrādīdams ne mazāko steigu un badīgumu, ar savām nostieptajām, spalviņām apaugušajām lupām ņem miltus no Maulena puskažoka stūra un gremo. Pēc tam kamielis pavirzījās uz manu pusi un mīlīgi patrina galvu gar maniem ceļgaliem.

— Ek tu! Mūsu dromedār ... — man paspruka.

Man gribējās noglaudīt to. Raudzīdamies uz kamieli, es, šķiet, pirmo reizi atskārtu, kāpēc pie mums, kazahiem; mātes, apmīļodamas bērnus, mēdz sacīt «manu kamielēn», kāpēc visdaiļāko meiteni stepē nosauc par Botagozu — kamielēna acīm.

Dromcdārs lēni piecēlās un sāka iet. Platā Maulena seja ar lielajiem vaigu kauliem atplaiksnījās smaidā. Soļodams viņš ar sajūsmu ķēra snicgparsli-ņas, cenzdamies atrast starp tām zvaigznīti.

Zunusu ievietoja slimnīcā. Vakarā pie gara galda, kas bija sagraizīts ar kabatas nažiem, pirmoreiz pēc daudzām dienām sapulcējās visi četrpadsmit zēni. No lielas emaljētas bļodas katrs lēja sev biezu, kūpošu viru.

Vēlāk mēs klusi ielavījāmies kolhoza zirgu stallī, pievācām visu zirgiem domāto sienu un ar devīgu roku pametām mūsu glābējam. Mēs smejamies aiz prieka, lēkājām un spiedzām. Kad mēs jau grasījāmies likties gulēt, mums piepeši atnesa segas. Tās mums uzdāvināja aitu gani. Tiesa, tās nebija diez cik jaunas, bet diezgan salāpītas, toties no kamieļvil-nas — vieglas, pūkainas un mīkstas kā dūnas.

— Pie velna šos noskrandošos puskažokus! Mēs gulēsim kā hani! — Maulens sajūsmā kliedza.

No rīta mēs uzzinājām, ka Žtimiss nodots tiesai. Runāja, ka neviens viņu neesot iecēlis ne par noliktavas pārzini, ne par audzinātāju. Tādu amatu nemaz neesot. Ari mūsu internāts slēgts. Neviens viņam neesot atļāvis rūpēties par mums, ņemt no aitu ganiem vilnu un iemainīt pret miltiem. Vārdu sakot, izrādījās, ka viņš apzadzis valsti.

Anašs apklusa. Viņš domīgi raudzījās pa logu. Aiz loga, gluži kā sacenzdamies ar vilcienu, joņoja elektrības vadi, ņirbēja stabi, bet tālumā joprojām vīdēja kalni un pauguri. Taču Anašs neredzēja tos, viņa seja bija sadrūmusi, viņš bija ļoti satraukts. Iespējams, ka tā bija tāda cilvēka negaidīta grēksūdze, kas pieradis ticēt cilvēkiem un saskatīt viņos labo. Bet varbūt pagājušo viņam atsauca atmiņā šī vienmuļīgā, ritmiskā riteņu klaudzoņa, kas vairāk noskaņoja uz skumjām, mierīgām pārdomām par dzīvi nekā uz jautru, bezrūpīgu sarunu.

Starp citu, sēdot šai tveicīgajā dienā kupejā, es nedomāju par to. Es klausījos Anašu un atcerējos savu bērnību. Viņš bija vienos gados ar mani, un viņa liktenis atsauca atmiņā manējo.

Bija tāds gadījums. Pirms nedēļām trijām, Anašs turpināja. — Man vajadzēja pavadīt kādu zinātkāru ārzemnieku ekskursijā pa padomju saimniecībām un kolhoziem. Viņam gribējās apmeklēt vistālākās aitu ganu ziemas apmetnes.

— Es ticu austrumu parunas gudrībai: labāk vienreiz ieraudzīt nekā tūkstošreiz dzirdēt, — viņš atkārtoja. — Es gribu apraudzīt aitu ganus, pavērot, kā viņi dzīvo. Jūs.taču necentīsieties man iegalvot, ka viņi dzīvo tāpat kā kolhoza centrā, saņem to pašu, ko pārējie kolhoznieki, piemēram: kartupeļus, sīpo-

Ins, kāpostus, augļus, ka viņiem ir gaisma un grāmatas.

Es viņu nemēģināju pārliecināt. Mēs braucām klupdami. Mašīna līkumoja pa dubļainajiem ceļiem. Reizēm mēs iebraucām solončakos, un šoferis, gazi-kam sirdīgi rūcot, centās pēc iespējas ātrāk tikt laukā uz cietzemes. Nogurušais šoferis laiku pa laikam palūkojās uz mums. Viņam bija grūti orientēties šais neskaitāmajās stepes takās. Viņš baidījās nomaldīties no ceļa. Kad pie apvāršņa parādījās vientuļš jātnieks, šoferis kļuva priecīgs. Jātniekam mugurā bija vaļīgs lietus mētelis. Ritmiski, vienā taktī šūpodamies ar kamieļa soļiem un nepievērsdams mums uzmanību, viņš, šķiet, kaut ko pārdomāja.

— Aksakal, vai nepateiksiet, pa kuru ceļu var visātrāk aizbraukt līdz aitu ganu ziemas nometnei? — šoferis kazahu valodā jautāja.

— Brauciet taisni uz priekšu, tad nenomaldīsieties. — Jātnieks pagriezās, un mēs ieraudzījām krievu puiša iedegušo seju.

— Te tev nu bija aksakals! — es iesmējos.

— Tātad jūs braucat pie mums? — jātnieks vaicāja kazahu valodā.

Šoferis atbildēja. Puisis ar stibu viegli uzšāva kamielim, kas sāka skriet sīkiem rikšiem un neatpalika no mums.

— Viesis interesējas, par ko jūs te strādājāt! — es viņam uzsaucu.

— Par veterināru.

— Ja jūs varētu pārsēsties pie mums, mēs pa ceļam patērzētu.

— To var!

— Bet kamielis?

— Gan pats atskries.

Šoferis apturēja mašīnu. Jātnieks piesēja kāpšļus pie segliem, noņēma iemauktus un, noglaudījis kamielim kaklu, pārsēdās pie mums.

— Redziet, kā nāk pakaļ saimniekam! — Mūsu jaunais paziņa pasmaidīja. — Pats iemācīju.

Ārzemnieks kļuva dzīvāks. Tā jau bija eksotika. Iepazinušies mēs sākām runāt par «tuksneša kuģiem», par dzīvniekiem, uz kuru kupriem tika veidota Āzijas un Vidējo Austrumu vēsture.

Klausīdamies sarunā, es laiku pa laikam ielūkojos mūsu jaunā paziņas brūnajā, mazliet iegarenajā sejā: biezi, gaišbrūni mati, kas līda laukā no malahajas apakšas. Nē, es viņu neesmu agrāk redzējis. Bet šī balss, sinaids ...

— Sakiet, — ārzemnieks jautāja, — vai jums bija kamieļu kavalērija, kad karojāt ar basmačiern?

— Nezinu. Varbūt bija.

— Lieliska kavalērija. Tā arī tagad ir varens spēks Āfrikas un Arābijas tuksnešos. Pastāv īpašas vienības, kuras komandē angļu un franču virsnieki.

— Kaut ko esmu dzirdējis par to. Jūs laikam runājat par soda ekspedīcijām. Mums nav kamieļu kavalērijas. Kamielis aitu ganiem kalpo par satiksmes līdzekli. Gani nevar bez tiem iztikt. Mūsu apstākļos tie ir labāki par mašīnām. Ar tiem var ceļot gan pa kalniem, gan pa tuksnesi, kamieļi pārnēsā gan kravu, gan visus ģimenes locekļus.

Ārzemnieks sāka mat ar galvu, tādējādi cenzdamies uzsvērt, ka viņam tas sen zināms.

— Pa ziemu mūsu dramodāri dodas uz tuksnesi.

— Dromedāri, — es kā jokodams aizrādīju.

— Tas ir zinātnisks nosaukums. Bet īstenībā — dramodāri. — Viņš pasmaidīja.

Un atkal šī balss, šis smaids ...

Atvainojiet, jūs ...

Viņš vērīgi ielūkojās man sejā.

Kādreiz dzīvoja tāds zēns — Sienāzis... dro-ini'dārs ... — uzsverot katru vārdu, es sacīju.

Veco zēn! No kurienes tu te uzradies?

Apkampušies mēs ar pūlēm izkāpām no mašīnas. \rzemnieks ar izbrīnu lūkojās uz mums. Apkārt sa-lasījās aitu un zirgu gani. Mēs sēdējām nelielā istabiņā pie daslarhana un dzērām karstu, stipru tēju ar plāceņiem. Ar smaidu raudzīdamies viens otrā, mēs stāstījām par savu dzīvi, atcerējāmies pagājušo, avus draugus — dromedārus: «Kur gan jūs esat, mani dromedāri?»

— Dzīve nav mērāma gadiem, — Sienāzis, domīgi noklausījies manu stāstu, sacīja, kad mēs bijām izgājuši ārā. Gadu gaita sadala dzīvi jaunībā un vecumā un stāsta par notikumiem, palīdz mums iepazīt pašiem sevi.

Ārzemnieks iebāza bloknotu kabatā. Viņš stāvēja pie jurtas un, domīgi raudzīdamies uz stepi, klausījās mūsu sarunā. Tik klusi, ka mēs bijām viņu aizmirsuši.

Anašs no jauna aizsmēķēja. Smiltājs bija beidzies. Vilciens, palēninādams gaitu, ripoja pa zaju stepi. Tas uzmanīgi, gluži kā taustīdamies, brauca pa tām vietām, kur gulšņi bija applūdināti. Dzelzce|a stigas malā stāvēja strādnieki ar lāpstām un laužņiem rokās. Vietām buldozeri kā melni meža kuiļi rakņājās pa tikko sabērtajām grants kaudzēm.

Anašs ilgi stāvēja pie loga. Es raudzījos uz viņa platajiem pleciem, kas bija iespīlēti baltā virskreklā, kurš no sviedriem un putekļiem bija kļuvis mazliet netīrs, raudzījos uz viņa melnajiem, pabālējušajiem matiem.

— Esmu dzimis Kirgīzijā. Kādā aulā netālu no Sonkjolas. Pat nezinu, kur īsti, — viņš turpināja. — Vēl mazulis būdams, nokļuvu bērnunamā. Mana bērnība pagāja Kazahijā, mazā aulā netālu no robežas. Lūk, tur, tais Zilajos kalnos, — viņš painaja ar roku. — Lai kur mani aizveda liktenis — uz Sibīriju, Zetisas bērnunamiem, es vienmēr pēc mēneša vai diviem atgriezos aulā. Tur dzīvoja laipna veca sieviete — mana vecmāmiņa. Tur dzīvoja inani draugi. Mēs kopā skraidījām lasīt kazenes un savvaļas sīpolus. Katrs no mums toreiz sapņoja ātrāk par citiem ieraudzīt svītrainos robežstabus. Sapņoja pirmais ieraudzīt Ķīnu, kas atradās viņpus kalniem.

Vecmāmiņu es dēvēju par māti. Viņa bieži atcerējās savu jaunību, kas bija pagājusi Saušekā un Kuldžā. Manu draugu, ar kuru kopā mēs ķērām paipalas, arī sauca par Kuldžu.

— Kāpēc pilsētas Sindzjanā nosauktas kazahu vārdos — par Saušeku, Kuldžu? — es reiz viņai jautāju. »

— Tāpēc, ka tur dzīvo daudz kazahu, — viņa atbildēja.

Vecmāmiņa bieži stāstīja par Urumči līkumotajām ieliņām, trokšņainajiem tirgiem un tirgotavu rindām. Viņa zināja daudz nostāstu par Džungārijas kazahu dzīvi, Dunganskas ķirbjaugu audzētājiem un uigūru amatniekiem. Savā dārziņā vecmāmiņa audzēja ķīniešu kukurūzu ar nelielām vālītēm. Es sargāju kukurūzas asnus no draiskulīgajiem kazlēniem ar noļukušām ausīm.

Vecmāmiņa pastāstīja, kā viņi trijatā (ar vectēvu mi manu māti) kādā tumšā, lietainā naktī uz balta irga pārgājuši robežu, kad mūsu pusē nodibinājās j.1 unā vara. Tā viņi nokļuvuši Kirgīzijā, Sonkjolas Krastā. Baltais zirgs nodzīvoja ilgu mūžu, arī es \iņu mazliet atceros. Ta§ bija parasts vecs kleperis. — Anašs pasmaidīja, ieklausīdamies riteņu vienmērīgajā klaboņā. — Taču notika tā, ka savā pirmajā ārzemju braucienā es patiešām devos balta auļotajā mugurā. — Anašs piecēlās. Noklikšķēja slēdzis. Taču gaisma neiedegās. — Tie nu gan ir labie, taupa ... Tas notika kara pēdējā gadā. Aulā trūka darbaroku. Brigadieris lika man aizvest, zirgu ganiem uz vasaras ganībām skrotis, sāli un prosas putraimus. Bija baisi un mazliet priecīgi ap sirdi vienatnē. Uz balta zirga. Dobji klaudzēja pakavi. Beidzot zirgs piekusa. Ks ļāvu viņam atpūsties un paplūkt zāli. Arī pats padzēros. Nobijies no milzīga klinšu ērgļa niknā skatiena, es uzrausos seglos. Piepeši parādījās divi robežsargi.

— Uz kurieni, džigit?

— Pie vectēva Hamzcs, zirgu gana. Viņš atrodas Zamantasā, — es izgrūdu.

— Dosimies kopā. Būs jautrāk.

Zirgi, ar pakaviem ķerdamies aiz akmeņiem, rāpās kā kaķi augšup. Pēkšņi mēs sasniedzām virsotni. Mūsu priekšā pletās dzelzs ieleja ar mirdzoši baltu apmali. Viss bija kā pasakā: spilgti zilas debesis, zaļa zāle, balta mūžīgā sniega josla. Tuvojās saulriets, mainījās krāsas. Sniegs bija kļuvis violets, ieleja zila, debesis oranždzeltenas. Vai tad es toreiz zināju, kas mani sagaida?

Pavadonis atnesa tēju. Mēs apsēdāmies pie galdiņa.

— Tas ir garš stāsts. Atliksim līdz citai reizei. Var būt, ka vēl kādreiz tiksimies. Labāk iesim pie ārzemnieka.

— ... No ārzemnieka es šķīros tai pašā vakarā. Semjons, tā sauca Sienāzi, uzņēmās pavadīt tūristu līdz nākošajai padomju saimniecībai. Man bija nekavējoties jāatgriežas rajonā, — Anašs stāstīja. — Pēc vakariņām devāmies ceļa.

Kad satumsa, sākās barliani. Piepeši mašīnas priekšā izskrēja apseglots zirgs. Šoferis apturēja mašīnu. Zirgs ar sarautām pavadām kā apdullis riņķoja netālu no ceļa un laiku pa laikam tramigi un aicinoši iezviedzās. Šoferis vairākas reizes notvēra zirgu gaismas kūlī un centās sekot viņam. Taču zirgs, bailīgi sprauslādams, nogriezās sānis, aizlēkšoja stepē un, apmetis loku, auļoja atpakaļ pie mašīnas. Reizēm viņš apstājās un kārpīja zemi. Es palūdzu šoferi apturēt mašīnu. Uz mirkli iestājās nāves klusums. Satumsušajās debesīs skaidri iezīmējās barhanu apveidi. Apmēram desmit soļu attālumā, augstu pacēlis galvu un saslējis ausis, stāvēja zirgs. Viņš tramīgi lūkojās uz mani.

Uzpūta vējiņš. Dzīvnieks satrūkās un noskurināja ausis. Šai mirklī man likās, ka dzirdu vaidus, cilvēka vaidus! Es steidzīgi devos uz priekšu. Paklupu pret vībotņu ceru un iekūleņoju iedobē. Tieši manā priekšā gulēja kāds cilvēks. Es aiz bailēm iekliedzos. Atskrēja šoferis. Mēs aiznesām cilvēku uz mašīnu. Viņš bija noplūdis asinīm, taču vēl elpoja. Tas bija pazīstams puisis. Mēs ar pūlēm aizvedām viņu līdz slimnīcai. Tai pašā naktī viņu operēja, — Anašs stāstīja.

Mani pārņēma satraukums. Man gribējās pēc iespē-j.1 s ātrāk uzzināt šī cilvēka vārdu, jo viņš bija no mušu aula. Es baidījos pajautāt, taču vēlējos, lai viņš būtu tas cilvēks, par kuru domāju. Arī viņš beidzis universitāti un kļuvis par skolotāju tai pašā aulā, par kuru stāstīja Anašs.

Mums abiem bija vienas grupas asinis, — Anašs apklusa.

Sakiet taču beidzot — kā viņu sauc? Kā sauc šo stepe atrasto puisi, kas jums kļuva tikpat kā brālis?! — es gandrīz iekliedzos, nespēdams apvaldīt satraukumu.

— Askars. Askars Sembins. — Anašs izbrīnījies raudzījās uz mani. — Vai jūs viņu pazīstat?

— Vai es pazīstu Askaru? Dīvains jautājums. Tātad es esmu ne tikai pabraucis garām Zilajiem kalniem, bet arī atsvešinājies no dzimtā aula.

Askars. Amirbeks.

Zvaigznītes tramīgais zviedziens

... No svaigā gaisa un dzestruma Askaram uznāca reibonis. Atpūties viņš pa šauru taciņu devās uz dārza viņējo galu, kur jau spīdēja saule, kas bija pakāpusies virs slimnīcas jumta. Pacēlis roku, viņš pieskārās papeles zaram. Dzidra lāse aizpilēja viņam aiz apkakles. Aiz pārsteiguma Askars nodrebēja un klusi iesmējās. Viņam likās, ka šodien viņš atgriezies no tāla un grūta brauciena.

Askars lūkojās uz koku galotnēm, uz sauli. Tā lēca lēnām, ielūkodamās visattālākajos ēnainā dārza nostūros. Drīz atnāks Zaureša, un tad viņi apsēdīsies uz tā sola.

Katru reizi, kad Askars palika viens, atmiņā atausa notikumi, kas norisinājās dienā, kad viņš nokļuva slimnīcā.

. .. Iepriekšējā dienā viņš bija noturējis literatūras stundu astotajā klasē. Beidzās ceturksnis. Tie bija pirmie viņa darba mēneši Karligašā. Pēc četru gadu ilgās «priekšnickošanas» Aktumā.

Pirms aizbraukšanas Askars apciemoja Saparu. Viņš bija stipri novecojis, taču atmiņa joprojām gaiša. Sirmgalvis yarēja pastāstīt katra aktumieša dzīves gājumu. Viņš pat atcerējās, cik lietains bijis rudens, kad Askara tēvs atgriezies mājās nosirmojis un akls. Un kas notika pēc tam? Tas sirmgalvim nebija jājautā. Askars pats visu atcerējās. Visu, sākot ar to dienu, kad viņš stāvēja pie tēva kapa, bet seju durstīja dzeļošas sniegpārsliņas.

Cilvēku labsirdību neciena tikai tas, kas nav piedzīvojis ļaunumu un cietsirdību. Kazahi mēdz sacīt, ka cilvēks nekad nespēj aizmirst apsvilinātas aitādas garšu, kuru viņš notiesājis bada gados. Aizvainota bērna sirds neaizmirst cilvēka roku glāstus, ja tas neļauj viņam pāri darīt. Un tikai Sapara un Dame-šas labsirdība spēja izdzēst no Askara sirds nepatīkamās bērnības atmiņas.

Askars atcerējās, kā pirmajos mēnešos viņi abi ar brigadieri Baukenu bija bieži griezušies pie Sapara tēva pēc padoma. Tagad Baukens ir priekšsēdētājs. Tomēr līdz pat šim laikam aulā nekas nenotiek bez vecā Sapara piekrišanas.

Arī šodien pirms aizbraukšanas Askars iegriezās pie viņa.

— Ņem Zvaigznīti! Labāka par visām mašīnām. Lietus laikā mašīna var iestigt vai iestrēgt smiltīs, bet zirgs ir drošāks par jebkuru tehniku. Tu esi pareizi i lēmis, Askaržan. Jāaizbrauc pie aitu ganiem. Vēlāk varēsi turp aizvest arī savus skolēnus, lai palīdz vi-iiiem uzcelt bāzi un izremontēt mājeli. Nav ko bez darba slaistīties apkārt.

Aitu ganu ziemas nometne atradās piecdesmit kilometrus no kolhoza centra. Ceļš veda garām auliem, šķērsoja zaļas kviešu joslas, vijās pa priekškalnes pļavām. Pusdienas laikā viņš apstājās seklas upītes krastā netālu no ceļu krustojuma.

Viņš atraisīja kuli, mazliet iestiprinājās un, atradis ne visai dziļu līcīti, ar baudu iemetās ūdenī. Pēc dažiem mirkļiem viņš jutās mundrs un kā no jauna piedzimis. Zirgs klusi iezviedzās. Askars padzirdīja viņu, ciešāk savilka seglu jostu un uzlēca zirgam mugurā.

Uz ceļa parādījās mašīna. Septiņvietīgs gaziks, atstādams aiz sevis garu putekļu vērpeti, drāzās no aitu ganu ziemas mitekļu puses. Pie upītes tas pēkšņi apstājās. No kabīnes izlēca šoferis, nocēla radiatora vāku, no kurienes sāka mutuļiem velties tvaiki. Paķēris brezenta spaini, šoferis devās uz upīti. Askars piejāja pie mašīnas, sasveicinājās ar šoferi un ieraudzīja kabīnē Arnirbeku.

Viņš sēdēja, plati izpletis kājas un atlaidis vaļīgāk siksnu uz vēdera. īsiem, paplestiem pirkstiem viņš drudžaini vilka ārā no kabatas sagumzītu Severa paciņu. Turklāt nosvīdušajā sejā ļauni zibsnīja viltīgas ačeles.

Askars sen nebija ticies ar Arnirbeku. Aktumā Amirbeks bija strādājis par rēķinvedi, bet vēlāk par priekšsēdētāju, tad pārgājis darbā uz rajona patērētāju biedrību savienību. Tur arī beidzās viņa karjera. Viņu apcietināja par izšķērdēšanu. Nosēdēja divus gadus. Pirms gada atgriezās mājās. Kopš tā laika mita kaut kur kaimiņu rajonā. Runāja, ka viņš strādājot par kokaudzētavas sargu.

Pērnruden pēkšņi paklīda valodas, ka Amirbcks redzēts ziemas mitekļos. Atvedis arbūzus un ābolus. Iegriezies pie kāda pazīstama aitu gana. Pacienājis bērnus ar āboliem un arbūziem. Bērni palūguši, lai atstāj dažus arbūzus.

— Atved man to aitu — un pieci arbūzi būs tavējie, — Amirbcks piemiedza, acis.

Aitu gans jutās pārsteigts: vai tiešām viņš runā nopietni?

— Tā taču ir kolhoza aita! Es tev samaksāšu par arbūziem.

— Nē, r— Amirbeks atcirta. — Es arī tirgū varu tos pārdot.

— Tu esi cietsirdīgs, negodīgs cilvēks, — aitu gans bija sašutis un atdeva viņam savu aitu.

Atdeva par pieciem nelieliem, negaršīgiem arbūziem, kurus Amirbcks bija nopircis par lētu naudu.

— Ā, dārgais Askaržans, labdien! Kurp iedams? — Amirbeks ar skubu izrausās no mašīnas un rūpīgi aiztaisīja mašīnas durvis.

Atņemdams labdienu, Askars pamanīja sasietas aitas, kas gulēja kabīnē aiz sēdekļa.

— Gribu apciemot aitu ganus, — Askars atbildēja. — Bet no kurienes jūs braucat?

— Bijām aizbraukuši piedzīt parādus, — Amirbeks atbildēja un, piemiedzis acis, palūkojās uz šoferi, kas lēja radiatorā ūdeni.

— Tie laikam bija lieli parādi? ...

— Ko tu, Askaržan, viena aita pieder viņam. Nopirka pa ceļam. Bet otru viens pazīstams aitu gans

n dāvināja. Protams, man vēl viņam jāatlīdzina. I" ,i aita — atdotais parāds. Bet kāpēc tu dodies pir aitu ganiem? Vai tad tu vairs neesi skolotājs?

Brīvdienas beigušās. Jāpalīdz viņiem. Jāaizved l’ ' viņiem skolēni, šis tas jāpalabo. Es esmu kolhoza n vīzijas komisijas loceklis.

Tas ir vareni. Esi iemantojis uzticību. Kon-Irole — tā ir laba lieta. Kā tur iet maniem paziņām? .1.111 sen gribēju apciemot viņus. Es ar viņiem esmu la kā sanaidojies. Laiks sanaidojis. Tas ir gaužām nepastāvīgs, nezini, no kuras puses uzpūtīs vējš, kā kuram izdabāt. Grūti būt labam priekš visiem.

— Visiem izdabāt — tas nekur neder.

Tu esi taisnīgs, izglītots cilvēks, — Amirbeks sacīja ar ironijas pieskaņu, lūkodamies Askaram tieši sejā, gluži kā cenzdamies uzminēt, par ko viņš domā.

Askars saskatīja viņa acīs nemieru.

Bet kāpēc mēs stāvam? Ei, šofer, kur tu esi? Apsēdīsimies tai pļaviņā. Nes šurp! Kas mums tur ir? Šķiet, mums vēl ir pudelīte un desas luņķis. —Amirbeks sāka skraidīt šurp un turp. — Sēdies, Askar! Sen neesam redzējušies. Pēc senas tradīcijas sastapšanās stepē vienmēr tiek atzīmēta ar maltīti.

— Tuvojas vakars, priekšā tāls ceļš, jāpaspēj.

— Tu mani apvaino, Askaržan. Mēs tiksim galā piecu minūšu laikā. — Amirbeks saņēma zirgu aiz pavadas. — Zinu, zinu. Esmu tavā priekšā vainīgs: darīju tev pāri. Taču es neesmu vainīgs tava tēva nāve. Dievs man liecinieks. Es viņu neesmu nosūdzējis. To sarunājušas ļaunas mēles, Askaržan. Esmu priecīgs, ka tu esi kļuvis par tik cienījamu cilvēku savā aulā. Stepē nedrīkst atteikties no cienasta.

Askars piekāpās. Viņi apsēdās. Amirbeks veikli izsita korķi. Nez no kurienes uzradās nelielas glāzītes.

— Tātad atgriežaties ar bagātīgām dāvanām?

— Tev, Askaržan, tāpat kā visiem skolotājiem, patīk atkārtot vienu un to pašu. Tas ir derīgi skolēniem, nevis man. Es jau sacīju, ka cilvēks izlīdz cilvēkam. Bez savstarpējas izpalīdzības grūti dzīvot. Es aizdevu naudu, man atdeva parādu un pasniedza dāvanu. — Amirbeks piemiedza acis. — Varbūt gribi pārbaudīt? Ha, ha! Galus nesadzīsi, — viņš pēkšņi sāka skaļi zvaigāt. — Uz revizora veselību! — Viņš pacēla savu glāzīti.

Šoferis sadrūmis grieza desu, laiku pa laikam palūkodamies uz ceļu. Askars saprata, ka Amirbeks un šoferis nemaz nevēlas sēdēt te, ceļmalā, viņi kaut ļ kur steidzas. «Vai tiešām aitas ir zagtas?» Taču viņš tūdaļ atgainīja šo domu. Nedrīkst turēt aizdomās cilvēku, saskatīt viņā zagli tikai tāpēc, ka viņš tev vienmēr derdzies!

Askars pateicās par cienastu un uzlēca zirgā. Novēlējuši viens otram laimīgu ceļu, viņi devās katrs uz savu pusi.

Saule slīdēja aizvien zemāk un, pamazām atdzis-dama, sāka līdzināties vēsai, pārbriedušai melonei. Iezilganā stepe kļuva tumši brūna un ietinās pelnu pelēkā dūmakā. Kad saule pieskārās apvārsnim un uzliesmoja oranždzeltena vakarblāzma, dūmaka kļuva sarkana. Askars raudzījās krāsu rotaļā, taču nejaušā sastapšanās neizgāja no prāta un modināja neskaidras aizdomas. Vakarblāzma sāka dzist. Pie debesīm lēni savilkās mākoņu plēnes. Sabiezējušajā dūmakā tik tikko varēja saskatīt smilšu paugurus. Līdz ziemas miteklim bija palikušas verstis desmit. Zvaigznīte

ļn I .ņi tramīgi saslēja ausis un palūkojās atpakaļ. Arī \ karš atskatījās un ieraudzīja staru kūli, kas pār-I i la vakara dūmaku.

Kas tas varētu būt?» viņš nodomāja. «No mūsē-ļlcm neviens šurp netaisījās braukt. Laikam no cita

kolhoza.»

Mašīna aizdrāzās viņam garām un, ietinusies pu-lekļu mākonī, apstājās, starmeši nodzisa. No putekļiem un no tā, ka tik pēkšņi bija nodzisusi gaisma, kļuva pavisam tumšs.

— Labdien, biedri! — cilvēks, kas nāca pretī, zemā, dobjā balsī sacīja.

Askars nolēca zemē un vaigu vaigā sastapās ar Amirbeka šoferi. Drūmais cilvēks raudzījās tieši uz viņu. Nojauzdams kaut ko nelabu, Askars metās pie zirga. Taču viņš nepaspēja ne kāju ieliki kāpslī, kad spēcīgs sitiens pa galvu notrieca viņu gar zemi.

— Kārtībā! — it kā no bezdibeņa atskanēja Amirbeka balss. — Ko stāvi, idiot?! Ved šurp zirgu! Piesiesim pie segliem. Jaja piedzēries, nokrita no zirga, aizķērās aiz pavadas, zirgs sāka vilkt viņu pa zemi. Un lieta darīta! Vai saproti, stulbeni?

Bailīgs zviedziens, kāda vaidi, pakavu klaboņa.

— Ak, tu nolādētais lops! Tieši sānos iespēra. Ko stāvi, muļķi?! Aizvelc viņu tālāk, iemet grāvī! Veiklāk!

... Askars ar pūlēm atvēra acis. Galva bija smaga, sāpēja pleci, mugura un kājas. Viņš lūkoja piecelties sēdus, taču nejaudāja. Tā viņš kā melns krusts gulēja naksnīgajā stepē. Pēkšņi pār viņa seju noliecās kaut kas liels un silts. Zvaigznīte! Viņa nebija aizmukusi. Iespērusi Amirbekam, aizauļojusi uz stepi un tagad atgriezusies pie viņa — pie Askara.

Askars sāka vaidēt. Nakts tumsā atskanēja satraukts, aicinošs zirga zviedziens. Zvaigznīte sauca palīgā. Tā auļoja pa stepi apkārt Askararn, kārpīja zemi un laiku pa laikam tramīgi iezviedzās. Gribējās dzert un kliegt aiz sāpēm. Taču Askars nespēja izdvest ne skaņas. Traucēja kamols, kas bija iespriedies kaklā. Saņēmis pēdējos spēkus, viņš apgriezās uz vēdera un sāka līst. Viņš līda izmisīgi, pats nezinādams, kurp. Viņam gribējās dzīvot, viņš taču nevarēja mierīgi gulēt stepē un gaidīt nāvi. Noasiņodams un ciezdams slāpes, Askars ik pa brīdim zaudēja samaņu. Pazibēja doma par nāvi, par muļķīgu, bezjēdzīgu, nejaušu nāvi. Viņš vārgi iekliedzās, taču stepe klusēja. Šodien pat stepe, dzimtā stepe, bija kļuvusi viņam sveša.

Askars mācēja ieklausīties klusumā. Viņš bija kalnu un stepju dēls un zināja, ka klusums — tas ir brīdis, kad aitu gans domā par zemi un zvaigznēm, pats klusībā pārspriež dzīvi. Vējš un vētra netīk aitu ganam. Zibens un pērkons viņu satrauc. Klusums — ļ tas ir miers. Askars mācēja ieklausīties klusumā. Taču šodien tas bija baismīgs. Šodien tas bija nāves sabiedrotais.

Viņš negribēja mirt! Rokas ieķērās krūmā. Viņš sāka līst lejup, pēc tam pēkšņi kaut kur ievēlās, tad it ka iekrita bezdibenī. Pārrāvusi starp kājām sapinušos pavadu, Zvaigznīte auļoja pa stepi. Taču Askars vairs nedzirdēja pakavu klaboņu.

No rūgtajām atmiņām sāka sāpēt galva. Dārzā valdīja klusums. Tikai reizēm starp kokiem pavīdēja medmāsu baltie virsvalki.

Askars raudzījās uz strautiņu, kas burzguļoja zem sola, atcerējās Baukenu, kas pēc katrām trijām dienam atsūtīja pa vēstulei. Baukens uzskatīja, ka pie

visa vainojams iikai viņš. Rakstīja par to, cik viņu briesmīgi sabāris» Sapara tēvs. Un vēl to, ka zvanījis Anašs — komjaunatnes rajona komitejas sekretārs.

Askars atcerējās stalto, plecīgo puisi ar apaļo seju. Tieši Anašam viņš bija pateicību parādā par savu dzīvību, par to, ka viņš šodien var pastaigāties pa dārzu, dzirdēt putnu dziesmas, redzēt sauli.

Pēc traģiskā notikuma stepē Askars atguva samaņu rajona slimnīcā.

— Galvenais — kauli veseli, bet brūces aizdzīs, — ārsts sacīja, kad Askars atvēra acis. — Līdz kāzām būsi vesels, — viņš, šķelmīgi smaidīdams, pameta ar acīm. — Līgava nogaidījusies. Jau otro dienu sēž, nabadzīte. — Ārsts atvēra durvis, un palātā ienāca Zaurcša, kas bija sakritusies sejā; aiz noguruma viņai bija zili loki ap acīm.

Askars mēģināja piecelties, lai sagaidītu viņu, taču ārsta mīkstā, laipnā roka saudzīgi atturēja.

— Jums nav brīv kustēties, — ārsts klusi noteica un izgāja.

— Nu, redzi, viss ir labi... Tu esi dzīvs, — viņa sacīja, rīdama asaras. — Vairs nekad nelaidīšu tevi vienu. Būsim kopā. Vienmēr kopā ... — Zaureša noliecās pār viņu.

— Mana Zaureša ...

Asaras aizmigloja viņai acis, sejā atplauka laipns smaids. Viņa raudāja aiz prieka, ka viņš izglābts, ka viņš pirmoreiz tik maigi un mīļi bija izrunājis viņas vārdu.

Anaša slasla turpinājums

Vienmu|i klaudzēja riteņi. Vagonu vienmērīgi šūpoja gluži kā šūpuli. Taču šonakt es nevarēju aizmigt. Klausīdamies Anašā, es no jauna atcerējos mūsu aula līkumotās taciņas un stūraino puišeli ar lielajām acīm un noplīsušajiem svārkiem. Viņš vienmēr vairījās no mūsu bara. Acis viņam zibēt zibēja. Viņš bija viegli aizvainojams un plūcās kā tīģerēns.

Bērnu dienu nedarbi pamazām aizmirsās. Mēs jau bijām lieli cilvēki, un agrākā pieķeršanās pārauga ciešā draudzībā.

— Ziniet, es nevaru saprast to cilvēku, kas uzbrucis Askaram. Ja šāds gadījums būtu aprakstīts grāmatā, es sacītu: «Izdomājums.» Bet šai gadījumā es pats biju liecinieks, — Anašs pārtrauca manu domu ritējumu. Arī viņam nenāca miegs. — Kas vi-ņam'bija vajadzīgs? Labāk būtu godīgi strādājis. Nē, sakiet, ko gribat, bet dzīve laikam tieši tāpēc ir tik sarežģīta, ka taisnība un meli iet rokurokā. Ļaunums ir dzīvīgs. Man tas atgādina maijvaboli. Ir tāda vabole. Tā parādās vasaras sākumā, apēd lapas uz kokiem, iznīcina puķes un zaļumus. Nevienam no tās nav nekāda labuma. Taisnību sakot, mūsu rajonā ir vairāk labu jauniešu. Kaut vai tic paši Askara skolēni. Kādi puiši un meitenes aug!

Pērnvasar es biju atbraucis uz Aktumu. Bija siena laiks. Kalni aiz aula ir ļoti stāvi. Tajos netiek nedz traktors, nedz zāles pļāvējs. Tais vietās zāli vienmēr pļauj pieredzējuši pļāvēji. Sā tā nopļauj vienu vālu, bet pēc tam nevar atņemt elpu. Un puiši nolēma stāties sirmgalvju vietā, apsolīja nopļaut zāli šajās nogāzēs. Uz šīm domām viņus bija uzvedinājis Askars.

Atbraucu uz brigādi un redzu: no stāvas, metrus divsimt augstas nogāzes puiši ar izkaptīm cits aiz ( iia, mazliet pietupdamies, lēni virzās lejup. Blīvi,

, a|i siena vāli līdzenām rindām paliek aiz muguras. Saule cepina. Visi kaili līdz jostas vietai. Saule sarkani iedeguši, jautri. Cits apstājas, cits noslauka no sejas sviedrus un palūkojas atpakaļ — vai tik kaimiņš necenšas viņu panākt? Puisim, kas atrodas [5] priekšgalā, no kāju apakšas ar troksni uzspurdz zelta fazāns. Visi atvelk elpu.

Kā visi smējās un jokojās!

Parādījās Sapara tēvs. Viņš norausās no sava slinkā ērzeļa, atraisīja vaska drānas maisiņu, izņēma brucekli, nelielu galodiņu un āmuru. Sie darbarīki bija domāti izkapšu trišanai, gadījumā ja tās kļūtu neasas. Drīz vien ar divričiem atbrauca arī kāds puišelis. Atveda plāceņus, un vēsu, ieraudzētu zupu no prosas putraimiem. Nogurušie puiši piesēda stundiņu atpūsties. Viņi ar baudu apēda pusdienas un sāka strīdēties par Auezova «Karaš-Karašu» un par kāda amerikāņa stāstu. Esmu aizmirsis viņa vārdu, tikai stāsta nosaukums palicis atmiņā: «Virs kraujas rudzu laukā»[5]. Viņi pastrīdējās par dzīvi, vēsturi, pieminēja pat ķēniņu Dāriju, kā massageti bija viņu paplucinājuši Burukartas krastos. Un atkal devās uz pakalnu.

— Jaunatne, lai kur tā atrastos — rajona centrā vai aulā —, ir atklāta, bet tātad arī godīga, — es piebildu.

— Atklātība un godīgums ir divas dažādas lietas. Ciniķi, piemēram, ir visatklātākie cilvēki. Bet vai viņiem vienmēr ir taisnība? Pareizi domāt ir jāmācās — arī tas ir audzināšanas darbs. Atvainojiet par. uzbāzību! Man gribējās patērzēt, pastrīdēties, pār| liecināties, vai manām šaubām ir kāds pamats, — j gluži kā taisnodamies, viņš sacīja. — Mūsu dienās j nav viegli strādāt ar jaunatni. Visi ir izglītoti, ar plašu redzesloku. Tāpēc arī jāccnšas nepalikt kaunā. Gribas visu pārdomāt un visu zināt. Es nekad nebiju domājis, ka būšu komjaunatnes rajona komitejas sekretārs. Kā nekā biju dzīvojis ārzemēs. Bet te pēkšņi ievēlēja!

— Bet kur jūs ārzemēs dzīvojāt? — es jautāju, pamājis uz Zilo kalnu pusi. — Un kā jūs tur no; kļuvāt?

Es jau stāstīju, ka īsi pirms kara beigām brigadieris lika man aizvest produktus aitu ganiem, kas bija apmetušies pierobežas joslā.

Zēns gandrīz aizmaldījās. Divi robežsargi, kurus viņš sastapa ceļā, aizveda viņu uz zirgu gana Ham-zas jurtu. Jurta stāvēja plašā ielejā. Ielejas viņējā gala — aiz šauras uzartas joslas bija robeža!

Torīt bija skaidrs laiks. Spožā saule nemanāmi svilināja ādu. Tīrā kalnu gaisa apreibināts, Anašs kopā ar savu jauno draugu — milzīgu vilku suni skraidīja pa ieleju.

Ap pusdienas laiku sapulcējās aitu gani.

Hamza piedzina zirgu baru tuvāk. Viņš bija nolēmis iejāt trīsgadīgo bēro skaistuli.

Zirgi, spiezdamies cits citam virsū, sāka griezties riņķī. Saulē spīdēja gludie, apaļīgie krusti. Galvas šajā burzmā bija paceltas augstu gaisā. Sprauslāšana, zviegšana, izvalbītas acis ... Hamza, plaši atvēzējies,

\ cikli uzmeta laso bērim kaklā. Zirgu bars metās sāni un kā lavīna aizauļoja pa ieleju.

Bēris metās pakaļ baram. Taču astru arkāns salikās un sažņaudza kaklu. Spēcīgais, pieredzējušais II.mizas zirgs atspērās ar kājām pret zemi. llamza, piespiedis arkānu ar kāpsli un aptinis tā galu ap ivu milzīgo dūri, ar visu augumu atgāzās atpakaļ nu sastinga. Valgs nostiepās kā virve. Izmisīgi iezviegdamies, bēris paspēra soli uz priekšu, saslējās tavus un nogāzās zemē. Zirgu gans apbrīnojami veikli nolēca no zirga. Bēris mirklī saslējās uz pa-i aļkājām, un cilpa no jauna savlikās. Tc pievilkdams, te atlaizdams arkānu, llamza ļāva zirgam auļot pa apli. Drīz vien zirgs sāka tecēt sīkos rikšos. Divi aitu gani nomainīja Hamzu.

Zirgu gans nesteigdamies piegāja tuvāk pie bēra. Dzīvnieks apstājās, tramīgi lūkodamies uz ganu, kas zagās viņam klāt kā kaķis. Hamza turēja rokās vēl vienu astru valgu. Viņš zibenīgi uzmeta zirgam uz purna nelielu cilpu. Bēris atkal -saslējās uz pakaļkājām. Hamza uzmeta dubultcilpu, un iemaukti gatavi. Zirgu gans savilka tos.

— Ātrāk nes šurp lielo sviedreni! — llamza uzsauca Anašam.

Pievilkta ar sedulkas siksnu, sviedrene pēc mirkļa cieši piekļāvās bēra mugurai. Zirgs sāka šaudīties pa apli, slējās stāvus, cenzdamies atbrīvoties no smaguma.

— Laiks sākt! — zirgu gans sacīja un paskatījās uz Anašu. — Parādi nu, kāds tu esi džigits!

Anašs apjuka. Ja viņš atteiksies, aula sirmgalvji un bērni visu mūžu zobosies par viņu. Viņš vienā acumirklī uzlēca uz zirga un tik cieši ieķērās krēpēs, ka iesāpējās rokas. Hamza aizdrāzās reizē ar Anašu.

Bēris izrāvās priekšā, taču Hamza, prasmīgi rīkodamies ar arkānu, nelaida to pārāk tālu. Pēkšņi bēris strauji nogriezās sānis. Anašs nokrita zemē un aizripoja pa kalnu zāles mīksto paklāju.

— Veiksme tik viegli vis nedodas rokās! — Hamza iesaucās.

Aizauļojoši līdz baltajai sniega joslai, jātnieki atgriezās pie jurtas.

— Tas tik ir jātnieks! īsts džigits! — aitu gans sajūsmā kliedza.

Viņi bija tā aizrāvušies, ka pat nepamanīja, ka pienācis vakars un mākoņi, aizseguši baltās virsotnes, virzās uz ieleju. Uzpūta vējš.

— Laikam tuvojas negaiss.

Gani aizauļoja pie aitu bariem.

Stingrāk piesien bēri, lai pastāv un atpūšas. Gaismai austot, es viņu noķeršu ar arkānu, — Hamza sacīja Anašam, ar skubu dzīdams zemē apses mietus un pievikdams jurtu pie zemes. Viņš baidījās, ka vējš var to aiznest. Mākoņi tuvojās ātri. Hamza nepaspēja ieskriet jurtā un uzmest uz pleciem biezu lietus mēteli, kad nogranda pērkons. Ieleja ietinās tumsā.

— Nāc iekšā, iekur uguni! — iesaucās zirgu gans, uzrausdamies zirgā.

Sai mirklī pie viņa piejāja robežsargs.

— Aksakal, tavs zirgu bars sadalījies divās daļās. Pēc iespējas ātrāk aizved to uz drošu vietu.

Tas ir klibais ērzelis, kas aizvilinājis savu baru prom no pārējiem. Nu, pagaidi, vecais kleperi!

Sodīdamies Hamza nozuda tumsā. Robežsargs aizauļoja. Noplaiksnīja zibens. Anašs ieskrēja jurtā. Tās koki krakstēja. Vai nu aiz bailēm, vai aiz noguruma Anašam trīcēja rokas. Viņš nekādi nevarēja ai,'degt sērkociņu. Viņam likās, ka jurta tc paceļas gaisā, te krīt lejup.

Hamza! Ak, vai! llaīnza! Nelaime! — atskanēja kliedziens.

Vējš norāva no jurtas voiloka gabalu. Jurtu ap-pīdēja zibens, pie sliekšņa stāvēja aitu gans, ček-mens viņam bija atsists vaļā, acis plati ieplestas, cepure nošļukusi uz vieniem sāniem.

- Kur ir Hamza?

- Viņš ir tur, tur! Aizauļoja pie zirgu bariem, — Anašs tik tikko spēja izrunāt.

Aizjāj pie viņa! Atrod viņu un pasaki: notikusi nelaime. Lodveida zibens ielīdis Zapsarbaja jurtā. Viņa sieva aiz izbija priekšlaikus dzemdējusi. Dzemdējusi un nomirusi! Neviena jurtā nav. Jāj projām, atrod viņu! Atrod Zapsarbaju, viņš ir pie aitu bara. Bet es iešu pie bērna. Viņš tur viens pats! Ātrāk!

Aitu gaus nozuda. Pa galvu pa kaklu Anašs metās pie zirga. Sapinies arkāna cilpās, zirgs drebēja un kļāvās klāt zēnam, kamēr viņš raisīja vaļā cieši savilkto mezglu. Nejuzdams ne aukstuma, ne vēju, vēl nepaspējis aptvert notikušo, Anašs aizjāja, kā viņam šķita, uz to pusi, kurp bija aizauļojis Hamza. Viņa ceļgali piekļāvās pie zirga siltā ķermeņa.

Nezinādams, kur atrodas, viņš aulekšoja uz labu laimi, laiku pa laikam uzšaudams bērim pa sāniem. Zirgs negribēja auļot pret vēju, visu laiku centās nogriezties sāņus, un Anašs ar pūlēm noturējās tam mugurā. Pērkons nodārdēja pavisam tuvu. Spoža izliekta zibens grīste pēkšņi apspīdēja jurtu. Tā bija Hamzas jurta. Satricinātais, pārbiedētais zirgs bija atgriezies atpakaļ.

Viņš nepaguva ne atjēgties, kad milzīgs dzīvs kamols, dobji rukdams, uzlēca uz zirga krustiem. Zirgs mežonīgi iezviedzās un, izrāvis pavadu no rokām, ] aizauļoja projām. Melnais kamols ar divām zaļām ļ uguntiņām metās pakaļ. Viņš kampa zirgu aiz astes, klabināja zobus un rēca kā tīģeris. Tas bija Hamzas vilku suns. Tas pats suns, kas no rīta bija skraidelējis nopakaļ Anašam un padevīgi lūkojies viņam acīs. Bet tagad likās, ka tas kļuvis vai traks — nepazina ne Anašu, ne zirgu. Anašs vairākkārt apsauca ‘ to, taču ari pats nedzirdēja savu balsi. Rupjas lietus lāses cirtās sejā.

Vējā viņam aizcirtās elpa, viņš no visa spēka ieķērās zirgam krēpēs. Netālu kaut kas norībēja, pēc tam j uzšāvās gaisā uguntiņa. Zēns vēl ciešāk piekļāvās pie ’ zirga un vairs neko nedzirdēja. Tikai uz mirkli iešāļ vās prātā doma: «Šauj! Robeža!»

Anašs līdz pat šai dienai nespēj atcerēties, kā viņš bija nokritis no zirga un cik ilgi nogulējis bez samaņas. Viņu atrada Bašbaja vienāds — aitu gans. Anašs ilgi nenāca pie samaņas. Viņš dega kā ugunīs, bieži murgoja. Večuks bija izmēģinājis visus līdzekļus: deļ vis dzert zāļu tējas uzlējumu un tikko slauktas aitas ’ jaunpienu, bija guldījis uz applaucētām mētrām. Trešajā dienā večuks slepus nokāva aitu, aši nodīrāja ādu un rūpīgi ievīstīja tajā Anašu. Tas līdzēja. Izsvīdis Anašs atvēra acis un saoda šķebinošu asiņu un sviedru smaku.

Visapkārt sēdēja nepazīstami cilvēki ādas biksēs, rupjos, no aitu vilnas austos čekmenos un vecos, noplukušos svārkos. Melnīgsnējās, vēja aprautās sejās rotājās laipns smaids.

— Lai slavēts dievs! — sacīja kalsnējs večuks ar vienu aci un retu bārdiņu.

Anašs izbrīnījies pārlaida visiem skatienu.

Kur ir tēvocis Hamza? — viņš tikko dzirdami Jautāja. /

Apkārtsēdošie klusēdami saskatījās.

No kādas dzimtas tu esi, dēls? — večuks, I.iiram bija viena acs, jautāja.

Nezinu, — Anašs atteica. Es esmu no Karli-Is'ašas.

Apkārtsēdošie atkal saskatījās.

— Tātad tu esi ieradies no zemes, kas atrodas aiz Zilajiem kalniem, no mūsu Lielās zemes? Mēs tevi atradām Lapsu ielejā. Tu nokriti no zirga. Tev bija

pecīgs un nevaldāms zirgs. Viņš aizauļoja atpakaļ, es redzēju viņa pēdas. Tas bija mežonīgs auļotājs. Viņš aizauļoja atpakaļ, bet tu paliki mūsu pusē.

— Piedod, dēls, mēs nevaram aizvest tevi atpakaļ. Te klaiņo dzeltenkāju^6 nodaļas. Nedod dievs viņiem pazīt tevi...

Atbīdījis vecās, šaurās jurtas aizkaru, Anašs ieraudzīja zilas debesis un zaļo kalna kori, kura atgādināja sievietes krūti. Pirmoreiz mūžā zēns sāka apjaust jēgu vārdam «robeža», kas šķita smags kā svins un ass kā zobens. Robeža šķīra cilvēkus, tā sašķēla kalnus, no bērnības dārgos Zilos kalnus.

Anašs nevarēja izrunāt nevienu vārdu. Viņš gribēja piecelties, nomest no sevis šo aitādu, kas cieši apņēma ķermeni, taču nespēja. No jauna viņam sāka kvēlot vaigi. Viņš sāka murgot. Viņš sauca Hamzu, pieminēja savu draugu Kuldžu. Aitu gani domāja, ka viņš runā par pilsētu Kuldžu. Zēns ilgi slimoja. Zapass — tā sauca ganu, kam bija viena acs, — divus mēnešus vadāja viņu no vienām ganībām uz otrām. Viņš Anašu uzdeva par savu krustdēlu.

— Iegaumē, dēls, ja kāds tev vaicās, atbildi: es esmu no naimanu dzimtas, atbraucu no Koksakajas aula, — viņš pamācīja Anašu. — Tikai, dieva dēļ, neizpļāpājies, ka tu esi ieradies no zemes, kas atrodas viņpus Zilajiem kalniem, no Padomju puses.

Zapass bieži aizdzina aitu baru mazā gaismiņā, bet atgriezās tikai naktī. Anašs palika viņa mazmeitas Akžunusas aizgādībā.

Biklā, nerunīgā meitenīte no rīta līdz vakaram rosījās pie pavarda netālu no jurtas: gatavoja kurtu, kopa slimos jērus, vērpa vilnu. Viņa iegāja jurtā tikai tāpēc, lai pasniegtu Anašam tasi airana vai kumisa. Viņa bija ģērbusies garā, apnēsātā kleitā, kas sniedzās gandrīz līdz zemei, kājās viņai bija noplīsuši vīriešu zābaki. Bizēs iepīti daži sudraba naudas gabali. Anašs nekad neredzēja Akžunusu jautru. Viņas skatienā Anašs vienmēr pamanīja kaut kādas dziļas, nedziedināmās skumjas un padevību.

Apmākušās dienās viņa nolīda kaktā un lāpīja večuka noskrandušās drēbes vai darināja segu no kaut kur sadabūtām nelielām dažādu krāsu lupatiņām. Anašu viņa vienmēr uzrunāja ar «jūs».

— Jums auksti? Vai neapsegt jūs ar kažoku?

Slimība negribēja atkāpties. Skumjas un vientulība

aizvien vairāk nomāca Anašu. Viņš ilgojās pēc saviem dromedāriem, pēc Sienāža, pēc aula puikām, pēc dzimtās Karligašas. Desmitiem reižu dienā viņš pārdomāja, kā atgriezties dzimtenē. Viņš kļuva jautrāks tikai tad, kad pārradās Zapass. Večuks stāstīja, ka kalnos, stepē vai tuksnesī netālu no robežas slapstās nemiernieku vienības. Visdrosmīgākais no viņiem esot Mukans.

— Mans dēls pievienojās Mukanam un krita vienā no sadursmēm, bet vedekla nomira no čūskas kodiena. Tā ka mēs ar Akžunusu esam palikuši vieni šai pasaulē, — viņš sūrojās.

Mirkli padomājis, viņš kā parasti sāka gari un plaši stāstīt par kazahu kaujām ar džungāriem, par to, kā viņš bērnībā Kašgaras tirgū pārdevis paipalas. Viņš mācēja noķert pašas izmanīgākās paipalas. Toreiz viņš bija veikls un viltīgs. Paipalu cīņu cienītāji vienmēr griezās pie viņa ar lūgumu noķert vislabāko putnu. Putnu ķērāji apskauda viņu. Reiz, kad Zapass bija pielavījies putnu baram, viņam uzbruka divi un piekāva. Viņi siia pa galvu, pa seju, pa acīm. Tā viņš ari kļuva par vienaci.

Večuks nereti apklusa, pēc tam pēkšņi sāka iztaujāt par dzīvi Karligašā un vispār Padomes. Anašu klausījās klusēdami, Akžunusa tādās reizēs aizmirsa visu un kāri tvēra katru vārdu. Zapass paretam atzinīgi nošmaukstinājās un māja ar galvu. Aizvēris savu vienīgo aci, viņš domāja, domāja un nopūtās. Mazmeita kā parasti apsēdās tuvāk pie vectēva. Večuks, uzlikdams savas raupjās plaukstas uz viņas mīkstajiem matiem, klusi sacīja: «Arī mēs ar tevi, mazmeit, kādreiz atgriezīsimies Lielajā senču zemē. Lai dievs mums palīdz! ...»

— Vai tu māki lasīt un rakstīt? — Zapass reiz piesardzīgi apjautājās.

— Kā gan citādi? — Anašs izbrīnījies atbildēja.

— Iemāci ari manu Akžunusu, dievs atlīdzinās tavas pūles, — Zapass laipni sacīja. — Es tevi lūdzu pirms vakara namaza. Neatsakies!

Večuks izgāja no jurtas, apskatīja aitu baru, kas tobrīd atpūtās, izklaja zālē baltu dvieli un ilgi skaitīja lūgšanu.

— Tagad le kļuvis mierīgāk. — Zapass bija pabeidzis namazu. — Arī Bašbajs kļuvis laipnāks. Viņš baidās no Mukana. Pat dzeltenkāji baidās no Mu-kana. To man pastāstīja kāds cilvēks no Kuldžas. Tā ka tagad Bašbajain rūpju daudz. Jāšaubās, vai viņš interesēsies par tevi: Pamazām māci lasīt manu Ak-žunusu, dēls.

— Vai jlīs kādreiz esat lidojis pa sapņiem? — Anašs pēkšņi vaicāja. — Mazliet pacel rokas, pamāj kā ar spārniem un lido viegli kā pūciņa, no pakalna uz pakalnu, pāri upēm, bet no klints lēni nolaidies līdzenumā. Sirmgalvji apgalvo, ka tādi sapņi rādoties tad, kad cilvēks aug, — Anašs smaidīdams sāka paskaidrot. — Man dažreiz liekas, ka kosmonauti bezsvara stāvoklī jūtas gluži tāpat kā sapņos bērni. Sapni es pārlidoju pāri Zilajiem kalniem un atgriezos Karligašā. Nevis viens, bet kopā ar Akžunusu. Man gribējās kaut vienreiz iepriecināt Akžunusu, ieraudzīt viņas smaidu, uzdāvināt viņai kaut nelielu lakatiņu, kādu konfekti vai kleitu. Viņai taču bija pavisam veca kleita. Es gribēju atlīdzināt arī vectēvam Zapasam.

Akžunusa izrādījās ļoti apķērīga. Viņa ātri iemācījās rakstīt. Mēs rakstījām ar ogli uz gludas, labi apstrādātas vēršādas. Es viņai mācīju mūsu alfabētu — viņiem līdz šim laikam ir arābu alfabēts.

Reiz Zapass atveda grāmatu. Burti bija arābu. Taču pēdējā lappusē es atradu rindiņu, kas bija rakstīta mūsu burtiem. Grāmata man šķita kā dzīva būtne, tā man lika alcereties Karligašu un dromedā-rus. Tā bija ieradusies no tās zemes, kas atradas viņpus Zilajiem kalniem. Nespēdams atminēt arābu burtu vijumu noslēpumu, es to visur nēsāju līdzi kā amuletu, kā svētu relikviju, kas man atsūtīta no Lielās zemes — no manas Dzimtenes.

Vēlā rudenī mēs devāmies uz ziemas mitekli un pārvācāmies no jurtas uz dziju zemnīcu. Patiesību sakot, tā bija īsta ala. Durvju vietā bija šaura ar biezu meldru masu aizsegta eja. To apgaismoja nespoža pavarda uguns un neliela ejjas lampa.

Pēc diviem mēnešiem es bez ārsta palīdzības atlabu. Acīmredzot spirgtais gaiss, svaigais piens un kumiss bija atdevuši man spēku. Es palīdzēju Zapa-sam ganīt aitas, iepazinos ar citiem aitu ganiem. Vārdu sakot, sāku pierast. Turklāt pienāca ziema, un par atgriešanos dzimtenē līdz vasarai nebija ko domāt. Kad uzkrita dziļš sniegs, Bašbaja pārvaldnieks ataicināja pie sevis aitu ganus un izsniedza atlīdzību par darbu. Zapasa aitu bars pa vasaru bija pieaudzis no divsimt līdz sešsimt aitām. Uzganījums bija labs. Pārvaldnieks Bašbaja vārdā iedeva Zapasam piecus teķus.

Iepriecināts par tādu baja devību, večuks nolēma aitas iemainīt pret kleitu un saišu zābakiem Akžu-nusai, iegādāties sev zābakus un nopirkt man jaku. Atstājuši savu aitu baru kaimiņu aizgādībā un silti saģērbušies, mēs ar Zapasu uzsēdāmies kumejiem mugurā un devāmies uz Sarasuma pilsētu. Tur mēs nokļuvām pēc divām dienām, apmetāmies pie kāda veca kalmika — Zapasa drauga. Ap saimnieka zemo, neizskatīgo mājeli ar lēzeno jumtu bija uzcelts biezs māla žogs.

Pagalmā skraidīja noskranduši bērni. Visa ģimene mitinājās vienā istabā. Turpat bija piesietas divas noliesējušas kazas, bet tālāk, kaktā, bija sakrauti ķirbji un kukurūza. Vistālākajā kaktā stāvēja koka elks ar apaļām acīm. To apgaismoja vara eļļas lampiņa.

Caurām dienām bērni grauza ceptu ķirbju gabalus. Tikai pusdienās māte izsniedza viņiem pa vālītei vārītas kukurūzas. Tai pašā dienā es iepazinos ar visvecāko no saimnieka bērniem — Sabšaju. Sis apaļ-vaidzis ar platajiem pleciem lieliski runāja kazahu valodā un mazliet atgādināja manus draugus — dro-medārus un Sienāzi. Viņš tūdaļ sāka vadāt mani pa ielām. Ar pūlēm brizdami pa dubļiem un lēkdami pāri peļķēm, mēs devāmies uz centra pusi.

Sarasuina vairāk izskatījās pēc neliela austrumu ciemata nekā pēc pilsētas. Ielas bija tukšas, abās pusēs stiepās gari māla žogi ar nelieliem cieši aizvērtiem vārtiem. Pilsētiņas centrā šaurās nišās, kas bija ierīkotas šais pašos žogos, cenzdamies pārkliegt cits citu, sēdēja tirgotāji un mājamatnieki — ādmiņi, kalēji un galdnieki. Veseru klaudzieni, iekšā saucēju kliedzieni, ādas un ceptas gaļas smaka, netīras, dūmiem nokvēpušas, saules un vēja aprautas sejas. Es it kā biju nokļuvis senā pasakā.

— Re, kur nāk dzeltenkājil — Sabšajs parāva mani aiz piedurknes.

Es ieraudzīju vairākus policistus, kas draudīgi lūkojās apkārt. Peļu krāsas drēbēs, galvā augstas cepures, tādas kā Sveikam, tikai nedaudz šaurākas un ar zilu kokardi, uz kuras mirdzēja divpadsmitstaru zvaigzne. Kājās zābaki un dzelteni stilbtiņi. Rokās šautenes, aiz jostas īsi japāņu dunči. Sai mirklī viņi man nez kāpēc šķita jocīgi. Es nemaz nebaidījos no viņiem. Pretēji tiem cilvēkiem, kas sēdēja nišās. Tomēr nākamajā rītā es dabūju redzēt kaut ko tādu, kas uz visiem laikiem iespiedās man atmiņā.

Naktī bija uzkritis sniegs, un pilsētiņa izskatījās tīra un skaista. Bija sākusies īsta ziemas diena. Apspriedušies mājas saimnieks un Žapass aga nolēma vispirms apstaigāt pārdotavas, satikties ar tirgotājiem, bet pēc tam, kad būs vienojušies par cenu, atgriezīsies pēc aitām. Sai brīdī pagalmā ienāca liela auguma uigurs ar lapsādas cepuri galvā un vilkādas kažokā, kas bija apjozts ar puķainu lakatu. Mājas saimnieks tūdaļ sakumpa un, izstiepis abas rokas, metās pretī.

Uigurs ar laipnu austrumnieka smaidu paspieda viņam roku, sasveicinājās ar Zapasu un pat pamāja ar galvu uz manu pusi. Pēc tam viņš ar lietišķu sejas izteiksmi aplūkoja teķus, aptaustīja katru atsevišķi, pagaja sāņus un, piemiedzis acis, uzprasīja vectēvam Zapasam:

— Cik prasāt, aksakal?

— Sakiet pats, kungs, jūsu cena būs taisnīga.

Uigurs klusēja. Raudzīdamies uz teķiem, viņš izņēma no kabatas tabakdozi, iebēra saujā šķipsniņu saberztas tabakas un veikli aizbāza to aiz apakšējās lūpas.

— Jūs, aksakal, esat mūsu viesis. Esat atbraucis no tālienes. Es grēkotu pret dievu, ja .izspriestu netaisnīgi un piekrāptu jūs. Es varu piedāvāt jums atgriezumu no Kašgaras zīda, lapsādas auseni un jaunus zābakus, kurus uzšuvis meistars Altinbeks — mūsu pilsētas labākais kurpnieks. Vai esat ar mieru? — viņš nosvepstēja, ar mēli viļādams tabaku aiz lūpas.

Zapass aga paskatījās uz savu draugu kalmiku. Saimnieks sāka steidzīgi māt ar galvu.

— Ar mieru.

— Tad sit sauja! — uigurs noteica, izspļaudams tabaku.

Taču no rokas spiediena, kam vajadzēja apstiprināt darījumu, nekas neiznāca. Pagalmā aizelsies ieskrēja Sabšajs.

— Mukaniešus noķēra! — viņš izsaucās. — Dzel-tenkāji dzen cilvēkus uz laukumu. Viņi grib parādīt sodīšanu! — Jaunekļa acis iezibsnījās dusmās.

— Kad Mukans uzzinās par nāves sodu, viņš sakurinās dzeltenkājiem pirti, — viņš pačukstēja, kad mēs bijām izskrējuši aiz vārtiem.

Vēl vakar ļaužu tukšā iela šodien likās šaura. Mūs aizrāva cilvēku straume. Visapkārt drūmas sejas. Čirkst naktī uzkritušais sniegs. Svilina sals un saule. Aiz muguras dzirdēju runājam:

— Viņus pārsteiguši. Naktī atnākuši apraudzīt tuviniekus. Tur viņus dzeltenkāji arī noķēruši.

Vairs es neko nedzirdēju. Troksnis pieauga. Sabšajs aizvilka mani sāņus. Tikuši garām pūlim, inēs nonācām pie laukuma. Pārbriduši pāri sniega kupenai, mēs nokļuvām kreisajā malā, kur ieraudzījām piecus vīriešus. Kaili līdz jostas vietai, sasietām rokām viņi stāvēja sniegā. Divi bija basām kājām, pārējiem kājas bija nolītas ar lupatām. Kaut kur pūlī vaimanāja sieviete. Raudāja bērns. Divi policisti atgrūda atpakaļ ļaužu grūzmā šņukstošu sirmgalvi. Gomindānieši, nostājušies ciešā ierindā un pavērsuši pret pūli kailus durkļus, centās to atturēt.

Es paskatījos uz vīrieti, kas stāvēja pašā malā. Tas bija jauns kazahs. Es redzēju viņa mierīgo, skaisto seju un plati ieplestās acis. Viņš bija tik slaids un muskuļots kā senlaiku atlēts. Man likās, ka es dzirdu viņa elpu.

Virsnieks nolasīja spriedumu. Es nesapratu tā vārdus. Karavīri, izstiepuši durkļus, paspēra soli. Cilvēki pakāpās atpakaļ. Atskanēja lāsti. Es ielūkojos to piecu sejās, kas stāvēja sniegā. Mani sagrāba bailes, satraukums un kaut kāda nepārvarama vēlēšanās pieiet pie viņiem. Man klabēja zobi, un es drebēju kā apšu lapa. Sabšajs cieši turēja mani aiz rokas. Viņš kaut ko murmināja, taču es viņā neklausījos. Pie gūstekņiem piegāja karavīri un pavēlēja viņiem pagriezties ar muguru pret pūli.

Zalve! Klusums. Divi pakrita. Vēl divi. Jauneklis lēni pagriezās ar seju pret cilvēkiem. Trīs sarkanas lentes rotāja viņa krūtis. Acis viņam joprojām bija plati ieplestas, skatiens briesmīgs. Iestājās kapa klusums. Lēni plūda asinis. Jauneklis paspēra soli uz priekšu. Daži kareivji nometa šautenes un metās ļaužu drūzmā.

Atskanēja virsnieka komanda. Zalve! Jauneklis sagrīļojās, paspēra soli sāņus un atkal nostājās ar muguru pret ļaudīm. No viņa ķermeņa mutuļiem cēlās garaiņi. Tas bija kļuvis sarkans no asinīm un it kā liesmoja šai baltajā līdzenumā. Virsnieks pieskrēja pie viņa un iešāva pakausī. Vēlreiz un vēlreiz. Viņam izbeidzās patronas, bet jauneklis vēl aizvien bija dzīvs. Virsnieks aizskrēja uz kazarmu pusi.

Pūlis ievaidējies notrieca karavīrus gar zemi un ielenca nogalinātos. Mēs visi kā milzīgs vilnis metāmies pie jaunekļa. Viņš atspiedās ar rokām pret zemi un mazliet pacēlās.

— Ai... — viņam izlauzās no krūtīm.

Apgriezies otrādi, viņš visā garumā izstiepās sniega. Pūlis sāka rēkt. Man saļodzījās kājas. Es gandrīz pakritu. Acu priekšā man rēgojās asins palts. Kāds mani vilka projām.

— Iesim, dēls, iesim... Ātrāk, dieva dēļ, — vectēvs Zapass raudāja.

Kājas man neklausīja. Es neko neredzēju. Acu priekšā kūpēja garaiņi, kas cēlās augšup no asinīm notašķītā sniega.

Pēc kāda laika mēs aizbraucām no pilsētas.

Aiz loga, te ienirdama, te iznirdama no mākoņiem, slīdēja mēness ripa. Mēness gaisma apspīdēja Ana-šam seju. Viņš gulēja pievērtām acīm. Es neuzdrošinājos pārtraukt klusumu. Bija jau krietni pāri pusnaktij. Tikai aiz loga vienmuļi klabēja vilciena riteņi. Zvaigznes blāvi mirgoja.

— Kas bija tālāk? — es klusi jautāju.

— Mēs atgriezāmies ziemas miteklī, — viņš domīgi sacīja. — Brīdi klusējis, viņš turpināja: — Ja jūs zinātu, cik priecīga bija Akžunusa! Drēbes gabals viņai ļoti patika. Viņa tūdaļ sāka šūt sev kleitu. Viņa kļuva jautrāka, stāstīja par kādu lapsu, kas nebaidījusies no suņiem un ķērusi peles netālu no ziemas mitekļa.

Akžunusa iztaujāja mani par pilsētu. Es apgalvoju, ka pilsēta man patikusi. Tas skanēja tik nepārliecinoši, ka viņa man neticēja. Nedz Zapass aga, nedz es neuzdrošinājāmies pastāstīt viņai par redzēto, jo arī viņas tēvs bija kritis, cīnīdamies Mu-kana vienībā. Turklāt viņa bija tik jūtīga, ka diez vai bija vērts stāstīt viņai par nāves sodu. Es izvairījos no tālākās sarunas. Viņa to ievēroja un atkal kļuva tikpat nerunīga kā agrāk. Vēlāk es ne vienu reizi vien dzirdēju par Mukanu un mukaniešiem. Par pašu Mukanu klīda dažādas valodas, tika sacerētas leģendas par viņa drosmi un viltību.

— Jau desmit gadus viņš kā putns laidelējas no Altaja kalniem un Tibetas robežām līdz Kašgaras ielejām — aitu gani par viņu stāstīja. — Mukans nekad neaiztiek trūcīgos. Viņš cīnās tikai pret bagātajiem un varenajiem, atriebjas par savu tēvu un brāli, kurus nogalināja dzeltenkāji.

Kādā siltā ziemas dienā, kad es ganīju aitas uz kalna dienvidu nogāzes, pie manis piejāja zirgu gans Sadiks. Zapass uzskatīja, ka tikai viņš var palīdzēt man atgriezties dzimtenē.

— Ziema šogad ir silta, aitas būs brangākas. Aitu ganiem vieglāk. No tevis acīmredzot ar laiku iznāks labs aitu gans. Tomēr es domāju, ka izglītotam cilvēkam atradīsies interesantāks darbs par šo. Vai nav tiesa, draudziņ? Kad pienāks vasara, dosimies uz Kuldžu. Tur ir jusu konsuls, viņš palīdzēs, — Sadiks nopūtās. — Arī es kopš bērna dienām sapņoju nokļūt tur, Lielajā zemē.

Sadiks bija izglītots cilvēks. Viņš bieži apciemoja aitu ganus. Sapulcējušies kādā zemnīcā, viņi stundām ilgi tērzēja. Par ko viņi runāja — tas man palika noslēpums. Mūs šad tad apciemoja arī Sadika draugs Sjao. Jautrais ķīnietis zināja simtiem jocīgu notikumu, labi prata kazaku valodu un vienmēr piebārstīja savu runu ar tādām asprātībām un parunām, ka pat pieredzējuši aitu gani apskauda viņu.

— Vai gribat — es jums uzdošu mīklu? Klausieties! — viņš reiz pamirkšķināja mums ar Akžunusu. — Mukans ar savu vienību atgriezās kalnos. Viņam uzbruka dzeltenkāji. Kauja ilga līdz vakaram. Dzel-tenkāju bija daudz. Mukanieši atkāpās dziļā aizā. Visapkārt sniegs, klintis, ledus. Vārdu sakot, mukanieši bija nokļuvuši ledus maisā. Tuvojās nakts. Dzeltenkāji neuzdrošinājās doties aizā, nolēma pagaidīt līdz ritam — tā kā tā nuikaniešiem nav kur dēties. No rīta varēs saņemt viņus gūstā vai iznīcināt. Pienāca rīts. Dzeltenkāji skatās — aizā neviena nav. Kur palika Mukans ar saviem sarbaziem^7? Nu, kas atminēs?

— Mukans naktī izkļuva no aizas un aizbēga, — es atbildēju.

— Vienīgo pāreju apsargāja dzeltenkāji, kā viņš varēja aizbēgt?

— Nu, uzrāpās pa klintīm un aizbēga.

— Bet kur palika zirgi un ieroči?

Es klusēju.

— Ek tu, džigiti Viss ir pavisam vienkārši. Mukans — tie neesam mēs ar tevi. Lai gan viņš nezina nevienu hieroglifu, nevienu burtu, tomēr galva viņam strādā.

Naktī, kad viss apklusa, viņš pavēlēja saviem sarbaziem savākt visus sviedru spilvenus, visu, kas izgatavots no tūbas. Savāca. Pēc tam viņš pavēlēja izklāt ar tiem celiņu augšup pa ledu. Mitrie tūbas gabali ātri pielipa pie ledus. Un taciņa bija gatava. Pa to Mukans aizveda savus zirgus un cilvēkus. Tad viņi novāca sviedru spilvenus un pat neatstāja aiz sevis pēdas. Saprati? Aitu gani saka — pats dievs palīdzējis Mukanam.

Pēc dažām dienām tēvocis Sjao pirmais pastāstīja mums, ka Mukana džigiti uzbrukuši baja Bašbaja karavānai, kas devusies uz Kuldžu, un atņēmuši visus zirgus, kamieļus, vilnu, eļļu un ādas. Pašu baju atlaiduši vaļā un piekodinājuši, lai viņš ne pirkstu nepiedur aitu ganiem.

No tālienes mūsu auls atgādināja bišu šūnas. Te bija ap simt aitu ganu, ganu, zirgu ganu un sargu zemnīcu. Vējputeņa laikā aitas sadzina iekšā milzīgos šķūņos, kas bija celti no meldriem, bet zirgus — zem nojumēm.

Es gaidīju vasaru. Gaidīju Sadiltu. Jo siltākas kļuva dienas, jo biežāk man uzmācās skumjas. Es steidzos. Gribējās pēc iespējas ātrāk ieraudzīt dzimto Karligašu. Vectēvs Zapass, te aizbildinādamies ar slimību, te ar to, ka viss vēl nav sagatavots, vilcinājās doties uz vasaras ganībām. Viņš saprata mani un gribēja sagaidīt Sadiltu. Beidzot kādu dienu jaunais uigurs nodeva sveicienu no Sadilta un Sjao un paziņoja, ka karš ar vāciešiem beidzies. Uzvarējušas Padomes.

Mūsu zemnīcā cits pēc cita ienāca aitu gani. Viņi apsveica mani. Par godu svētkiem tika upurēta vistaukākā aita. Es pirmoreiz atskārtu, ka nevienam no viņiem nav noslēpums, ka esmu svešinieks, kas ieradies no zemes, kura atrodas viņpus Zilajiem kalniem, lai gan līdz pat šai dienai viņi mani dēvēja par «zēnu no Kašgaras».

No jauna sāka vilkties garas, cita citai līdzīgas un vienmulīgas dienas. Mēs devāmies uz vasaras ganībām. Akžunusa kopa jērus, bet es palīdzēju Zapasam. Nekādu ziņu no Sjao un Sadilta nebija. Paklīda valodas, ka Kuldžā uzliesmojusi sacelšanās. Vara pārgājusi kuldžiešu rokās. Tauta ieņēmusi dzeltenkāju kazarmas. Kāds aculiecinieks ar sajūsmu stāstīja, kā vienīgais traktors, kas bijis pilsētā, pārbūvēts par tanku. Izgatavots rāmis, pēc tam ar skārdu apšūts, bet zem skārda izklāts biezs voilolts un uzstādīts balsta ložmetējs. No rīta viņi uzbrukuši dzellenltājiem.

Tie apjukuši. Virsnieki aizbēguši, bet lidotāji pārgājuši nemiernieku pusē.

Strādnieki izgatavojuši ari «bumbas». Sabēruši katlos pulveri un pielodējuši tiem vāku. Pie «bumbām» pievienojuši degli. Lidmašīnas pacēlušās gaisā. Lidotāji aizdedzinājuši degļus un metuši «bumbas» uz kazarmām. Citas eksplodējušas, citas ne. Tomēr pārbiedētie karavīri padevušies.

Runāja, ka sacelšanos vadījuši Sjao un Sadiks. Izrādījās, ka viņi esot komunisti. Es sapratu, ka viņiem nav laika par mani domāt. Atlika tikai viens — nogaidīt, kamēr aitu bari pieies tuvāk pie robežas, un pašam mēģināt nokļūt pie padomju robežsargiem. Žapass sacīja, ka mēs mainīsim ganības pēc katrām divām trim dienām, lai pēc mēneša nokļūtu pie robežas. Pēc nedēļas pie mums atauļoja kāds džigits, kura zirgs bija noskriets putās.

— Bašbajs aizbēdzis! — sapulcinājis aitu ganus, viņš paziņoja. — Izveidota Austrumturkestānas valdība. No šīs dienas visi Bašbaja aitu bari pieder tautai. Posieties uz apspriedi Sara-sumā!

Pēc tam viņš pastāstīja, ka Sadiks licis viņam aizvest mani uz Kuldžu pie padomju konsula. Konsuls sazinājies pa tālruni ar Alma-Atu, bet Alma-Ata ar Karligašu. Tika ievāktas ziņas, un es atgriezos mājās.

Tā beidzās mans ceļojums aiz Zilajiem kalniem. Es šķīros no Akžunusas ... — Anašs klusu sacīja. — Līdz šim atceros, cik ilgi viņa turēja manu roku savās mazajās plaukstās un pirmoreiz pa visu laiku lūkojās tieši man sejā. Acīs viņai bija sariesušās asaras.

— Vai jūs atcerēsities mani? — viņa gandrīz čukstus jautāja.

Man gribējās piekļauties pie viņas mazajām rokām, noskūpstīt viņu un pateikt kaut ko ļoti laipnu un labu. Taču es nespēju. Līdzās stāvēja sirmgalvji, kas bija atnākuši pavadīt mani.

— Nodod mūsu senču Lielajai zemei sveicienu, — viņi lūdza. — Nodod sveicienu Zilajam kalnam, labajam kalnam, kas sargā mūs no vējiem un vētrām.

Kopš tā laika pagājuši daudzi gadi. Arī šodien aitu gani atkal ar satraukumu vaicā man: «Nu, kā tur ir aiz Zilajiem kalniem? Kas tur notiek? Vai mūsu ciltsbrāļi vēl dzīvi?» Ko lai es viņiem atbildu? Es mēģināju sarakstīties ar viņiem. Gribējās zināt, kā dzīvo Akžunusa, kur atrodas Sadiks. Uz manām vēstulēm atbildēja tikai Sabšajs. Un arī tad tikai dažas reizes. Viņš rakstīja par Mukanu.

Pēc revolūcijas Mukanu norīkojuši augstā amatā. Taču viņš nav spējis tur strādāt. Viņš bija un palika ' anarhists un dumpinieks. Katru rītu viņš pavēlēja atvest savus iemīļotos zirgus. Viņš ilgi un skumji raudzījās uz viņiem un tad lika aizvest atpakaļ uz stalli. Pēc tam viņš negaidot nozuda. Pēkšņi viņš kopā ar savu nodaļu parādījās kalnos. Uz sarunām pie viņa devās ģenerālis. Mukans pieņēma viņu vēsi un atteicās uzklausīt. Ģenerālis brīdināja: ja viņš nedos mieru vietējiem iedzīvotājiem, viņu sodīs ar nāvi. Mukans nepaklausīja.

Ģenerālis ar savu vienību devās apspiest dumpi un guva vieglu uzvaru. Turklāt arī mukanieši vairs nebija agrākie. Viņa nodaļa sastāvēja no dažādiem blēžiem, slepkavām un nodevējiem. Viņus sakāva. Pats Mukans izglābās bēgot. Divus gadus viņu vajāja. Tagad viņa vienībā bija tikai baltgvardi un

dažādi salašņas. Mūkami saņēma ciet pie Tibetas robežas.

Anašs nez kāpēc ieslēdza galda lampu, kas bija apsegta ar laikrakstu. Viņš atkal apgūlās un izstiepās visā garumā. Gaisma no galda lampas krita uz viņa plato seju. Vai nu lampas dzeltenīgajā gaismā, vai aiz uztraukuma Anaša seja izskatījās bāla. Uz kakla zem auss ļipiņas es ievēroju rētu, smalku kā diedziņu.

— So rētu es dabūju, krītot no bēra. Dziļā skramba ilgi negribēja dzīt, — Anašs sacīja, uztvēris manu skatienu. Viņš piecēlās sēdus un ar roku atsvieda atpakaļ savus biezos matus. Acis viņam iemirdzējās smaidā. — Labi, atvērsim logu un gulēsim.

Kosmonauts. Zomarts. Balta roze.

Magones zied Virs Otraras

Nākamajā dienā ap pusdienas laiku mēs ieradāmies Alma-Atā un iekārtojāmies viesnīcā. Anašs pēc stundas kopā ar apspriedes dalībniekiem aizbrauca ekskursijā uz piepilsētas kolhozu, bet es devos savās žurnālista gaitās. Pēc Anaša priekšlikuma visiem ak-tumiešiem bija jāsapulcējas pie Askara. Zaureša noliktajā laikā atnāks pati, bet man bija jāuzlūdz Zomarts. Dienā man tā arī neizdevās izbrīvēt laiku, lai sameklētu Zomartu. Pēc vieniem naktī mani uzmodināja telefona zvans no republikas komjaunatnes Centrālās Komitejas.

— Vai jūs nevēlaties aizbraukt uz lidostu, lai sagaidītu kosmonautu? Mums liekas, ka jums, žurnālistam, tas būs interesanti. Kopā ar jums brauks tikai mūsu pārstāvis un viens jauns zinātnieks. Gaidiet mašīnu!

Iesēzdamies volgā, es vaigu vaigā sastapos ar 2o-martu. Iztrādījās, ka viņš ir tas pats «jaunais zinātnieks», kurš tika pieminēts telefona sarunā.

Tagad, kad satraukums norimis, es vērīgi ielūkojos Zomartam sejā. Man liekas, ka ārēji viņš nav pārvērties.

— Kā tev patika kosmonauts? — es jautāju.

— Es apbrīnoju viņa mierīgumu. Kosmonauta mierīgumā slēpjas tas milzīgais gribasspēks, kas nepieciešams varoņdarbiem. Viņš varēja arī nebūt kosmonauts. Taču arī tad viņš būtu uz mata tāds pats kā tagad. Slava viņu nav apreibinājusi. Viņš ir ar mani vienā vecumā, viņš ir mans laikabiedrs. Protams, arī es varētu lidot, ja no bērnības nebūtu vācis kopā lauskas un nebūtu rakņājies ap kurgānu mauzolejiem, ja nebūtu kā apsēsts lasījis grāmatas par senajiem pieminekļiem.

— Vai tad tu nožēlo, ka esi kļuvis par vēsturnieku, arheologu? — es vaicāju.

Nē, es runāju par varoņdarbu. .Starp citu, ari arheologi veic varoņdarbus, šlīmanis atklāja Troju. Evanss iepazīstināja pasauli ar Mīnoja ķēniņvalsti Krētā, bet kur tad vēl to cilvēku varoņdarbs, kas atklāja Meopsa piramīdas noslēpumus?! — viņš iekarsa.

Jā, viņš nebija pārvērties un bija tas pats Zomarts, kas aizrāvās ar vēsturi un necieta iebildumus. Es pagaidīju, kamēr viņš beigs savas tirādes par arheologiem, un nodevu viņam Askara lūgumu.

— Mēs abi ar Gulsaru atbrauksim. Svētdienas mēs pavadām kopā, —viņš atbildēja.

Bija svētdiena. Lietus tikko kā bija noskalojis visus netīrumus no ielām. Virs zālājiem kūpēja migla. Vējiņš ļauzās iekšā kabīnē un sitās sejā, aizdzīdams miega un vakardienas noguruma paliekas.

Mašīna, kurā brauca Zomarts un Gulsara, drāzās pa ielām. Ielu krustojumos vēl nebija milicijas posteņu. Kad viņi bija pabraukuši garām Mazajai staņi-cai, mašīna sāka švīkstināt riteņus pa Kuldžas ce|u. Viņi apstājās netālu no ielejas, kas bija nosēta ar dzeltenām tulpēm un pārziedējušām magonēm. Zomarts un Gulsara bija nolēmuši pavadīt svētdienu šai ielejā. Taču taksometra šoferis vēl nebija paspējis apgriezt mašīnu, kad piebrauca vēl viena mašīna, pēc tam kāda uzņēmuma autobuss, no kura izbira cilvēku divdesmit. Kāds no atbraucējiem bija paņēmis līdzi tranzistoruztvērēju, kas darbojās ar pilnu jaudu.

— Vajadzēja braukt uz kalniem, — Zomarts vīlies sacīja.

— Bet man te patīk. Dzirdi? Pat Robertīno dzirdams stepe! Man patīk klausīties dziesmas stepē. Vai tu nekad neesi gulējis biezā zālē un skatījies debesīs? Lēni slīd mākoņi, un kaut kur tālumā skan dziesma. — Soļodama pa augstu, biezu zāli, viņa plūca magones.

— Met tās projām! Labāk saplūc tulpes! Aiziesim līdz tam pauguram, tur droši vien ir daudz tulpju. Diezgan, izbeigsim strīdu! Es pastāstīšu leģendu par seno kurgānu, uz kuru mēs ejam. Mēģināsim atminēt senču mīklas.

Gulsara lūkojās uz viņu plati ieplestām acīm, kurās vairs nebija ne vēsts no laipnā smaida.

— Tev gan ir labi! Tu runā un domā tikai par to, kas tevi interesē. Tu esi sevī iemīlējies, — viņa noteica, nikni samīdīdama ziedus.

Viņai gribējās doties atpakaļ. Ātrāk tikt uz platās asfalta lentes. Viņai nedeva miera atmiņas, kas negaidot bija uzvilnījušas vakar, satiekoties ar vienu no bijušajām kursa biedrenēm. Pirms trim gadiem viņa pirmoreiz sastapās ar Zomartu. Tas bija drīz pēc beidzamā strīda ar Sergeju. Pēc trešā kursa beigšanas Kazaņā viņš atbrauca uz Kazahijas universitāti. Studentiem iepatikās jauniņais. Slaidā, zilacainā jaunekļa atklātais smaids, vaļsirdība un vienkāršība bija pa prātam visām trim grupas meitenēm. Sergejs iemīlēja Gulsaru. Tiesa, viņa vaļsirdība un parupjā izturēšanās lāgiem nepatika meitenei. Sergeju norīkoja darbā uz neskartajām zemēm. Turpretī viņai radās iespēja palikt pilsētā par gidi, viņai bija jāiepazīstina muzeja apmeklētāji ar Kazahijas seno vēsturi.

Nākamajā dienā pēc izlaiduma vakara Sergejs sacīja:

— Brauksim kopā! Atradīsim kādu istabiņu. Dzīvosim kā dieva ausī, gatavosim jaunos neskarto zemju apguvējus, izglītosim viņus.

— Bet kāpēc mēs nevaram te kopā strādāt? — Gulsara atcirta, pati brīnīdamās par savu aso toni.

— Kad divi cilvēki vēlas uzsākt kopīgu dzīvi, tad vienam kaut kur arī jāpiekāpjas, — Sergejs sacīja, nepievērsdams uzmanību viņas tonim.

Viņi sēdēja nelielā skvērā netālu no strūklakas. Ieraudzījis puķu pārdevēju, Sergejs metās pie viņas un atnesa Gulsarai baltu smaržojošu rozi.

— Kāpēc tieši man jāpiekāpjas?! — Gulsara jautāja tādā pašā tonī.

— Tu tikai padomā, cik tur būs labi: stepe, bērni, jauna skola un mēs. Bet te... Nu, saki pati — vai tiešām labāk strādāt par gidi? Manuprāt...

— Nav ko prātot citu vietā, viņiem pašiem jāpajautā.

Gulsara, sev par pārsteigumu, kļuva rupja pret viņu. Viņai gribējās pārtraukt ķildu, taču nespēja savaldīties. Viņa līdz šim laikam nevarēja saprast — kāpēc? Vai nu tāpēc, ka tik vienkārši un ikdienišķi lai mirkli tika izšķirts viņas liktenis, vai arī tāpēc, ka vēl negribējās šķirties no pilsētas, strūklakām un ziediem, bet varbūt tāpēc, ka, izdzirdējusi sava drauga negaidīto priekšlikumu, viņa apjuka.

Viņa zināja, ka šai mirklī daudz kas bija atkarīgs no viņas pašas, no viņas lēmuma. Un, lai gan viņa apzinājās, ka šis izšķirošais mirklis tuvojas, tomēr nebija tam sagatavojusies. Viņu pārņēma prieks un apmulsums, satraukums un kaut kādas neizskaidrojamas bažas. Meitene domāja vienu, bet viņam teica pavisam ko citu.

— Tu taču zināji, — Sergejs sacīja, gluži kā atvainodamies, — zināji, ka es jau sen taisos turp braukt.

Neko es nezināju. Es nezināju, ka tu viens visu esi izlēmis! Nezināju, ka mēs, slēpdamies no cilvēkiem un nenosvinējuši kāzas savu kursa biedru pulkā, dosimies uz pasaules malu, uz kaut kādu istabiņu.

— Par ko iu runā?! Ai, Gulsara, kādas dzīres mēs tur sarīkosim! Var turpat stepē. Pašūsim tev baltu jo baltu kleitu. Stepe! Tā atgādina zemē izklātu zelta paklāju ar ziliem ziediem. Un tu, baltā, gaisīgā kleitā.

Diezin! I\o tu mani kā tādu muļķīti centies pierunāt! Man tavas kleitas nav vajadzīgas!

Viņa piecēlās un neatskatīdamās ātri devās projām, būdama pilnīgi pārliecināta, ka Sergejs tūdaļ panāks viņu un no jauna mēģinās pierunāt. Tai brīdī viņa vēl nezināja, kā beigsies vakars. Viņa pat neapzinājās savas rīcības mērķi. Viņu sagrāba nevaldāms, priekpilns satraukums. Viņa gāja un domāja: apjukušais, neveiklais un vaļsirdīgais Sergejs, viņas nākamais vīrs, seko viņai pa pēdām. Kopmītnē viņš bikli pieies pie viņas un sacīs: «Piedod, ka tā iznāca.» — «Par ko lai tev piedodu?» viņa atbildēs un piekļausies Sergeja platajām krūtīm. Taču Sergejs nepiegāja pie viņas nedz vakarā, nedz nākošajā dienā. «Piedod» vietā viņš atrakstīja «ardievu». Viņš atvainojās, ka savas atklātības un muļķības dēļ bez kādām tiesībām apgrūtinājis viņu. Lai viņa to neuzskatot par uzbāzību un nekaunību, lai piedodot un paliekot sveika.

Vēlu vakarā viņa devās uz kafejnīcu, kas atradās netālu no teātra. Nošķīrusies no draudzenēm uri draugiem, viņa nolēma pārdomāt notikušo. Atcerēties visos sīkumos savu sarunu ar Sergeju.

— Vai drīkst?

Viņas priekšā stāvēja jauns cilvēks melnā uzvalkā un spilgtā kreklā. Viņa acis laipni un nogaidoši raudzījās meitenē. Viņa jau agrāk bija redzējusi šo melnīgsnējo jauno cilvēku, kas izskatījās pēc mākslinieka. Runāja, ka viņš esot talantīgs, ka viņš esot aspirants un aizrāvies ar vēsturi un arheoloģiju.

— Lūdzu! — Viņa mazliet atbīdīja savu krēslu.

Viņš apsēdās blakus un pasūtīja kafiju ar konjaku.

Oficiante kā vienmēr apkalpoja gausi. Apmeklētāji,

kas sēdēja līdzās, strīdējās, smējās un šķindināja glāzes. Gulsara un viņas kaimiņš sēdēja klusēdami.

Viņa juta jaunekļa ašos skatienus un apmulsusi burzīja rokā savu nelielo mutautiņu.

— Liekas, jūs esat beigusi studijas? Ja nemaldos, jums šodien ir svētki. Kāpēc jūs te esat viena? Ā, saprotu! Tādā dienā gribas padomāt par nākotni.

Pēc tam viņš lika priekšā iedzert pa glāzei šampanieša — par godu universitātes beigšanai. No mūzikas un vīna sāka reibt galva.

— Jūs atgādināt to meiteni. Redzat? Es bieži te iegriežos, un man patīk skatīties uz viņu. — Viņš norādīja uz dekoratīvu zīmējumu, kas greznoja kafejnīcas sienu. Viņš daudznozīmīgi palūkojās uz Gul-saru. Viņa pietvīka un novērsa skatienu.

Jaunais cilvēks bija visai pieklājīgs un mazliet pašpārliecināts. Pat nepalūdzis atļauju, viņš pavadīja Gulsaru līdz pašai kopmītnei. Pa ceļam viņš bez mitas pļāpāja, bet Gulsara izstāstīja visu par sevi. Tikai par Sergeju viņa nebilda ne vārda.

Pēc dažām dienām, kad viņa jau bija sākusi strādāt muzejā, ienāca viņš. Viņi satikās kā seni paziņas.

— Man gribējās vienam no pirmajiem redzēt jus jaunajā lomā, dzirdēt jūsu paskaidrojumus, — viņš jokojot sacīja.

— Labāk palīdziet man!

Taču palīgi nebija vajadzīgi. Apmeklētāji te iegriezās reti. Vienaldzīgi aplūkojuši lauskas, nodzeltējušas kartes un vecus zīmējumus, viņi žigli devās uz nākošo zāli.

— Pazīstama celtne. — Zomarts piegāja pie maketa.

— Abmcda Jasavī mauzolejs.

— O, piemineklis dzejniekam, kura priekšā kādreiz nolieca galvu musulmaņu Vidusāzija!

— Jasavī bija dzejnieks mistiķis.

Tiešām? — pa pusei jokodams, pa pusei ironiski iesaucās Zomarts. — Lai tā būtu, es nevēlos ap-.iiibīt jūsu apgalvojuma patiesīgumu. Bet kā muzeja apmeklētājs es vēlos uzdot jautājumu: kāpēc makets nav atveidots visā pilnībā? Jūs rādāt man to, ko, aizbraucis uz Turkestānu, patlaban varu apskatīt pats. Bet kāds bijis šīs celtnes sākotnējais izskats? Vai tad senlietu arhīvos nevar atrast kaut vai tās aprakstu?

— Jūs pārāk daudz gribat. — Gulsara pasmaidīja.

— Nedomāju vis. Es gribu gaužām maz: iepazīt savas dzimtenes kultūras vērtības. Zem zemes slāņa es redzēju celtņu drupas, šīs ēkas kādreiz ieskāva šo mauzoleju. Man liekas, ja būtu iespējams atveidot visu celtņu ansambli kaut vai maketā, tad varētu pārliecināties, ka tas bijis arhitektūras brīnums. Turpretī tagad jau daudzus gadus pēc kārtas šīs celtnes tiek izvazātas pa vienam ķieģelītim — tie ir tikpat izturīgi kā mūsdienu ķieģeļi. Kad tur saimniekoja mulla, viņš neļāva cilvēkiem izvazāt ķieģeļus, jo bija pārliecināts, ka tie ir svēti.

— Es domāju, ka jūs mums palīdzēsiet sastādīt visa ansambļa aprakstu, — Gulsara palūdza. — Jūs taču esat vēsturnieks. Es te neatradu ne celtņu kompleksa, ne ari paša mauzoleja skaidru, zinātniski pamatotu un faktiem apstiprinātu aprakstu.

— Jūs esat laba kritiķe, — Zomarts nosmīkņāja. — Es skaļi domāju. Tās ir pārdomas par manas tautas aizmirstajiem šedevriem. Tagad, kosmisko kuģu laikmetā, tos atceras vienīgi vēsturnieki, arheologi un tādi ekskursiju vadītāji kā jūs, — Zomarts laipni sacīja. — Tajos taču iemiesots skaistums. Arābu vinjetes, islama reliģija, mušu senču traģiskā vēsture ierakstīta šajos ķieģeļos.

— Bet manā uztverē katra siena, katrs ķieģelis — tā ir verga, mana senča seja, kas, iekalts važās, nomiris no slāpēm. Vai ir vērts atdzīvināt šo drausmīgo vēsturi? — meitene jautāja.

— Tāds senatnes arhitektūras pieminekļu traktējums ir visai oriģināls. Kāpēc tādā gadījumā vajadzīgi muzeji, un kālab jāvāc kopā šīs lauskas? — Zomarts jautāja.

— Muzejs — tā ir vēstures atbalss, — Gulsara mierīgi atteica.

— Zelta vārdi. No jums iznāks laba ekskursiju vadītāja, kas nekad nepieļaus, lai Končaks būtu glītāks nekā Igors vai lai kipčaki uzveiktu Iļju Muromieti.

Zomartam bija labs garastāvoklis, un viņš runāja valšķīgā un nebēdnīgā tonī. Gulsarai bija patīkami tērzēt ar viņu, viņai sagādāja prieku tas, ka viņiem ir kopējas intereses un aizraušanās.

Pašlaik muzejā apmeklētāju nebija, un Zomarts pastāstīja viņai par skaistuli Viju, kas bija ieslodzīta . visaugstākajā Mervas tornī, bet iemīlējies jauneklis sūtīja viņai vēstules, piesiedams tās pie bultas uzgāja. Pēc tam viņš atcerējās Mervas vēsturi, tās milzīgos torņus.

Darba diena beidzās. Zomarts pavadīja meiteni. Viņš bija atjautīgs stāstītājs. Klausīdamās viņā, Gulsara pat nepamanīja, ka viņi pienākuši pie Zomarta mājas. Zomarts uzaicināja viņu pie sevis, lai ar glāzi šampanieša atzīmētu viņas pirmo darba dienu. Viņu aizkustināja jaunā drauga uzmanība.

Viņš dzīvoja viens. Viņa tur palika līdz vēlam vakaram. Palika pa nakti... Tagad viņa baidījās zaudēt viņu.

Gulsara sekoja Zomartam. Paugura virsotne atgādināja zaļu šķīvīti, kura dibens bija aizaudzis ar

mīkstu zāli, magonēm, tulpēm un sīkiem, baltiem iediņiem.

Paskat, cik te jauki! — Žomarts sacīja, pār-n.nīkdams klusumu. — Te var labi atpūsties, pasaukties. Guli un skaties debesīs!

Man apnicis spēlēt slēpšanos, — Gulsara atteica, lēni atlaizdamas zālē.

Viņa joprojām domāja par notikušo. Baltie ziediņi, Ims auga paugura virsotnē, atkal lika atcerēties Sergeja balto rozi. Gulsara nezināja zieda nosaukumu, taču, vērīgāk aplūkojusi to, secināja, ka tas ir joti līdzīgs baltajai rozei. Viņa juta zieda smaržu, dzirdēja strūklakas šalkoņu, sajuta, kā tīrās ūdens lāses kar miesu, redzēja Sergeja dzīvespriecīgo seju, zilas acis...

— Cik tc brīnišķīgi! Varbūt mes sēžam uz kada ķēniņa vai karavadoņa kapenēm, varbūt šai vietā bijusi Deštikipčakas pilsēta. Bet šeit, kur mēs patlaban sēžam, stāvējis varens minarets, kura smaili debess zilgmē pacēlušas kāda sena celtnieka rokas. — 2o-marts atkorķēja pudeles un izlika sviestmaizes. — Tūlīt mēs iekodīsim un tad saiņosimies. Vai tev nepatīk šis kurgāns?

— Vai tev nepatīk baltie ziedi? — viņa savukārt vaicāja.

— Tev tikai prātā ziedi un mīlestība. Mūsu gadsimts — tas ir reālisma gadsimts. Tev taču pašai netīk abstrakti jēdzieni. Kalnos, netālu no mūsu Ak-tumas aula, visēnainākajās vietās aug baltas puķes, kas atgādina zvaniņus. Ļoti skaistas, bet, līdzko noplūc un paturi rokā, tūdaļ sāk reibt galva.

Meitene klausījās viņā, plati iepletusi acis un ar rokām apņēmusi ceļgalus. Viņš runā patiesību. Arī cilvēki ir līdzīgi puķēm. Arī viņiem piemīt vairāk laba

nekā slikta. Kaut vai Askars, Zomarta novadnieks. Kad viņš bija atbraucis uz Alma-Atu, Gulsara dzirdēja Zomarta sarunu ar Askaru, viņu strīdu. Askars ir līdzīgs Sergejam. Viņu raksturi ir līdzīgi. Viņš vienmēr ar mīlestību stāsta par savu aulu.

— Vai Askars tev raksta? — viņa jautāja, joprojām domādama par zēna vārdiem.

— Rit pat jāaiziet pie Askara. Es viņnedēļ gribēju viņu apciemot. Starp citu, arī Zaureša atrodas te. Tu taču viņu pazīsti? Vai atceries, kā mēs viņu nejauši sastapām uz ielas? Viņa bija atbraukusi uz mediķu apspriedi.

Gulsara pazina Zaurcšu pēc Askara nostāstiem. Viņa esot ārste un Askara mīļotā meitene, bet varbūt jau viņa sieva. Laimīgā, Askars ir labs cilvēks.

Gulsara mazliet pacēla cepuri un palūkojās uz 2o-martu. Viņš gulēja, pavērsis krūtis pret karstajiem saules stariem. Pudelē saturs bija krities. Līdzās mētājās atvērts žurnāls. Gulsara paņēma to un pašķirstīja. Pēc tam, lai neapsviltu pleci, viņa apgriezās uz muguras, nometa žurnālu un apsedza seju ar cepuri. Viņa atmodās no viegla pieskāriena. Atvērusi acis, viņa ieraudzīja Zomarta seju. 2omarts skūpstīja viņu, un viņai degunā iesitās pazīstamā, pagalam apnikusī vīna dvinga.

— Liec mani mierā! — Gulsara žigli piecēlās un uzvilka jaciņu. — Iesim!

— Kas noticis? — Zomarts sarauca uzacis.

— Nekas sevišķs. Man sāp galva. Turklāt laiks doties mājās. Tu gribēji apraudzīt Askaru. Aiziesim šodien pie viņa! Rīt agri jāiet uz darbu. Muzeju apmeklēšot ārzemnieku delegācija.

— Nekas. Pie Askara aiziesim rīt. Tur būs visi aktumieši.

Žomarts nesaprašanā paraustīja plecus un sāka ģērbties.

Tu varēji šodien nenākt. Es tevi ar varu ne-piedu, — viņš nomurmināja.

Gulsara neatbildēja.

Ko lai dara ar šo nastu? — Žomarts norādīja 11/. pilnajām pudelēm.

Tā ir tava darīšana. Ja gribi — met projām, gribi — stiep atpakaļ. Gan noderēs.

Viņi klusēdami izgāja uz ceļa. Iesēdās mašīnā. Zem riteņiem iešvīkstējās izkusušais asfalts. Tālumā pie kalnu pakājes balsnīja pilsēta.

Mašīna iebrauca pilsētā. Gulsara palūkojās uz 2o-martu.

— Zini, Gulsara, stepes magones man nepatīk tāpēc, ka tās zied pamestās kapsētās, un laikam tieši tāpēc tās rota melnas sēru apmales.

Gulsara izbrīnījusies paskatījās uz viņu. Zomarta balsī bija saklausāma tāda kā nožēla. Viņš it kā lūdza viņai piedošanu.

Žomarts pieliecās un uzmanīgi saņēma viņu aiz rokām.

— Tomēr labi, ka cilvēkam ir draugs. Kā es būtu dzīvojis bez tevis? Pat nebūtu ar ko pastrīdēties. — Viņš pasmaidīja.

Gulsara klusēdama raudzījās uz viņu. Viņš atkal bija laipns un mīlīgs.

Ari virs Otraras zied magones ar sēru apmali.

— Par ko tu runā, kada Otrara?

Gulsara nezināja, ka, sauļodamies paugura virsotnē, Žomarts atcerējās rindas, kuras bija izlasījis kādā austrumu rokrakstā. To jēga bija šāda: labāk atkarot tuksnesim nelielu zemes gabaliņu, uzart un

apsēt to nekā gūt uzvaru desmit asiņainās kaujās. Un Zomarts atkal sāka domāt skali, gluži kā pirms daudziem gadiem, kad pirmoreiz meldrājā bija atradis sagrautu celtni, kas bija izraibināta arābu bur, tiem.

Protams, mazais aktumietis nezināja, ka ir tāda zinātne — arheoloģija, ka kādreiz dzīvojis dižais fanātiķis Slīmanis, kas atklājis Troju, ka ir divi Ēģiptes iekarotāji — Napoleons un Sampolions. Viens ļ sapņoja, ka kļūs par faraonu zemes valdnieku, taču savas dzīves pēdējās dienas bija spiests pavadīt uz nelielas saliņas, otrs iepazīstināja pasauli ar Senās Ēģiptes dārgumiem un iemantoja ne tikai arābu, bet arī visu to cilvēku cieņu, kam dārga planētas civilii zācija.

Sampolions atrada un ielika zinātnieku rokās senu noslēpumu atminējuma atslēgas, tik senu kā dižā sfinksa, kas atdusas netālu no ce|a, kas ved no Kairas uz Aleksandriju. Viņš atšifrēja uzrakstus uz Ro-zetas akmeņa. Viņš uzspodrināja seno, taču aizmirsto varenās Āfrikas slavu un izdibināja visdziļākos noslēpumus, kuri piecdesmit gadsimtus nevienam nebija zināmi. Virs zemes ir daudz noslēpumu. Arī Kazahi-jas stepe ir sena, taču vēl kā neizpētīta un neizlasīta grāmata. Kāpēc līdz pat šim laikam neviens nav atracis Otraru? Vai tad Evanss ncatraka zem Krētas gadsimtiem vecajiem slāņiem Mīnoja ķēniņvalsti, un vai viņš neatšķetināja «Ariadnas pavedienu»? Bet ja nu ... Ja nu atdzīvinātu izgaisušās atmiņas par Otraru? Protams, Otrara — tas nav Visums. Un tomēr... Gan kosmonauta skafandrs, gan arheologa otiņa kalpo zinātnei, tātad arī cilvēkiem. Otrara ir noslēpums, mūžsens dzimtās stepes noslēpums. Vjal-kins pierādīja Ulugbeka diženumu, atraka viņa obser-

valoriju! Taču Afrasiabas un Otraras grāmatu lappuses vēl nav atvērtas.

Virs Otraras zied magones ar sēru apmali, — Zomarts no jauna atkārtoja, spiezdams Gulsarai roku. — Mēs ar tevi saplūksim un izkaisīsim tās. \\i s ar tevi vēl pacīnīsimies, — Zomarts uzsmaidīja viņai.

«Viņam atkal ienākusi prātā kāda doma, un tāpēc viņam ir lielisks garastāvoklis,» Gulsara nodomāja.

Es atkal esmu klejotājs. Debesīs ka stepē.

Katram ir savs Bēthovens un sava Meka

Es atkal esmu klejotājs. Atkal atrodos ceļā. Salons saules gaismas pieliets. Garām krēslu rindai aiziet pazīstama stjuarte. Ta ir gana Hienbaja meita. Viņas tēvs nekad nav lidojis ar lidmašīnu. Viņš visu mūžu nodzīvojis aulā. Turpretī meita brokasto Alma-Atā, bet pusdienas ietur Maskavā. Kad mūsu lidlaukā parādījās pirmais 1L-18, šurp atnāca arī viņa, ap -to laiku jau bija beigusi vidusskolu. Kopš tā laika viņa ik dienas mēro četrus tūkstošus kilometru garo gaisa ceļu.

Zem mums redzams Balliašs, — viņa smaidot paziņo.

Es paveros lejup. Mākoņi, kas atgādina samirkušus iezilganus sniega blāķus, slīd garām, un no tiem uz dibena krīt ēna. Dibens — tā ir zeme. Pelēka stepe un dzeltens tuksnesis. Gan stepe, gan tuksnesis ir paguruši aiz slāpēm. Ar sasprēgājušām lūpām tie pieplakuši pie ezera zilā spoguļa.

Pirms trim dienām es biju saticies ar Anašu, kas dzīvo netālu no strauta iztekas. Šodien mēs šķīrāmies kā seni paziņas. Vienmērīgi dūc motori. Vienmuļas

zemes krāsas. Tā vien liekas, ka lidmašīna sastingusi šai bezgalīgajā telpā un uz mirkli iegrimusi pārdomas, tik ļoti to pārsteidzis debesu augstums un stepes plašums. Stepē, gluži tāpat kā debesīs, nejuti ātrumu. Visapkārt līdzenums, kas var būt gan zaļš, gan dzeltens, gan pelēks, tāpat kā debesis var būt zilas vai apmākušās. Iespējams, ka lidotājs debesīs dažbrīd izjūt to pašu, ko jātnieks stepē. Vientu|š jātnieks stepē. Te viņš palaiž zirgu auļiem, te atkal sīkiem rikšiem. Visapkārt klusums. Nokaltuši krūmiņi, resnvēderains susliks, klija, kas lidinās augstu debesīs, un saule, kas karājas virs galvas un dedzina kā liesmojošs ugunskurs. Jātnieks steidzas, taču nespēj izrauties no pelēkā līdzenuma. Zirgs pagurst. Pagurst arī jātnieks. Vienaldzīgi un domīgi stepes iedzīvotājs raugās uz šo plašumu. Stepes nekustīgums un miegainība nomāc viņu. Viņš lūkojas uz sauli un domās steidzina to. Jo zemāk tā nolaižas, jo vairāk cerību, ka drīz nokļūsi mājās.

Dažreiz pie apvāršņa parādās mirāža. Nez kāpēc stepes mirāžām vienmēr ir austrumnieciski apveidi — palmas, platanas, cipreses, minareti, pilis pie zila ūdens, krasti, kurus klāj brīnišķīgi ornamenti. Tas vilina ceļinieku. Jātnieks steidzas, lai gan zina, ka nevienam nav izdevies aizsniegt tās. Sīs mirāžas ir brīnumskaistas, taču tai pašā laikā nenotveramas. Tu steidzies, bet mirāža joprojām viļņojas tālē. Un ceļinieks ir spiests atzīt, ka tā ir neaizsniedzama. Viņam liekas, ka viņš mīņājas uz vietas.

Vienmulīgums nogurdina. Tas padara cilvēku padevīgu. Tieši tāpēc, ka mūsu sentēviem tika atņemtas pilsētas, viņi kļuva par klejotājiem. Plašajā stepē dzima nogurdinoši garas, skumjas un cita citai līdzīgas dziesmas. Dziesmas — pārdomas. Stepe noskaņo dziļām pārdomām. Varbūt tāpēc stepes iemītniekiem iil. raksturīga dabas apcere un abstrakta spriešana par dzīvi. Varbūt tieši tāpēc stepē dzimuši daudzi dzejnieki un filozofi. Stepes iedzīvotāji nemīl daudz runāt. Viņi pilnīgi nododas darbam un pārdomām. Tas palīdz uzveikt laiku. Cilvēks nevēlas, lai stepe valdītu pār viņu. Viņš nevēlas pakļaut sevi dabai.

Kad noganīja vienu lauku, cilvēki aizdzina lopus uz nākamo, tad atkal uz citu ... Stepe veda viņus projām pie vilinošajām mirāžām. Grimdami putek|os, viņi devas aizvien tālāk, dungodami dziesmu par nopostītajam pilsētām un apkraudami ar lāstiem iekarotāju karagājienus un sapņodami par jauniem karagājieniem. Viņi sapņoja, ka atjaunos savas pilsētas un kanālus. Viņi slavināja savas zemes varoņdarbus, ko bija veikuši spēkavīri, kas bija tikpat drosmīgi un pārdroši ka Koblanda un Kambars. Tādās reizēs viņu dziesmās bija saklausāmas zobena šķindas un ērgja kliedzieni.

Debesīs kā stepe. Kosmosā, tāpat ka uz Zemes, cilvēks nevar nedomāt par laiku, par sevi, par pagājušo. Lido lidmašīna. Neliela cna lejā traucas pa pakalniem un līdzenumiem. Es redzu lidmašīnas ēnu, redzu, kā tā drāžas pār zaļiem labības laukiem. Es atrodos starp zemi un kosmosu. Zem manis stepe, no kuras startējis «Vostok», bet virs manis «Vostoka» orbīta. Vienmērīgā motoru rūkoņa un debess klusums noskaņo pārdomām.

Es joprojām nevaru aizmirst tikšanos ar Anašu, Askara un Zomarta sarunu. Vakar mēs bijām sapulcējušies pie Askara. Viņš jau ir atspirdzis. Tikai bālā seja un ne visai stingra gaita liecina par to, cik ilgi slimība saistījusi viņu pie gultas. Ārsts solījis izrak-tīt viņu pēc nedēļas.

— Tūliņ došos sagaidīt savus skolēnus. Viņi gatavojās atbraukt šurp. Pieci no divdesmit pieciem absolventiem vēlas iestāties augstskolā. Tas ir mans pirmais izlaidums, — Askars ar sajūsmu stāstīja.

Viņš nevar vien sagaidīt, kad varēs novilkt slimnīcas virsvalku. Apnicis. Viņš kā nomaldījies ceļinieks steidzas uz dzimto Aktumu.

— Aktumai un Karligašai pieliek ar vienu arheologu, — Askars atbild, ar šķelmīgu smaidu lūkodamies uz Zomartu. — Mums patlaban vajadzīgi ķīmiķi. Kā jūs domājat, Anaš, vai es runāju taisnību?

— Kaut mums būtu vairāk zootehniķu un agro! nomu, — Anašs atbild. — Jums, Zornart, derētu atj braukt pie mums. Kādu laiciņu padzīvotu, aprunātos ar cilvēkiem, nogaršotu mūsu airanu, paelpotu kalnu gaisu. Atradīsies arī vieta, kur parakņāties. Tikai noteikti kopā ar Gtilsaru. Viņa taču vēl nav redzējusi mūsu aulus.

— Viņš tagad par Otraru vien sapņo. Piestāstījis ļ man pilnas ausis. Nodomājis organizēt ekspedīciju. Meklē brīvprātīgos, — Gulsara izgrūda vienā elpas t vilcienā.

Rokā viņa turēja spilgti sarkanu rožu pušķi, tas droši vien bija domāts Askaram. Tomēr viņa nekādi nevarēja atrast izdevīgu mirkli, lai to pasniegtu viņam. Askars tūda| bija sācis iztaujāt Anašu, kas jauns Aktumā. Pēc tam viņi izgāja dārzā un apsēdās uz sola zem papeles.

— Patiešām, vienīgi entuziasti, fanātiķi un brīvprātīgie spēj augām dienām sēdēt svelmīgā saulē un ar lāpstiņu un otiņu slaucīt nost no Otraras ķieģeļiem tūkstoš gadu vecus putekļus. Citādi nevar. Tā taču ir arheoloģija. Zinātne nekad neatklāj savus noslēpumus vienaldzīgiem cilvēkiem.

— Ja starp taviem absolventiem būtu kaut viens tāds jauneklis. — Zomartam gribējās pēc iespējas ātrāk izklāstīt savu plānu draugiem.

— Pag, pag, — Askars viņu pārtrauca. — Stāsti visu pēc kārtas. Kāda Otrara? Vai tu no tiesas gribi ķerties pie Otraras atrakšanas? Tās pašas Otraras, kas vēl pirms mūsu ēras bija pazīstama ar nosaukumu Faraba? Kāpēc tieši Otrara, nevis, piemēram, Dženda, Signaka vai Taraza? Nevienu no tām zinātne līdz šai baltai dienai nav atklājusi. Taraza bijusi milzīgās karahanidu valsts galvaspilsēta.

— Otrara — tas ir vairogs, tā ir pilsēta-valsls. Tā ir mūsu zemes senās kultūras augstā lidojuma beigas un panīkuma sākums, — Zomarts noskaldīja.

— Mēs ar tevi vienmēr esam strīdējušies, — Askars no jauna viņu pārtrauca. Vēl universitātē es tevi apskaudu tavas apņēmības un asā, apķērīgā prāta dēļ. Taču tu nekad neko nenovedi līdz galam. Un tagad, atvaino, man liekas, ka tas viss ir tava kārtējā, ne visai nopietna aizraušanās. Paies laiks, un tu nesaskatīsi nekādu atšķirību starp Otraru un Tarazu, — Askars mierīgi turpināja. — Turklāt kam tev tas viss? Lai uzrakstītu vēl vienu disertāciju, līdzīgu «llivas minaretu proporcijām»? Labāk būtu paklausījis Anašu.

— Nu, vai zini... — Zomarts ar pūlēm apvaldīja dusmas. — Es nebiju domājis, ka, satiekoties pēc tik ilga laika, mēs meklēsim kašķi.

— Kad mēs pabeidzām universitāti? — Askars iekarsa dusmās. — Cik gadu pagājis? Ko tu esi paveicis? Aizstāvēji disertāciju un ik mēnesi saņem algu, par kuru katrs mirstīgais var tikai sapņot. Nepārtrauc mani! Es piekrītu, ka disertācija — tas ir atklājums. Taču ne jau kura katra disertācija. Kāds gan cilvēkiem labums no tavas grāmatas, kam vajadzīgas šīs «Hivas minaretu proporcijas»? Atrodi taču beidzot savu Meku un pierādi cilvēkiem tās svētumu.

— Tā ir īsta vulgarizācija! Gara tumsība. Mums jāzina mūsu senču celtniecības noslēpumi, lai pārņemtu visu labāko un iemācītos celt izturīgākas un glītākas ēkas, — Zomarts negribēja piekāpties. — Jāapgūst pagātnes kultūra. Mums beidzot jāsaprot, ka mēs esam ne tikai milzīgas nomadu zemes, bet arī dižas kultūras mantinieki. Mērojot ar vēstures mērauklu, nav nedz lielu, nedz mazu tautu. Jau Abajs teicis: dzīve ir okeāns, laiks — viļņi. Viļņi attīra un veldzē krastus un liek zālei zaļot vēl košāk. Tu taču pats zini, ka komunisms ir kultūras augstākā forma. Taču šī kultūra balstās uz vēsturi. Lai virzītos uz priekšu, vispirms jāapgiist pagātnes kultūra. Tikai tad spēsim noliegt vai atbalstit mūsdienu notikumus, dot konkrētu labā un ļaunā formulējumu.

— Vai tu nevarētu to visu paskaidrot vienkāršākiem vārdiem? Tu taču pats vienmēr dod priekšroku vienkāršībai, — Askars mierīgi sacīja, jau uzmanīgāk klausīdamies viņā.

Zomarts iegrima domās. Jā, Askars nebija pārvērties, viņš vienmēr bija runājis pārsteidzoši vienkārši nn arī no citiem prasījis to pašu. Tā tas bijis no bērna kājas. Viņam taču neieskaidrosi, ka ideja par Otram bija radusies pec tikšanās ar kosmonautu.

— Neviens nedomāja noliegt, ka bijusi tāda Ot-rara, un tāpēc vien organizēt ekspedīciju, lai tikai vēlreiz pateiktu: «Otrara bijusi,» — tas nu ir nenopietni. Pamatā jebkuram atklājumam un sapnim jā-būl reālam, praktiskam mērķim. It īpaši mūsu laikos. Tagad cilvēki ar bažām uzlūko katru atklājumu. Runa, protams, nav par arheologiem, bet par tiem, kuru atklājumu patenti var būt vienlīdz derīgi gan augstam lidojumam, gan panīkumam, — Askars mierīgi nobeidza.

— Patiesību sakot, es nedomāju, ka izdarīšu kādu atklājumu. Mans mērķis — pievērst cilvēku uzmanību šīs pilsētas bojāejas vēsturei, — Zomarts domīgi atbildēja. — Atdzīvināt izgaisušās atmiņas par to. Tu taču esi skolotājs un pats zini, ka vecu patiesību atkārtošana ir zinību māte. Traģiski vēstures notikumi brīdina no kļūdām. No tā, kā tiek traktēta pagātne, droši vien atkarīga arī nākotne. Olrara — tā ir pagātne. Pret to bija vērsts pats galvenais un niknākais Čingizhana trieciens. Otrara bija kā vairogs, kas aizsargāja visas zemes un tautas no Jak-sartes līdz Andalūzijai. Tā aizstāvējās līdz pēdējai asins lāsei un kā dižs cīnītājs par visu labo atvairīja ļaunā uzbrukumu. Tā krita liesmodama un vairs nepiecēlās. Lielie kanāli aizbira ar smiltīm. Sadedzināja grāmatas, izmīdīja ganības un sagrava Otraras pilis. Otrara bija «Zīda ceļa» svarīgākais atbalsta punkts, ta veicināja ne tikai tirdzniecības attīstību starp Āziju un Eiropu, bet ari palīdzēja nostiprināt kultūras sakarus. Divus gadsimtus vēlāk Otrara mēģināja atdzimt no jauna. Taču to atkal sabradāja iekarotāji. Otrarā savas dzīves gailas izbeidza Ta-meriāns. Par to raksta Cokans. Tas viss, protams, pieder pagātnei. Bet eksistē arī šodiena. Cilvēki, kas dzīvo tur, — Zomarts pamāja ar roku uz Zilo kalnu pusi, — aiz tām kalnu grēdām, un uzskata sevi par zinātniekiem, raksta, ka pētnieki nepamatoti noliedzot Čingizhana progresīvo lomu vēsturē. Viņi apgalvo, ka tieši šis cietsirdīgais iekarotājs nostiprinājis kultūras sakarus starp Austrumiem un Rietumiem, ka viņš sagrāvis cietokšņus un bastionus, sabradājis pilsētas un dārzus tikai tāpēc, lai tie nekavētu Eiropas un Āzijas ekonomisko un kultūras attīstību.

— Tātad tu vēlies pastrīdēties ar cilvēkiem, kas dzīvo tik tālu. Bet vai viņi tevi sadzirdēs? — Askars piecēlās un norāva no papeles zara samtainu lapu.

— Tagad zemeslode kļuvusi tik maza, ka mēs dzirdam Angolas bērnu raudas, šāvienus Saigonā un pirmsnāves vaidus Hirosimas slimnīcās, — Žomarts atbildēja.

— Un to mūsu ciltsbrāļu žēlabas, kas dzīvo aiz Zilajiem kalniem, — Anašs piebilda.

Viņu bija satraucis šis strīds.

Atspiedusies pret jaunu ievu, stāvēja Gulsara. Aizmirsusi ziedus uz, sola, viņa ar izbrīnu ieklausījās Zomarta vārdos, ielūkojās viņam sejā, gluži kā pamanījusi tajā jaunus, līdz šim nepazīstamus vaibstus.

— Jā, tas ir lielais, nebeidzamais strīds par labo un ļauno. Jau gadsimtiem par to strīdas. Strīdējās mūsu tevi, strīdamies mēs, un arī taviem skolēniem jābūt gataviem uz to, — Zomarts sacīja. — Notikumu gaitu un cilvēku rīcību nosaka laiks. Es esmu vēsturnieks un nevaru stāvēt nomaļus. Otraras katastrofa bijusi viena no vislielākajam traģēdijām cilvēces vēsturē, lielāka nekā Hirosimas traģēdija. Otraras katastrofa ir Cingizbana iebrukuma sekas, un šis iebrukums bija vērsts pret Vidusāziju un Krieviju. Viņi parādijās mūsu stepē vairākus gadsimtus pēc lmņņiem, arābiem, persiešiem un grieķiem. Tūkstoš divi simti astoņpadsmitajā gadā krita Otrara, tūkstoš divi simti divdesmitajā gadā — Dženda, pēc tam Signaka. Par tā laika Džendas diženumu, par tās varenību liecina kaut vai tas, ka toreiz pat Arāla jūra nosaukta tās vārdā. Pēc šo pilsētu krišanas Cingiz-hana karapūļi ielauzās mūsu stepē, kuru pirms viņu iebrukuma dēvēja par kanghu zemi^8. Tūlīt pēc šī iebrukuma mūsu zemi sabradāja džungāru un Irānas Nadirhārja zirgu pakavi.. . Kanāli tika piedzīti ar miltīm, pilsētas nogrima putekļos. Vienīgi vārds kanghs» un nosaukumi «Otrara» un «Dženda» saglabājušies cilvēku atmiņā un līdz šai baltai dienai dzīvo naimanu un kipčaku ciltis, kuru senči kādreiz cīnījušies pie Otraras mūriem. Tas viss ir zināms vēsturniekiem. Neviens zinātnieks pasaulē, ja vien viņš, protams, ir īsts, godīgs zinātnieks, nav centies apgalvot, ka Cingizhana karagājieni ir varoņdarbi cilvēces progresa vārdā. Taču mūsu dienās, divdesmitā gadsimta sešdesmito gadu vidū, pēkšņi atrodas tādi. Vai tad es varu stāvēt malā! Tas taču ir strīds par pašu galveno — par karu un par mieru. Man nav tiesību klusēt, kad ļaunumu ietērpj svētuma oreolā. Es kā jebkurš cilvēks, kas mīl zemi un savu tautu, nespēju klusēt. Es vēlos izlasīt Otraras māla vēsturi, gluži tāpat kā akadēmiķis Sergejs Pavlovfčs Tolstovs bija gribējis izlasīt «Horezmas māla aņnā-Ies».

Zomarts piecēlās, atsvieda uz pieres noslīdējušos melnos matus un turpināja savu stāstījumu. Viņš bija pārvērties līdz nepazīšanai. Viņā bija dzimusi tā pārliecība par savu taisnību, kas pārvērš cilvēka ārieni, padara viņu drosmīgu un skaistu. Viņš raudzījās tālē un minēja aizvien jaunus un jaunus faktus, kas bija iegulusies viņam atmiņā. Viņš bija tāds, kādu es viņu bieži biju redzējis studiju gados, kad viņš strīdējās ar Askaru.

— Starp citu, Tolstovs tikko kā publicējis savu arheoloģisko pētījumu rezultātus, pētījumi izdarīti

Oksas un Jaksarles krastos. Viņš, tāpat kā Bartolds, apgalvo, ka Rietumeiropa līdz trīspadsmitajam gadsimtam bijusi viens no visatpalikušākajiem Eirāzijas kontinenta nostūriem. Tās tautu kultūras līmenis bijis nesalīdzināmi zemāks par Vidusāzijas tautu līmeni, kur no desmitā līdz divpadsmitajam gadu simtenim dzīvojuši tādi pasaules zinātniskās domas un vārda mākslas korifeji kā Muhameds al-Farabī, Abu Alī ibn Sīna, Muhameds ibn Mūsa al-Horczmī, Abu Rai-hans al-Birunī, Omārs Haijāms, Rudakī, Firdousī. Taču vēlajos viduslaikos Rietumeiropa aizsteidzās priekšā, jo to nebija nopostījuši Cingizhana, džun-garu un Tamerlāna karapūļi. Tās vairogs bija Krievija! Turpretī Vidusāzija, pateicoties Cingizhana «progresīvajai lomai», par vairākiem gadsimtiem tika atsviesta atpakaļ. Uz to norādījis AAarkss. Iebrukuma sekas izrādījās tik bēdīgas tāpēc, ka iekarotāji izpostīja visu apūdeņošanas sistēmu, kurā bija ieguldīts daudzu paaudžu darbs. Toreiz viens vienīgs postošs karš varēja strauji samazināt iedzīvotāju skaitu un iznīcināt tās kultūru. Ja jau pēc verdzības un feodālā laikmeta kariem palika tik milzīgas sagrauto pilsētu, oāžu un kanālu kapsētas, tad ko gan cilvēcei var atnest tāds karš, kura sīks mēģinājums bijusi Hiro-sima un Na'gasaki?! Pat ar visspilgtāko iztēli apveltītais cilvēks nespēj iedomāties tās šausmas un ciešanas, kādas jauns karš sagādātu cilvēkiem, — Zo-marts turpināja. — Protams, ja kāds cilvēks paziņo, ka karš ir progress, tad tas vēl nenozīmē, ka viņam noticēs visi cilvēki. Viens kamielis — tā vēl nav karavāna, mēdz teikt tautā, taču viens klibs kamielis var aizkavēt visu karavānu. Karavānai jādodas uz priekšu, sauļup. Cilvēkiem jādzīvo tā, lai nekas neaizēnotu sauli nedz virs Zemes, nedz kosmosā.

ОТRARAS MONĒTA

.

Kādreiz šī zeme bija za|a. Ari tagad tā uzzeļ pēc īslaicīgiem musoniem. Bet patlaban zeme grab kā sauss, sarūsējis skārds. Gaiss kaltē rīkli, izspiezdams pēdējās sviedru lāsītes. Lai tveice šķistu daudzmaz ciešama, šoferis spiež uz gāzes pedaļa. Un platais sešvielīgais kapteinis traucas aizvien ātrāk.

Saule jau zemu. Zomarts un viņa ceļa biedri vēl pirms saulrieta steidz apskatīt Fātehpuru. Viņi steidzas. Taču šai brīdī bars meža pāvu nesteigdamies iet pāri ceļam. Šoferis samazina ātrumu. Pie apputējuša ciema ceļu viņiem aizšķērso «svētā» govs. Šoferis nobremzē, apbrauc apkārt govij un no jauna drāžas tālāk, nepievērsdams uzmanību pretim nākošajiem gājējiem, kas tik tikko paspēj izvairīties no mašīnas riteņiem.

Ceļa malā, gluži kā zemē ieaudzis akmens, sēž sadhū^9. Tas ir viens no daudzajiem mūsdienu Indijas svētajiem. Viņš ir kails un lepns, melns un kalsns. Tumšie, pinkainie mati saplūduši kopā ar bārdu, melnās acis veras vienā punktā. Tas ir no pasaulīgās kņadas nošķīries dieva meklētājs. Viņš piesēdis atpūsties pirms tālā ceļa uz Benaresu — uz svēto galvaspilsētu, no kurienes, kā mēdz sacīt sadhū, ir «visīsākais ceļš uz paradīzi».

Tālumā redzama aka ar koka vindu. Pa vindu, brīnumainā kārtā ieturēdams līdzsvaru, staigā cilvēks tievām kājām, kuru varētu apskaust pasaules labākais virves dejotājs. Viņš gurdi soļo turp un atpakaļ, pārmijus nosvērdams te akmens pretsvaru, te ādas maisu, te ūdens trauku. Tas ir trūcīga zemnieka kalps, šim zemniekam pieder izkaltušas zemes gabaliņš.

— Bet ja nu viņš nokritīs? — vaicā Zomarta kaimiņiene — jauna amerikāniete.

— Ja nokritīs, viņš nomirs, mis, — šoferis atbild Zomarta vietā. — Ja ne tūlīt, tad mazliet vēlāk — aiz bada. Viņam vairs neviens nedos darbu. Pasaulē ir daudz izsalkušo, darbs ir vajadzīgs visiem.

Visus nepieēdināsi, — meitene visgudras dāmas tonī atbild. — Te ir ļoti daudz diedelētāju.

Zomarts, iegrimis pārdomās, neklausījās sarunā. Pie stepes akas redzētais atsauca viņa atmiņā citu — ne mazāk atbaidošu ainu netālu no Agras. Pagalma vidū vīdēja aka, kas bija nosegta ar milzīgu, dzirnakmenim līdzīgu riteni. Pie riteņa cieši jo cieši piestiprināta resna kārts. Vājš un pelēks, it kā no pelniem izrakts večuks, kura vienīgais apģērba gabals bija gurnu lakats, ar milzīgu piepūli stūma pa apli kārti, likdams griezties ritenim. No akas pa reni tecēja tieva ūdens straumīte un nozuda pagalma viņā galā. Večuks bija gluži kā piekalts pie kārts, viņš nevarēja nedz atlaist rokas no tās, nedz atliekt muguru. Līdz spīdumam nomīdītā zeme zem večuka kājām uzvedināja Zomartu uz pārdomām par tā ceļa senumu, pa kuru viņi bija traukušies jaunajā kapteinī. Tas bija vecum vecs ceļš, un zeme ar daudzu tūkstošu zirgu pakaviem noblietēta un kļuvusi cieta kā akmens. Te vērši vilkšus vilkuši marmora un granīta bluķus, kamieļi no tālām zemēm cauri tuksne-

icm veduši zeltu un sudrabu, simtiem ziloņu ar magnēju pievilcību saudzīgi nesuši vecās Indijas valdnieku — Dižo Mogolu padišalm briljantiem nosētas zīda teltis.

Pa šo ceļu, izgaiņādams ļaužu pūli, zirga mugurā bieži auļoja uzvaru un slavas izlutinātais divdesmit astoņus gadus vecais Akbars, kas bija drošsirdīgs kā lauva, veikls kā dambriedis, maigs un viltīgs kā zelta lapsa, mākslu mecenāts, kaislīgs un nenogurdināms šahists — tas pats Akbars, kuru vēsture dēvē par Dižo Mogolu trešo padišahu.

Par trešo — pēc Baburā. Tas pats Akbars, kas trīspadsmit gadu vecumā uzkāpa tronī, bet trīsdesmit gadu vecumā jau bija pakļāvis savai varai Malvu un Radžputānu, Gudžaratu un Parvatu, iekarojis Indiju no Himalajiem līdz Arābu jūrai, no Indas iztekas līdz Gangas grīvai.

Viņš vienmēr parādījās negaidīti un kā zibens auļoja no Džamnas puses, kur atradās debeszilā pils, auļoja no Agras turp, kur līdzenumā, gluži kā viņa Vidusāzijas senču nomadu apaļā, melnā jurta, slējās Akmens kalns. Ziņneši un sardzes viri, atbrīvodami ceļu, aulekšoja viņam pa priekšu. Vergi un karavīri, amatnieki un akmeņkaļi, bagātnieki un kalpi, pavadoņi un ubagi — nebeidzama karstumā izvārgusi ļaužu straume, zibot bruņām un makstīm, lēni plūda pa šo ceļu.

Reizēm ziņnešu un sardzes viru pletnes izklīdināja šo straumi. Ļaudis, pamanījuši jātnieku uz balta zirga, krita pie zemes un paslēpa seju zālē un putekļos. Akbars auļoja melnu miesassargu pavadībā. Viņš bija stalts, cēls un bezbēdīgs kā zēns. Viņš varēja pavēlēt savam mantzinim nomest riekšavu pērļu skaistulei, kas uzdrošinājās palūkoties uz viņu. Varēja, acīm iezibsnoties, nedzirdami un veikli izvilkt zobenu, un tad kāds ķermenis bez galvas krampjaini paslējās no putekļiem un uz visiem laikiem smagi nokrita zemē.

Ar vienu rokas mājienu padišahs varēja nostādīt ierinda desmitu izlasītu džigitu un, mežonīgi iekaucies, ar kailu zobenu mesties viņiem virsū. Un lai pasarg dievs, ja kāds no šā desmita nobīsies vai sāks atkāpties — tas neizglābsies no nāves. Jo drošsirdīgāk cīnīsies džigiti, jo niknāk un straujāk uzbruks Akbars. Ja nu kāds izrādīsies veiklāks nekā viņš un ātrāk paspēs atvēzēties cirtienam, tad padišahs godīgi atzīs sevi par uzvarētu, bet uzvarētājs nostāsies simta vai pat veselas nodaļas priekšgalā. Taču tas atgadījās reti, gaužām reti, jo Akbars jau no trīspadsmit gadu vecuma stingri turēja roka savu zobenu, atvairīdams jebkuru ienaidnieka cirtienu.

Viņš bija pieradis uzvarēt. Bet «kauja» ar savējiem — tā bija tikai karavīru pārbaude. Dižā padi-šalia karavīriem tikpat veikli bija jārīkojas ar zobenu, ka to darīja pats padišahs. Viņa karavīri atpūtās reti. Tie gulēja seglos tālu pārgājienu laikā. Bet tad J<ā lavīna uzbruka ienaidniekam.

Pēc uzvaras Akbars iekarotajā zemē iecēla viet-valdi, bet pats svinēja uzvaru un devās uz džungļiem medībās. Lauzdami kokus un krūmus, viņam pa pēdām sekoja sardzes vīri, bet aiz viņiem visizveicīgākie džigiti ar medību vanagiem, panterām, leopardiem. Medību laikā Akbars aizmirsa visas darīšanas, taču pēc tam atkal auļoja uz savu galvaspilsētu, uz debeszilo pili Džamnas krastā, pieņēma sūtņus un karavadoņus, ar labpatiku klausījās mūziku un noraudzījās uz dejotājām, laipni tērzēja ar savām meitām vai pavadīja naktis pie šaha figūrām, kas bija izgatavo-

I;is no ziloņu ilkņijem. Viņš spēlēja ar sūtņiem, bet visbiežāk spēlēja pats ar sevi, uz šaha galdiņa pārbaudīdams iecerētos karagājienus, savu jātnieku, kājnieku, ziloņu un strēlnieku manevrus, cenzdamies atstāt sev mazāk karavīru nekā «pretiniekam» un izvēlēdamies vissarežģītākos aizsardzības variantus. Šaha spēlē viņš deva priekšroku gājienam ar zirdziņu, bet kaujā viņš ticēja tikai kavalērijai.

Neviens no vezīriem un karavadoņiem neuzdrīkstējās pārtraukt viņa domu gaitu pie šaha galdiņa. Tas nebija atjauts pat gudrajam vezīram Fazlam un viņa brālim Faizi. Vienīgi svētais Selims varēja uzsaukt Akbaram kā vienkāršam karavīram. Un itin bieži sirmgalvja padoms ietekmēja Akbpra lēmumu. Se-lima klātbūtnē padišalis izturējās ka paklausīgs jauneklis. Sirmgalvis varēja nomierināt viņa prātu dusmu uzplūdā un saniknot, kad viņam bija mierīgs prāts.

Selims dzīvoja Akmens kalnā vienkāršā tūbas telti. Un Akbars bieži auļoja no Akmens kalna uz debeszilo pili un atpakaļ uz vecā Selima tūbas telti, lai apspriestos ar viņu kā ar iemīļotu karavadoni, draugu, gaišredzīgu valstsvīru. No Selima Akbars kā parasti devās pie Faizi, indiešu literatūras pazinēja, kas pārtulkojis svētās poēmas no sanskrita persiešu un čagatajiešu valodās ... ,

Bija vēl viens cilvēks, kura padomus labprāt uzklausīja jaunais padišahs — Šeihs Tohars, veikls diplomāts un godīgs mantzinis. Akbars bija pavēlējis priekš viņa naudu nežēlot. Par godu Akbara agrākajām un nākamajām uzvarām tika celta Fātehpura — pilsēta no sarkanā akmens un baltā marmora. Tā tika celta par godu jaunpiedzimušajam dēlam. Zvaigžņu tulki, burvji un brīnumdari, astrologi un svētie jau sen Akbaram bija pareģojuši dēla piedzimšanu. Taču neviens pareģojums nebija piepildījies.

Tikai svētais sirmgalvis, kas dzīvoja Sikri ciemā zaru būdā Akmens kalna piekājē netālu no ceļa, pērn bija paziņojis, ka, izbeidzoties jauna mēness fāzei, pirms Nuruza viena no šahienēm (Akbaram bija divas sievas — viena princese no Ambēras, otra no Marvaras) dzemdēs viņam dēlu. Izrādījās, ka viņam taisnība, princesei no Ambēras piedzima dēls.

Kad Akbars pavēlēja kalpiem uzzināt svētā vārdu,, kas bija pareģojis dēla piedzimšanu, kalpi krita vai no kājām, visur — būdās, alās, drupās un zaru teltīs ceļu malās bija sastopami svētie — viņu toreiz, tāpat kā tagad, Indijā bija daudz — izsalkuši, noplīsuši, netīri. Viņi sēdēja, saslējuši gaisā raibus karogus un pievērsuši skatienu debesīm, klusēdami prātoja par dzīves jēgu. Un tomēr kalpi atrada večuku. Taču, kad viņu palūdza nosaukt savu vārdu, sirmgalvis atbildēja:

— Sikri.

Viņš jau sen bija aizmirsis savu vārdu, bet varbūt svētajiem bija paradums saukties dzimtas vietas vārdā. Svētais Sikri kļuva Akbaram tikpat tuvs un dārgs kā Selims Cišti, un viņam bija atļauts jebkurā laikā apciemot padišalm. Taču Sikri vienmēr vajadzēja stāvēt mazliet atstatu no Selima, jo Sikri bija nabadzīgs svētais, bet Selims — gudrs šeihs un liel-vezīrs.

Ja svētais Sikri bija pareģis, tad Selims — padi-šaha skolotājs. Viņš bija un palika Akbara skolotājs no tā brīža, kopš Akbars trīspadsmit gadu vecumā bija stājies nogalinātā tēva vietā. Selima padomi palīdzēja Akbaram atminēt kaimiņvalstu valdnieku noslēpumus un pašu ļaužu nodevīgos nodomus. Pēc

Selima ieteikuma tika izveidots plašs un smalks ok-ķeru tīkls tālajā Bengālijā un varenajā Irānā. Aklumam izdevās radīt modru, paklausīgu un varenu armiju, viņš nodibināja tik milzīgu valsti, kādas te nekad nebija bijis, apvienoja simtiem cilšu un desmitiem dažādās valodās runājošas tautas, kas pielūdza dažādus dievus.

Paklausot Selima padomam, Akbars pavēstīja, ka turpmāk visām tautām no Himalajiem līdz Bengālijas zieme|u robežām jādzīvo saticībā, jo visi dievi esot brāļi. Turpmāk viņa valsts tautām jāpievēršas ne tikai savai reliģijai, savai ticībai, bet arī jātur godā visaugstākā ticība, kas ietver sevī gan hinduismu, gan kristietību, gan budismu, gan islamu. «Dievīgā ticība» apvieno visus zemes dievus un praviešus — ir Allāhu, ir Budu, ir Sivu, ir Jēzu, ir Muhamedu.

Sludinātāji, braukādami zīda teltīs uz svētajiem ziloņiem, kuru ilkņi bija izrotāti ar zelta riņķiem, bungām rībot, pavēstīja, ka no šī brīža visi indusi un musulmaņi ir līdztiesīgi. Tada esot padišaha griba!

Selims kopā ar Fazlu sastādīja tā dēvēto Akbara vēstījumu. Sludinātāji, kurus pavadīja sardzes vīri uz baltiem zirgiem, apceļoja visas pilsētas un ciemus Indas, Gangas un Džamnas krastos. Viņi iegriezās virszemes un alu tempļos un padišaha vārdā pasniedza dāvanas virspriesteriem un svētajiem tēviem. Berviši un nabaga fanātiķi, dievu vēstneši zemes virsū, pūļiem sekoja Akbara sūtņiem, izdaudzinādami viņu par dievu vietnieku virs zemes.

Bet pats Akbars pēc Selima, Fazla un Tohara ieteikuma visai armijai noteica vienu algu un par kara-\adoņiem iecēla ne tikai pie savas ticības piederi gos — musulmaņus, bet arī indusu radžas. Viņš noteica vienu nodokli visām savas valsts nācijām un tautām.

Gan ar bardzību, gan ar laipnību viņš visus augstmaņus, radžas un šeihus pak|āva savai varai. Viņš nesaudzēja pat savu brāli Muhamedu, kad tas nolēma ieņemt Pendžabu un pārvaldīt to.

Jaunajai valstij bija vajadzīga jauna galvaspilsēta, kura nedrīkstēja būt līdztiesīga iepriekšējām. Par tādu galvaspilsētu bija jākļūst Fātehpurai. Tieši tāpēc viņš nosūtīja uz Akmens kalnu visus labākos celtniekus, steidzināja viņus, nelikdamies mierā nedz dienu, nedz nakti.

Laimīgais tēvs nevarēja vien sagaidīt, kad varēs novietot savu troni Fātehpuras pilī. Viņš pats pārbaudīja arhitektu uzmetumus, vēlējās, lai Fātehpuras celtnes būtu majestātiskas, vienkāršas un skaistas un lai tās paustu impērijas varenību. Akbaru bija pārsteidzis fresku skaistums un zaiga senās Adžantas alu tempļos, ne vienreiz vien viņš bija apbrīnojis Vis-livanla un Iladžuraho tempļus, kurus indusi bija uzcēluši turpat vai piecsimt gadu pirms viņa valdīšanas, aplūkojis savdabīgos zīmējumus uz ēku sienām Sarkanajā fortā, ko viņa tēvs bija uzcēlis Agrā, sajūsminājies par Kutb-Munaras cēlo stāju, kura šķila izgaistam debesīs un kuru bija atstājuši Deli senie Akbara priekšteči — pirmie ienācēji no kipčaku stepēm —, un viņš vēlējās, lai neviens tornis un minarets, lai neviena Fātehpuras pils nebūtu līdzīga iepriekšējām, kuras redzējuši cilvēki.

Skaista, vīrišķīga un plaša. Tādai bija jāizskatās Fātehpurai. Viņš noraidīja vienu projektu pēc otra. Pie viņa veda aizvien jaunus un jaunus arhitektus no visattālākajām impērijas malienām. Pie labākajiem arhitektiem viņš sūtīja mācīties lielvezīru un padomnieku dēlus. Impērijai bija vajadzīgi jauni cēlēji. Fātehpurai bija jāpārņem viss labākais no lurāņu, irāņu un indusu arhitektūras. Turklāt celt to \ajadzēja ātri. Tik ātri netika celta neviena pilsēta \ irs zemes — ne Buhāra, ne Samarkanda, ne Gerāta. Ilii tā nedrīkstēja nozust no zemes virsas kā Faraba, Otrara, Afrasiaba un Taraza.

Viņš lika dervišiem — svētceļotājiem un tirgotā-jicin, kas bija apmeklējuši Meku, stāstīt par redzēta-I.un pilsētām. Viņš ataicināja lasītājus, lai viņi sameklētu grāmatās rindas par cilu valstu galvaspilsētām, klausījās Scherezadas pasakas, kurās tika pieminētas arābu pilis, svētā Ēģipte un Bagdāde. Viņš bieži atcerējās leģendu par Divragu Iskanderu, ko viņam bija pastāstījis viņa draugs Fazls. Iskanders bija uzveicis valdnieku Daru, iekarojis visas zemes no Balkāniem līdz sarkanajām, dzeltenajām un melnajām smiltīm, persiešu zīda tpltīs bija noraudzījies (ierātas skaistuļu dejās, izgreznojis savus kaujas ratus ar Indijas dimantiem, briljantiem un zeltu, taču viņam nebija izdevies pakļaut savai varai Tarazu un Sogdianu, un viņš nebija uzdrošinājies uzbrukt Fa-rabai.

Visas islama aizstāvju pilsētas tika celtas no māliem. Iskanders bija citticībnieks un, lai viņu atcerētos uz mūžu mūžiem, uzcēla pili no balta akmens. Bet viņš, Akbars, uzcels nevis pili, bet veselu pilsētu no akmens — no sarkana un balta, lai gan sirds dziļumos viņš pielūdza vienīgi visvareno allāhu. Viņš uzcels pilsētu nevis alās, kā tika celli tempļi Budam un Sivai, bet gan Akmens kalna virsotnē — lai viņa pilsēta būtu redzama no visām malām.

Akbars sasauca visus Agras arhitektus, uzaicināja viņus uz pili un klausījās cildinošās runas par Fāteh-puras nākotni. Taču, kad arhitekti paziņoja, ka būs vajadzīgi četrdesmit gadi, lai uzceltu pilsētu, Akbars dusmās pielēca no troņa. Ierēcās pie troņa kāpnēm gulošās lauvas, kuras bija piesietas tērauda ķēdēs un kuru kaklus rotāja zelta siksnas.

— Četri gadi! — Padišaha balss pārspēja lauvu rēcienus.

Nodrebēja lielvezīri, bailēs atkāpās svešzemju sūtņi, arhitekti un gleznotāji pieplaka ar seju pie marmora gridas, vienīgi svētais Sikri, kas sēdēja tumšā kaktā aiz padišaha, it kā nebūtu dzirdējis valdnieka niknuma pilnos vārdus, joprojām mierīgi skaitīja lūgšanu, ari gudrais Selims, kurš turējās pie troņa atzveltnes, palika mierīgs.

— Lai piepildās lava griba, jo tā pavēl «dievišķīgā ticība». Apvaldi savas dusmas, dižais padišah! —' Fazls klusi, taču valdonīgi sacīja.

Akbars aizsvieda kinžalu un apsēdās. Apklusa lauvas, kāpdamies atpakaļ, no zāles izgāja gleznotāji un arhitekti. Viņu vietā ienaca dzejnieki, kas bija sacerējuši jaunu dziesmu par Akbara uzvarām. Taču pavēlnieks paziņoja, ka šodien viņš nevēlas viņos klausīties. Dzejnieki aizgāja. Zālē ienāca jauniņas dejotājas. Iedzēris malku vīna, Akbars pievērsa skatienu gūsteknēm, kuras viņš bija saņēmis kā dāvanu no Austrumu un Rietumu valdniekiem.

Lēni slīd valdnieka skatiens pār meiteņu augumiem. Troņa zālē valda klusums. Bet tad padišaha uzmanību saista dejotāja no Ccilonas. Viņa skatiens kļūst maigs un laipns. Taču padišaham neklājas izrādīt savas jūtas.

Selims, kas stāvēja aiz Akbara, deva jaunajai dejotājai zirni iziet aplī zāles vidū. Meitene pienāca tuvāk un nostājās valdnieka priekšā. Kaut kur it kā no tālienes atskanēja bungu rīboņa, pēc tam zāles viņā galā ieskanējās sidrabaina nots, tā saplūda ar citām un, kļuvusi spēcīgāka, uzlidoja līdz pils velvēm. Meitene atsvieda caurspīdīgo plīvuru un strauji un viegli izpleta rokas. Pavērās sakniebtās lūpas, un dziesma saplūda ar mūziku.

Akbars aizmirsa visu, viņš sekoja katrai jaunās skaistules kustībai, iztēlodamies viņu kailu marmora baseina dzidrajā ūdenī. Pacēlis roku, viņš pavēlēja visiem aiziet. Klusi no zāles izgāja vezīri, dejotājas un kalpi, dresētāji aizveda lauvas. Uz zilās, baltām dzīslām klātās malahīta grīdas un raibajiem ķīniešu paklājiem paiika tikai dejotāja. Viņa te lidinājās pa zāli kā viegls taurcnītis, te kā zieds gurdi pamira uz paklāja. Vienīgi straujā elpa liecināja par viņas satraukumu. Viņa pagura un sagrīļojās. Akbars pielēca kājās no troņa un metās pie viņas. Taču Fazla mierīgais uzsauciens atturēja viņu. Mūzika apklusa. Jaunā dejotāja noslīga zemē kā nocirsta vīnogulāju stīga. k

— Viņa ir tava verdzene, dižais padišah. Liec, lai viņu aiznes uz tavu puķu dārzu, — Selims sacīja. — Tevi gaida šahienc. Viņa vēlas palūkoties uz dēla pirmo smaidu un paklausīties dziedātāju, kas atvests no kipčaku stepēm.

Grūtsirdīgā un straujā kaujas dziesma, kuru dziedāja kipčaks, nemodināja Akbarā domas par jaunu karagājienu, kā tas bija agrāk, toties viņš vēl vairāk iedegās kaislē pret Ceilonas dejotāju.

Nākamajā rītā, kad Akbars, tērpies zīdā un izrotājies ar briljantiem, iznāca no jaunās dejotājas guļamistabas, uz Akmens kalna jau bija sapulcējušies simttūkstoš vergu. Akmeņkaļi kā skudras rosījās akmeņlauztuvēs. Ceļa malā, kas veda no Agras uz Melno kalnu, jau bija saceltas tirgotavas.

No forta, kurā atradās zilā pils, veda ārā pastaigāties Akbara zirgus, ziloņus, leopardus un tīģerus. Uzkāpis sarkanajā tornī smailgala jumta ēnā, Akbars vēroja, kā kaujas ziloņi vilka uz topošās Fātehpuras pusi baltā marmora un smagā melnā granīta bluķus.

— Veca un mīksta zeme. Mani ziloņi atstāj rētas tās miesā, — Akbars sacīja vezīram un, pasaucis zvaigžņu tulku, lika uzzināt pēc zvaigznēm, cik gadu Fātchpurai lemts būt par galvaspilsētu.

— Tūkstoš! — zvaigžņu tulks atbildēja.

— Padot zirgu! — jaunais padišahs iesaucās.

Laimīgs un satraukts, gluži kā tikko iemīlējies jauneklis, viņš aizauļoja pa vecum veco ceļu, pa kuru šodien, tūkstoš deviņi simti sešdesmit piektā gada vasarā, joņoja Zomarts.

Zomartam pat šķita — viņš dzird valdnieka zirga pakavu dipoņu, un viņš pasmaidīja. Viņa gara acu priekšā aizslīdēja četrsimt gadu seni notikumi. — Fātehpuras celtniecība sākās tūkstoš pieci simti sešdesmit devītajā gadā.

Gan mašīna, gan ceļš, gan kaimiņiene ar atsegtajiem pleciem, zeltaino iedegumu un izlutinātas aristokrātes ieradumiem — tas viss Zomartam likās kā kaut kas nejaušs un īslaicīgs.

Mūžīga viņam šobrīd šķita tikai Fātehpura, kas atradās kaut kur priekšā. Viņš par to bija domājis, rakņādamies Olraras drupās. Vēl aiz Himalajiem, Maskavā, pat vēl agrāk — Otraras izrakumu laikā, stepē netālu no Turkmēnijas robežas, viņš nolēma ceļojumu sākt no Fātehpuras, bet vēlāk pastāstīt par to savā grāmatā. Taču maršruts bija sastādīts tā, ka

Zomarts nokļuva šeit pēc ilga brauciena pa Indiju, pēc lekciju lasīšanas Deli un Kalkutā.

Viņš jau beidza apvidus arheoloģisko izlūkošanu. Ar aitu gana palīdzību, kas katru dienu ganīja savu ganāmpulku netālu no kurgāniem, viņš bija veicis izmēģinājuma izrakumus, izracis tranšeju netālu no arheologa Bernštama aizaugušajiem un aizbērtajiem grāvjiem, kas šeit izrakti apmēram pirms piecpadsmit gadiem izlūkošanas darbu laikā. Zomarts svārstījās: vai turpināt izrakumus vai atgriezties Alma-Alā un gaidīt īstas arheoloģiskas ekspedīcijas ierašanos?

Vests par braucienu piespieda viņu pārtraukt darbu. No akadēmijas paziņoja, ka sakarā ar kultūras sadarbības plānu viņam jādodas uz Indiju, lai nolasītu lekcijas par Vidusāzijas seno laiku vēsturi.

Zomarts aizbrauca uz Alma-Atu, dažu stundu laikā sastādīja pārskatu un kopā ar apvidus shēmu nodeva to Arheoloģijas, vēstures un etnogrāfijas institūta direktoram.

— Shēma — tas ir labi, taču tā nekā nespēj pierādīt mūsu finansistiem. Savā laikā arī Bcrnštams bija sastādījis karti un pieprasījis, lai nekavējoties sāktos izrakumi. Bet lieta, kā redzat, nekust ne no vietas. Labāk, ja būtu neapstrīdami pierādījumi, vajadzīgi atradumi, jaunais cilvēk, — vecais akadēmiķis sacīja. — Tiem jākļūst par galveno trumpi sarunā ar tiem, kas mūsu zinātni saukā par sprāgoņu.

— Atradumi ir! — Zomarts ienesa direktora kabinetā nelielu kasti.

Uzmanīgi atraisījis papīru un drēbju gabalus, Zomarts nolika uz galda aizjūga sprādzi ar stilizētām grifu galviņām, keramikas trauka vāku, terakotas statuetes atlūzu, plākšņu bruņukrekla detaļu, bron-

zas trīsatkarpju bultas uzgali, dažas monētas un kaut kāda priekšmeta stikla lausku.

— Lūk, kas atrasts mēnesi ilgā iepriekšējas izlūkošanas laikā. Vai tas nav svarīgs arguments par labu nākamai ekspedīcijai?

Zomarta jautājums palika bez atbildes. Kabinetā sanāca visi institūta darbinieki. Vecais akadēmiķis pārsteigts aplūkoja stikla lausku.

— Jaunais cilvēk, vai jūs esat pārliecināts, ka visas šīs lietas atrastas vienā vietā, vienā un tai pašā zemes slānī?

— Man ir liecinieki, — Zomarts atbildēja. — Tikai sprādze un plākšņu bruņukrekla deta|a atrasta agrāk. To man iedeva kāds aitu gans.

— Tas ir apasiaku karavīra bruņukrekls no Maķedonijas Aleksandra laikiem. Bet uz kādu laikmetu attiecināma statuete? Pirms islama? Bet šis stikls? Jūs, mans dārgais, ar saviem atradumiem esat sajaucis visus priekšstatus par laikmetiem. Ja šie brīnumi atradušies vienā un tai pašā slānī, tad jūs esat uzgājis to vietu, kur Faraba saskaras ar Otraru. Tātad da|a no Otraras celta uz Farabas drupām, gluži tāpat kā Samarkanda ar vienu kāju stāv uz Afrasiabas drupām.

— Pastāv taču uzskats, ka Faraba un Otrara — tie ir vienas un tās pašas pilsētas dažādi nosaukumi, — Zomarts sacīja.

— Tikai rūpīgi izrakumi parādīs, kurš no pieņēmumiem ir pareizs, — akadēmiķis atbildēja. — Jūsu trofejas nekavējoties jānodod laboratorijā, lai tās izpēta. Starp citu, vai jūs nevarētu atlikt savu braucienu?

— Par vēlu. Biļetes jau nopirktas. Vīzas saņemtas. Parīt viņam jau jābūt Maskavā un jātiek uz lidma-šinu Maskava—Deli, — Zomarta vietā atbildēja part-orgs.

— Ak tā ... Laimīgu ceļu, — večuks sarauca pieri. — Tikai savās lekcijās par seno Vidusāziju neaizmirstiet šo lausku. — Akadēmiķis vēlreiz paņēma rokā stikla drumslu. — Vai jūs zināt, kas tas ir?! Tas ir sumaks! — viņš izsaucās, negaidīdams atbildi. — Tagad to mēdz saukt par pisuāru. Pisuārs mazulim šūpulī... zēnam, — viņš turpināja. — Lai bērns neno-smulētos, viņu piesien pie šūpuļa tā, ka viņš ar kailo vietu guļ virs voiloka podiņa. Podiņā atrodas pelni vai sauja zemes, bet starp kājām mazulim piestiprināts sumaks. Ceru, ka jūs esat redzējuši, kā mūsu aitu gani pārvadā savus bērnus, kad klejo pa ganībām. Mazulis vienmēr atrodas šūpulī, piesiets pie zirga vai kamieļa segliem. Viņa autiņi vienmēr ir sausi. Vai jūs saprotat, cik tas svarīgi mazuļa veselībai?! Laiku pa laikam māte iztīra podiņu un slimāku. Tā bija agrāk pārgājienu un karagājienu laikā, tā ir tagad, kad tiek pārdzīti lopi.

— To, ka tā ir sumaka lauska, man pastāstīja aitu gans, kas palīdzēja izrakumu darbos, — Zomarts atbildēja.

— Bet vai jūs pats esat redzējis sumaku?

— Es esmu uzaudzis aulā un ne vienreiz vien klejojis kopā ar aitu ganiem, — Zomarts atbildēja. Viņu aizskāra tas, ka večuks viņu nopratināja kā skolnieku. — Tagad tos gatavo no auna ciskas kaula.

— Jūsu atradums var būt par pierādījumu tam, ka Vidusāzijā pirms mongoļu iebrukuma izgatavoja ne tikai augstas kvalitātes keramiku, dzelzi, juvelieru izstrādājumus no zelta, sudraba, bet arī augstas kvalitātes stiklu, — vecais zinātnieks aizrautīgi turpināja. — Otrara, gluži tāpat kā Faraba, tiecās pēc

patstāvības. Pat tais laikos, kad Otrarā divus gadu simteņus trūka sudraba, tā neieveda valūtu. Pēc kaujas ar Cingizhanu Otrarā vairs nekala naudu. Lietoja Horezmas šaha kases naudu. Bija laiks, kad Otrarā laida apgrozībā kviešu plāceņus. Tātad atrastās monētas var daudz ko pavēstīt. Timūrs mēģināja atmodināt Otraru dzīvei gandrīz divus gadsimtus pēc Cingizhana triecieniem. Taču Tiinūra Otrara bija daudz vājāka nekā agrākā, lai gan tā pieredzēja Ba-būra laikus, — zinātnieks sacīja.

Lūkodamies uz saules izdedzinātajiem laukiem, 2o-inarls atcerējās, ko akadēmiķis bija stāstījis par Ba-būru. Akbara vectēvs Babūrs arī auļojis pa šo ceļu. Netālu no Akmens kalna, uz kura uzcelta Fātglipura, Babūrs pirmoreiz sastapies ar milzīgo radžputu karaspēku un tūkstoš pieci simti divdesmit septītā gada sešpadsmitajā martā guvis savu pirmo lielo uzvaru.

Par Babūra cēlsirdību attiecībā pret uzvarētajiem, par viņa drošsirdību un gudrību, par viņa mīlestību uz mākslu un zinātnēm saglabājušās daudzas leģendas. Arī paša Babūra darbi liecina par talantu, par to, ka viņš bijis apdāvināts karavadonis un filozofs.

Pat neatdarījis saviešiem — Vidusāzijas hanistu valdniekiem, nepacēlis zobenu pret saviem ciltsbrāļiem Turkestānā, viņš bez kāda iemesla patvērās Afganistānas kalnos, cerēdams, ka viņa labprātīgais solis darīs galu ķildām starp viņa miesīgiem brāļiem.

Kalnos zem viņa karoga pulcējās apspiestās ciltis. Kopā ar tām viņš devās uz Indas ieleju, lai atrastu piemērotas apmešanās vietas. Viņa nodaļa bija neliela, tā sastāvēja galvenokārt no afgāņiem, un vietējie valdnieki nolēma sodīt ienācējus. Taču sodīja paši sevi, Babūrs guva vienu uzvaru pec otras. Viņa armija auga — arī-viņa zemes īpašumi kļuva lielāki.

Tā izveidojās Dižo Mogolu impērija. Taču Babūrs pēc dabas palika gluži tāds pats kā agrāk — vienkāršs, pret visiem saviem karavīriem — kipčakiem, afgāņiem, indusiem — izturējās vienādi, lai gan arī viņš, tāpat kā citi, bija valdonīgs cilvēks.

Miera dienās viņš rakstīja grāmatu saviem pēcnācējiem, medīja, taču, ja viņam pieteica karu, viņš tīidaļ pārvērtās. Viņa drošsirdība un pārgalvība sajūsmināja karavīrus. Visus cilvēkus viņš sauca par «brāļiem».

Zomarts steidzās. Bija jāpošas ceļā. Viņa sieva Gulsara priecājās par vīru, lai gan bija noskumusi, ka nevarēs atvaļinājumu pavadīt kopā.

Zomarts izvēlējās lasāmvielu, sapirkās dāvanas un suvenīrus un šai steigā aizmirsa nodot institūtam to dīvaino sešstūra monētu, kuru bija atradis tranšejā tai brīdī, kad jau visi atradumi bija iesaiņoti. Viņš to ielika kabatas portfelī un atcerējās tikai Maskavas muitnīcā pirms izlidošanas uz Deli.

Monēta bija pārklāta ar gadsimtiem vecu rūsu, un viņš bija vairākkārt mēģinājis to notīrīt. «Otraras monēta ir tikpat veca kā tās drupas pie nokaltušās palmas,» Zomarts domāja. Iespējams, ka šis templis te stāv no Babūra vai Akbara laikiem. Droši vien no Akbara laikiem. Tāpēc ka Hamajūns nevarēja pieļaut indusu tempļa celtniecību netālu no Agras. Viņš bija islamists-fanātiķis.

Hamajūns gandrīz pazudināja impēriju. Viņa valdīšanas laikā uzliesmoja daudzi dumpji, indusu-mu-sulmaņu kaujas, bet pats valdnieks šaudījās pa valsti*, apspiezdams te vienu, te otru dumpi, un nomira karagājiena laikā.

Akbars piedzima stepē kāda karagājiena laikā. Viņu audzināja tēva karavīri. Vēlāk Hamajūns, nobažījies par sava mantinieka dzīvību, paslēpa viņu pilī. Akbars auga gluži kā cietumā.

Kad Hamajūns nomira, mazais Abulfaths Dželālat-dins palika viens pats starp cilvēkiem, kas neieredzēja viņa tēvu,-viņam vienam bija no'jauna jasa-liedē sairusī valsts.

Drošsirdīgais turkmēnis Bairambans, kuram Ila-majūns pirms nāves uzticēja savu dēlu un piešķīra Hān-Babū (valdnieks tēvs) titulu, līdz zēna pilngadībai pārņēma valdības grožus savās rokās. Dažus mēnešus pēc Hamajūna nāves Bairambans netālu no Panipatas guva uzvaru pār Lodži karapulkiem.

Sī uzvara viņu apreibināja, un viņš nolēma uz ilgu laiku uzkāpt tronī.

Valdnieks bija priecīgs, ka zēns aizrāvies ar medībām un sportu, ka mīlēja pieradināt savvaļas zirgus un ziloņus, piejaucēt zvērus. Viņam šķita, ka augstākā vara uz ilgu laiku paliks viņa rokās. Bet reiz Abulfaths Dželālatdīns pēkšņi pārradās no medībām un paziņoja, ka no šīs dienas viņš pats pārvaldīšot impēriju. Bairambans mēģināja pierunāt troņmantnieku, taču valdnieku neviens neatbalstīja. Akbars piedeva viņam dusmu uzliesmojumu un iecēla viņu par galveno padomnieku. Bairambans deva uzticības zvērestu un, lai izlūgtos grēku piedošanu ne tikai no padišaha, bet arī no allāha, posās uz Meku. Izbraucot no Agras, viņu nogalināja ienaidnieki. Slepkavība notika uz šī paša ceļa, pa kuru patlaban brauca Zomarls.

... Pasaule dīvaini iekārtota. Ja palūkosities vērīgāk, tad pamanīsit, ka gan valstis, gan cilvēki it visur ir zināmā mērā līdzīgi. Dažreiz atgadās tā, ka

nākamā paaudze rīkojas gluži tāpat kā iepriekšējā, kā rīkojies tēvs, tā rīkojas dēls. Kā Babūra Akbars, Zomarts domāja.

Babūrs atdzima savā mazdēlā Abulfathā Dželālat-dīnā. Mazdēls bija mantojis no vectēva cēlisrdību un dzelzs gribu, karavadoņa gudrību un mīlestību uz mākslu. Viņam bija brīnišķīgs augums. Bezgalīgie vingrojumi, medības un treniņi bija attīstījuši viņa muskuļus līdz pilnībai. Reiz, lai izglābtu no nāves savas sievas draudzeni, jaunu princesi, kurai saskaņā ar tēva gribu pēc vīra nāves bija pašai jāsadedzinās, jaunais valdnieks noauļoja bez atelpas gandrīz divsimt verstis un atgriezās mājās jautrs, nebēdnīgs un ar labu ziņu.

Pēc uzkāpšanas tronī viņš, tāpat kā Babūrs, bija spiests uzsākt kauju ar milzīgo radžputu armiju. Karapulki sastapās, un zobeni krustojās tai pašā vietā, kur cīnījās Babūrs, — netālu no akmens paugura, kur tagad stāv Fātehpura.

Jaunā valdnieka uzvara pie Fātchpuras bija līdzvērtīga Babūra uzvarai. Pretinieks bēga un patvērās savā cietoksnī. Drošsirdīgais radžputu vadonis Citara krita divcīņā no Akbara zobena uz cietokšņa aizsargvaļņa. Ieņēmis cietoksni, Akbars apžēloja tā iemītniekus. Taču pēc senā paraduma pilsētas aizstāvji, kuru vadonis kritis, vispirms nogalināja savas sievas un bērnus («Lai mūsu sievas un meitas nomirst neapkaunotas, bet dēli — uzticīgi savu tēvu ticībai»), bet pēc tam paši sevi. Tas, kas nogalināja savu draugu un brāli, uzskatīja, ka viņš izpilda dieva gribu.

Dzīvs no cietokšņa aizgāja vienīgi Citaras dēls. Viņš nodibināja Udaipurā jaunu valsti, kuras valdnieki vēl šobaltdien lepojas ar to, ka viņu dzimtas nav apkaunotas ar Deli un Agras valdnieku — musulmaņu radniecības saitēm, ka radžputu asinis ir liras.

Pēc uzvaras pie Akmens kalna jauno valdnieku iedēvēja par Akbaru Lielo.

Divas kaujas viena un tai pašā vietā ar vienu un to pašu pretinieku — divas spožas uzvaras. Nejauša, taču dīvaina sagadīšanās. «Bet ja nu leģenda par Fātehpuras celtniecību slēpj sevī patiesību? Varbūt Fātehpura tika celta nevis par godu pirmā dēla piedzimšanai, bet gan par piemiņu divām uzvarām, kuras te guvuši vectēvs un mazdēls,» Zomarts prātoja. «Tā laikam arī ir, ja ņem vērā, ka pilsētas—cietokšņa celtniecība sākusies tūkstoš pieci simti sešdesmit devītajā gadā, divpadsmit mēnešus pēc Akbara pirmās un visspožākās uzvaras.»

...Jaunās cejabiedrcs izsauciens pārtrauca Zo-marta domu ritējumu. Zomarts palūkojās uz viņu.

Piedodiet, man likās, ka jūs aizsnaužaties, bet, lūk, kas par brīnumu! — Viņa norādīja ar vieglu rokas’mājienu uz priekšu.

Zomarts, klusu nopūties, pievērsa skatienu Fāteh-puras apveidiem. Cietokšņa sienas, aizsargādamas uzkalnu, stiepās pa labi un pa kreisi. Tās ieskāva pilsētu no trim pusēm. Cietokšņa ceturto pusi Akbara laikos aizsargāja dziļš mākslīgs ezers. Taču tas jau sen bija izsusējis un aizaudzis.

Pirmais cietokšņa sienas loks jau aiz muguras. Gaiss tik sauss, ka ta vien šķiet, — jāuzšķiļ tikai dzirkstiņa, un kārās liesmu mēles aprīs ne tikai biezu klājn ceļa malā, bet arī sarkanās akmens sienas, kas lepni izslējušās pār nīkuļojošo, zemo palmu vainagiem.

Kapteinis lēni rāpjas augšup. Ceļš aizlokās kā čūska. Tas ved līdz akropoles sienām. Viņi apstājas nelielā akmens laukumā. Tālāk kāpnes, kas ved uz citadeles vārtiem. Viņi ieiet pa Dižo Mogolu bijušās galvaspilsētas Fātehpuras Austrumu vārtiem. Viņu priekšā paveras brīnišķīgs skats. Visapkārt — no smilšakmens izcirstas vienkāršas, skaistas kolonnas. Desmitiem, varbūt simtiem kolonnu, vieglas, gandrīz gaisīgas, taču tās uz saviem pleciem tur veselu akmens celtnes stāvu. Aiz kolonnām redzama siena, tajā durvis, daudz durvju. Vienas ved uz zālēm — zilo, balto, sarkano, pelēko; citas ved uz laukumu, vēl citas — uz tirgotavām. Bet pagalma vidū — baseins ar malahīta apmalēm. Odens tajā silts, gandrīz vai karsts: saule pa dienu sasildījusi. Odens tek pa caurulēm, kas atrodds zem pilsētas.

Viņi ieiet zālē. Tad soļo pa pilsētas ielu. Pasakainas celtnes, slēgti tirgi, atkal pilis, šauras ejas uz sargu torņiem, atklātas verandas. Katra istaba, katra zāle izveidota no trim sienām. Ceturtās vietā bijuši paklāji, mašas vai zīda audums, lai tveicē būtu vēsāk. Ēku silueti, līnijas un formas, ornamenti, plānojumi, griezumi un izrotājumi iemieso sevī visu labāko no Rietumu un Austrumu arhitektūras, no indiešu tempļu celtniecības mākslas kopš valdnieka Ašoki laikiem.

Katrā šīs pilsētas akmenī, katrā ķieģelī, gluži tāpat kā Adžanlas tempļu freskās, dzīvo indiešu meistaru māksla. Zomartam šķita, ka viņš iekļuvis Sehereza-das pasaku valstībā.

Piecu pils — šis nosaukums radies, tāpēc ka tai pieci stāvi. Uz astoņdesmit divām vieglām, slaidām kolonnām attēlotas medību ainas, ziloņu kauja, ziedu un augļu ornamenti. Katra kolonna ir unikāls mākslas darbs. Jo augstāks stāvs, jo mazāk kolonnu. Piektais stāvs — tā ir skaista un gaisīga nojume tikai uz četrām kolonnām. Pagalma vidū vēl viens baseins, kuru ieskauj griezts marmora režģis un viegli, izrakstīti paceļamie tiltiņi.

Džuma mošeja kā cietoksnis lepni slejas pār apkārtējām celtnēm. Tās arku ieeju rotā ne tikai minareti, bet arī trīs lieli un milzīgs skaits mazāku tornīšu, kas it kā uzvērti cits uz cita. Šķiet, ka augstāk par mošeju, augstāk par visām pilsētas celtnēm slejas Uzvaras vārti no sarkanā smilšakmens, kas in-krustēts ar baltu marmoru. Kā tīrs, sniegbalts zieds izskatās Selima Cišti mauzolejs, kas atrodas milzīga laukuma vidū. To ieskauj kolonnas, kuras noslēdz nelieli sarkani tornīši, kas atgādina zvaniņus. Stāsta, ka Selims bijis vārgs večuks. Taču sirmgalvja prāts, loģiskā domāšana un tālredzība palīdzējusi Akba-ram kļūt visvarenam. Selims vēl bija dzīvs, kad Ak-bars ar savu svītu pārcēlās uz Fātehpuru, un ziloņu griezīgie brēcieni pavēstīja svētku sākumu. Pilsētā svinīgi iebrauca armija, un ielās bija dzirdamas dažādas valodas. Sānielās drūzmējās karavānas ar pa-dišaha dārgumiem un to svešzemju valdnieku dāvanām, kas vēlējās būt draugos ar vareno Akbaru.

Troņa zāle, kas atgādināja lotosa ziedu, atradās turpat netālu ielas otrā'pusē. Tur Akbars pieņēma sūtņus un ministrus, tur viņš ielūdza savus vietniekus — navabus, lai viņi sniegtu atskaites, un tur spēlēja arī šahu. Grīda zālē bija noklāta ar baltā marmora un sarkanā akmens kvadrātveida plātnēm. Šaha figūru vielā pa tām nedzirdami kustējās karavīri smagos šaha figūru tērpos. Bandinieki cits citu nogalināja ar zobena cirtienu ... -

Pēc tam kad pilsēta bija uzcelta, no Akbara cēl-sirdības un savaldības vairs nepalika ne miņas. Viņš kļuva aizvien asinskārīgāks un neprātīgāks. Pat Sc-lims nostājās pret savu skolnieku, kad viņš pavēlēja nocirst galvas arhitektiem, kas bija cēluši Fātehpuru.

— Nedz Fātchpurai, nedz tas valdniekam nedrīkst būt sāncenšu, — Akbars atbildēja.

— Bet mākslu nevar pakļaut zobenam, un laikam!

Pret padišahu nostājās arī gudrais vezīrs Fazls.

Viņš, jādomā, saprata, ka ņirgāšanās par tautas talantiem nav atļauta pat valdniekam. Ja gleznotāji un dzejnieki sacelsies pret valdnieka varu, tā neizbēgami kļūs vājāka. Tauta pret valdnieku izturas gluži tāpat, kā valdnieks izturas pret labākajiem dzejniekiem, tautas mīluļiem. Saniknota'dzejnieka vārds un atriebības alkstoša gleznotāja ota ir spēcīgāka par zobenu.

Taču Akbars neuzklausīja nedz Selimu, nedz Fazlu. Ļaudis sagrāba bailes. Viņiem nebija sava Perseja. Bet dzejnieki un gleznotāji bija sodīti ar nāvi. Fātchpuras akmeņus sārtoja nogalināto dzejnieku un gleznotāju asinis, neskaitāmu vergu asinis.

Zomarts uzmanīgi pieskārās ar roku siltajai sarkanajai sienai. Tā bija grubuļaina un vēju sagrauzta. Šuves starp ķieģeļiem atgādināja arābu rakstu ovālus. Visi sajūsminās tikai par šīs pilsētas diženumu. Bet vai var saukt par dižu tādu pilsētu, kas, tikko piedzimusi, aprij savus radītājus? Arī Bābele un Kartāga, Troja un Atēnas, Persepole un Siraza, Ta-raza un Gerata uzceltas ar vergu rokām uz vergu kauliem. Taču Troju apdziedājis Homērs, Sirazu — Saadī un Hāfizs, Gerātu — dižais Džamī.

Sažņaudzis rokās Otraras monētu, Zomarts domāja, ka dzejnieki apdzejojuši radītājus, bet vērsušies ar nicināšanu pret tirāniem, viņi cildināja nevis nedzīvus akmeņus, bet gan varoņdarbus, kurus veikuši šo pilsētu cēlēji. Troja un Taraza, ka arī Faraba un Pcrsepole aizstāvējās līdz pēdējai asins lāsei un, aizstāvēdamas savu tautu, savu zemi, krita kā cīnītāji kaujās laukā. So pilsētu varoņdarbus apdziedājuši dzejnieki. Fātehpura nav šādu dziesmu cienīga. Tā ir piedzimusi nedzīva.

Pirmais eiropietis, kas te nokļuva, bija anglis Finčs, kurš sešpadsmitā gadsimta beigās rakstīja, ka Fātehpura esot daudz lielāka nekā tālaika Londona, ka tās greznība neesot aprakstāma, ka Akbara galmam piederot tūkstoš ziloņu, trīsdesmit tūkstoši zirgu, simtiem tiģeru, leopardu, lauvu, bifeļu, vanagu, papagaiļu, pāvu, dzinējsuņu. Viņš rakstīja, ka ceļš no Fātehpuras uz Agru vienmēr esot ļaužu pilns, ka ceļa malā stāvot tirgotavas, kurās visa esot papilnam — zelta, sudraba, dimantu, ziloņkaula, gaisīgu audumu, kuru aušanas noslēpumu kašmirieši līdz pat šobaltdienai nevienam neizpauž.

Aizmirsis savus ceļabiedrus, Zomarts klusēdams kliņāja pa ielu labirintu. Drausmīga klusuma apņemtā pilsēta modināja viņā skumjas domas par mākslas diženumu un tirāna neizmērojamo cietsirdību, par cilvēku-radītāju un cilvēku-slepkavu. Apjukusi un pilsētas mēmā diženuma pārsteigta, viņam pa pēdām sekoja jaunā amerikāniete. Viņa baidījās no šīm dienas svelmē sakarsušajām sienām. Katrā troksnī viņa saklausīja čūskas šņācienu, viņai likās, ka aiz katra stūra kāds slēpjas.

Viņi nepamanīja, ka apmaldījušies un iznākuši pie citiem vārtiem. Senais ceļš strauji veda lejup uz pelēko, dūmakas klāto ieleju. Pie cietokšņa sienas bija piekļāvies varens koks. Tas jau sen izkaltis un kļuvis melns kā klints radze. Saule to nebija žēlojusi. Varbūt zein šī koka pēdējo reizi mēdza apstāties vergi un gūstekņi, kas no ielejas devās uz pilsētu. Ne velti šī ieeja nosaukta par Vergu vārtiem. Viņus meta lejā no klints.

Nepārredzamās zemes malā dzisa pēdējie saules stari. Debesis ātri satumsa. Viegla miglas dūmaka bija aizplīvurojusi plašo līdzenumu ar nīkuļojošiem, zemiem kokiem. Bet kas tad tas? Kaut kur šai nāves klusumā atskanēja skaļš «tukl». Vēlreiz un vēlreiz... Vienmērīgi atskanot dobjai balsij, šī skaņa aizviļņoja . pār mirušu pilsētu, pār Alclno kalnu un pelēko līdzenumu, kas ieskāva pilsētu. «Tuk ... tuk... tuk ...» Noslēpumainās skaņas skaitīja laiku.

Viņi atgriezās pilsētā, steidzīgi pagāja garām svētā Selima mauzolejam un pa akmens kāpnēm nokāpa pie mašīnas.

Sikri bija nabags un nomira aiz bada šajās akmeņlauztuvēs. Svētais Sikri bija pazobojies par zvaigžņu tulku, kas uz Akbara jautājumu: «Cik gadu Fāteh-purai lemts būt par impērijas galvaspilsētu?» — bija atbildējis: «Tūkstoš!» Sikri smējās par Akbaru, kas bija noticējis zvaigžņu tulkam.

Saniknotais padišahs pavēlēja sodīt viņu ar nāvi. Taču Fazls aizstāvēja Sikri. Nabaga pareģi izdzina no cietokšņa. Svētais Sikri bija nolemts bada nāvei. Taču līdz savai pēdējai stundai viņš smējās par Akbaru. Noaudzis ar bārdu un novājējis viņš klimta pa akmeņlauztuvēm un slēpās brikšņos. Viņš rādīja uz pilsētas sienām un bez rimas smējās.

— Es nomiršu reizē ar to, — viņš čukstēja, lūkodamies uz pilsētu.

Neviens īsti nezina, kad un kur viņš nomira. Cilvēki pieredzēja tikai Fātehpuras nāvi.

Pilsēta, kas tika uzcelta četros gados, nepastāvēja pat četrdesmit gadus. Tā panīka desmit, piecpadsmit gadus pēc dzimšanas.

Saule kveldēja akmeņus. Cdcns nekad netrūka vienīgi valdnieka pilī. Viss gāja bojā no karstuma un tvīkoņas. Turklāt pēkšņi nomira Selims. Fazlu noindēja viņa ienaidnieki. Arī Akbars vairs neuzticējās saviem bijušajiem draugiem. Viņš pirmais atstāja galvaspilsētu, pārcēlās uz Lahoru, bet pēc septiņiem gadiem bez lieka trokšņa aizbrauca uz savu cietoksni Agrā. Viņa piemēram sekoja arī galminieki. Fātehpurā vēl ilgi nabadzīgie ļaudis mocījās un mira no nepanesamā karstuma, bet galu galā pilsēta izmira uz visiem laikiem. Kopš tā laika pilsēta stāv uz šī melnā saules nokaitētā kalna kā cilvēka neizmērojama talanta simbols, kā piemiņa par valdonīga un asinskāra pavēlnieka bezprātību.

Fātehpuras kaunpilnā bojāeja iedragāja ticību Akbara spēkam un gudrībai. Ticīgie runāja, ka dievi viņu sodījuši par to, ka viņš uzdrošinājies radīt savu reliģiju. Satraucās navabi, sāka kurnēt šeihi un radžas, kas ilgi bija pacietuši Akbara despotismu. Atsākās nesaskaņas starp indusiem un musulmaņiem, starp karavadoņiem un ministriem. Armija izira visu acu priekšā. Cits pēc cita tika nonāvēti Akbara tuvākie draugi. Turklāt valdnieku nomāca dēlu netiklā dzīve.

Viņam auga trīs dēli. Vecākajam, kas bija dzimis tai gadā, kad lika pamatus Fātehpurai, bija deviņpadsmit gadu. Prinči uzdzīvoja. Akbars noskārta, ka dēli pakļaujas viņa slepeno ienaidnieku ietekmei, taču nekā nevarēja iesākt. Viņš zaudēja pašsavaldīšanos, kļuva iekarsīgs, nikns un cietsirdīgs. Viņu aizlauza draugu nāve un galminieku nodevība.

No šā brīža viņš uzticējās tikai dzejniekam un slavenajam karavadonim Birām Balam, kas bija cēlies no radžputiem, kā arī karavadonim Manam Sing-ham. Lai no jauna nostiprinātu armiju, pārbaudītu tās kaujas spējas un kaut kā atgainītu bēdas, kas bija uzbrukušas pēc tuvo cilvēku nāves, Akbars savu karapulku priekšgalā kopā ar karavadoņiem Biru Bālu un Manu Singliu devās uz Ahmežnagaru, kur bija apmetusies patgalvīgā un leģendārā Canda Bibī. Viņa bija apvienojusi visas nelielās valstiņas un izveidojusi stipru armiju, kas bieži sāka uzbrukt Ak-bara impērijas pilsētām.

Uzvara tika gūta. Taču svētki par godu uzvarai izpalika. Visi sēroja. Atgriezies pilī, Akbars ieraudzīja savu dēlu līķus. Viņi bija nomiruši aiz pārmērīgas kaislības uz dzērienu, kuru Muhameds nosaucis par allāha mīzaliem, nomiruši kailu dejotāju un verdzeņu pulkā. Prinču miesassargi, baidīdamies no Akbara dusmām, bija izdarījuši pašnāvību, ari sievietes tika nogalinātas. Akbars tā ari neizdibināja savu dēlu nāves noslēpumu.

Nikns un apjucis viņš tagad augām dienam nīka Zilajā pilī. Viņš reti devās medībās un pretēji agrākajam ieradumam vairs neielūdza pilī svētos un priesterus, pareģus, filozofus, vēsturniekus dzejniekus un muzikantus. Ja agrāk uz Akbara ceturtdienām centās ierasties pat romiešu misionāri, tad tagad no viņa vairījās pat mulla. Viņš gandrīz nekad neielūdza ve-zīrus, neiegriezās pat savā bibliotēkā, kurā ap to laiku bija savākti divdesmit četri tūkstoši unikālu rokrakstu no visas pasaules. Viņš vairs neticēja ne vezīriem, ne grāmatām, ne mācītiem zvaigžņu tulkiem, neklausījās nedz dzejniekos, nedz muzikantos, jo labākie dzejnieki — lepnie un drošsirdīgie — bija sodīti ar nāvi. Akbaru cildināja neapdāvināti dziesminieki, bet viņam likās, ka viņam lūdz žēlastību.

Katra cilvēkā viņš saskatīja nodevēju, slepenlīžu, ienaidnieku, un ministri, sūtņi, tirgotāji un svešzemju diplomāti troņa zālē dzirdēja vienus un tos pašus vārdus: «Sodīt ar nāvi!» Viņš kļuva bailīgs, nesabiedrisks, aizdomu pilns, viņam uzbruka vajāšanas mānija. Dažreiz viņš izgāja dārzā un klimta starp piejaucētām tīģeru mātītēm, kas gozējās piesaulē. Lāgiem viņš atsauca veco galma dziedātāju, kurš kādreiz tika atvests no kipčaku stepēm.

Akbars, sakrustojis kājas, nosēdās zem koka un, aizvēris acis, pārcilāja atmiņā bijušos karagājienus. Večuks dziedāja klusi, dziedāja stiepti un ilgi, dziedāja par ligu cietajiem stiebriem, par zirgu asajiem pakaviem, par Akbara neparasto drosmi. Dziedāja, ilgodamies pēc dzimtenes, dziedāja par to, kā kipčaki sakāva klibo Temiru.

Izdzirdējis vārdu «temirs»[10], Akbars atcerējās dzelzs kolonnu Deli centrā. Kolonna tur stāv vairāk nekā tūkstoš gadu. Kas to atlējis, kas uzcēlis? Ļaudis aizmirsuši tā valdnieka vārdu. Viņi droši vien aizmirsīs arī Akbara vārdu. Paliks vienīgi akmens Fāteh-pura.. Dzelzs kolonna ir milzīga. Taču, uzkāpjot trīssimt septiņdesmit astotajā pakāpienā pa Kutb-Muna-ras vītņu kāpnēm un palūkojoties uz kolonnu no augšas, tā izskatīsies tik maza kā zobu bakstāmais. Kam būs garaks mūžs: nelielajai kolonnai, kurai nav neviena rūsas plankuma un kura, kā runā, stāv jau tūkstoš trīssimt gadu, vai varenajai Kutb-Munarai ar dīvainajiem akmens rakstiem, kura patlaban ir tikai trīssimt gadu veca? Kolonnu veidojuši indiešu kalēji. Kutb-Munaru cēluši pirmie Deli musulmaņu dinastiju valdnieki.

Kas ir izturīgāks? Dzelzs kolonna! Jabūt kā dzelzij, kā tēraudam! Akbars trūkās kājās, izvilka zobenu. Pazuda dziesminieks, atlēca sāņus tīģeru mātītes. Akbars kā parasti lika atvest zirgu un pasniegt vīnu, un pavēlēja visiem sapulcēties. Taču, kad ieskanējās kara taures un ieradās karavadoņi, viņš caur pieri ielūkojas viņu sejās un nočukstēja: «Nodevēji!» — un pazuda savās istabās.

Diženajam Āzijas dzejniekam un radžam — karavadonim, kura dziļu domu un rūgta humora pilnās vārsmas un anekdotes iekļautas indiešu literatūras hrestomātijā, diženajam dzejniekam Birām Balam pēc padišaha pavēles bija jākļūst par galma klaunu un ākstu. Dzejnieks skumji smaidīja, viņam bija žēl padišaha. Viņš centās no jauna atmodināt Akbara ticību cilvēkiem, cēlsirdību un drošsirdību. Taču Akbars neklausījās viņa vārsmās un gudrajās līdzībās. Viņš sita dzejnieku ar pletni kā vergu, bet Birs Bāls smējās, kā kādreiz bija smējies nabags Sikri.

Dižais padišahs nenodzīvoja daudz ilgāk par saviem dēliem. Līdz pēdējam elpas vilcienam viņš skuma pēc saviem draugiem — pēc svētā Selima un gudra Fazla. Viņam tika uzcelts mauzolejs, kas atrodas Sikandrā netālu no Fātehpuras. Četri zilganbalti minareti sargā viņa mieru. Arī Akbara kapenes kļuvušas slavenas, tās ir īsta arhitektūras pērle. No kapeņu sienu ornamentiem, no to vieglajiem apveidiem vēsmo skumjas un sēras. Taču ne tikai ar arhitektūras izsmalcinātību tās kļuvušas slavenas. Kapeņu pakrēslā kā maza saule kādreiz bija zaigojis vislielākais un visskaistākais briljants pasaulē — Koinurs, kurš piederējis filozofam, zinātniekam un karavadonim Babūram, bet pēc tam viņa mazdēlam Akbaram.

Sikandrā dabūjusi dzirdēt par briljantu, jaunā amerikāniete nākamajā dienā ilgi aplūkoja ornamentus un griezumus kapa marmorā, cenzdamās ieraudzīt Koinuru, bet pēc tam izbrīnījusies pajautāja:

— Bet kur ir briljants?

— To noknubināja ar durkli. Un tāpat kā daudzus citus Indijas dārgumus aizveda uz Angliju, — Zo-marts atbildēja. — Ja esat bijusi Anglijā, tad droši vien iegriezāties Britu muzeja zālēs. Tur ir ko paskatīties.

— Jā, tur ir brīnišķīgi! — meitene sajūsmā iesaucās. Bet pēc tam klusi piebilda: — Man ne reizi nav iešāvies prātā, no kurienes tas viss. — Tad kā parasti viņa sāka jautri tarkšķēt: — Smieklīgi, tētis mani agrāk saukāja par pērli.

Zomarts ar smaidu palūkojās uz viņu. Meitene samulsa.

— Mums ir daudz pērļu. Taču tētis sacīja, ka visdārgākā pērle — tā esmu es, — meitene taisnojās.

Viņi satikās Deli lidlaukā. Kad Zomarts piegāja pie lidmašīnas trapa, viņam blakus nostājās meitene, īsā, vienkārši un skaisti pašūtā kleitiņa no rupja jēl-zīda eleganti apņēma viņas slaido stāvu. Izgriezums atsedza nevis krūtis vai muguru, kā tas mēdz būt mūsu modes dāmu tērpiem, bet gan kreiso plecu.

Kājās viņai bija glītas kurpītes, rokā ceļa somiņa. Mati rūpīgi uzsprausti.

Kad viņi sēdās lidmašīnā, Zomarts bija pārsteigts, ka meitene lido viena. «Kā gan vecāki uzdrošinājušies palaist šo jauno būtni ceļojumā?» Visi pasažieri izturējās laipni pret viņu. Meitene atstāja patstāvīga cilvēka iespaidu. Viņa neizlaida no rokām atvērtu grāmatu. Lasīja, stāvēdama pie trapa. Viņa vēl nebija paspējusi apsēsties savā vietā, kad jau iedūra degunu grāmatā.

Meitenes vieta atradās blakus Zomartam. Aizsprādzējis siksnas, Zomarts nolēma kaut mazliet nosnausties. Meitene, pārlikusi vienu kāju pār otru, joprojām lasīja. Lidmašīna lēni atrāvās no zemes, uzņēma augstumu un piepeši nosvērās uz sāniem, tad strauji rāvās uz priekšu un negaidot sazvēlās uz otriem sāniem. Zomarts ieķērās krēslā. Pēc nākošā rāviena meitene atsitās ar galvu pret iluminatoru. Cezdamās ieturēt līdzsvaru, viņa krampjaini ieķērās Zomartā. Lidmašīna sāka krist lejup. Meitene iekliedzās un paslēpa seju Zomartam pie krūtīm. Viņš apņēma meiteni ap vidukli, lai pasargātu no grūdieniem. Beidzot lidmašīna izlīdzināja gaitu un sāka strauji laisties lejup. Grūdiens! Salonā atskanēja izbaiļu kliedzieni. Taču lidmašīna, samazinādama ātrumu, drāzās pa zemi.

— Lūdzu, piedošanu, kungi un dāmas, neliela tehniska kļūme. Aicinām jūs uz restorāna zāli, sabiedrība pacienā uz sava rēķina. Pēc pusstundas tiks padota cita komfortabla lidmašīna. Lidojums uz Agru ilgs tikai divdesmit minūtes! — Durvīs stāvēja sabiedrības pārstāvis.'

Kopā ar meiteni Zomarts devās uz restorānu. Viņi apsēdās pie viena galdiņa. Klusēdami dzēra kafiju. Est viņiem negribējās. Izdzērusi kafiju, meitene at-zvila uz dīvāna netālu no pavecām anglietēm, kas gaidīja savu reisu. Zomarls izgāja uz ielas.

— Vai jūs lidosiet? — Jaunā pasažiere panāca Zomartu.

— Ko lai citu iesāk, — Zomarts atbildēja. — Biļete nopirkta. Deli es vairs nevaru palikt, Agrā man pasūtīts numurs viesnīcā.

Meitene kļuva domīga. Tai brīdī paziņoja, ka lidmašīna padota. Zomarts devās uz lidmašīnas pusi. Pēc mirkļa salonā ienāca arī jaunā amerikāniete.

Kad lidmašīna sāka piezemēties Agras lidlaukā, meitene pavaicāja Zomartam:

— Uz kādu viesnīcu jums jābrauc?

— Uz Luoresu.

— Tad mums pa ceļam, — meitene atteica. Viņa neslēpa savu prieku. — Sakiet — vai šeit ir taksometri?

—c Nezinu. Es te esmu pirmo reizi, — Zomarts atbildēja.

— Bet vai jūs sagaidīs mašīna? — viņa turpināja iztaujāšanu.

— Jā!

— Vai jums nebūtu nekas pretī, ka mēs brauktu kopā?

— Lūdzu!

Viņas vārdu Zomarts tā arī nepajautāja nedz lidmašīnā, nedz vēlāk, kad viņi veselu dienu klaiņāja pa pilsētu un apskatīja pieminekļus.

Kalkutā un Deli viņš nolasīja lekcijas par Vidusāzijas vēsturi. Deli starp klausītājiem bija daudz senatnes pazinēju. Viņš centās runāt par vispārējiem Vidusāzijas vēstures jautājumiem.

— Vēl nemaz nav pagājis tik daudz gadu simteņu kopš tā laika, kad eiropiešu zinātnieki un iekarotāji ;ir izbrīnu, sajūsmu un skaudību lūkojās uz Vidusāziju, uz tās sniegotajiem kalniem, zaļajām ganībām, upēm, tuksnešiem, uz tās ganāmpulkiem un zemes bagātībām — zeltu, sudrabu, dzelzi, — Zomarts sacīja. — Un bija laiks, kad zinātne pilnīgā saskaņā ar leģendām, kas kādreiz bija radušās Austrumu un Rietumu būdās un tirdzniecības ceļos, efentās pierādīt un, šķiet,» pierādīja, ka Vidusāzija bijusi cilvēces dzimtene, kultūras šūpulis. Ka tur cēlušās un no turienes devušās pasaulē arī tās lautas, kas vēlāk, atradušas otru dzimteni Eiropā, sāka dižoties ar savu pārākumu par saviem senčiem — Vidusāzijas iedzīvotājiem.

Zinātnieki bija gatavi apzvērēt, ka Vidusāzijas vietējie iedzīvotāji nebeidzamā straumē devušies uz Gangas un Indas tveicīgajām ielejām, uz brīnumu zemi Indiju. Viņi apgalvoja, ka cilvēce pavadījusi savu sapņaino, kvēlo jaunību uz mūsu plakankaļņu zaļajiem paklājiem, ka Vidusāzijas daba un gaiss ar devīgu roku apveltījuši cilvēkus ar veselību un gatavojuši planētas nākamos valdniekus.

Taču pienāca diena, kad zinātnieki sāka noliegt agrāk apgalvoto. Svētums vairs nebija svētums. Un, lai gan zinātne nebija sniegusi sevišķi daudz jaunu faktu, kas varētu atspēkot vecos argumentus, zinātnieki cits par citu steidzās noraut pagājušo dienu slavas oreolu no Vidusāzijas, paziņodami, ka, salīdzinot ar citiem planētas nostūriem, šim plašajam apgabalam — Zemes vislielākā kontinenta vidienei — nav tiesību saukties par civilizācijas šūpuli. Taču strīds nenorima. Bija vēsturnieki, kas aizstāvēja sākotnējo hipotēzi. Iespējams, ka Āzijas kontinenta vidiene bijusi «cilvēces dzimtene». Viņi apgalvoja, ka tas esot tuvu patiesībai. Ja vārdu «civilizācijas šūpulis» vietā mēs esam sākuši lietot jēdzienu «kultūras šūpulis», tad arī šai nozīmē Vidusāzija pelna vislielāko zinātnieku uzmanību.

Ap Eirāzijas kontinenta centru, kuru kā cielokšņa siena ieskauj visaugstākie kalni uz zemes — Hima-laji, Pamirs, Tjanšans —, grupējās lielās valstis — Babilonija, Indija un Ķīna. Runājot par Senās Ēģiptes civilizāciju, tad arī tai ir daudz kopēja ar Vidusāzijas kultūru.

Tāpēc, draugi, man šķiet, pilnīgi iespējams, ka Vidusāzija kādreiz bijusi seno kultūru centrs. Pilnīgi iespējams, ka lielās tautu pārceļošanas laikā šo kultūru tradīcijas pārnestas uz citām zemēm. Patiesību sakot, šo domu esmu izteicis es, — 2omarts piebilda, — tā pieder tai zinātnieku grupai, kurai gribējās uzspodrināt Vidusāzijas svētuma oreolu.

Protams, vēlāk, kad zinātnieku kaislības bija pierimušas, Vidusāzija pati zaudēja savu kādreizējo varenību, izšķieda savas bagātības. Arī kari, laupīšanas un vardarbība radīja sajukumu tās dzīvē. Aizsērēja kanāli, un pilsētu pelni tika izkaisīti pa līdzenumiem. Zaudējusi savu agrāko pašapziņu, tā no tiesas pārvērtās vulkāniskā nomadu apmetnē. Tā beidza pastāvēt kā kultūras avots, tā kļuva par. kultūras žņaudzēju, par vulkānu — postītāju, no kura krātera līdzīgi liesmu mēlēm uz visām pusēm bezgalīgi plūda kareivīgie nomadi, pārvērzdami pelnos visu to, ko tolaik bija radījušas citas — jaunākas tautas. Viņi aizgāja līdz Ēģiptei, Indijai, Babilonijai un Ķīnai. Zem viņu zirgu pakaviem ziedoši dārzi pārvērtās tuksnešos, bet jaunas pilsētas — drupu kaudzēs.

Atcerēsimies Batija armiju, kurā bija tikai trīs tūkstoši mongoļu un trīssimt tūkstoši tjurku — kip-čaku, atcerēsimies mamelukus — izceļotājus no Vidusāzijas, atcerēsimies arī turaniešus. Viņi cēla kapenes un mauzolejus, taču tai pašā laikā pārvērta pelnos pilsētas un nesa sev līdzi verdzību.

Varbūt tieši tāpēc tika galīgi noliegta brīnišķīgā doma par Vidusāzijas sākotnējo misiju, — jau mierīgāk un, apvaldīdams savu neizsmeļamo fantāziju, sacīja Zomarts. — Tās cietsirdība izjauca pētnieku labos nodomus, aizvainoja viņu jūtas. Vēsturnieki un zinātnieki uz ilgu laiku aizmirsa to. Un reti kāds kopš tā laika mēģinājis izdibināt patiesību.

Un tomēr, draugi, pat šajā barbariskajā laikmetā Vidusāzijā dzimuši ne tikai asinskāri tirāni, tā devusi pasaulei dižo filozofu Muhamedu al-Farabī, medicīnas pamatlicēju Aviccnnu, algebras pamatlicēju al-Horezmī, devusi pazīstamus matemātiķus, tās būdās dzimušas pirmās formulas un teorēmas, darbojušies astronomi un dzejnieki. Ja tai nebija savu Mikelandželo un Rafaelu, tad tikai tāpēc, ka islams, kas bija -izplatījies Vidusāzijā daudz agrāk nekā kristietība Krievijā, tūkstoš gadus diendienā iznīcināja visu to, ko varētu saukt par glezniecību un tēlniecību. Toreiz nocirta roku tam, kas uzdrošinājās atveidot cilvēku. Tikai kapeņu un paklāju ornamenti, kā arī mauzoleji par piemiņu kritušajiem islama aizstāvjiem palika mūsu stepē.

Zomarts stāstīja par partiešiem, par Nisas mākslu, par Sogdu un sogdiešiem, par Tarazas gleznotājiem un tēlniekiem, par Samarkandu un Otraru, par pilsētām, par traķiešiem un apassiakiem, par tjurku un kipčaku cilšu vēsturi, kuras patlaban dzīvo kā patstāvīgas un cita no citas neatkarīgas tautas.

Kopš Otraras un Cingizhana karapūju kaujas laikiem mani senči daudzkārt meklējuši atbildi uz to baismo jautājumu, kas nodarbinājis tautas kopš to

rašanās: «Būt vai nebūt?» Zomarts turpināja. — Es pētīju Otrarās vēsturi un uzsāku izrakumus, jo domāju, ka šīs pilsētas noslēpumu izzināšana palīdzēs noskaidrot patiesību par manas tautas vēsturi, — viņš sacīja, pabeigdams runu.

Vakarā viņš ar pavecu indusu pastaigājās pa vecās Deli ielām, kur oda pēc izplūdes gāzēm un sviedriem un bija jūtams sandalkoka nūjiņu aromāts. Netālu no Sarkanā cietokšņa viņi iekāpa taksometrā un aizbrauca uz jaunajiem kvartāliem — garām ēkām, kas Neru laikā uzceltas valsts kalpotājiem un strādniekiem.

— Mums vajadzīgs tāds cilvēks kā Neru, kurš baudīja tautas uzticību un kuru visi bezgalīgi mīlēja. Mūsu vēsturē, gluži tapat kā jebkuras citas tautas vēsturē, bijuši daudzi piemēri, kad atsevišķas personas centušās kaut ko paveikt, lai satuvinātu da-žadas rases, tautas, ciltis, kastas un reliģijas. Protams, tas bieži tika darīts tāpēc, lai nostiprinātu savu varenību, un tomēr viņu pūlēs bija arī pa kādam veselīgam asnam. Ja, piemēram, atceramies Dižo Mo-golu dinastiju un visizcilāko tas pārstāvi — Akbaru, tad vēsturnieki viņu līdz pat šobaltdienai dēvē par Dižo. Tajos laikos, kad mūsu zeme stepju pusēs bija iebrukušo musulmaņu iekarotāju varā, Indija sirga ar rasu sadrumstalotību un reliģiskām pretrunām. Uz atnācēju nievām un augstprātību indieši atbildēja ar ienaidu. Ja vēsturnieki, par spīti visam, dēvē Akbaru par Dižo, tad par šo cildinošo vārdu viņam jāpateicas nevis saviem varoņdarbiem, karagājieniem un uzvarām, bet gan savām pūlēm par valsti, kurā viņš centās kaut uz laiku nodibināt mieru, un viņam arī īslaicīgi izdevās nogludināt rasu un reliģiskās nesaskaņas, — Zomarta sarunu biedrs domīgi turpināja. — Jūs sacījāt, ka pēdējo gadu laikā esat bijis

daudzās Āzijas valstīs. Ielūkojieties mūsu ziemeļu pilsētu sejās, Ziemcļindijas un Centrālās Indijas pieminekļos. Nevienā citā zemē jūs neatradīsiet tik daudz kopīga ar tās seno kultūru un arhitektūru.

Atgriezies no Fātehpuras, Zomarts pirms aizbraukšanas uz mājām domās jau gatavojās savai pēdējai lekcijai. Vakar viņš šo to bija pierakstījis burtnīcā, kad kopā ar jauno amerikānieti aplūkoja Akbara mauzoleju Sikandrā.

Pēc tam viņi sēdēja Tadžmahalas dārzā zem milzīgas platānas, kuras ēna krita pār zaļu pļaviņu. Zomarta nejaušā ceļabiedre te vajāja rnangustus, kas šaudījās no koka uz koku, un sajūsmināta kliedza: «Tā taču ir Āzijas vāvere!» — te atkal apsēdās blakus Zomartam, paņēma zīmuli un sāka uzmest bloknotā balta mauzoleja apveidus.

Ak, ja varētu dzīvot šajā dārzā un vienmer raudzīties šajā skaistumā!

— Es arī neesmu redzējis tādu skaistumu, — Zomarts atbildēja.

Zomarts bija dzirdējis daudzas leģendas par Tadž-mahalu, bija redzējis gleznas un fotogrāfijas, taču tikai tagad pārliecinājās, ka ne dzejoļi, ne poēmas, ne arī ģeniālā gleznotāja ota nespēj attēlot ne simto daļu no tās burvīguma. Tadžmahala — tā ir mīlestības dziesma, tas patiešam ir brīnums starp senajām, drūmajām pilīm un mauzolejiem, kas ieskauj Agru no visām pusēm.

Ja no akmens vispār iespējams veidot poēmu par mīlestības mūžību un skumju neiznīcību, tad tā var būt vienīgi Tadžmahala. Cik netaisnīgi, ka to sauc par «kapenēm». Sis vārds ir nevietā. Tadžmahala ir ka varavīksne miglā, kā asariņa Zemes skropstās, kā trausls, balts stepes asns sena ceļa malā. Ja celtniecības vēsturē ir kaut viena pējle, tad tā noteikti ir Tadžinahala. Iztēle pārņēma Zomartu, viņš izdomāja leģendas un stāstus par Tadžmahalas dzimšanu. Dža-liāna mīlestība uz Mumtazu Malialu rosināja radīt Tadžmahalu, arī Leilas un Medžnuna, Romeo un Džuljetas mīlestība iedvesmoja radīt brīnišķīgus un nemirstīgus divu lielu Eiropas un Āzijas dzejnieku darbus. Tai dienā Tadžmahalā valdīja tāds pats klusums kā Fātehpurā, taču tas bija skumjš klusums. Viņš domāja skaļi.

— Jūs taču esat dzejnieks! — meitene izsaucās, pasviezdama kurpes sāņus un pavilkdama kājas zem kleitas. — Sakiet — vai jūs esat kādu mīlējis? Vai jūs uzceltu tādu pili mīlestības vārdā?

— Bērnībā es cēlu nevis mauzolejus, bet simtiem tādu piļu, cēlu īstas pilis meitenei ar melnām acīm,— Zomarts atbildēja. — Taču manā aulā neviens nebija dzirdējis par Tadžmahalu, manas bērnības pilis ne ar ko neatšķīrās no labākajām mana aula mājām, tikai bija mazliet plašākas un gaišākas.

— Kas tas ir — auls?

— Nu, ciems, sādža, ciemats.

— O, jums ir savs ciemats! Bet man nav rančo, vienīgi māja Ņujorkā. Un vēl kotedža un neliels baseins aiz pilsētas. Visu to man tēvs uzdāvināja uz kāzām. Taču es drīz izšķīros no vīra. Viņš nebija mūsu aprindu cilvēks, lai gan lieliski spēlēja klavieres, mācēja uzvesties sabiedrībā, viņu mīlēja meitenes, un man viņš patika. Es ar viņu apprecējos pret tēva gribu. Bet pēc tam uzzināju, ka es viņam nemaz neesmu vajadzīga, viņu interesē tikai mana nauda. Turklāt būt precētai sievai ir garlaicīgi. Ari bērnus es nemīlu.

— Bet ko jūs mīlat? — Zomarts viņu pārtrauca.

— Man patīk nodarboties ar kucēniem, tie ir tik jocīgi. Man patīk pastaigāties ar suņiem svaigā gaisā. Ils mēģināju strādāt par mākslinieci žurnālā. — Mei-lene nosauca kādu modes žurnālu. — Bet pēc tam es pametu šo darbu. Aizbraucu uz Venecuēlu. Tur dzīvo mans draugs, pret kuru, kā man šķiet, es jutu kaut ko līdzīgu mīlestībai. Viņš bija lāga zēns. Taču tāds nedrošs, gļēvs. Viņiem pieder brīnišķīga pils.

— Un nafta arī, — Zomarts ironiski piebilda.

Viņš brīnījās par dzirdēto ne mazāk, kā viņa bija

jūsmojusi par Zomarta stāstu. Tagad viņa Žomar-tam vairs nelikās naiva meitenīte.

— O, daudz naftas! Viņa tēvam pieder naftas urbumi, bet manam — tēraudlictuve. Bet ne jau tur tā lieta. Aizbraukusi turp, es iepazinos ar mana drauga tēvu, un ziniet, man šķiet, ka nav otra tāda vīrieša, kas mācētu tā aplidot sievieti. Viņš man iepatikās. Taču man likās, ka nav pieklājīgi sēt naidu starp tēvu un dēlu, un es aizbraucu no turienes uz Mālāju. Tur dzīvo mana laba draudzene. Tad es nokjuvii Japānā. Nejauši pamanīju reklāmu, ka ceļojums apkārt pasaulei maksā pavisam lēti. Tikai divi tūkstoši piecsimt dolāru. Apstākļi ciešami. Tā es nokļuvu Indijā. Jā, gandrīz piemirsu, Japānā es sastapu vienu puisi. Ļoti simpātisku. Jau nākamajā dienā pēc iepazīšanās viņš man piedāvāja roku un sirdi. Pat gribēja kopā doties ceļojumā. Vai nav smieklīgi! Viņš sacīja: «Nensij, es nevaru bez jums dzīvot.»

— Tātad jūs sauc Nensija?

— Nensija Stodarte, — meitene atbildēja.

Jā, Nensij. Iespējams, ka tas puisis bija iemīļojies jūsos un bija ar mieru uzcelt jums tādu pašu pili.

— Jūs gribat sacīt — mauzoleju, kapenes! Pārāk cietsirdīgs joks. Starp citu, jūs nepateicāt savu vārdu.

— Zomarts.

— 2o-omar-rts? — viņa smaidot izrunāja, uzsvērdama gan «o», gan «r>>. — Esmu jums ļoti pateicīga: jūs mani tik labi toreiz pieturējāt lidmašīnā.

— Mēs visi bijām nobijušies.

— Bet man likās, ka jums nav bail.

— Pirmie iespaidi mēdz būt maldinoši. Sākumā man likās, ka jūs esat skolniece.

— O, man jau ir deviņpadsmit gadu! Es esmu beigusi koledžu. Šeit, viesnīcā «Loures», neviens nedomāja, ka es vēl esmu meitenīte. It īpaši viesu apkalpotājs radžas tērpā. Pie pusdienu galda viņš apjautājās, vai man neesot vajadzīgs jauns, skaists sikhs laika pakavēšanai.

Zomarts klausījās klusēdams un vēroja svētceļniekus, kas gāja uz mauzoleju. Indiešu sievietes bija tērpušās spilgtos sari, vīrieši tīros, baltos kreklos. Daudziem rokās bija sarkanas rozes, kas savērtas uz aukliņas.

— Firmas pārstāvis piedāvāja man atsevišķu mašīnu, — Nensija turpināja. — Taču es nospriedu, ka labāk braukt divatā ar kādu. Viesnīcā jūs bijāt vienīgais ārzemnieks. Vai jūs neiebilstu, ja mēs brauktu kopā? Runā, ka jūs rīt došoties uz kādu senu pilsētu?

— Jā, — Zomarts pieceldamies automātiski atbildēja. — Uz Fātehpuru varam aizbraukt kopā.

Nensija žigli pielēca kājās, aizskrēja pie gara baseina, noskaloja kājas siltā ūdenī un uzvilka kurpes.

— Karsts. Cik te spilgta saule? Kas jums rokā, vai amulets?

— Nē! Monēta. — Zomarts pasniedza viņai Otra-ras monētu.

Jus laikam esat numismats? Krājāt vecas monētas! Vai es uzminēju?

— Man patīk senatnīgas lietas.

— Jā, jā es saprotu. Džamna — laiks, Tadžma-liala — mīlestība un meitene ar melnām acīm — bērnības draugs, — Nensija skani iesmējās. — Iesim uz Tadžmahalu, pieskarsimies pie tās rakstiem, noglāstīsim tās vēsās sienas.

Viņi stāvēja pie mauzoleja. Apakšā viņu priekšā tecēja upe. Ūdens rāmi plūda, un bija grūti noticēt, ka tā ir strauja upe. Upe bija it kā sastingusi, karstums to padarījis gurdu un saule nohipnotizējusi, tā snauda milzīgā zemes plaisā. Dzeltensarkani krasti, pelnu pelēka stepe, pa sausām taciņām so|oja novārguši vientulīgi ceļinieki. Vietvietām čurnēja rūsganas būdas, un krietnā attālumā cita no citas slējās vai nu piļu, vai tempļu drupas.

Zomartam neparko negribējās saukt šīs tukšās un senās cilvēku pilis par «mirušām». Šodien, kad tūrisma firmas pārstāvis jautāja: «Vai jūs brauksiet uz seno pilsētu?» — viņš atbildēja: «Es braukšu uz Fā-tehpuru, Uzvaras pilsētu. «Sī pilsēta dzīvo. Tā atvērusi visus vārtus gan bagātiem, gan nabagiem un vēlas tikai vienu — lai cilvēki saprastu tās skumjas, izzinātu tās noslēpumus un vēsturi un lai vairs nekad neatkārtotos pagātnes traģēdijas. Fātehpuras pilīs ir vairāk dzīvīguma ņekā tajās mūsdienu Indijas ļaužu pilnajās pilīs, kuru īpašnieki sapņo par Akbara bagātībām. Viņi dzīvo pilīs, kur sardze nomainījusi cirvjus un pīķus pret divdesmitā gadsimta šautenēm, kur aplokos stāv fordi, kapteiņi un arnbasadori.

Tā kā Zomarts bija ārzemju viesis, viņam atļāva pirms divām nedēļām pārkāpt kādās pils slieksni. Atļāva par maksu. Par dažām rūpijām. Maisuras maharadžam labpatika parādīt savu pili. Kopā ar draugiem Zomarts nokļuva neaprakstāmi skaistā un bagatā pasaulē. Viņi ar pūlēm vēra vaļā biezas durvis no tīra liela sudraba un zelta, redzēja zāles, kas bija izrotātas ar ziloņkaula inkruslācijām, griestus, kas pārklāti ar lapiņu zeltu, grīdas, kas noklātas ar neredzēti krāšņiem paklājiem, krēslus, kas nosēti ar pērlēm, zelta troni. Viņš redzēja maharadžas kaujas un parādes ziloņus, viņa sardzi.

Tikai pašu maharadžu Zomarts neredzēja. Kam viņam šis maharadža? Sulaiņi, slavēdami saimnieku, stāstīja, ka viņam piederot pilis arī citās pilsētās un katrā no tām uzcelti bronzas pieminekļi tēvam, vectēvam un pašam maharadžam. Bet apkārt pieminekļiem klimst nabagi un izsūkuši bērni. Maisuras pilī Zomarts redzēja izsalkušu sirmgalvi, kas bija kalpojis maharadžas vectēvam, viņa tēvam un tagad kalpoja viņam pašam. Izvadījis Zomartu pagalmā, večuks pastiepa viņam savas vecās rokas. Bet acis, kas pauda neizteiglu sarūgtinājumu, lūkojās sānis. Večuks kaunējās savas nesavaldības dēļ. Taču bads bija spēcīgāks par kaunu. Zomarts atdeva viņam savas rūpijas. Sai brīdī pēkšņi parādījās pils pārvaldnieks, kas bija stāvējis aiz tuvākās marmora kolonnas, un izrāva večukam no rokām naudu. Nespēdams savaldīties, Zomarts satvēra pārvaldnieku aiz rokas, atņēma rūpijas un no jauna, atdeva sirmgalvim. Pārvaldnieks atsprāga atpakaļ.

— Tas domāts viņa gaišības kasei! — viņš izsaucās un atkal paspēra soli uz večuka pusi.

— Ubaga dāvanas es maharadžām nedodu!

Ieraudzījis dūri netālu no sava deguna, pārvaldnieks atkāpās. Apkārtstāvošo sulaiņu acīs bija jaušams sasprindzinājums. Pateicis šo rupjību un pār-

Lipis viesa elementāras uzvedības noteikumus, 2o-marts izgāja no pils un nozvērējās, ka vairs nekad neieies maharadžu un Indijas šeihu valstībā. Jau pēc pusstundas viņš aizbrauca uz Bangaloru, kur koku /ari bija kā bērtin nobērti lieliem, kā rozes, sarkaniem un dzelteniem ziediem, un koki izskatījās kā sarkanas un zeltainas liesmu mēles.

Daudz ko var ieraudzīt uz Indijas vecajiem un jaunajiem ceļiem. Indieši māk glabāt un sargāt savus pieminekļus, māk cienīt visu skaisto. Viņi izjūt skaistumu, viņi ir cēlsirdīgi, lepni, nabagi un bagāti. Zeme šeit bagāta, bet tauta — nabadzīga. Varbūt tieši šajā paradoksā slēpjas Indijas brīnumu noslēpums, par kuru runā un raksta gandrīz vai no Ādama laikiem.

Senais ceļš gluži kā melna seglu josta žņaudz zemes sasprēgājušo ādu. Vakara mijkrēslī un mašīnas lukturu gaismā tas spīd it kā izliets no melnas lakas. Varbūt ceļš ir melns no sarecējušajām asinīm» kas te plūdušas Muhameda valdīšanas laikā, kas sevi bija iedēvējis par Džihāngīru — pasaules iekarotāju.

Mirstot Akbars bija nozīmējis viņu par savu troņmantnieku — vienīgo dēlu, kas palicis dzīvs. Galminieki reti redzēja viņu skaidrā prātā. Viņa cietsirdība nezināja robežu. Nakts orģiju laikā skaidrā varēja palikt tikai tas, kas bija ar mieru no rīta nolikt savu galvu uz bendes bluķa. Viņa pārpildītajos harēmos kopā ar princesēm mājoja ielasmeitas. Tāds pats liktenis piemeklēja arī lielvezīru un šaha galma karavadoņu meitas. Kad Mahabathana armijas vecākais karavadonis uzdrošinājās slepus izdot pie vīra savu meitu, okšķeri nosūdzēja viņu valdniekam. Saniknotais šahs pavēlēja izģērbt līgavaini kailu, nopērt ar dzeloņplūmes zaru, atņemt viņam visu īpašumu un padzīt kā klaidoni.

Valdnieka necilvēcību bija grūti aprakstīt. Klusēja dzejnieki. Hronisti runāja tikai par valdnieka diženumu, rakstīja par viņa iecietību ticības lietās, jūsmoja par viņa īstticīgumu. Bet viņš pat nerēķinājās ar sava dēla Hisrou svētajām jūtām — ar viņa pirmo mīlestību. Jaunā princese, kuru bija iemīlējis Hisrou, kļuva par tēva mīļāko. Tad dēls sacēlās pret tēvu. ]

Taču atkal uzvarēja cietsirdība. Septiņsimt dēla piekritēji tika uzdurti uz mietiem visgarām ceļam,' kas ved uz Lahoru, — pa šo ceļu Zomarts patlaban atgriezās no Fātehpuras. Jauno Hisrou iekala važās, nosēdināja uz ziloņa un veda gar notiesāto rindu. Princis redzēja, kā asinis pa stabiem tek lejā ceļa putekļos, kā cilvēki lokās pirmsnāves krampjos. Viņš dzirdēja viņu kliedzienus. Runā, ka viņš kļuvis kurls j no šiem kliedzieniem, akls no asarām un nosirmojis aiz ciešanām. Viņš uz mūžu ienīda tēvu un nomira i cietumā.

Vienīgi daiļajai persietei Nūrdžahānai izdevās uz laiku pakļaut Džihāngīru savai gribai. Nūrdžahānas tēvs kļuva par valsts lielvezīru. Nūrdžahāna neieredzēja cietsirdību un nāves sodus, viņai izdevās Dži-hāngīrā iedegt mīlestības liesmu pret savu otro dēlu Sāhdžahānu. Nūrdžahāna pati audzināja mantinieku. Viņa centās pamodināt viņā mīlestību uz ’ mākslu un radīt riebumu pret slepkavībām. Un, jādomā, tieši tāpēc, uzkāpis tronī pēc Džihāngīra nāves, Sāhdžahāns ar lielu cieņu izturējās pret savu audzinātāju, kas ap šo laiku bija stipri pārvērtusies un likusi lieta viltību, lai nogalinātu jauno valdnieku un kļūtu par vienīgo pavēlnieci valsti. Sazvērestību atklāja, taču vainīgie netika sodīti ar nāvi. Šāhdža-hāns nevelējās atriebties savai audzinātājai. Viņa joprojām dzīvoja valdnieka pilī godpilnā vientulībā

un visu cienīta, deviņpadsmit gadus vēroja, kā Zie-inejindijā Sāhdžahāns Dižo Mogolu īpašumos ce| pilis, mauzolejus un mošejas.

Sāhdžahana laikā sākās musulmaņu mākslas un arhitektūras uzplaukums. Viņa darbu vainagojums bija Tadžmahala. Sāhdžahānam vēl dzīvam esot, Tadžmahala tika nosaukta par «marmorā iemiesotu sapni». Uzceldams Tadžmahalu, Sāhdžahāns apdziedāja mīlestību, kuru tēvs bija kājām mīdījis un apgānījis. Hisrou mīlestība atdzima' Sāhdžahāna sirdī un iemiesojās gaišajā Tadžmahalā. Cilvēki, kas jau bija aizmirsuši Dižo Mogolu valdnieku vārdus, kas neko nezināja par Fātehpuru un Sikandru, vienmēr ar sajūsmu runā par Tadžmahalu, scer dziesmas un leģendas par šo mīlestības nemirstības simbolu. Un no visām pasaules malām nāk šurp, lai noliektu galvu tas pakājē.

Drāžas kapteinis. Nensija klusē. Šoferis kaut ko pie sevis dzied. Viņš pazīst šo ceju no bērna kājas, viņš pieradis pie tā un mīl to kā dzimto Agru un māti Indiju. Piepeši šoferis vairs nesaka ne vārda. Gaismas kūlis izrauj no tumsas melnu stuburu ceļa malā. Tur joprojām sēž izsalkušais svētais, kuru viņi te sastapa, kad brauca uz Fātehpuru.

— Viņam spīd acis. Viņš ir baismīgs. Vai tiešām viņš līdz šim laikam nav ne pakustējies? — Nensija klusu jautā.

— Viņš gaida, mis, — tiktpat klusu atbild šoferis. — Viņš ir izsalcis. Gaida, kad kāds atnesīs viņam ēdienu. Tad viņš paēdīs un ies uz Benaresu.

— Ak kungs... — Nensija čukst. — Kad beidzot mēs būsim galā? Rīt došos uz Parīzi. Tur dzīvo tēva paziņa, viņam ir lepna māja pilsētā, bet otra —

mežā. Tur varēšu atpūsties no karstuma, nabagiem un šim drupām. Ja patiks, nodzīvošu tur pusgadu.

— Mis, drīz jau būsim tur, palikušas dažas jūdzes līdz Agrai. Jau redzami uguņi. Ar! mēness uzlēcis, — šoferis atturīgi atbild.

Viņš bija mājastēvs un tāpēc izlikās nedzirdam jaunās viešņas rupjības. Oranžais disks, kas ātri līda ārā no melnās zemes, pēkšņi pazuda putekļos. Priekšā parādījās aitu bars. Šoferis samazināja ātrumu un uzspieda signālpogas. Taču aitas negāja nost no ceļa, tās spiedās cita pie cilas, šaudījās šurp un turp ap mašīnas lukturiem, to blējieni nomāca mašīnas signāltaures pūtienus.

Puspliks ganu zēns no visa spēka centās nogrūst dzīvniekus no ceļa, bet večuks ar apsvilušu seju un gariem matiem, salicis rokas kā uz lūgšanu, šofera kungam un baltajiem’kungiem lūdza piedošanu par aizkavējumu. Beidzot bars izklīda. Putekļi nosēdās. Agras ugunis bija gandrīz līdzās.

Fātehpura mēness gaismā atgādina burvju pilsētu. Vai nevēlaties paskatīties uz Tadžmahalu mēness gaismā? — šoferis jautā.

Nensija lūkojas uz Zomarlu.

— Brauksim taisnā ceļā uz viesnīcu, — Zomarts atbild.

Nensija neapmierināta novērš skatienu.

Vakar pēcpusdienā viņi nolēma izpeldēties. Pie baseina viņa atvēra svaigu «Times of lndia» numuru un nemanot nogrima lasīšanā.

— Ai, paskatieties, te ir Marinas Osvaldes stāsts. Vai redzat?

No lappuses lūkojās jauna sieviete.

— Vai tur ir kaut kas par bijušo prezidentu? — Zomarts automātiski vaicāja.

— Viņa neraksta nedz par savu bijušo vīru Osvaldu Lī, nedz par mūsu bijušo prezidentu. Cik ilgi var runāt par Kenediju? Viņš nav tīrs amerikānis, — Ncnsija atcirta. — Viņa vectēvs bijis ieceļotājs. Un vispār šis džentlmenis nav augstāko aprindu cienīgs. Viņš nav tīrs amerikānis.

— Bet vai tad jūsu priekšteči nebija ieceļotāji? Pamatiedzīvotāji vai, kā jūs sakāt, «tīrie» amerikāņi ir indiāņi. Vai ne tā?

Meitenes seja dusmās pietvīka.

— Mūsu priekšteči bija vikingi! — viņa lepni sacīja. — Bet indiāņi un indieši — tas ir viens un tas pats. Jūs te diezgan esat redzējis viņus ceļa malās. Nepilnvērtība viņiem ir iedzimta.

— Iedzimta nepilnvērtība! Es jau p,ar to esmu dzirdējis. Diemžēl no indietes, tikpat jaunas kā jūs un, jādomā, bagātas, viņa ir tā laikraksta līdzstrādniece, kuru jūs turat rokās, — Zomarts sāka iekarst.

Indiešiem ir iedzimta nepilnvērtības sajūta, — viņa apgalvoja. — Es uzskatu, ka te nevarēja un nevar būt dižas literatūras. To saku es, kas dzīvo šai zemē. Bet jūs stāstāt par tradīcijām un indiešu literatūras diženumu. Izklausās tā, it kā jūs gribētu pieglaimoties mums.

2ornarts citēja «Mahabharatu», atsaukdamies uz Gandiju un Neru, uz Vallatholu un Tagori, uz Premu Čandu un Naraijanu. Viņš runāja un sapīcis domāja: kāpēc šie jaunieši, kas sēž līdzās madonnai, atļauj viņai apvainot savu tautu, savu kultūru? Ko tas nozīmē? Vai tie ir filozofijas «nepretošanās ļaunumam» augļi, kas dziļi iesakņojušies šejieniešu apziņā, vai bailes no vietējo magnātu preses pārstāves, bailes zaudēt darbu?

Bet tad jaunajiem indusiem iekvēlojās acis, sejas noskaidrojās, viņi piegāja pie Žomarta, sāka māt ar galvu un smaidīt, pilnīgi piekrizdami viesim.

— Klusējat... Tātad jūs man piekrītat? — Nensija atsvieda laikrakstu sānis un, atgrūdusies no marmora pakāpiena, ienira baseinā. Viņas vingrais augums saka slīdēt pa kristāldzidro zilo ūdeni. Žomarts sekoja viņas piemēram. Kad viņš iznira, Nensija, spiegdama kā bērns, ar abām rokām uzšļāca viņam ūdens šalti. Viļņi sāka šļakstēt gar marmora krastiem.

— Jūs esat uzvarēts! — meitene skāņi smējās.

— Bet jūs vēl neesat noklausījusies mani līdz galam. — 2omarts nolēma atbildēt. — Mans draugs, jauns indietis no Bombejas, psihologs pēc izglītības, tas pats, kas man izrādīja pilsētu, reiz man sacīja, ka Amerikā un Eiropā daudz rakstot par Amazones indiāņu, šejienes mežos dzīvojošo cilšu un vispār šejienes tautas iedzimto nepilnvērtību. Un mēģina to pierādīt ar atsevišķiem faktiem. Ņem, piemēram, zviedru zemnieku un izsalkušu rikšu no Kalkutas un salīdzina viņu zināšanas. Bet vai tas ir pareizi? Ņemsim divus bērnus no divām ģimenēm, kas pieder pie vienām un tām pašām aprindām, pat pie jūsu — «augstākajām» aprindām. Ja viens bērns attīstās normāli un normāli mācās, bet otra ideāls ir maizes kumoss, tad no pēdējā nevar prasīt tādas pašas zināšanas kā no pirmā bērna. Tie ir cietsirdīgi piemēri. Un spriest par cilvēka gara spējām, par viņa «iedzimto nepilnvērtību», vadoties tikai no šādiem faktiem, — tas ir barbarisms, kas liecina par pašu teorētiķu nepilnvērtību.

Vai jūs gribat sacīt, ka es ... — Nensija izsaucās nobālēdama.

— Es neko neesmu teicis par jums. Es zinu, ka jūs pat nespējat iedomāties, kas ir bads.

Visus nepiebarosi, — Nensija nervozi atkārtoja ivii iemīļoto frāzi, kuru 2omarls ne vienu reizi vien l>il.1 dzirdējis. — Jūs man sabojājāt vakaru.

Kungi, vai nevēlaties koka-koiu vai viskiju? — IV baseina bija pienācis viesnīcas apkalpotājs.

Malku viskija! — Nensija sacīja, izkāpdama no baseina.

Neapģērbusies viņa atlaidās guļamkrēslā zem die-ii.is gaismas spuldzēm. Kaut kur spēlēja mūzika, '.ilts, smaržu piesātināts vējiņš pūta no dārza puses.

Uzskatīsim, ka šodien nebija uzvarētāju, —

' .< nsija miermīlīgi sacīja. — Bet jūs nemaz nemākat 111pēties par dāmām. Iedzersim!

Par ko? — Zomarts vaicāja tai pašā tonī.

Izdomājiet iemeslu.

Par solidaritātes svētkiem, par Pirmo Maiju, lo svinēs drīz — Zomarts paņēma glāzes.

Solidaritāte, solidaritāte! Visur klaigā: solida-rilāte! Sīs solidaritātes deļ pārtrauc darbu, prasa un prasa naudu, dod viņiem aizvien vairāk un vairāk, — Nensija atkal iesvila dusmās. — Viņiem, lūk, esot maza alga, bet saņem gandrīz vai vairāk nekā mans levs! — Nensija pēkšņi apklusa un paskatījās uz Zomartu.

«Ellē, feja izlaiž nadziņus,» Zomarts nodomāja.

Bet no kurienes jūs esat? Vai jus neesat komunists? — Nensija, nenovērsdama skatienu, aizdomīgi jautāja.

Gandrīz, — Zomarts pasmaidīja. — Jūs taču Mīcījāt, ka pat miljonārs Kenedijs nav nekas salīdzinājumā ar jūsu tēvu. Kas viņš ir?

Es jau teicu — Stodarts. Viņš ir viens no Amerikas tērauda karaļiem. Jūs patiesi esat komunists no Krievijas? — Nensija izbrīnā jautāja.

Izpletusi kājas, šaurās peldbiksītēs viņa stāvēja līdzās Zomartarn.

— Oho, tātad jūs esat miljardiera meita! — 2o-marts no tiesas bija pārsteigts un, atgāzies guļarn-krēslā, piebilda: — Es esmu no Padomju Krievijas. Tur ir tāda republika — Kazahija.

— Bet es nez kāpēc iedomājos, ka jūs esat no Indonēzijas. — Ncnsija no jauna atlaidās guļamkrēslā. — Es pirmo reizi redzu dzīvu komunistu un vispār cilvēku no Krievijas. Vai jums tur viss ir sabiedrisks? — Nensija atkal tēloja naivu, apmulsušu, nedaudz koķetu meiteni.

— Jā, sabiedrisks.

— Pat restorāni?

— Jā, arī restorāni.

— Restorāni? ... — Ncnsija pārsteigta pārjautāja.

— Restorāni, — 2omarts atkārtoja, tikko valdīdams smieklus.

— Vai arī šurp jūs atbraucāt par sabiedriskajiem līdzekļiem?

— Jūs uzminējāt. Man ir komandējums. Bet visbiežāk es ceļoju kā tūrists — par saviem līdzekļiem.

— Varbūt es patiešām daudz ko nesaprotu, — Ncnsija nomurmināja, uzvilkdama kleitu.

Nākamajā dienā pēc pusdienas, kad 2omarts jau bija saposies uz Fātehpuru, viņa klusēdama piegāja pie mašīnas, sasveicinājās un apsēdās blakus.

Pa ceļam uz Fātehpuru un atpakaļ viņi nepieminēja strīdu pie baseina, un tikai tagad, kad viņu skatieni sastapās, 2omarts atskārta: viņa domā par vakarvakaru:

— Rīt es braucu prom, — Nensija domīgi atkārtoja, — man liekas, es neaizmirsīšu Fātehpuru un mūsu vakardienas sarunu pie baseina.

2G2

Mūsu pilsēta ir skaista, tā ir gaužām veca, —

uferis ierunājās. — Bet tā atjaunojas. Te ir gan ļaunas valsts viesnīcas, gan benzīna tanki. Patlaban mes braucam garām senam dārzam. Es pirms kāda laiciņa vedu šurp kādu braminu no Deli. Laipns cilvēks. Viņu, tāpat kā mani, sauca par Barmu.

— Jūs acīmredzot esat pendžabietis? — Žomarts uzprasīja.

— Jā, mēs esam pcndžabieši, — šoferis atbildēja.

Laipnais bramins pastāstīja man: kad vēl pavisam gados jaunais dievs radījis cilvēkus, viņam klājies ļoti grūti. Viņš uzbūvējis krāsni, izveidojis no baltajiem māliem cilvēku figūras, taču nezinājis, cik ilgi jātur krāsnī, lai tās atdzīvotos. Dievs ielicis krāsnī pirmo figūru. Viņš steidzies, baidījies, ka tikai tā galīgi neapdegtu, un izvilcis pavisam bālu. Pirmais cilvēks iznācis balts. Tad viņš ielicis krāsni nākošo figūru. Sēdējis ilgi. Kad izņēmis to, cilvēks esot bijis pavisam melns. Jaunais dievs nokavējies, nepaspējis laikā izņemt no krāsns. Bet trešo cilvēku viņš izņēmis no krāsns tieši laikā, un viņš bijis skaists. Viņam bijis zeltains iedegums un jautras acis. Bramins stāstīja, ka no šī trešā esam cēlušies mēs — indusi, persieši un ceilonicši.

— Tātad mēs visi esam apdedzināti vienā krāsnī, — Nensija skanīgi iesmējās.

— Mēs patlaban braucam pa Mahatma Gandija ielu. Tālāk aiz stūra ir mošeja, — šoferis turpināja. — Taču tā ir vāji apgaismota ...

Mašīna tuvojās viesnīcai.

— Nezinu, vai braminam taisnība, bet jums tiešām ir daudz dievu. Būda, Siva, dieviete Sarasfatī, pērtiķu dievs, govju dievs, tirgotāju dievs ... — Nensija sacīja. — Labāk, ja būtu viens. Man patīk tikai

Sarasfatī — skaistuma un gudrības dieviete. Bet jums? — Nensija vaicāja Zomartam.

— Paskatieties, cik vecas ēkas visapkārt, — šoferis viņus pieklājīgi pārtrauca. — Agra nav tik liela ka Deli un ne tik jauna kā Candigara, tā ir ļoti veca pilsēta. Tik veca, ka neviens nezina, kad tā uzcelta.

Viņi iebrauca viesnīcas pagalmā. Ziedi visgarām gatvei. Ziedi ieskauj vaļēju terasi, ziedi milzīgās vara vāzēs, kas izrakstītas senindiešu stilā. Līdzās zaļa pļaviņa, tālāk dārzs un baseins. Uz terases zem papīra lukturiem novietoti galdi. Vietējie aristokrāti, ierēdņi, tirgotāji un tūristi dzer kafiju, viskiju ar sodas ūdeni, rumu, džinu, alu un koka-kolu. Koku ēnā stāv dažādu mārku mašīnas. Pie galdiem runā dažādās valodas, skan indiešu un eiropiešu mūzika. Starp galdiem šaudās baskājaini sulaiņi radžu tērpos, tikai plato zelta jostu vietā viņi valkā vecas siksnas ar vara sprādzēm, viņu galvas segas darinātas nevis no sniegbaltā Kašmiras auduma, kas izšūts ar zeltu un sudrabu, bet gan no vienkāršas sastīvinātas marles. Vārdu sakot, baskāji «radžas» pašaustos kreklos, cilvēki, kas dzīvo no restorāna apmeklētāju un viesnīcas iemītnieku žēlastības dāvanām.

«Kam šī maskarāde ar «radžām»? Eksotikas dēļ? Radžas un šeihi arī mūsu dienās nav zaudējuši savas bagātības, savu varu. Vienīgi Neru mazliet ierobežojis viņu apetīti, atņēmis armiju, samazinājis zemes īpašumus un atstājis tikai sardzi,» Zomarts domāja, pastaigādamies pa aleju. «Viņš uzcēlis Bhilaju un Bhakra-Nangu. Negantais Korbizjē, jūsmodams par sirmgalvja Neru darbību, devās viņam palīgā un uzcēla Indijai pilsētu Candigaru.»

Zomarts nolēma paklejot pa dārzu un apdomāt rītdienas braucienu. Viņš līdz šim vēl nebija paspējis iegriezties vietējā fortā — Mogolu valdnieku cietoksni, viņam gribējās uzzināt, vai šeit nav Mogolu mākslas muzeja. Pa šīm dienām viņš ne pa jokam bija aizrāvies ar Dižo Mogolu vēsturi.

Dārzā valdīja klusums, koki meta uz zālāju plankumainas ēnas. Kaut kur tikko dzirdami — kā pie Tadžmahalas sienām burzguļoja ūdens. Aiz nožogojuma skanēja dobji cirvja vai āmura sitieni. Tie atgādināja baismi vienmuļos un dobjos nepazīstamā putna brēcienusJFātehpurā.

Klusi pienāca sulainis un pasniedza vēstuli no Deli.

«Laikam paziņo dienu, stundu un vietu, kur būs, jānolasa nākamā lekcija,» Zomart's nodomāja un iebāza vēstuli kabatā.

Viņš stāvēja zem milzīgas platānas un vēroja, kā uz melnās zāles ņirb plankumainās ēnas. Silts vējiņš noglāstīja viņam seju, un Žomartam šķita, ka viņš atkal sajutis Fātehpuras izdrupušo sienu karsto elpu. Gandrīz visu ceļu līdz ar riteņu švīkoņu, motora dūkoņu, aitu blējieniem, šofera stāstiem un mūzikas skaņām viņu vajāja Sikri čērkstošie smiekli. Viņa iztēlē Sikri atdzima te kā vecis-rēgs, kas klīst gar Fātehpuras sienām, te kā svētais, kas sastindzis ceļa' malā kā melns akmens atlūznis, te kā vecs, it kā ar pelniem nokaisīts kūlijs pie akas.

Bet ja nu Sikri no tiesas ir dzīvs? Savilcies čokurā, viņš patlaban klumburo kaut kur nakts klusumā vai sēž vecu, pamestu ceļu sazarojumā, un sirmgalvja izdilušajās krūtīs joprojām gārdz zobgalīgi smiekli. Viņš smejas, ticēdams labā uzvarai, smejas, sagaidīdams rītausmu un pavadīdams rietu. Viņš ir noguris no smiekliem, taču nevar nomirt, kamēr ļaunums ir dzīvs. Jo vairāk labā ir zemes virsū, jo vājāka viņa sirds. Sikri bija smējies par Akbaru, par viņa priekštečiem, tagad viņš smejas par pēcnācējiem, par viņu, 2omartu, par viņa mēģinājumiem saprast un izzināt vēsturi. Smejas par cietsirdību un cilvēku godkāri, kas sastopama ik uz soja.

Nensija ir gaužām lepna, ka pieder pie «augstākajām» aprindām, šoferim Barmain ir patīkami apzināties, ka sacerēta jocīga leģenda par viņa nācijas pārākumu.

2omarts apsēdās uz sola un sāka ar nazīti kasīt Otraras monētu. Pēc tam viņš ieskrāpēja to. Zem apsūbējuma iemirdzējās sudrabs. Ļoti veca un, jā-doinā, unikāla monēta, 2omarts nopriecājās. Tā droši vien izkaldināta Otrarā pirms sudraba krīzes — vai nu devītajā, vai desmitajā gadsimtā. Varbūt gluži otrādi: monēta tika ievesta no kādas citas valsts vai zemes tieši krīzes laikā. Lai būtu kā būdams, taču monēta noteikti ir veca, ar uzrakstu vai zīmi.

Viņš sāka uzmanīgi nokasīt ar naža asmeni tās virspusi. Uz tās, šķiet, bija zīmējums. Nezināma valdnieka bareljefs? Varbūt monēta pauda kādu noslēpumu vai lielu atklājumu, par kuru jau sen sapņojis 2omarts? Bet viņš kā barbars graiza to ar nazi un pārvērš parastā sudraba plāksnītē.

2oinarts piecēlās, lai aplūkotu to laternas gaismā, un... nodrebēja, izdzirdis kāda elpu. Līdzās stāvēja sirmgalvis. Liela auguma, sausnējs vecis ar pelnu pelēku bārdu, ar sapinkātiem matiem, lepnu stāju un asu skatienu. Viņš kā apburts raudzījās uz monētu. Jā, tāds droši vien bijis Sikri. Vai tiešām tā ir īstenība? 2omartam uz pieres izspiedās auksti sviedri. Pārvarēdams bailes, viņš pastiepa monētu uz veča pusi. Sirmgalvis paņēma to un kā rēgs mirklī nozuda.

Pagalam monēta. Otraras monēta nozaudēta uz laiku laikiem.

Zomarts izgāja no alejas un noguris apsēdas uz apgaismotā sola, kas stāvēja pļaviņasvidū. Vēl ne-atguvies no sastapšanās dārzā, viņš iebāza roku kabatā, lai izņemtu mutautiņu. No kabatas izkrita vēstule. «Vēstules pienāca Deli tad, kad Jūs jau bijāt aizbraucis. Mēs tās nosūtām Jums,» bija rakstīts zīmītē, kas bija ielikta aploksnē kopā ar divām vēstulēm.

«Jūsu Otraras slimāks sacēlis lielu troksni. Tas ir divtūkstoš gadus vecs. Unikāls atradums,» viņam ziņoja no institūta. «Ir zināms, ka mūslaiku visprasmīgāko stikla pūtēju cilts dzīvo Bidā, Nigērijas pilsētā. Viņi sevi dēvē par «masagētu cilti». Apgalvo, ka viņu priekšteči atnākuši no Austrumiem, no leģendārās Jaksartes krastiem. Mūsu akadēmiķis ir pārliecināts, ka masagi ir masagētu pēcnācēji, kas pirms pusotra vai diviem tūkstošiem gadu dzīvojuši Jaksartes (Sirdarjas) krastos,» rakstīja viens no Zomarta institūta biedriem. Neizlasījis vēstuli līdz galam, Zo-marts saburzīja to un iebāza kabatā.

«Kāpēc es cenšos savākt vienkopus vecās amfo-ras — vēstures lauskas? Tā kā tā mēs visu nekad neuzzināsim,» viņš domāja.

«Vēsture atgādina šo mazo Otraras monētu, kuru tikko aiznesa šis nabags — Sikri līdzinieks: kā rokās tā atrodas, tam ari kalpo. Un lai dievs nedod, ka šāds spēks nok|ūtu valdonīgā Akbara vai bezprāša — slepkavas Hamajūna rokās vai arī sasmīdinātu lāga klaidoni Sikri.

Ai, cik viss šai pasaulē ir vienkāršs un reizē arī sarežģīts! Kaut kur Oksas vai Garīgas krastos. Pamira vai llimalajos dzīvoja divas ciltis. Reiz izcēlās strīds: kura cilts spēcīgāka? Kura labāka? Nolēma savu spēku pierādīt kaujas laukā. Uzvarētājus no-

sauca par «airajiešiem». Uzvarētos — par «turajie-šierri». Un tā mazpamazām vārds «airajieši» pārveidojās par «arii», par Irānu, bet «turajieši» par Tu-rānu. Tūkstoš gadus spēkojās turajieši un irāņi un tomēr nepierādīja, kura cilts spēcīgāka.

Kādreiz Austrumos |audis sveicināja cits citu, izstiepdami uz priekšu rokas un atvērdami plaukstas («Skaties: es esmu atnācis pie tevis ar mieru. Man nav ieroču.»). Divdesmitā gadsimta fašisti nedaudz pārveidoja šo žestu — «Heil!»

Kādreiz senajā Ķīnā jautāja: būt vai nebūt pulverim? Vēlāk — jau mūsu laikos — atkal jautāja: būt vai nebūt atombumbai? Gan pulvera, gan bumbu tagad pietiktu, lai uzspertu gaisā visu zemeslodi un apraktu visas pilsētas.

Nometuši bumbu uz pilsētu un kļuvuši par slepkavām, četri amerikāņu puiši saņēma medaļas par «sevišķu» varoņdarbu. Hirosima nodega un ... atkal atdzima. Kur gan ir labā un ļaunā robeža? Viss ir sarežģījies šajos vecajos zemes ceļos.»

Zomarts sēdēja pie galda un samaisīja viskiju ar sodas ūdeni, kad pienāca Nensija.

— Sī ir mūsu pēdējā tikšanās. — Viņa jau bija paspējusi pārģērbties. — Lidmašīna izlidos naktī. Man nebija skumji jūsu sabiedrībā. Gan pilsētas, gan mauzoleji, gan ceļi te ir brīnišķīgi... — Viņa kļuva domīga. — Starp citu, viesnīcā ieradies mans tautietis. Ģenerālis, bijušais «Enolas Hcjas» ģenerālis.

Vai atceraties Hirosimu? Tie bija viņa puiši, kas nometa bumbu. Man negribas satikties ar viņu. Tāpēc es došos projām naktī.

«Patiesi notiek brīnumi, aizgāja Sikri, ieradās Ila-majūns,» Zomarts nodomāja, atvadīdamies no Ncn-sijas.

KARASUNKARA TILTS

.

Viņš apgriezās uz otriem sāniem, jo kreisais plecs bija notirpis. Miegs jau sen vairs nenāca, taču celties augšā negribējās. Bija pārāk agrs, rītausma tikko ielūkojusies jurtā, un aukstums, kā vienmēr mēdz būt priekškalnēs šai gadalaikā maija beigās, stindzināja plecus. Mugurā viņam pārāk plāns krekls. Viņš sataustīja segas malu un rūpīgāk apsedza plecus. Aizvēris acis, viņš mēģināja mazliet nosnausties.

Klusums. Tā vien liekas, ka neviens netaisās pārtraukt šo klusumu, kas ietinies maigā un dzedrā pirmsausmas pustumsā. Vēl snauž kalni, kas izslējuši augšup savas za|ās muguras, snauž stepe, kas no kalnu piekājes plešas uz ziemeļiem debesu tālē. Stepē izbeidzas ari upe, kas izveidojusies no neskaitāmām kalnu urgām, kas sākušās tālu jo tālu augstumos zem morēnām un ledājiem. Tās savijas mutuļojošā lentā kilometrus piecpadsmit kaut kur uz austrumiem no jurtas. Tur ir dziļa, klinšaina, drūma aiza. Tā šķir vienu pusi no otras — Sindzjanu no Kazahijas. No turienes upe steidzas gar kalniem uz rietumiem, bet tad strauji pagriežas uz ziemeļiem, uz stepi, kas ir tveicīga vasarā un auksta, dzeļoša ziemā.

Visā tecējumā upi ieskauj krauji, stāvi krasti, kas noauguši ar vilku kārkliem, blīgznām un vītoliem. Pārāk maz vietas upei šai aizā, un tā nikni graužas te vienā, te otrā krastā, ar saknēm izraudama kokus. Reizēm tā aiznes līdzi un saberž, sadauza pret cieto dibenu sadēdējušus un izkaltušus klints bluķus. Visā tās tecējumā no iztekas līdz līdzenumam, kur straume kļūst mierīga un plūst pavisam rāmi, tikai vienā vietā ir lēzeni krasti. Tas ir Karasunkara tilta-tuvumā.

Pie tilta kā ciešā grīstē savijas visas taciņas, kas pazūd līdzenumā, bet, tikušas pāri tiltam, tās no jauna atšķetinās un kā slīpas lentas ved uz kalniem, uz vasaras ganībām. Taciņas atdzīvojas tikai uz trim mēnešiem gadā. Patlaban tās ir tukšas. Varbūt rīt, bet varbūt tikai pēc nedēļas te tiks atdzītas aitas, kas, vasarai tuvojoties, apcirptas un vēl ož pec kar-bola; aitas pēc cirpšanas peldina upē, lai tās vasarā neslimotu. Bet pagaidām visur valda klusums, viss snauž, un, ja nebūtu trakojošās upes dobjās šņākoņas, tad varētu dzirdēt, kā aug zāle un kā veras vaļā ziedpumpuri.

Sirmgalvis iztēlojās, kā saņurcītā un sarkanā vai-naglapa, sasprindzinājusi spēkus, spraucas uz āru. Viņš klusi pasmaidīja par šo vīziju un atkal ieklausījās upes vienmuļajā dunoņā.

«Dzestrā nakts migla, ar rasu pārklājusi vībotnes, patlaban no līdzenuma kāpj kalnos,» sirmgalvis nodomāja.

Viņš gulēja ar atvērtām acīm. Bāla gaisma, kā parasti pirms saullēkta, iespīdēja jurtā pa plato, vaļējo dūmvadu. Tagad varēja piecelties un iekurt uguni. Bet vai nu vecums bija pievārējis viņu, vai ari slinkums pārņēmis. Nebija nekādas patikas kustēties. Pēdējā laikā viņš bija iemantojis nelabu ieradumu. Kopš kāda laika viņš vairs necēlās augšā reizē ar rīta blāzmu, kad rīta zvaigzne sāk dzist saules staros, kas izšaujas it kā no zemes vai nezin no kurienes. Karasunkars, tapat kā agrāk, modās ļoti agri, taču nespēja pārvarēt ieradumu pakavēties siltumā,

pagulšņāt pa nakti sasildītajā guļvietā, atcerēties parājušo un klusībā patērzēt par dzīvi. Dažreiz no rī-liem ienāca prātā doma, ka viņam tagad ir tiesības ;ilikties par cilvēku, ka viņš ticis vaļā no vislielākā rrka un izlabojis savas dzīves vislielāko kļūdu, savas jaunības kļūdu, kuru bija izdarījis tad, kad bija , pēcīgs un drošsirdīgs ...

Notikumi cits pēc cita atausa atmiņā, visa dzīve oli pa solim aizslīdēja viņa acu priekšā, un lāgiem asaras aizžņaudza kaklu. Viņš noslaucīja asaras ar krekla plato piedurkni, pēc tam ar pūlēm pasniedzas pec dvieļa, kas karājās līdzās. Reizumis atausa atmiņa kaut kas jocīgs, un sirmgalvis klusi pasmaidīja.

Un ikreiz šo rīta saldo, atmiņu pilno snaudu pār-lrauca zirgs. Viņš kā vienmēr pienāca pie jurtas, sprauslāja un kārpīja zemi. Katru rītu sirmgalvis iznesa viņam riekšavu auzu. Šodien zirgs ganījās kaut kur tālu, un nekas nebija dzirdams.

Sirmgalvis nekustējās tik ilgi, līdz saules stari, iespīdējuši pa jurtas atvērto augšu un noglāstījuši draņķīgas divstobrenes nospodrināto stobru, ka dzirkstis izšķīda uz baltā tūbas gabala. So divstobreni večukam iedeva tilta apsargāšanai. Beidzot viņš piecēlās, nesteigdamies apģērbās, sakartoja guļvietu un iekūra ugunskuru no žagariem, kurus jau vakar bija salicis virs nelielas bedrītes jurtas vidu. Dūmu strūkliņa pa plato dūmvadu stiepās taisni debesīs — tā bija zīme, ka diena būs skaidra un saulaina.

Uz trijkāja viņš uzkāra lielu apkvēpušu tējkannu, kura jau vakar bija ielējis ūdeni. Pa paradumam viņš grasījās sasildīt virs uguns plaukstas, taču pārlika un, domīgi aplūkojis jurtu, nesteigdamies piegāja pie radiouztvērēja. Tā bija Aigulas dāvana. Aula pasta priekšnieks to bija noskaņojis un apmainījis baterijas. Tiesa, radiouztvērējs ilgi nestrādāja. Bet reiz viņa jurtā iegriezās divi robežsargi un to salaboja. Večuks to ieslēdza tad, kad viņam bija apnicis klusums. Robežsargi atstāja radiouztvērēju uz tā vi|ņa, pa kuru raidīja apgabala raidstacija. Bieži tas negaidot sāka sprakstēt un atskanēja balss no kalnu pretējās puses, kur večuks bija pavadījis savus labākos gadus.

Pārliecinājies, ka tējkanna tik drīz nesāks vārīties, viņš uzmeta plecos čapanu, pagrāba no maisa riekšavu auzu, ar plecu atgrūda durtiņas un izgāja ārā. Milzīgs krancis, klusējot luncinādams asti, nolaizīja viņam zābaku. Zirgs, kas ganījās upes krastā, pacēla galvu un, pamanījis saimnieku, ar skubu devās pretī. Večuks izbēra auzas uz gluda akmens, kas kā mazs asfalta laukumiņš vīdēja biezajā kalnu velēnā. Viņš paplikšķināja pa krēpēm zirgam, kurš sīkā riksītī bija pietecējis pie akmens. Novilcis čapanu, uzrotījis piedurknes un atpogājis krekla apkakli, viņš devās mazgāties kalnu upes ledainajā ūdenī.

Saule vēl nebija ielūkojusies aizā, kur tecēja upe. Tā pakāpusies līdz jurtas slieksnim un vēl nebija paspējusi apņemt ar saviem stariem visas zaļās nogāzes, kur vietumis vīdēja kupli ābeļu pudurīši un kas bija nosētas ar pēdējām pavasara puķēm. Ar rasu pārklātā kalnu zāle slacīja večuka zābakus, bet seju un krūtis apņēma spirdzinošs rīta dzedrums, kas vienmēr modina dzīves pilnības sajūtu.

Večuks soļoja, atstādams rasotajā zālē pēdas. Viņš soļoja gausi, bieži apstādamies, ar zābaku purngalu uzmanīgi paceldams retās zemenāju lapas. Viņš atrada dažas ogas un ielika raupjaja plaukstā. Ogas bija sulīgas un patīkami vēsas. Lūkodamies uz tām, viņš sajuta, ka gaisā dvesmo it kā jasmīnu, it kā .mdalkoka smarža. Taču ne jasmīni, ne sandalkoki ir neauga. «Tā ir kadiķu medainā smarža, tie aug u/. kalnu klinšainās krūts,» večuks nosprieda, lūkodamies uz stepi, kas pletās starp kalniem.

Netālu aiz upes pašā līdzenuma malā stāvēja veci aizauguši kurgāni, kuru virsotnēs gluži kā sarūsējuši kroņi slejas mazari^11. Uz mazariem veda taciņa, kas vijās no jurtas līdz tiltam.

Večuks piegāja pie tilta un pa mālos iemītu stigu nokāpa pie ūdens. Atgrūdis kranci un izbēris uz dadža lapas ogas, viņš pasmēla ar plaukstām ūdeni. Ledainais ūdens galīgi aizdzina miegu. No plato bikšu lielās kabatas viņš izņēma lielu lakatu un ru-pigi noslaucīja seju. Izklājis tīru dvieli uz rasotās zāles un pagriezies ar seju uz Mekas pusi, viņš noskaitīja rīta lūgšanu.

— Bismillāh!... .[12]

Viņš lasīja ogas. Mielodamies ar sulīgajām ogām, viņš ilgi lūkojās uz tilta balstiem. Dzelzs margas turējās stingri, arī segums bija izturīgs. Viņš pats pirms pāris dienām bija apmainījis vecās kārtis pret jaunām apšu maikstīm, pārklājis tās ar zariem, apbēris ar zemi un pamatīgi noblietējis. Ja nebūs dubļu un akmens nobrukumu vai plūdu, tad tilts ilgi stāvēs. Pa to varēs iet pāri aitas un kamieļi ar nastām. Pat mašīna varētu pa to braukt. Taču mašīnai te nav ko darīt. Turklāt tālāk ceļa vairs nav, uz kalniem ved tikai taciņas.

«Ja nebūtu plūdu ... Aitu ganiem tad būtu vieglāk.

Pārdzītu aitu barus pār tiltu — un prom uz pierobežas joslu. Taču tur tagad nav vairs tā kā agrāk. Nemierīgi laiki...» večuks nodomāja un, smagi nopūties, devās uz jurtu.

Kad viņš iegāja jurtā, tējkanna, šķindinādama vāku, jau vārījās un, mezdama garaiņu mutuļus, šļakstija ugunskurā tievas ūdens strūkliņas. Ugunskurs švirkstēja un dūmoja. Večuks noņēma tējkannu no trijkāja. Viņš izņēma no vecas, griezumiem rotātas lādītes dzelzs kārbiņu, kurā bija presēta indiešu tēja, noņēma no jurtas karkasa maisiņu, kurā glabājās sagriezti plāceņu gabali, pērnā gada kurts^13 un cukura gabaliņi.

Viņš brokastoja nesteigdamies. Suns gulēja pie atvērtajām durvīm un skumji lūkojās uz saimnieku.

— Ek tu, suņuk... Vienmēr gaidi labu no cilvēkiem. Bet vai tad cilvēki ir labi? — večukam paspruka. Viņš pameta sunim siera ripiņu un plāceņa gabaliņu. — Nu, kaut vai es! Vai tad es esmu labs cilvēks? Visu mūžu esmu centies darīt ļaudīm labu, bet izrādījās, ka esmu darījis ļaunu, ka esmu daudzu nelaimju vaininieks, — viņš sacīja sunim, novākdams galdautu. — Tikai tagad es, vecais muļķis, esmu sapratis, ka jādzīvo pašam ar savu prātu. Kopā ar citiem aizgāju aiz Zilajiem kalniem, domāju, ka tur ir paradīze.. . Tu to zini tikpat labi kā es, suņuk: suns dodas turp, kur labi baro, bet džigits turp, kur dzimis. Mūsu senčiem bija taisnība: labāk būt par zemas kārtas cilvēku savā aulā, pie sava pavarda, nekā būt par sultānu svešatnē. Taču mēs ar tevi esam rīkojušies aplami. — Večuks paņēma ketmeni, kas bija atsliets pret jurtu, pārbaudīja asmeni un devās uz tilta pusi.

Suns pavadīja savu saimnieku, atgriežas pie jurtas un nogūlās pie sliekšņa, uzlikdams purnu uz ķepām. Sirmgalvis nepamanīja, ka suns aizgājis atpakaļ, viņš bridi pastāvēja uz tilta, pārbaudīja, vai margas ir izturīgas, un aizsoļoja tālāk uz kurgānu pusi, kur slejās senu nelielu mauzoleju drupas un kur bija redzami aiz vecuma pārkristalizējušies kapakmeņi ar dīvainiem griezumiem; ar cilts zīmēm, ar līkiem zobeniem un pusmēnesi, ar izcirstiem uzrakstiem arābu valodā.

Tur bija tieši septiņi kurgāni, un tie atradās līdzenumā pašā stepes malā. Tie stāvēja kā sargi kalnu upes krastā, stavēja tur, kur ne plūdi, ne niķīgās upes plosīšanās nevarēja tos sasniegt un sagraut. Uz tuvākā kurgāna slejās vislielākā mauzoleja drupas.

Večuks sasniedza līdzenumu. Viņš ilgi klīda starp kapakmeņiem. Daži no tiem jau sen bija sasvērušies uz sāniem un apauguši ar zāli, cili stāvēja taisni, ka bija stāvējuši pirms daudziem gadsimtiem, kad tie tika atšķelti no klints, atvesti šurp un-nolikti par mūžīgu piemiņu cīnītājiem. Viņš ielūkojās uzrakstos, pacēla un salika vienkopus plakanus kvadrātveida ķieģelīšus, kas laika gaitā bija izdrupuši no mauzoleja sienām.

— Bismillāh ... — viņš ar veiklu ketmena cirtienu pāršķēla velēnu, kurā bija ieaugusi vesela ķieģeļu grēda.

Laiks aizsteidzās nemanot, pagāja viena stunda, tad otra. Večuks juta, ka saule jau cepina muguru, noguris viņš apsēdās uz akmens kaudzes, kas atradās nātrājā netālu no dziļi iebrukuša kapa. Noslaucījis sviedrus, viņš palūkojās, kur palicis suns, un dobji sacīja:

— Suņuks kļuvis pavisam vecs. Pat pār upi vairs negrib pāri brist. Laikam atkal guļ pie jurtas.

Viņš paraudzījās uz pretējo krastu. Zirgs, ar galvu atgaiņādams mušas, stāvēja pie ūdens. Suns trinās gar jurtu.

— Aiz vecuma katru gadu met spalvu, — večuks nopurpināja un no jauna ķērās pie darba.

Saule jau bija pakāpusies diezgan augstu. Tās siltie stari izdzēruši rasu, un zāle vairs neslacīja zābakus kā pirms divām stundām. Kļuva karsti. Dūca kamene — laikam aizstāvēja savu ligzdu, kas bija paslēpta kaut kur te kapsētā. Virs savvaļas magoņu ziedlapiņām laidelējās taurenīši, bet kaut kur debess augstē trillināja cīrulis.

Pašķirdams zāli un aplūkodams sašķiebušos kapakmeni, večuks sadzēla ar nātri roku.

— Ai, ai, cik tu esi ķildīga! Būs jānoliek tevi gulēt, lai tu nemaisītos pa kājām.

Viņš paņēma ketmeni un sāka cirst nātres. Kad večuks bija ticis galā, viņš ieraudzīja izkaltušas un satrunējušas nocirstu koku saknes.

— Lai dievs žēlīgs! — viņš izsaucās un nometa ketmeni. — Ak vai, bet vēl saka — cilvēki esot labi! Kālab jānocērt koks? Ena vajadzīga arī mirušajiem ...

Sirmgalvis paskatījās uz tilta pusi, pēc tam uz pretējo krastu. Viņš atcerējās, ka priekšsēdētājs, pavadīdams viņu uz šejieni, stāstīja, ka tiltu aiznesot katru gadu. Upe stipri pārplūstot. Bet meža šeit nav. Ja tilta nebūtu, gandrīz vai neiespējami nokļūt upes otrā krastā, kur aizās sastopamas mežābeļu un apšu birzis. Jā, te vainīga upe. Ne velti to iedēvējuši par

Stūrgalvi. Kaut ātrāk ierastos aitu gani, kamēr tilts

vēl nav aiznests.

Viņš lūkojās uz to pusi, no kurienes bija jāparādās aitu bariem. Pie apvāršņa stepes viņā malā miglainā dūmakā bija saskatāma cita kalnu grēda. Bet šeit acu priekšā pletās neapdzīvots nedaudz paugurains līdzenums. Tā vien likās, ka tas snauž un tā elpa ir dziļa un vienmērīga, tas snauž, apsedzies ar plānu zili violetu pulkstenīšu šķidrautu. Tā pauguri ir mīksti un gaiši, bet ielejas viz rožaini sarkanā magoņu krāsā. Violetajam un rožaini sarkanajam pārklājam spraucas cauri vībotņu bāli zilā mēness gaisma.

Līdzenuma un uz pauguriem vībotnes viscaur biezi sadīgušas. Patlaban maija beigās tās kā blīvs, plūksnains un gaišs paklājs sedz zemi. Arī to smarža tagad ir stipra, labi pazīstama, tā kutina degunu un bezgala'tīkama sirdij... Paņēmis ketmeni, večuks nokāpa lejā no paugura un noplūca divus vībotņu cerus. Viņš tos piekļāva pie sejas un sajuta sūnotu dūnu mīkstumu, sajuta tādu kā vēsumu un ar pilnu krūti ieelpoja to sūro, spirdzinošo smaržu.

Sirmgalvis atkal uzkāpa pie mauzolejiem. Viņš ilgi sēdēja nepakustēdamies, sažņaudzis rokā vībotņu kušķīti. Viņš it kā ieauga zemē un kļuva par šo dīvaino akmens bluķu — kapakmeņu, mauzoleju drupu daļu, par šīs mirušās pilsētas daļu ...

Viņa mierīgo domu ritējumu pēkšņi pārtrauca šīm vietām neparasta duna ... Večuks izbrīnījies palūkojās apkārt, taču neko neredzēja. Troksnis pastiprinājās, pārvērzdamies motora tarkšķoņā. Karasunkars pacēla galvu un tikai tagad pamanīja, ka debesīs parādījies helikopters.

Milzīgā dzelzs spāre traucās gar kalna nogāzi, likās, ka to dzen vēja brāzma. Lūk, tā jau virs jurtas.

Suns, smagi palēkdamies, šaudās apkārt jurtai. «Vati, vau!» Viņa balss saplūst ar motora rūkoņu. Helikopters, gluži kā purva spāre, pēkšņi sastingst uz vietas, tieši virs jurtas.

Helikoptera durtiņas bija atvērtas. Večukam likās, ka kāds pabāza galvu. Debesu svešiniekam kaut kas paspīdēja rokā. Helikopters krita lejup. Večukam izkrita no rokām ketmens. Helikopters uz mirkli sastinga, bet tad sāka strauji celties augšup. Večuks aizsteidzas uz jurtu. Helikopters pacēlās vēl augstāk un lidoja viņam pretim. Hēc tam sāka riņķot virs kurgāniem. Tagad Karasunkars skaidri redzēja, ka no kabīnes lūkojas cilvēks. Helikopters centās lidot tādā augstumā, no kura varētu labi pārredzēt visus kurgānus. Večukam likās, ka cilvēks kabīnē pamāj viņam ar roku, tad helikopters uzņēma augstumu un sāka attālināties.

«Varbūt robežsargi?» sirmgalvis nodomāja. «Taču viņi atlido reti, pazib virs kalniem — un atkal pazūd. Viņi biežāk jāj ar zirgiem. Viņi ne reizi nav šurp atlidojuši. Arī cilvēks kabīnē neizskatās pēc robežsarga. Turklāt kam robežsargiem šie mauzoleji? ... Viņi jau sen tos pazīst.. .»

Skaļi prātodams par dīvainā viesa rīcību, viņš atgriezās jurtā. Saberzis un izšķīdinājis atdzisušajā ūdenī pērnā gada sieru, viņš veldzēja slāpes un apgūlās, lai pārlaistu karstumu un stundiņu nosnaustos. Taču dīvainais viesis no debesīm bija satraucis viņu un modinājis viņā neskaidras aizdomas. Varbūt viņš atcerējās, kā tur aiz kordona — tas gan bija sen —, kad .viņš Mukana karavīru pusē cīnījās ar dzeltenkājiem, tāpat kā šodien pēkšņi bija parādījusies lidmašīna, miermīlīgi pariņķojusi virs viņu slēpņa kalnos, taču vēlāk nometnē bija iebrukuši dzcltenkāji, un, ja viņiem nebutu bijuši zirgi, viņi visi būtu apkauti. Pat ar zirgiem bija grūti paglābties no lodēm, kad lidmašīna vēlreiz parādījās virs viņu galvām un no augšas — no lidmašīnas kabīnes sāka šaut ložmetējs. Vārdu sakot, viņš nekā laba negaidīja no tādiem «putniem».

Helikoptera kabīnē sēdēja divi. Lidotājs un pasažieris, kas turēja rokā no somiņas izņemtu fotoaparātu. Pasažieris bija piesprādzējies ar siksnu pie riņķa, kas piestiprināts līdzās durtiņām, un, ar labo roku cieši pieturēdamies pie sēdek|a, ar kreiso vērsa fotoaparātu pret kurgāniem, kas bija redzami leja.

Paskatieties, biedri Batirov, tur kāds staigā! Acīmredzot jurtas saimnieks, — lidotājs sacīja.

Pasažieris neatbildēja. Viņš nevarēja atraut skatienu no pauguriem, kas, veidodami it kā pakavu, atradās cits no cita vienādā atstatumā. Septītais — pats lielākais kurgāns stējās centra. Trīs pauguri pa kreisi no tā un trīs pa labi izzuda stepe, bet šis, galvenais, tieši norādīja uz kalnu pusi. Pati daba nekādā gadījumā nevarēja radīt tos un sakārtot tādā kārtībā. Un ne jau mauzoleju un kapu dēļ, kuri atrodas kurgānu virsotnē, tos rakuši cilvēki. Kapi te, jādomā, tika ierīkoti daudz vēlāk. Starp pauguriem atradās milzīgs līdzens klajums. Tur varēja novietot veselu armiju, sarīkot grandiozus svētkus.

— Apbrīnojami! Kas tos cēluši? Kāpēc? Cik daudz cilvēku vajadzīgs, lai uzbērtu tādus kurgānus? — viņš izdzirdēja lidotāja balsi. — Nu tā, biedri Batirov, es laižos prom. Vai jūs atstāt te, pie jurtas?

Nē, — Batirovs atbildēja. — Es, kā redzams, esmu pasteidzies. Ekspedīcijas te nav. Tā laikam vēl nav izbraukusi no aula ...

Helikopters sašūpojās, un Batirovs gandrīz izkrita pa durtiņām.

— Turies! — lidotājs uzsauca. — Un aizveriet durvis! — viņš sacīja, izlīdzinājis helikopteru un no jauna pāriedams uz «jūs».

— Mani atstājiet kaut kur netālu no Karligašas lielākās sētas — šosejas malā. Anašam nododiet sveicienu. Pasakiet paldies par palīdzību. Pasakiet, ka Zomarts palicis aulā.

— Tātad jūs sauc par Zomartu? Esmu dzirdējis par jums, Anašs Akanovičs stāstīja. Viņš jau otro gadu strādā par sekretāru rajona komitejā. Pērnziem mums bieži ar viņu vajadzēja lidot uz ganu ziemas nometni. Tā gan bija barga ziema, sevišķi grūti klājās aitu ganiem. Trīs aizgāja boja. Te vajrāk ka nedēļu trakoja sniegputenis, patiesību sakot/tas nebija sniegputenis, bet īsta sniega vētra. Viens večuks pat izglāba aitas, bija iedzinis tās akmeņainā aizā, bet pats, redzams, kļuvis tik nespēcīgs, ka nav varējis pat pakustēties. Tur viņš nosala. Aiz bada un aukstuma. Pat sērkociņu kabatā nebija... Jā... Toreiz mēs ar Anašu Akanoviču dabūjām pamatīgu brāzienu ...

Helikopters drāzās virs līdzenuma, virs kalnu grēdām, kas bija pazīstamas no bērnu dienām. Zomarts slikti dzirdēja, ko stāsta lidotājs. Viņš lūkojās lejup un pamanīja taciņu, pa kuru kādreiz bija gājis pāri kalnu pārejām uz Ļeņinsku. Viņš jau sen, ļoti sen te nebija bijis un varbūt tieši tāpēc pamanīja daudz jauna. Lūk, tur, piemēram, tai ne visai dziļajā aizā, agrāk nebija meža, tur pļāva zāli. Viņš vēl tagad atcerējās, kā aklais Akšolaks gadu pēc kara aizveda turp dažus aulā palikušos sirmgalvjus un pats ar grūtībām izpļāva ceļu kalna kraujās nogāzes biezajā zālē. Vēlāk pjāvēji nokāpa ielejā nn ar rokām novāca āboliņu un lucernu, nopļāva zāli visās aula apkārtējās pļavās. Taču nopļauto nebija kam novākt. Visi aula bērni un sievietes ravēja kviešus un kartupeļus.

Reiz, kad nogurušie sirmgalvji, večiņas, sievietes un bērni bija sapulcējušies pie brigadiera telts un ēda tumīgu viru, Akšolaks atkal parādījās kalnos. Izstiepis rokas, viņš gāja pa taku uz nokalni, kur bija nopļauta zāle. Nokļuvis līdz pļavai, viņš brīdi pastaigāja pa to. Izkaltusī zāle čabēja zem kājām. Aklais Akšolaks pacēla rokas pret debesīm.

Ei, cilvēki! Ko gan tas nozīmē! Paržuvis, aizgājis bojā viss siens! Palikusi tikai sālszāle. Ak, al-lāh! Par ko, par ko tu esi atņēmis mums spēku, kālab esi aizsaucis mūsu maizes devējus? Visi pāri palikušie lopi aizies bojā! Ei, cilvēki! Veči, celieties, celieties! Allāhs mūs nolādēs, ja pazudināsim aulu — atstāsim bez siena!

Izstiepis rokas pret debesīm, viņš devās lejup savas simtkārtīgās atbalss pavadīts. Viņš paspēra vēl soli, paklupa un nokrita augšpēdus. Viņš sāka ripot pa slideno, kraujo un sauso nogāzi. Cilvēki klaigādami pielēca kājās un no pakalna pretējās puses piesteidzās pie sirmgalvja. Viņu atrada vilkābeļu ērkšķainajos krūmos. Viņš gulēja, plati atpletis savas baltās acis. Viņa seja bija vienās skrambās un asinīs.

— Neaiztieciet mani! — viņš klusu sacīja. — Man kaut kas noticis ar mugurkaulu ...

Tovasar nomira aklais Akšolaks. Viņa atbalss, kas toreiz bija dzimusi kalnos, uz visiem laikiem saglabājusies cilvēku atmiņā. Arī patlaban, kad Zomarts lidoja virs kalniem un tuvojās savam dzimtajam aulam, viņš it kā atkal izdzirda šo briesmīgo, sen aizmirsto balsi... Cik daudz laika pagājis kopš tām dienām, cik daudz ūdens aiztecējis, cik daudz zemju viņš pa šiem gadiem apceļojis, taču bērnība vienmēr atgriezās pie viņa negaidīti, tādās drausmīgās un līdz sāpēm pazīstamās ainās un tirdīja viņu.

Patiesību sakot, tieši šādas atmiņas uzvedināja viņu uz domām atbraukt šurp — uz bērnības zemi. Viņš bija rīkojies nepareizi, kad, paciemojies tikai nedēļu, atkal posās uz Alma-Atu. Pa šo nedēļu viņš taču neko lāgā nebija redzējis. Paldies Anašam. Anašs bija pierunājis viņu palīdzēt Askaram un skolēniem pa brīvdienām atrakt noslēpumainos kurgā-nus. Varbūt tieši šie izrakumi, šī vasara, kuru viņš nolēmis pavadīt dzimtajā pusē, sniegs bagātīgu materiālu tai grāmatai, kuru viņš vēlas uzrakstīt.

Žomarts ironiski pasmaidīja par savām domām. Atkal šī grāmata nelika viņu mierā. Tā bija mocījusi viņu Alma-Atā, un tagad nedeva mieru un vajāja arī šeit. Nav pirmās rindas, pirmā teikuma, ar kuru varētu sākt stāstījumu. Iespējams, ka tas būs stāsts par alu tempļiem Elofantas salā Arābijas jūrā vai apraksts par Ādama smaili Lauvas kalnā Ceilonā, bet varbūt stāsts par Anarkali — verdzeni, kuru iemīlēja Džihāngīrs, padišaha Akbara dēls.

Reiz apmeklējis Indiju, viņš turp devās atkal un atkal. Viņš bija ceļojis pa Pakistānu, Ceilonu, Koreju, pa Āfrikas un Eiropas zemēm, braukājis pa Vidusjūras un Tuvo Austrumu zemēm. Ceļošana ir kā slimība. Cilvēks vairs nespēj no tās izārstēties. 2o-marts jau sen bija pārtraucis savus izrakumus Ot-rarā, aizmirsis savu nodomu uzrakstīt monogrāfiju par seno Kazahijas pilsētu vēsturi. Kaislība uz ceļojumiem, kas bija kļuvusi par paradumu, no jauna pārņēma viņu savā varā, tā piespieda viņu ne tikai

28-1

mainīt savus plānus, bet arī savu profesiju. Vārdu ikot, kā viņu bija iedēvējuši institūta biedri, — viņš K1 uva par «lidojošo lektoru». Uz ārzemēm viņš devās i a vēsturnieks un arheologs un lasīja lekcijas par Vidusāzijas un Kazahijas tautu materiālo kultūru.

Viņam tik |oti gribējās rakstīt un rakstīt par visu redzēto. Taču dīvaini — kolīdz viņš apsēdās pie galda un nolika sev priekšā tīras papīra lapas un pierakstītus bloknotus, atvēra to valstu kartes, pa kurām bija ceļojis, sāka atcerēties tikšanās un pārrunas, savus klejojumus pa Ceilonas džungļiem un pa Āfrikas un Arābijas ceļiem, tā uzreiz viņu pārņēma sajūta, ka trūkst vēl paša galvenā — kaut kadas iekšējas ierosmes, īstas skaidrības. Protams, viņš varētu uzspļaut visām šīm iekšējām ierosmēm un iedvesmām un kā agrāk, kad rakstīja savus pirmos aprakstus un stāstus, sākt pavisam vienkārši: mēs'iekāpām lidmašīnā vai kuģi, aizlidojām vai aizbraucām tur un tur un pa ceļam redzējām to un to, taču nelaime bija tā, ka viņš vairs nespeja rakstīt tā kā agrāk.

Viņš skaidri apzinājās, ka vairs neko nespēs uzrakstīt, kamēr vēlreiz nebūs apciemojis dzimto pusi, savu mazo aulu. Viens vienīgs skatiens uz zilo ieleju, uz bērnības Zilajiem kalniem, viena tikšanas pie ugunskura ar nerunīgu mednieku vai aitu ganu tagad viņam varēja dot daudz vairāk nekā visi braucieni uz ārzemēm. Ugunskura smarža, svaigais kalnu gaiss, aula sirmgalvju nesteidzīgais dzīves stāstījums varēja palīdzēt atgūt līdzsvaru un spriedumu noteiktību, kas patlaban tik svarīga sekmīgam darbam. Arī senā vēlēšanās vēlreiz ieraudzīt dzimto Kar-ligašu un Aktumu, kuras glabāja visus bērnības noslēpumus, nedeva mieru Zomartam.

Taču visu to izdarīt nemaz nebija tik vienkārši. Veselu mēnesi viņš bija brīvs, bet pēc tam sākās — te vajadzēja rakstīt atskaiti par braucieniem, te uzstāties konferencēs, te recenzēt disertācijas. Galu galā viņš neizturēja un iesniedza institūta direktoram iesniegumu ar lūgumu piešķirt viņam trīs mēnešu atvaļinājumu. Zomarts trīspadsmit gadus nebija bijis Karligašā, reti bija ticies ar bērnības draugiem — Askaru, Zaurešu, Anašu. Turklāt arī vēstules viņi rakstīja ne visai labprāt. Zomarts zināja vienīgi to, ka Askars joprojām strādā skolā, Anašs kļuvis par partijas rajona komitejas sekretāru, bet Zaureša — par starpkolhozu slimnīcas ārsti.

— Šoreiz braukšu uz aulu, — Zomarts paziņoja sievai.

Tā viņš nokļuva Karligašā. Askars sagaidīja viņu ar patiesu prieku, kā jau cilvēks, kas noilgojies pēc drauga. Viņu bija satraukusi tikšanās ar Zaurešu. Viņš ievēroja, ka laiks nepielūdzami pārvērtis ne tikai viņas ārieni, bet arī raksturu. Zaureša bija apaļīgāka, un šis apaļīgums vērta viņu mierīgāku un sievišķīgāku. Viņa bija nopietnāka, lietišķāka un saimnieciskāka. Viņiem bija divi bērni — meita un dēls, kas atšķīrās no citiem ar savu tīrīgumu. Askars, šķiet, bija nedaudz nosirmojis, kļuvis nerunīgāks un tāds kā noraizējies.

Tikai pirmās trīs dienas Žomartam pagāja ātri un nemanāmi. Vakarus viņš pavadīja pie glāzes Askara mājā, dienā viņš brauca pie pļāvējiem, iegriezās fermās, klīda pa aulu, sēdēja kalvē un labprāt noklausījās visus aula dzīves jaunumus. Reizes divas kopā ar skolēniem devās uz aizu pēc rabarberiem un ogām.

Visi aula iedzīvotāji, lieli un mazi, dzīvoja kaut

Lidā savā ritmā. Katram bija savi pienākumi, pat L rniem, kas noteiktā laikā dzina govis un aitas uz ganāmpulku un noteiktā laikā tās sagaidīja tālu no aula, kā arī rūpīgi uzmanīja jērus un teļus. Brīvs no visiem pienākumiem bija vienīgi viņš, Zomarts. I auku darbi bija pašā karstumā, cilvēki pielaboja mājas, remontēja kombainus, pļāva sienu, ravēja labības laukus, mācīja bērnus, strādāja savos sakņu dārziņos, un tikai viņam nebija ko darīt. Toties pa vakariem viņš bija gaidīts viesis katrā mājā, ap viņu pulcējās skolotāji, jaunatne. Pēc nedēļas viņš neiztu-icja, aizbrauca uz rajonu un satikās ar Anašu.

— Laiks doties projām. Man te patlaban nav ko darīt. Katram savs darbs.

— Kāpēc tik ātri? Vai neatliekamas darīšanas? — Anašs jautāja.

— Kas nu par darīšanām! Muļķības vien.

— Vai tad tu nevari palīdzēt Askaram? — Anašs izbrīnījies palūkojās uz Žomartu. — Viņš taču vada vēstures pulciņu. Labi bērni. Jau trešo gadu gatavojas izrakumiem. Patiesību sakot, viņi tevi gaidīja — pazīstamu vēsturnieku un arheologu. Vai tiešām As-kars tev to nav stāstījis?

— Stāstīt jau nu stāstīja... — 2omarts juta, ka nosarkst.

Askars jau vairākkārt bija stāstījis viņam par ekspedīciju, taču Zomarts viņa vārdiem nepiešķīra nozīmi un tūdaļ aizmirsa. Un tagad, atskārtis, cik viss nelāgi iznācis, nolēma doties pretuzbrukumā.

— Tieši tādēļ es esmu atnācis šurp, — viņš sameloja. — Es gribētu apskatīt to vietu, kur paredzēti izrakumi.

— Tā ir cita lieta. Iesim! Rīt es iedošu tev helikopteru, aizlidosi, paskatīsies ...

— Varbūt lidosim tieši uz aulu? — Zomarts dzir-; deja jautājam lidotāju, kas centās pārkliegt motora troksni.

— Nē, nē! Atstājiet mani, lūk, tur, ce|a malā. No šejienes tikai kilometrs līdz aulam.

— Vakar mēs ar Anašu Akanoviču bijām pie robežsargu posteņa priekšnieka. Viņš jums atļāva uzsākt izrakumus. Tur sākas pierobežas josla. No jurtas lidz kalniem ir trīs četri kilometri, kalni stiepjas kilometrus desmit platā joslā, bet tālāk jau sastopamas patruļas, — lidotājs stāstīja atvadīdamies. — Nu labi, es iešu. Lidotājs nodzēsa cigareti un aizgāja uz helikopteru. Pārmetis svārkus pār plecu un paņēmis fotoaparātu, Zomarts devās uz aulu. Piespiezdams zāli pie zemes un uzpūzdams vēju, helikopters sāka lēni celties augšup un aizlidoja uz rajona centra pusi. Ceļā Zomarts satika divus zēnus, kas atgriezās no siena pļaujas.

— Tēvocis Askars gaidīja jūs, viņš šodien ap pusdienu aizbrauca apskatīt kurgānus, kur mēs gatavojamies veikt izrakumus, — viens no viņiem sacīja.

Vispirms viņš iegriezīsies Ļeņinskā, bet hdz Kara-sunkara tiltam, kur atrodas kurgāni, viņš nokļūs tikai rīt...

Tāpat kā iepriekšējā dienā, Karasunkars pārbaudīja tilta izturību, pāris stundu nokvernēja pie mauzolejiem, upes krasta ar ketmeni izcirta velēnas, aiznesa tās uz kurgāniem un,, rūpīgi, cieši nolikdams citu pie citas, nostiprināja mauzoleju sienas. Pēcpusdienā viņš pārbaudīja kaltētas gaļas, miltu, sāls un kurta krājumus, pēc tam izpeldināja zirgu. Tikai reiz pa

visu dienu viņš atrāvās no darba, kad tālumā paugurainajā līdzenumā pamanīja putekļu mākulīti. Tas pacēlās virs vecā ceļa, kas vijās pa līdzenumu uz dienvidaustrumiem gar kalna piekāji. «Laikam maina,» večuks nodomāja. Taču tā nenogriezās uz Karasunkara pusi, bet aizbrauca garām.

Tagad reti kāds brauca pa lielo ceļu, lai gan tas bija plats, līdzens un ar akmens šķembu klājumu. Ceļš te bijis kopš senseniem laikiem. Un vienmēr ļaužu pilns. To Karasunkars zināja no bērna dienām, par to stāstījuši Ievu tēvi. Viņi apgalvoja, ka kādreiz lo saukuši par Zīda ceļu, pa to tirgotāji veduši zīdu un zeltu, dzinuši izlases aitu un labāko rikšotāju barus. Pa šo veco ceļu Karasunkars, divpadsmit gadus vecs zēns, nokļuvis Zetisā — septiņu upju zemē, senajā naimanu, uisuneju, džalairu un dulatu zemē.

Uz Zetisu viņš toreiz atnāca kopā ar māti. Tēva vairs nebija starp dzīvajiem, viņš bija kritis, cīnīdamies kopā ar Boko balira karavīriem. Viņš vēl tagad atcerējās tēva vārdus: «Dēliņ, kad izaugsi liels, atriebies par mums.» Tēvs atstaja viņam savu zobenu.

Viņi meklēja Danenbaju — Karasunkara mātes brāli. Viņi meklēja aulos, kas atradās Lepsas, San-žilas, Aksu un Tcntekas ielejās un aizās. Ilgi meklēja. Zetisā bija nemierīgi — septiņpadsmitais gads. Danenbaju viņi atrada netālu no Zaisanas. Danen-bajs mēģināja glābt savu bagātību — simts ķēves un aitu barus. Viesi nesagādāja Danenbajam prieku. Viņš sagaidīja viņus vēsi. Pēc pusotra gada viņš atstāja viņiem ap desmit aitu, braucamo zirgu, ķēvi, jurtu un ar visu savu bagātibu pameta Zaisanas krastus. Viņš bija nodomājis doties vēl tālāk aiz Ajaguzas, aiz Kokšelavas. Savai māsai viņš piesacīja, lai nemeklē viņu.

Karasunkars ar mātj palika divatā. Vēlā rudenī viņi nopirka zemnīcu aula centrā. Karasunkars kļuva par mājas saimnieku un apgādnieku. Pienāca grūti laiki. Astoņpadsmitā gada vasarā paklīda valodas — gāzts baltais cars. Taču aulā viss ritēja pa vecam. Tikai turīgākie aksakali, lielu ganāmpulku īpašnieki, itin kā aizmirsuši agrākos ķīviņus un strīdus, sāka turēties kopā.

Karasunkars tad vēl bija pavisam inazs un par visu notikušo uzzināja tikai no mullas, kaspēc Da-nenbaja nozušanas bija pasācis viņus bieži apciemot.

— Deneke pareizi rīkojies. Ir gan gudrs cilvēks! Nolēmis turēties tālāk no šīm vietām. Tālāk no boļševikiem. Ak dievs, tuvojas pastardiena! Runā, ka paražu apgānītāji un korāna pulgotāji driz atnākšot arī pie mums ... — mulla šūpoja galvu. — Visu, visu atņems šie katri^14. Runā, ka pat musulmaņi pārgājuši boļševiku pusē. Bet dievs sodīs viņus! — gaudas mulla, kas tagad sevi uzskatīja par Karasunkara mātes aizbildni. Pēc mullas vārdiem, Karasunkara tēvs ir viņa brālis un pēc šariata likumiem viņam jāņem Karasunkara māte par otru sievu.

Māte pazemīgi uzklausīja viņu.

— Tu vēl esi mazs, un bez viņa mums ar tevi būs grūti, mums visu atņems, — māte sacīja dēlam.

Gāja mēneši, gadi. Aulā vara pārgāja te vienās, te otrās rokās. Te atnāca sarkanie, te baltie. Visas Karasunkara aitas un ķēves pārgāja mullas īpašumā. Taču Karasunkaru tas neuztrauca. Kaut tikai māte dzīvotu pārticībā.

Viņš jau bija džigits, kad paklīda valodas par kolektivizāciju. Aulos izcēlās bads, visā valstī bija

bads. Sāka atņēmi lopus, lai sūtītu bada cietējiem pilsētās. Viņiem atstāja dažas aitas un govi. Gan māte izvilks. Cieta vienīgi mulla. Karasunkars priecājās, ka mullam dots tāds trieciens. Viņš arī tāpēc priecājās, ka viņam neatņēma zirgu.

— Viņi pārdevuši dvēseli neticīgajiem, — mulla nelikās mierā. — Viņi vēlas, lai viss būtu kopīgs. Gan viņi pievāks arī tavu zirgu.

— Zirgu es neatdošu! — Karasunkars iekaisa dusmās.

Viņam jau ritēja divdesmit otrais gads. Viņš bija strādīgs un drošsirdīgs. Viņš negribēja, lai kāds valdītu pār viņu. Viņš vienlīdz neieredzēja ir mullu, ir šos plikadīdas, kas gribēja viņu mācīt, kā jādzīvo.

— Ha, lia! Neatdosi! Bet kas tev prasīs? Tu esi Danenbaja radinieks, bet viņš ir Padomju ienaidnieks. Ari tevi saņems ciet kā ienaidnieku. Viņiem nekas nav svēts. Viņi jau noveduši cilvēkus pie bada. Tagad gan mošejas, gan mauzolejus izvazās pa ķieģelim. Viņiem nekā nav. Bet tagad viss būs viņu. Viņi apgānījuši korānu. Viņi pat ar meiteņu godu nerēķināsies, ieguldīs kopējā gultā.

— Tā nu gan nebūs! — Karasunkars nepadevās.

Viņš neieredzēja mullu. Taču nevarēja arī neticēt

viņam. Tāpēc ka šais trīsdesmitā gada bada dienās kāds bija sagrāvis nelielu mošeju, bet kāda mauzoleja ķieģeli bija aizvesti kantora celtniecībai ...

— Viņi izdarīs visu, ko nodomājuši, — mulla mala vienu un to pašu. — No viņiem paglābsies tikai tie, kas pāries viņā pusē. Bet jūs, rnu|ķi, skrējāt no turienes šurp. Pievāc savu māli un lasies prom! Jūs man vairs neesat vajadzīgi. Es dodos aizstāvēt svētu lietu.

Un mulla nozuda. Bet vēlāk gadījās tā, ka Kara-sunkars ar māti bija spiests pievienoties nomadu pulciņam, kas naktī devās pāri Zilajiem kalniem. Tas viss notika vienīgi tāpēc, ka viņš, Karasunkars, bija noticējis mullas vārdiem.

Ek, ja Karasunkars zinātu, kur apglabāts šis mulla, tad viņš atrastu viņa kapu un apgrieztu to otrādi . .. «Kāds mu|ķis es biju toreiz,» večuks domāja, iespiedis cirvi starp ceļiem.

— Redzi, cirvis atcirties, — viņš sacīja līdzās snaudošajam sunim un, lai aizdzītu drūmās atmiņas, paņēma galodu un sāka trīt cirvi. — Pēc iespējas vairak jāsagatavo sausa malka. Gani atdzīs šurp savus aitu barus, būs vajadzīga gan malka, gan tēja. Mēs ar tevi te esam pirmo reizi, varbūt gani mūs noturēs par svešiniekiem, sacīs — bēglis paliek bēglis, negribēs mūsu tējas, kā domā, suņuk? .. . Klusē? Arī es klusēju. Man nav par ko runāt. . . Iesim, suņuk!

Viņš apsegloja zirgu un devās augšup pa aizu. Viņš jau sen tur bija pamanījis nokaltušas un satrunējušas apses. Neviena taka neveda uz turieni. Viņš jāja šķērsām pa biezu, augstu zāli, kas sniedzās zirgam līdz krūtīm. Suns ar grūtībām sekoja jātniekam. Piepeši nez no kurienes izskrēja lapsa un, nemaz nebaidīdamās, pārskrēja pāri ceļam. Suns metās viņai pakaļ, taču nespēja panākt sapinās apiņu un mežrožu biezuklājā.

— Ēk, suņuk! Kur nu tev tikt viņai līdzi... Tas ņav mūsu darbs — dzīties pakaļ lapsām. Redzi, viņa sēž un smejas par mums. Ka redzams, viņas ala kaut kur netālu. Bet uz kalna lapsēni. Viņa te ir saiin-uicce. Tā ka neskrien viņai paka|, nesteidzies! Mums labāk dzīvot ar visiem saticībā, suņuk ...

Večuks rūca visu ce|u, kaut ko murkšķēja zem deguna, cirta sauseņus un rūpīgi lika kaudzē uz iepriekš nomīdītas zāles. Pēc tam viņš nocirta divas slaidas, taisnas apses, sastiprināja tās ar šķērskokiem un cieši savilka ar arkānu. Un īsta šķūre gatava. Viņš sakrāva tajā malku, divreiz apņēma apkārt un sasēja arkāna galus. Viņš bija noguris un, lai atpūstos pirms atpakaļceļa, apsēdās zem nokaltušas ābeles ar kupliem, durstīgiem zariem. Gribējās dzert. Večuks negribīgi piecēlās, atrada zālē rabarberu un izrāva to no zemes. Viņš notīrīja balto sakni, nolauza gabaliņu, ielika mutē un, lēni košļādams to, sūca vēso, skābo sulu. Uz ābeles zara viņš pamanīja žagatu, uz cita koka — dzeguzi.

«Viena izdzer svešas olas, otra iemet savas olas svešā ligzdā. Kas viņas savedis kopā?» večuks nodomāja, izspļaudams apsūkāto saknes gabalu. «Ta laikam ir slikta zīme, kad žagatu un dzeguzi redz kopā.» Bet kāpēc viņš par to domā? Vai tad tam ir kāda nozīme? Viņš aizgāja no cilvēkiem. Viņš ir gluži viens. Viens visā pasaulē. Arī tagad, izņemot šo nolādēto vietu, viņu nekas nesaista ar cilvēkiem. Viņš te atradis patvērumu no pasaules kņadas. Runājot par meiteni Aigulu — mirušā drauga meitu —, viņa neaizies bojā. Viņa beidz skolu. Viņu paēdina, apģērbj, māca. Miesīga māte tik daudz nedarītu viņas labā un neveltītu tādu uzmanību kā šejienes vara.

Laikam katra cilvēka mūžā pienāk tāds brīdis, kad viņam jāaiziet, kad viņš nevienam nav vajadzīgs, kad viņam jāizraujas no savas vides un jāpazūd, lai neatgādinātu cilvēkiem par savu eksistenci. Nevis

Karasunkars, bet pati dzīve, kaut kāds nezināms spēks pārrāva un pārgrieza visus ceļus un saites, kas saistīja viņu ar cilvēku dzīvi. Taču no tā viņš nejutās nedz apmulsis, nedz vientuļš. Tā vien likās, ka visus šos ilgos gadus viņš gatavojies vientulībai. Viņš nejutās vainīgs cilvēku priekšā. Taču tai pašā laikā dienu un nakti katru dienu, katru stundu viņam nedeva miera kaut kas nesaprotams, viņa prātam nesasniedzams. Viņš līdz šobaltdienai nav varējis piedot sev, ka pārgāja robežu jaunībā. Kāpēc viņš bija noticējis nolādētajam mullam? Kāpēc bija ņirgājies par savu pirmo un vienīgo mīlestību? Mīlestībai ar spēku nekā nepadarīsi ...

Večuks mēģināja nomierināt sevi, centās izrauties no ši atmiņu muklāja, kurā viņš grima lēni, bet neatvairāmi. Taču viņš nespēja to izdarīt. Ne jau tāpēc, ka šīs atmiņas bija kļuvušas par viņa tagadējo dzīvi. Tagad viņš vairs nespēja dzīvot bez tām. Tās mita viņā, tās šķita tik reālas kā viss apkārtējais. Viņš nekad nevienam nebija stāstījis par sevi. Atmiņas par pagājušo, par jaunība bija viņa noslēpums, jo tās vienmēr lika atcerēties pirmo mīlestību, kura vienmēr padara cilvēku uz visu mūžu vai nu laimīgu, vai nelaimīgu pn par kuru nekad nerunā skaļi. Tā mūžīgi dzīvo pašā cilvēkā un palīdz viņam saglabāt visu cildeno.

Viņš necentās saistīt bēgšanu pāri rabežai ar savu pirmo mīlestību. Viņš visā vainoja vienīgi mullu. Varbūt viņš bija devies uz Sindzjanu arī tāpēc, ka negribēja, lai kāds valdītu pār viņu, nevēlējās svešas aizbildniecības. Viņš jutās neatkarīgs no visiem un visa un vēlējās dzīvot tā, kā mācēja.

Sindzjanas aulos tais gados bija tāds pats bads un aukstums kā Zaisanas krastos un Zetisā. Turklāt.

pa ceļiem klaiņoja nabagi, zagļi, laupītāju-mandžūru vai balto kazaku bandas, kas bija aizbēgušas no boļševikiem. Kā savās mājās jutās vienīgi gomindānieši, kas vienmēr staigāja dzeltenos stilbtiņos, un tade) viņus saukāja par dzeltenkājiem. Viņi bieži uzbruka kazahu un uiguru auliem.

Karasunkars drīz atrada draugus, nokļuva pie Mu-kana karavīriem. Viņš sāka aizstāvēt kazahu aulus. Viņš bija nikns un nežēlīgs kaujā. Viņš atriebās cilvēkiem. Atriebās par pārestībām, kas viņam bija nodarītas Zaisanas krastos, atriebās par atraidīto mīlestību, par tēva nāvi.

Lai uz visiem laikiem aizmirstu savu mīlestību, viņš apprecēja kluso, padevīgo Ulbosinu, kura, viņa priekšā trīcēja aiz bailēm un kura dzemdēja viņa'm dēlu. Savam dēlam viņš no bērna dienam mācīja turēt rokā zobenu un šauteni, piejaucēt savvaļas zirgus, ņēma līdzi medībās uz klinšainajiem Col-Taga [15] kalniem, kur toreiz vēl varēja sastapt savvaļas kamieļus, viegli nomedīt arharu vai meža cūku ... Taču medīt varēja tikai tais retajās, klusajās dienās, kad kalnos viss bija mierīgi. Visbiežāk viņi karoja. Mukana karavīri bija vienmēr gatavi kaujai. Visi kazahu auli Sindzjanā un Iekšējā Mongolijā atzina viņu par savu vadoni. Atrazdamies Mukana karavīru vidū, Karasunkars dažreiz ar kaujām, dažreiz bez tām, taču vienmēr plecu pie pleca ar dēlu veica pārgājienus pa piecdesmit vai simt verstīm dienā. Ulbo-sinai nebija pa spēkam tāda dzīve. Viņa sāka vārguļot... Viņa nomira četrdesmit piektajā gada — pirms pašām lielā kara beigām. Mirstot viņa lūdza Kara-sunkaram sargāt dēlu un aizvest viņu uz Lielo senču zemi — Žetisu. Pagāja daudz gadu, iekām viņš nolēma izpildīt viņas lūgumu.

Sirmgalvis sēdēja, aizmirsis malku, aizmirsis visu pasaulē. Domās viņš šaustīja pats sevi par pagājušo dzīvi. Viņš pats sevi neieredzēja. Viņš meklēja attaisnojumu savai rīcībai. Viņš viegli atrada to un tikpat viegli atspēkoja... Dažbrīd viņš sarunājās pats ar sevi. Suns, kas gulēja pie sirmgalvja kājām, pacēla galvu, palūkojās uz pretējo aizas nogāzi, ierūcas, pārtraukdams sirmgalvja domu plūdumu, un raidīja uz aizas pusi savu aizsmakušo, taču skaļo «vau!».

Es taču tev teicu, suņuk, ka mēs te neesam saimnieki, — viņš nopurpināja, viegli iespēra sunim pa mīkstajiem sāniem un palūkojās uz aizas pretējo nogāzi.

Piemiedzis acis un piesegdams tās ar plaukstu, viņš tur pamanīja stirnu ģimeni. Tēviņš gāja pa priekšu, viņam sekoja mātīte un mazulis. Tie devās lejup, lai padzertos.

Netraucē tos! Tu taču redzi, ka viņiem ir aizstāvis. Bet mums nav ko aizstāvēt, arī sava aizstāvja mums nav ...

Viņš atcerējās, kā krita dēls. Viņu nošāva kareivji, kad viņi, lai atgrieztos senču zemē, naktī gāja pa kalnu taku pāri robežai. Karasunkars pat nebija spējīgs pieturēt mirstošo dēlu. Dēlu nesa citi, bet viņš gāja visiem nopakaļ, lai aizstāvētu savu aulu, pareizāk sakot — lai atriebtos par dēlu un mirtu.

Kā viņš tai tumšajā vasaras naktī alka nāves! Taču lodes saudzēja viņu. Sirmgalvji, kas nesa dēlu, iekrita aizā. Bet viņš, kad tevi jupis, pārgāja pāri aizai, klintīm un palika dzīvs, jo viņa rokā bija ieķērusies Aigula. Viņa pienākums bija izglābt mei-tcni, izglābt cilvēkus, palīdzēt viņiem pāriet robežu. Un vēl viņu vadīja cerība, ka viņš kaut vienu reizi pirms nāves ieraudzīs Lielo senču zemi...

Atgriezies pēc trīsdesmit gadiem, viņš gribēja izstaigāt ari Zaisanas krastus, taču domāja, ka viņam nav tiesību meklēt savu pirmo mīlestību, nav tiesību traucēt citus, nav tiesību atgādināt par sevi uz uzplēst sen sadzijušas rētas. Viņš neatgriezās Zaisanas dzimtajos krastos, bet palika te, Zetisā. Viņš nolēma nomirt šeit. Ai, cik viņš būtu laimīgs, ja dēls ar savam rokām apglabātu viņu! Taču dēla vairs nebija. Viņš palicis kaut kur tālu kalnos. Viņu pat nepaspēja aprakt...

Večuks ar sausu un no tulznām raupju delnu paberzēja acis, uzrausās seglos un no visa spēka ar pletni uzšāva nabaga zirģelim. Viņš centās pcc iespējas ātrāk tikt projām no vietas, kas no jauna lika viņam atcerēties pagājušo ...

Izgājis no aizas pļavā, Karasunkars ieraudzīja pie jurtas motociklu. Pie nodzisušā ugunskura sēdēja nepazīstams džigits. Viesis piecēlās un devās viņam pretī.

— Veselību un mieru jums, tēv!

— Mieru un veselību arī jums! Karasunkars norausās no zirga un pasniedza roku.

Neko nejautādams, večuks pieveda zirgu tuvāk jurtai un sāka kraut laukā malku. Džigits palīdzēja viņam, pēc tam atbrīvoja zirgu no šķūres un noņēma seglus.

— Vai aplikt pinekļus? — viņš jautāja sirmgalvim.

Suns, joprojām luncinādams asti, apostīja viesi.

— Lai tāpat pastaigā. Kur viņš paliks? Mēs ar viņu vienām saitēm saistīti, — večuks atteica.

Viņš neaicināja viesi jurtā. Viņš iegāja tajā pats un iznesa lielu tējkannu un trijkāji.

— Kumisa un airana man nav. Viesim vajadzēs sākt ar tēju. lešu pasmelt ūdeni.

Svešinieks aizgaja viņam līdzi.

— Vai tu esi no aula? — večuks vaicāja, doda, mies uz upes pusi.

— No Karligašas, — viesis atbildēja.

— Es tevi agrāk neesmu redzējis.

— Es esmu skolotājs. Turlibeka Sembina dēls. Vai neesat dzirdējis? Mani sauc par Askaru.

— Bet kur tagad tavs tēvs?

— Nomira, kad man bija desmit gadu.

— Tātad vēl jauns nomira. — Večuks apklusa.

— Es vēlos apskatīt paugurus.

— Tur ir tavi senči, — Karasunkars atbildēja.

— Cilvēki tos uzcēla, lai godātu mirušos.

Viņš atgriezās pie jurtas, pakāra tējkannu uz trijkāja un iekūra uguni. Nogurušais suns apgūlās ēna. Večuks nomazgājās, sakārtoja jurtā galdautu, izskaloja pialas, izlika pēdējos cukura gabaliņus, sakaltušus baursakus *, plāceņus, sviestu, mājas sieru — visu, kas viņam bija, un izgāja no jurtas.

. . . Askars stāvēja uz visaugstākā kurgāna. Večuks pamanīja, ka viņš noliecas, kaut kam pieskaras, pēc tam ilgi lūkojas uz citiem kurgāniem. Karasun-, karš jau sen bija nocēlis tējkannu no trijkāja, jau sen bija izklājis galdautu, bet Askars joprojām staigāja apkārt pauguriem un kaut ko pierakstīja savā burtnīcā. Sirmgalvi pārņēma tāds kā satraukums.

* Smalki sagriezti, eļļā novārīti mīklas gabaliņi.

Viņš atcerējās cilvēku, kas vakar no helikoptera bija lūkojies uz šiem mauzolejiem.

— Ko viņi te meklē? Pauguri kā pauguri. Ari mauzoleji kā mauzoleji. Ir pauguri, ir mauzoleji pieder mirušajiem. Tie ir svēti visiem, — viņš ska]i sacīja. — Ja kāds tur nocirtis karagačus priekš tilta, tad tas ir piedodami. Vairāk tur nekā nav, varbūt tikai akmeņi... — Večuks nodrebēja no domas, ka kādam varētu ienākt prātā izrakt kapakmeņus. — Velns pārāvis! — viņš ska|i izrunāja.

Askars nāca uz jurtas pusi.

— Kāpēc man jābāž deguns viņu darīšanās, — večuks raudzīja sevi nomierināt un vēroja, kā nelūgtais viesis tuvojas pa tiltu. — Es jau sen esmu nokalpojis savu laiku... — Taču satraukums-nenorima. Tas paslēpās kaut kur sirds dziļumos un katru mirkli varēja pārvērsties dusmās un protestā pret šā jaunā cilvēka ziņkāri par mirušo kurgāniem.

— Sēdies, — viņš sacīja Askaram un vairs nebilda ne vārda.

— Nu, kā, aksakal, vai vienam nav garlaicīgi? — Askars laipni jautāja.

— Vienīgi suņi smilkst aiz garlaicības, — Kara-sunkars atbildēja.

Es tikai gribēju pateikt, ka vientulība ne vienmēr ir patīkama, — Askars it kā atvainodamies sacīja.

— Cilvēks arī pūlī var būt vientuļš, — Karasun-kars atteica.

Saruna nevedās. Iestājās saspringts klusums. Bija dzirdama ūdens šņākoņa un zirga sprauslāšana. Padzēris tēju, Askars rūpīgi aplūkoja jurtu. Balts tūbas gabals, nodriskāts paklājiņš. Dažas saritinātās segas un divi spilveni uz lādes, kas stāvēja jurtas viņā galā. Pie jurtas sienas karājās plata ādas josta ar inkrustācijām un makstī ielikts zobens. Līdzās — sarūsējusi divslobrcne un patronsoma ar vienu patronu. Zemāk — uz ātru roku sanaglots ķeblis, uz kura stāv nobružāts, apputējis radiouztvērējs.

— Vai jūs jau sen te dzīvojat, tēv? — Askars no jauna mēģināja uzsākt sarunu.

— Kopš tā laika, kad atjāva.

Drīz ieradīsies aitu gani, jums būs jautrāk.

— Cilvēki dzīvo ne tikai jautrībai, — Karasunkars atbildēja.

Salocījis un nolicis galdautu, viņš izgāja no jurtas. Askars sekoja viņa piemēram un devās pie motocikla.

Liecies mierā ar savu grabažu! Vakarā stepē vientuļš viesis ncalslaj saimniekus. Redzi, saule jau dodas uz dusu. Brauksi rīt no rīta.

Večuks tagad centās runāt laipnāk un draudzīgāk. Viņam jau sāka patikt šis godbijīgais džigits. Satraukums bija norimis.

— Jā, jau diezgan vēls, — Askars piekrita.

Vai tev jau sirmums matos, dēls? Tātad divdesmit pieci jau garām, un gadi joprojām rit?

— Man jau sen palika trīsdesmit gadu. Drīz būs četrdesmit, — Askars atbildēja.

Viņš kā apburts noraudzījās saulrietā. Milzīgā, oranžsarkanā, jau atdzisusī bumba, pieliedama ar gaismu pusi debesjuma, pieskārās tālajam stepes apvārsnim. Senie kurgāni meta garas ēnas pār upi. Zirgs, kas stāvēja upes krastā, it kā atspiedies ar galvu pret liesmojošu bumbu, kjuvis tumši brūns. Lēni bālēja stepes krāsas. Saule grima sarkanā liesmā, kas apspīdēja stepes tālās robežas.

liet tur, kur no rīta bija uzlēkusi saule, jau trizuļoja vientuļa zvaigzne.

— Saule aicina visu labo uz dusu, — Askars izdzirda sirmgalvja balsi.

Atskatījies viņš ieraudzīja, ka večuks iekūris uguni un gatavojas likt katlā kaltētu gaļu.

— Neraizējieties, tēv! Mēs taču tikko padzērām tēju, — Askars sacīja.

— Tas ir mans pavards, un pie manis šodien atnācis viesis, — večuks aizvainots atcirta.

— Piedodiet, tēv! Es negribēju jūs aizvainot. Es no tiesas esmu paēdis, — Askars aizbildinājās.

— Kad aizmirsta pieklājība, piedošanu nelūdz, — Karasunkars norūca bārda.

— Kas tevi šurp atvedis, skolotāj? — večuks jautāja, pēc vakariņām atlaizdamies savā guļvietā.

Apsedzies ar siltu segu, Askars gulēja uz grīdas un pa plato dūmvadu lūkojās naksnīgajās debesīs. Debesis šķita aukstas, noslēpumainas, mazas zvaigznītes vizuļoja kā kristāliņi.

— Ir vasara. Un bērniem brīvlaiks. Starp viņiem ir daudz tādu, kas mīl vēsturi, tēvs. Mes nolēmām izpētīt šos senos kurgānus ...

Lai kā centās Karasunkars, taču saprast nespēja — kāpēc jāpēta mirušo kurgāni?

— Mirušajiem patīk klusums, kāpēc viņi jātraucē?

— Mēs gribam zināt, kas atrodas zem kurgāniem, vēlamies zināt, kā cilvēki dzīvojuši sensenos laikos. Drīz uzsāksim izrakumus.

Večuks aiz pārsteiguma piecēlās sēdus. Viņš palūkojās uz to pusi, kur gulēja Askars. Viņam gribējās izdzīt viesi no jurtas. Gribējās uzkliegt: «Es neļaušu rakņāties aizgājēju svētajā mājoklī!» Taču

savaldījās. Viņš atkal nodomāja, ka viņam nav tiesību stāties citiem ee|ā, ka viņš jau sen zaudējis tiesības saimniekot šeit.

— Tātad tu jau zini, kā cilvēki dzīvo tagad, esi visu izpētījis un visu izpratis, un tagad sāksi vandīties pa mirušo kauliem? — viņš jautāja aizkritušā balsī.

Negaidīdams atbildi, viņš atslīga uz spilvena.

— Nē, tēvs! Es gaužām vāji zinu, kā cilvēki dzīvo tagad. Es nezinu pat simto daļu no tā, ko esat pieredzējis jus. Taču mēs visi vēlamies zināt vairāk par sevi, par mūsu vēsturi, par mušu zemi. Lai arī cik ilgi karotu tautas, lai kādi karapuļi postītu zemi, tās īstie saimnieki vienmer bijuši tie, kas tūkstošiem gadu ganījuši te lopus, sējuši labību un audzinājuši bērnus... — Askars mierīgi sacīja. — Mēs gribam vairāk uzzināt par mušu senčiem.

— Par senčiem spriež pēc pēcnācējiem, par tēvu — pec dēla, — sirmgalvis viņu partrauca. — Deli vienmēr turējuši godā tēvu piemiņu, nevis apgānījuši to, nevis rakņājušies viņu kapos.

— Mirušie klusē kā šīs tālās zvaigznes. No jurtas debesis šķiet tik augstas un nepieejamas, bet zvaigznes noslēpumainas un nesasniedzamas. Tagad cilvēki mēģina izprast arī dievu pasaules noslēpumus. Mirušie klusē. Taču par viņiem runā dzīvie, lai meliem uzliktu patiesības masku. Mēs vēlamies atklat mirušo noslēpumu, gribam, lai viņi paši pastāstītu par sevi, tēvs. Vēsturi taču radījuši mūsu senči, bet mēs tikai turpinām iesākto ...

Karasunkars klusēja. Askars netika gudrs, vai viņš aizmidzis, vai tikai izliekas. Taču viņš nojauta, ka sirmgalvis ir satraukts, ka viņā pamodies protests.

... No’rīta večuks klusēdams pavadīja viesi.

— Paldies, tēvs, par naktsmītni! Mēs šurp atbrauksim rīt. Uzcelsim teltis un ķersimies pie darba. Ko lai jums atved no aula?

— Visu vajadzīgo man atved katru nedē|u, — Ka-rasunkars vēsi atbildēja.

Ietarkšķējās motocikls. Suns riedams pavadīja viesi lidz tiltam.

— Pats radītājs sodīs tos, kas uzdrošināsies traucēt mirušo svēto mieru, — Karasunkars nočukstēja, lūkodamies nopakaļ Askaram.

Tagad viņš saprata, ka cilvēks no helikoptera un Askars vēlas vienu un to pašu — viņi taisās atklāt svēto kurgānu noslēpumu. Askara vārdi viņu nebija pārliecinājuši. Kam gan šī zeme pieder? Te nav svešu mauzoleju, nav senāku kapu par naimanu un uisuneju kapiem. Karasunkars to labi zina. Tādi paši kapi un kapakmeņi [16] ir netālu no Kuldžas un Tuztau kalnos... Kopš seniem laikiem vienīgi ķīniešiem skaidrs, kur īsti ir viņu robežas — Ķīnas mūris... Sindzjanā tūkstošiem gadu dzīvojuši uiguri, kalmiki, dungani, bet tālāk stiepjas Mongolijas Altajs līdz pašam Ķīnas mūrim.

Skolotājs runā tukšu, neviens, izņemot kazahus, nevar apgalvot, ka Žetisa ir viņu zeme. Nevajag traucēt aizgājējus un rakņāties mirušajos kurgānos. Ne tikai viņš, bet visi vecie aitu gani atceras leģendas un nostāstus par katru kurgānu. Tie ir noslēpumi, kuri jau simtiem, bet varbūt pat tūkstošiem gadu no paaudzes uz paaudzi tiek atstāstīti pie ugunskuriem.

Ja gani ierastos agrāk par tiem, kas grib rakņāties kurgānos, tad varbūt viņi aizliegtu apgānīt kapus. ;

Nakti viņš pamodās no neparasta trokšņa. Cauri upes šņākoņai bija skaidri dzirdamas cilvēku balsis. Ierūcās suns. Sirmgalvis apģērbās un izgaja no jurtas. Pretēja krastā aiz tilta dega automašīnas starmešu ugunis. Staru kūlis pieskārās upei, aizslīdēja pa krastu un nogriezās uz visaugstākā kurgāna pusi. Tur tas apstājās, spilgti apgaismodams kurgāna pie-kāji. Apgaismotajā klajumā parādījās cilvēki. Viņi sāka kraut laukā kastes un saiņus.

— Klusē, suņuk, tur atnākuši jauni saimnieki... — sirmgalvis apsēdās uz akmens, suns apgūlās pie viņa kājām.

Abi vēroja apgaismoto zemes gabaliņu upes pretējā krastā. Tur izslējās trīs teltis. Divas no tām bija skaidri redzamas, tās atradās gaismas kūlī, trešā pa pusei slīga tumsā un tās apveidus varēja pamanīt tikai kabatas baterijas staros. Beidzot starmeši nodzisa. Iedegās neliels ugunskurs. Cilvēki apsēdas. pie uguns .. .

Sirmgalvis negāja jurtā. Viņš zināja, ka šodien vairs nevarēs aizmigt, viņš uzmanīja svešiniekus. Pagāja stunda, varbūt divas, un viss apklusa. Nodzisa ugunskurs. Tad atkal iedegās starmeši un sāka darboties motors. Mašīna, uzmetusi staru kūli krastam, lēni pagriezās-uz stepes pusi. Gaisma sāka attālināties un drīz izgaisa naktī. Kļuva tikpat klusu kā agrāk, kad Karasunkars bija viens.

Nosēdējis uz akmens vēl vienu stundu, večuks piecēlās un devās uz tilta pusi. Viņš gāja uzmanīgi, bez trokšņa, kā toreiz, kad pēc Mukana pavēles bija devies izlūkošanā. Viņš pārgāja pāri tiltam, piegāja pie kurgāna un uzkāpa tā virsotnē pie mauzolejiem. Viņš

apsēdās starp kapakmeņiem. Teltis stāvēja soļus desmit, piecpadsmit zemāk.

Karastinkars ilgi sēdēja ar aizvērtām acīm un ieklausījās klusajā sarunā, kas bija dzirdama malējā telti, taču nespēja izšķirt vārdus.

No vidējās telts klusi iznāca divi cilvēki.

— Cik baisa vieta, — viens no viņiem sacīja. „

Večuks negribēja ticēt savām ausīm. V.ējiņš vārdus nesa uz viņa pusi, un viņš pavisam skaidri varēja sakļausit. Tā bija sievietes balss.

— Cst! Viņi vel neguļ, — otra atbildēja.

Atskanēja klusi meitenes smiekli.

— Velns parāvis, — Karasunkara lūpas nedzirdami izrunāja. — Sievietes pie aizgājēju kurgāna, naktī...

Paātrinot soļus, divas ēnas nozuda aiz kurgāna. «Viņas steidzas savas vajadzības pēc,» večuks ar šausmām nodomāja. Tie bija nedzirdēti zaimi. Viņas apgānīja mirušo piemiņu. Karasunkars gribēja piecelties, pieiet pie šīm nelūgtajām viešņām un aiztriekt prom no šejienes. Taču večuks bija izlaidis viņas no acīm. Paldies dievam, viņas bija aizgājušas tālāk. Tad viņas atgriezās no neliela uzkalniņa puses, kas atradās tālu no kurgāna.

Neizprotami cilvēki. Karasunkars bija pagalam apmulsis. Viņš pirmo reizi redzēja, ka tik necienīgi izturas pret aizgājēju mājokļiem. Viņš nolēma pēdējo reizi kaut ko uzsākt, lai aizstāvētu senču mieru. Viņš novilka čapanu. Noraisīja balto dvieli, ar kuru pamozdamies bija uz ātru roku apjozies. Viņš piegāja pie vistuvākā kapakmens, kurā, kā viņš zināja, bija izcirsta naimanu dzimtas zīme, un apsēja dvieli tā, ka viens dvieļa gals nokarājās kā balts karogs. Tā bija svēta kapa neaizskaramības zīme. Zvaigznes sāka bālēt. Līdz rītausmai vairs nebija tālu. Večuks aizgāja projām tikpat domīgs un tikpat kluss, kā bija atnācis.

Pāri upei un pauguriem aizslīdēja bālgani miglas vāli, atstādami zālē sīkas rasas pērlītes. Tie bija klai-dojuši kaut kur tālu kalnu aizās un tagad, rīta vēja dzīti, pagaisa stepē. Parādījās saule. Tās stari spraucās teltīs, kas naktī bija uzceltas kurgāna piekājē. Pirmais pamodās Askars. Viņš ar elkoni iegrūda sānos kaimiņam.

— Celies augšā, arheologi Rādi savu māku! — Askara balss skanēja neparasti skaļi un jautri.

—* Viss būs kārtībā, vecais, — Zomarts, atsviezdams segu, attrauca. — Ka lai es tevi tagad godāju?... Vārdā un tēvvārdā? ... Nē, tas neder! Es labāk tevi saukšu par «veco». Manuprāt, tas skan visai pieklājīgi, un attiecībā pret citiem tas būtu diplomātisks gājiens. Vai esi ar mieru?

Askars neklausījās Zomartu. Viņš izgāja no telts.

— Bubeša, jūs pagaidām ķerieties pie ēdiena gatavošanas, — viņš sacīja slaidai melnacei sporta tērpā. — Puiši sagatavos malku un atnesīs ūdeni.

— Bet izrakumi? — Bubeša pārsteigta iepleta acis, viņa centās satvert bizes un cieši tās sasiet ar lakatiņu.

— Izrakumos piedalīsies visi. — Askars pasmaidīja. — Es jums jau stāstīju, ko jūs darīsiet tais starplaikos, kad nebūsiet nodarbināta izrakumos... Puiši, palīdziet Bubešai! Šodien brokastīm jābūt gardām. Mēs ielūgsim viesi.

Kas viņš tāds? — Bubeša kļuva ziņkārīga.

— Lūk! Vai redzat? — Askars pamāja uz jurtas pusi.

Večuks jau bija pabrokastojis un patlaban sēdēja pie jurtas un novēroja viņus. Nomazgājušies un apģērbušies Askars un 2omarts devās uz jurtu, lai apsveiktu sirmgalvi.

— Veselību un mieru jums, tēv!

— Mieru un veselību arī jums, — Karasunkars atturīgi atbildēja.

— Atnācām ielūgt jūs uz pirmajām brokastīm.

— Esmu ar jums jau pazīstams. Redzēju no helikoptera, — Žomarts sacīja.

Sirmgalvis neatbildēja. Viņš lūkojās uz stepi, kas pletās starp divām kalnu grēdām.

— Kāpēc aitu ganī kavējas? Labība jau sāk zaudēt savu sulīgi zaļo krāsu. Vasara ir pilnā plaukumā, — večuks sacīja.

— Aizkavējas, — Askars atbildēja.

— Uz pierobežas joslu viņi gan nenokavē ... — večuks vērīgi lūkojās uz līdzenumu.

Arī 2omarts paskatījās tai virzienā. Gandrīz pašā apvāršņa malā, kur labības lauki saplūda ar vībotņu stepi, viņš pamanīja tā kā baltu pa zemi slīdošu mākonīti, tā kā putekļu stabu. Drīz vien viņš pārliecinājās — tur nāca aitu bari. 2omarts bija pārsteigts par sirmgalvja labo redzi. Karasunkars, nepievērsdams uzmanību Askaram un 2omartam, iznesa no jurtas seglus un devās pie zirga.

Draugi vēl kādu brīdi pastāvēja, tad atgriezās pie teltīm.

— Sis vecais vīrs ir neizprotarns, — 2omarts sacīja.

r

Viņš apvainojies. Tie ir viņa īpašumi. — Askars norādīja uz mauzolejiem. — Paskat, tur karājas balta lupata. Kapa svētuma un neaizskaramības zīme ... Viņš metis izaicinājumu mums.

— Labi, mēs pieņemsim šo izaicinājumu. — Zo-marts devās uz kurgāna virsotni.

Divi skolēni aizsteidzās viņam līdzi. Viņi noraisīja dvieli tieši tai mirklī, kad Karasunkars gāja garām teltīm, acīmredzot, lai stepē sagaidītu aitu ganus. Vecais suns tecēja pa priekšu. Nedz jātnieks, nedz suns nepievērsa uzmanību puišiem un meitenēm, večuks pat neatņēma skolēnu sveicienu.

— Aiznesiet un pakariet pie vecā vīra jurtas sliekšņa! — Zomarts atdeva dvieli Muratam.

— Žomart, paskaties! Vecais ķēries pie kapu restaurēšanas. — Askars aplūkoja mauzoleju sienas, kas bija nostiprinātas ar svaigām velēnām. — Tu, Žomart, laikam esi pasteidzies. Sirmgalvim, redzams, šie kapi no tiesas dārgi. Lai dvielis tur karājas. Pagaidi, Murat, mēs taču netaisāmies ņemt nost šīs kapu plāksnes. Lai dvielis paliek turpat. Tu taču pats, Žomart, teici, ka izrakumus mēs uzsāksim no apakšas, nevis no šejienes, no kapiem . . .

Lai karājas, — Zomarts piekrita Askaram.

Zomarts ceļā izklāstīja savu izrakumu plānu:

— Sāksim no paša galvenā — np visaugstākā kurgāna. Acīmredzot tieši tur senatnē uzsākti visi darbi. Arī mēs sāksim tur. Nosauksim to par valdnieka kurgānu. Kapus un mauzolejus, kas uzcelti virsotnē, mēs neaiztiksim. Izrakumus sāksim no ziemeļu piekājes. Vajadzēs uzmanīgi noņemt augšējos slāņus. Te būs vajadzīgs buldozers. Tas paātrinās darbus.

— Mums būs belaruss, — Aristans piebilda.

— Vai visi darbarīki kārtībā? — Askars jautāja.

— Sešas lāpstās. Mūsu rīcībā ir plati naži, sukas, slotas, laužņi un viss pārējais, — Murats atbildēja.

Viņi rūpīgi apskatīja valdnieka kurgānu. Izmērīja la augstumu un platumu un sapulcējās pie galda, kas bija uz ātru roku sanaglots no atvestajiem dēļiem un novietots pie Askara un Zomarta telts.

Bubeša, no šodienas tu rakstīsi dienasgrāmatu, īsumā atzīmē visu dienā padarīto, — Askars-sacīja. — Bet mēs ar puišiem tūdaļ uztaisīsim virs galda nojumi, lai varētu patvērties ēna.

Kad nojume jau bija gatava, netālu no kurgāniem parādījās nomadi. Visiem pa priekšu jāja Karasun-kars. Aiz viņa uz apkrautiem kamieļiem sēdēja ganu sievas un bērni, viņiem sekoja izklaidi aitu bari, kurus dzina gani. Nemaz netuvodamies teltīm, Kara-sunkars veda karavānu sava tilta virzienā. Uzmanīgi šūpodamies un smagi nopūzdamies, pār tiltu pārgāja nastu nesēji dzīvnieki.

Karasunkars apstājās pretējā krastā. Tad karavānas priekšgalā parādījās zēns uz brangas, nobarotas ķēves. Kumeļš ar zvaigznīti pierē bija krietni atpalicis. Tas izbrīnījies noraudzījās uz šņācošo straumi, tad aizdrāzās starp diviem kamieļiem, skaļi aizdipi-naja pa tilta sausajiem baļķiem un uzskrēja pretējā krastā. Zēns mīlīgi pasauca kumeļu un pa kādu taku sāka vest savu karavānu augšup kalnos.

Iekām aitu bari bija pienākuši pie tilla, tālumā pa labi un pa kreisi parādījās zirgu bari. Tie aizsteidzās priekšā aitām un, gluži kā sacenzdamies, devās tālāk. No valdnieka kurgāna virsotnes bija redzams, ka ērzeļi, nošķīrušies no saviem bariem, sapulcējās vidū un sāka auļot vienmērīgiem rikšiem, te pielikdami purnu pie zemes un draudot saviem aizstāvjiem, lai tie neuzdrošinātos nogriezties uz sveša bara pusi, te dusmīgi paceldami galvu un kareivīgi draudot kaimiņam, lai tas nesamazinātu attālumu. Zirgu smagās, biezās un garas krēpes plīvoja vējā. Zirgu gani lāgiem apsauca barvežus, neļaudami viņiem skrējiena uzsākt cīņu. Ērzeļiem patlaban nebija kur likt spēku. Jau vasara. Sācies viņu mīlestības laiks. Vel vairāk uzliesmojusi to nevaldāmā greizsirdība. Mirkli nokavēsi — un tie ieķersies cits cila ar zobiem, bet ziņkāras jaunās ķēves sadrūzmēsies ap tiem.

Zirgu gans palaida savu zirgu rikšos, iespraucās starp diviem barvežiem un mēģināja apvaldīt viena bara skrējienu. Otrs bars aizsteidzās priekšā. Smaga un dobja daudzu simtu pakavu dipoņa atskanēja telšu tuvumā. Dzīvnieki sagāusināja soļus netālu no upes, un beidzot viss bars apstājās, lai veldzētu slapēs. Tikai vecās ķēves nesteigdamās pārgaja pār tiltu un, pārliecinājušās, ka kumeļi atrodas līdzās, piegāja pie ūdens no otra krasta.

Kad dzīvnieki bija padzērušies un pārgājuši uz pretējo krastu, gans ar skaļiem kliedzieniem sāka dzīt tos augšup kalnos tālāk no tilta. Pāri tiltam pārgāja ari otrais bars. Aizdzinuši ķēves tālāk un atstājuši tās barvežu aizgādībā, gani atgriezās atpakaļ, piesēja zirgus pie jurtas un pievienojās Kara-sunkaram, kas nebija pametis savu posteni. Tiltam tuvojās aitas. Katra bara priekšgalā kā parasti gāja pašapmierināts āzis ar gariem ragiem un garu bārdu. Ja nebiitu šo āžu, aitu baros nebūtu kārtības — tie nevarētu pārbrist pāri upei vai noiet daudzas verstis pa taciņu. Ja aitas paliktu vienas, tās nekad nevarētu izvēlēties sev barvedi, turpretī āzim tās seko kā ap-matas, tiek pāri visgrūtākajiem brasliem, pāri kalniem un stepēm un dodas pat uz lopkautuvi.

Gaļas kombinātos tāds pats āzis-nodevējs ved simtiem lētticīgu aitu uz ešafotu, ved pa šauru, slidenu gaitcnīti, bet pēc tam pavisam mierīgi nogriežas sānis, iziet pa durtiņām, tās aizveras, bet viņš atkal dodas uz aplokiem un ved uz nāves soda vietu jaunus lētticīgu aitu simtus.

. .. Kārtējais bārdainis lepni soļo pa tilta klāju. Steigdamās, drūzmēdamās, grūstīdamas cita citu, kā lavīna pār tiltu brāžas aitas. Brakšķ tilta margas, blīvais un dzīvais kamols ar pūlēm virzās pa tiltu. Karasunkars kaut ko kliedz ganam, kas stāv pretējā krastā. Taču viņa balss nav dzirdama. It visu — upes šņākoņu, Karasunkara kliedzienus nomāc šis neiedomājamais daudzbalsīgā bara troksnis — aitu blējieni. Turklāt gaisā jūtama arī sviedru un karbola smaka..

Brīkšķ margas. Uz tilta nepietiek vietas šiem nemierīgajiem dzīvniekiem, kas, nezinādami, kur dēties, lien cits citam virsū. Viena, otra, trešā aita iekrīt ātrajā straumē. Straujš atvēziens! Un Karasunkara arkans uzmests kaklā aitai, kuru nes projām straume. Gani, gluži ka makšķernieki, met laso un noķer vēl divas, taču vienu aitu aiznes straume. Askara skolnieki, kas stāv upes krastā, aizskrien lejup gar krastu. Te upes tecējums ir mierīgāks un mazāk akmeņu. Murats un Aristans metas upē un satver aitu, kas spirinās pretī. Zoinarts un Askars palīdz viņiem iznest to krastā. Līdz pēdējai vīlītei izmirkušie zēni aizsteidzas uz teltīm, lai pārģērbtos. Meitenes zobojas par viņiem.

Uz ceļa parādījās vecs belaruss. Uz traktora, kas apstājās pie teltīm, sēdēļa divi cilvēki. Līdzās traktoristam bija iekārtojusies pasažiere — meitene.

— Vai tavējie? — Zomarts vaicāja.

— Nē. Puisis ir mūsējais, bet meitene — vecā vīra audžumeita. Viņa mācās tehnikumā. Pabeigusi vidusskolu. Laikam pa brīvdienām atbraukusi pie vectēva, — Askars atbildēja. — Šodien mums visiem būs jāpalīdz aitu ganiem.

Aitu bari izklīda pa kalnu nogāzēm. Savukārt gani sagāja Karasunkara teltī. Viņi te apmetās, lai atpūstos. Vēlāk šeit ieradīsies ganu palīgi. Viņi ir jaunāki, palīdzēs saimniecēm uzcelt jurtas un izraudzīsies piemērotas ganības saviem aitu bariem. Kad zirgu un aitu bari aizkļūs līdz kalnu virsotnēm, viss būs sagatavots viņu sagaidīšanai.

Bet pašubrīd vecie vīri ciemojas pie Karasunkara — tilta un kalnu saimnieka. Karasunkars ir laimīgs, laimīgs un apmierināts. Izrādījās, ka tilts ir izturīgs un stiprs. Ari Aigula atbraukusi laikā. Šodien saimnieces netrūkst. Šodien pirmoreiz pa daudziem gadiem viņš bija sajutis sevī spēku, sapratis, ka vajadzīgs cilvēkiem. Aitu gani izturējās pret viņu draudzīgi un ar cieņu. Viņi neaizjāja garām viņa jurtai, nepārkāpa ieražas. Viņi parādīja godu viņa pavardam. Aigula ir gudriniece — atvedusi visu viesiem nepieciešamo, pat pusspaini konfekšu un piparkūkas paņēmusi līdzi.

Izmazgāts un nospodrināts vecais lielais katls, kas agrak bija ierakts zemē. Tas piepildīts ar gaļu un karājas virs gaišas uguns. Aigula atvedusi dažādas piedevas ēdienam. Cienasts būs gards. Aigula kopā ar pārējām meitenēm, kuras atbraukušas īstajā brīdi, vāra baursakus. Uz diviem trijkājiem sīc tējkannas. Pats Karasunkars, kā jau pienākas saimniekam, sēž ceļā nogurušo viesu vidū un tērzē. Ganu zirgus apseglojuši skolnieki. Viņi pagaidām nomainīs vecos vīrus — pieskatīs aitas.

Ari Askars un Zomarts atrodas Karasunkara jurtā. Viņi palīdz, skalda malku. «Redzams, braši džigiti,» Karasunkars klusībā domā. «Cik labi būtu, ja viņi neraktu kurgānus. Kam viņiem šis traktors ar plato lāpstu priekšā? Protams, viņi nolēmuši rakt, pretējā gadījumā viņi nebūtu apmetušies pie kurgāniem, nebūtu rīkojušies kā savās mājās... Pastāstīt ganiem par viņu nodomiem vai ne? ... Nē, nevajag. Kad viesi paši uzprasīs, tad viņš visu izstāstīs.»

Aigula lej tasēs kumisu, kas iepildīts zirgu ganu rezerves ādas maisā. Asa smarža iesitas degunā. Labs, stiprs kumiss.

Robežjoslā tagad vairs nav.iā kā agrāk, — nopūšas viens no vecākajiem aitu ganiem un ar baudu iemalko no tases. — Jau vairākus gadus mēs esam vieni. Kaimiņi nenāk pie mums ciemos. Arī mēs neejam. Vai tu, Kureke, nezini, — viņš griežas pie Karasunkara, — kas patlaban ir robežas priekšnieks? Vai tas pats majors, vai jau nomainījuši? Viņš ir labs cilvēks. Es viņu pazīstu. Viņš ir no Zusalas, arī aitu gana dēls.

— Es ar viņu neesmu licies, — Karasunkars ar cieņu atbild.

Viņam negribas uzsākt sarunu par robežām, par «to» un par «šo» pusi. Bet ko lai dara, dzīve iekārtota tā, ka vienmēr jāsaduras ar to, ko vismazāk vēlies.

— Runā, ka dzīve tai pusē kļuvusi vēl grūtāka, — aitu gans nopūšas. — Pērnvasar es tā arī neredzeju nevienu aitu ganu taja puse. Vienīgi kaut kādi cilvēki staigā ar portretiem. Kā redzams, auli pārvietoti tālāk no robežas, bet varbūt viņi aizdzīti projām un tagad tur neviena nav. Nedz Mukans, nedz citi neapķērās laikus pārvietot visus aulus uz mušu Lielo zemi...

— Vai tad mazums kazahu tagad klejo pa svešām zemēm, aksakal? Un ne tikai kazahi. Daudziem cilvēkiem grūti atrast ceļu uz dzimteni, — piebilda liela auguma, dūšīgs zirgu gans ar platu, vēja aprautu seju, lieliem vaigu kauliem un īsu, ieapaļu bārdiņu.

— Mūsu Zomarts to labi zina. Viņš pa šiem gadiem apceļojis ne mazums zemju. — Viņa vārdos izskanēja lepnums par Zomartu.

Zomarts pacēla galvu, it kā gribētu kaut ko teikt. Ka-rasunkars to pamanīja un aizsteidzās viņam priekšā:

— Mukans nav vainīgs, ka kazahi klejo svešumā. : Kad mēs bijām kopā ar Mukanu, mēs zinājām, ka tādi paši kazahu auli kā mūsējais klimst pa Indiju, Afganistānu, Turciju un Tibetu ... Kas zina, kad viņi turp devušies un kas bijis vainīgs? Es biju Mukana karavīrs un zināju, ka visos šajos aulos, katrā jurtā audzina dēlus ar vienu sapni, ar vienu cerību — bērni būs atbalsts tēviem vecumdienas... Man stāstīja — kad Mukanam apritējis četrpadsmitais gads, tēvs viņu nodevis audzināšanā drosmīgajam Boko. AstonJ padsmit mēnešu laika Mukans kļuvis par tādu džigitu, ka retais no Boko karavīriem varējis sacensties ar viņu veiklībā un drosmē, tik trāpīgi viņš šāvis zirgam auļojot un tik stingri turējies seglos. Boko ne vienu reizi vien iecēla viņu par desmitnieka vadoni, kad bija jāaizstāvas pret ienaidniekiem. Mukana zirgs vienmēr turējās līdzās Boko melnajam aulekšotājam. Daudzo kauju laikā zēns mācījās cīnīties par savu aulu godu un brīvību .. .

Aitu un zirgu gani klusēdami klausījās Karāsun-kara stāstu. Žomarls sākumā vērīgi lūkojās uz di ] vaino jurtas saimnieku, pēc tam klausījās, baidīdamies palaist garām kādu vārdu. Sai mirklī pasniedza gaļu. Karasunkars pārtrauca stāstījumu.

«Skat, kā šodien aizpļāpājos, neļaujn citiem pateikt ne vārda. Esmu kļuvis pavisam vecs,» večuks nodomāja, aicinādams viesus pie dastarhana.

Bet viesiem gribējās, lai viņš turpinātu savu stāstījumu. Taču aiz cieņas pret saimnieku, apbruņojušies ar pacietību, viņi nomazgāja rokas un, apmainīdamies jokiem, ķērās pie ēdiena. Pēc sātīgajām pusdienām viņi vēlreiz nomazgāja rokas un apsēdās jurtas ēnā. Ķēvju bari bija nozuduši krēslainajā aizā. Aitas atpūtās kalnu nogāzēs.

— Tagad te, Kureke, laikam ir jautrāk. Uzradusies kaimiņi... — viens no viesiem ierunājās.

— Mēs gribam izpētīt šo kurgānu vēsturi, — As-kars atbildēja.

Vēsturi? Tas ir labi — izpētīt pagatni. Tā ir jasarga. Starp citu, Kureke, pastāsti mums par Mu-kanu sīkāk, jo arī tā jau ir vēsture, — zirgu gans ar apaļo bārdeli palūdza.

Karasunkars bija gaidījis šo jautājumu. Šodien viņam kā vel nekad gribējās runāt, daudz ko pastāstīt. Viņš pārlaida skatienu kurgāniem, ielūkojās Zoinarta un Askara sejās un nolēma sākt savu stāstu aplinkus.

— Tur, aiz šiem kalniem, katrā aulā, katrā kazaha mājā atceras Boko un Mukana varoņdarbus, — viņš iesāka, nesteigdamies un uzsvērdams katru vārdu.

Kad es pirmoreiz tur nokļuvu, Mukans iedvesa bailes dzeltenkājiem, bet Boko vairs nebija starp dzīvajiem. Runā, ka Boko kritis neuzvarēts. Stāstīja, ka, lai arī cik kareivju viņam uzbrukuši, viņš veikli tos apgājis, negaidīti uzbrucis, sacēlis paniku, piespiedis viņus bēgt un pēkšņi pazudis pats, aiznesdams līdzi visus ievainotos un kritušos džigitus. Pēc

tam viņš devis vēl vienu triecienu, taču daudz tālāk no iepriekšējās vietas.

Dzeltenkāji nekādi nav varējuši saprast, vai tur ir viena vai vairākas nodaļas. Aulu iedzīvotāji, kas pulcējās zem Boko karoga, slēpušies nepieejamos kalnos. Boko stingri pieprasījis, lai džigiti nekad neņemtu līdzi lieku smagumu, lai viņiem būtu rezerves zirgi un daudz patronu. Dažreiz viņi vienas dienas laikā veikuši līdz divsimt verstīm, un viņus neviens nav varējis notvert. Savās dzimtajās vietās, kur viņi zināja katru taciņu, kur katrs auls palīdzēja viņiem, viņi bija neuzvarami. Taču viņiem nebija nedz lielgabalu, nedz ložmetēju. Sākumā Mandžūrijas hans, bet vēlāk arī gomindānieši nedeva miera karavīru ģimenēm. Boko nolēma aizvest aulus uz drošākam vietām, aiz Tibetas, uz mežiem vai kalniem. Tas bija tūkstoš deviņi simti trīspadsmitajā gadā. Nelaime viņiem uzbruka tad, kad Boko ar savējiem bija ticis pāri Mongolijas Altajam un nokļuva dzeltenkāju un tibetiešu aplenkumā ...

Karasunkars apklusa un mēģināja kaut ko atcerēties. Meitenes iznēsāja kumisu vecajiem vīriem, kas zvilnēja aizēnā. Karstums bija mazinājies, aitas, izklīdušas pa kalna nogāzi, jau ganījās un kāpa aizvien augstāk.

— Tibetieši bija paziņojuši dzeltenkājiem, ka kazaki dodas uz neapdzīvotiem kalniem. Dzeltenkāji ielenca Boko aulus. Un tad Boko bija jāizvēlas: vai nu pamest aulus, izlauzties no ielenkuma un doties meklēt mierīgāku vietu, vai aizstāvēt savas ģimenes—lauzties cauri vai mirt visiem kopā! Karavīri izvēlējās pēdējo, Boko laikam nojauta, ka visi kritīs .... — Karasunkars stāstīja. — Viņš pavēlēja Mu-kanam izlauzties no aplenkuma. Paziņot visiem

auliem, kas bija palikuši Džungārijas austrumu no-kalnēs un Tjanšana dienvidu nogāzēs, visiem auliem lidz pat Hantaniri, ka Boko vairs nav...

— Ai, cik žēl šī drošsirža!... — zirgu ganam izlauzās nopūta.

Ja viņš būtu cerējis, ka paliks dzīvs, viņš nevis atlaistu zēnu, bet aizvestu līdzi uz tām zemēm, kur viņiem vajadzēja atrast patvērumu. Un no turienes viņš sazinātos ar Mukanu. Mukans un Boko šķīrušies kaut kur pie Melnās pilsētas. Viņi bija bijuši kopā astoņpadsmit mēnešus. Mukanam toreiz palika piecpadsmit gadu, un viņam piederēja labākais Boko dāvātais auļotājs. «Pastāsti aulā, ka mēs esam krituši. Lai viņi ir piesardzīgi. Kad izaugsi liels, atrieb mūs dzeltenkājiem,» Boko viņam sacījis. Tumšā naktī Mukans izlauzās no ielenkuma. Viņam vajadzēja nepamanītam nojāt piecsimt verstis līdz savam aulam. Stāsta, ka viņš šo ceļu veicis nedējas laikā. Jājis klusi, uzmanīgi, tikai pa naktīm. Viņš izzadzies cauri Turfanai, kas atrodas ielejā, kur vasarā vienmēr tāds karstums, ka cilvēki spiesti strādāt naktīs.

Jūs zināt, — Karasunkars griezās pie klausītājiem, ka Turfanas vīnogas agrāk bijušas vislielākās un vissulīgākās pasaulē. Mukans varēja neievērots izzagties cauri šiem vīna dārziem. Viņam vajadzējis jāt pa takām, kur baloja zirgu un kamieļu kauli, pa kapenēm, sargāties no izsalkušiem vilkiem un šakāļiem. Ta viņš nokjuvis mājās un tumšā naktī nedzirdami iejājis savā aulā. Bet no rīta jau tālu ganībās ganījis aitas. Nevienam, izņemot tēvu, Mukans neteicis ne vārda. Neviens toreiz tā arī neuzzinājis, kur viņš bijis, ko darījis un vai viņš vispār kaut kur devies. Visapkārt bijuši spiegi, un visu vajadzējis turēt slepenībā. Mukans ganījis dzeltenkāju zirgus. Tikai

tumšās naktis tālu no mājām viņš ticies ar uzticamiem džigitiem un gatavojis viņus nākamajām kau\ jām ...

Bet Boko krita... — Karasunkars atbildēja uz veco vīru mēmo jautājumu. — No viņa karavīriem starp dzīvajiem palika maz. Un tie paši aizgāja tuksnesī. Viņus tvarstīja, visur bija izlikti slazdi. Klīda valodas, ka tikai nedaudzi nokļuvuši Sanhajā ... Kad Mukans dabūjis dzirdēt, ka Boko kritis, viņš devis zvērestu aizstāvēt savus aulus pret ienaidniekiem lāpāt kā viņa skolotājs. Gomindānieši un viņu gubernators Cengs ķerstījis nevainīgus ganus, atņēmis lopus, zemi, izvarojis meitenes, sodījis ar nāvi visus, kas nostājušies viņu ceļa. Mukans nogaidījis. Viņš iemācījies ķert un pieradināt erg|us un devies ar tiem medībās, palīdzējis sava aula nelaimīgajiem iedzīvotajiem' cirpt aitas, pārdot tirgu vilnu, sekojis tuvējo pilsētu tirgus cenām. Kad viņam palika septiņpadsmit gadu, tēvs ieminējies par precībām. Mukans pats izvēlējies sev līgavu. Viņa dzīvoja pussimts verstu tālu citā aulā. Viņu sauca par Gaini. Tika uzcelta balta jurta. Sirmgalvji jautājuši jauniešiem, vai viņi vienmēr turēšoties kopā un vai būšot laimīgi, vai bus viens otram par atbalstu grūtajos, nežēlīgos laikos. Abi atbildējuši: «Jā!» Pēc gada nosvinēja kāzas; bet vēl pēc gada no Krievijas pienāca ziņa, ka gāzts baltais cars ... No jauna sākās jukas. Visur notika kaujas, dzeltenkāji kļuva vēl nežēlīgāki. Pa kahazu auliem staigāja Cenga sūtņi. Viņi stāstīja, ka boļševiki neieredzot kazahus, dedzinot korānu, nogalinot sievietes un bērnus, atņemot lopus, sadedzinot jurtas. Daudzi, lai atrastu mierīgāku kaktiņu, pa tuksnesīgām kalnu takām devās uz Indiju, Tibetu, meklēja ceļu uz Turciju. Pagāja vēl daži gadi, un kopā ar dzeltenkājiem aulos sāka laupīt arī baltie kazaki un anenkovieši, kas bija aizbēguši no boļševikiem, un tad Mukans raidīja uzsaukumu: jāapvienojas, lai stātos pretī ienaidniekam un aizstāvētu aulus ...

— Kad es nokļuvu pie viņiem, Mukans jau bija pazīstams, nenotverams džigits, — Karasunkars nobeidza savu stāstu. — Pārējo jūs zināt. Tā bija ilga cīņa. Mukanam bija daudz draugu, kas bija tikpat bezbailīgi kā viņš. Starp viņiem bija mongoļi, uiguri, kirgīzi, dungani, tadžiki, ķīnieši, tanguti un torgauti. Mukans bija drosmīgs un apņēmīgs, taču viņš nemācējā blēdīties un vērpt intrigas. Viņš varēja uzticēties gan draugam, gan ienaidniekam. Trīsdesmit devītajā gadā viņš kā lauva.uzsaka cīņu ar čengoviešiem, kad Cengs aizliedza musulmaņu reliģiju, bet četrdesmit otrā gada vasarā noticēja tam pašam Cengam, kad viņš paziņoja, ka visu piedod un dāvā brīvību Sin-dzjanas kazahiem, uiguriem un uzbekiem. Taču, kad karavīri izklīda pa mājām, Cenga vīri saņēma ciet Mukana labākos džigitus. Viņi atrada nodevējus un centās sanaidot mazas tautas . . . Taču taisnība uzvarēja. Cengs atzina Mukana spēku. Paziņoja, ka Sin-dzjanas kazabiem tiek dota brīvība. Mukanu uzskatīja par hanu. Pat jaunais Urumči valdnieks, kas bija nomainījis Čengu, gribēja dzīvot saticībā ar Mukanu ... Ja līdz tam laikam no šejienes — no Alma-Atas mums veda tēju, cukuru un audumus, tad tai gadā mēs saņēmām grāmatas un savu avīzi. Runāja, ka visi Sindzjanas kazahi kļūšot brīvi un atvēršot kazahu skolas. Urumči apmetās konsuls no Padomēm ...

Karasunkars apklusa. Viņš paņēma pialu ar ku-misu un, lai veldzētu slāpes, iedzēra malku.

— Mukans bija cīnītājs, taču valdīt viņš nemā-

ccja, lai gan sevi uzskatīja par visu Sindzjanas kazaku aulu saimnieku ...

Pavērsis skatienu turp, kur pauguru virsotnēs slejas mauzoleji, Karasunkars stāstīja, ka pienācis laiks, un viņš vairs nav spējis saprast Mukanu, nav sapratis savus bijušos biedrus, kad tie paziņojuši, ka Mu-kans jāgāžot, ka Mukans esot k|uvis par hanu un līdz ar to par visu (nicīgo ienaidnieku. Jā, Karasunkars zinaja, ka Mukans kļuvis par hanu. Taču hans viņš nebija ne no dzimšanas, ne arī mantojis šo titulu. Četrdesmit trešā gada maijā, Altajā atzīmējot spožo uzvaru pār dzeltenkājiem, paši karavīri nosēdināja viņu uz balta tūbas gabala, pasludināja par hanu un zvērēja viņam uzticību. Svinībās piedalījās viesi no Mongolijas un Zetisas. Par zīmi draudzībai viņi pasniedza Mukanam dāvanas .. . Turklāt arī lielas bagātības Mukanam nebija un nabagiem viņš nedarīja pāri... Pret visiem kazakiem, gan nabagiem, gan bagātiem, viņš izturējās kā pret līdzīgiem. Karasunkars nevarēja saprast, kāpēc karavīri sadalījušies divās nometnēs: par un pret Mukanu. Viss sākās no jauna: slepkavības, apšaudīšanās. Mukans atkal sapulcināja uzticīgus džigitus, devās kalnos un uzsāka ciņu pret saviem vajātājiem. Taču šoreiz viņam nepaveicās. Viņš neizbēga no karātavām ... Ap piecdesmit sesto gadu dzīve iegāja parastās sliedēs. Aulos vatēja mierīgi dzīvot. Cilvēki sāka cils citu cienīt. Kā mīļus ciemiņus aulos sagaidīja kazakus un uigurus, tos, kas ieradās no Ķīnas. Jaunie valdnieki apgalvoja, ka visi cilvēki esot vienlīdzīgi, viņi esot kā puķes, katrs dzīvojot un strādājot pēc sava prāta, izdaiļojot dzīvi, zemi. Lai katrs runājot savā valodā, dziedot savas dziesmas, lai strādājot visu labā un lai cienot savu vēsturi, savas paražas. Cilvēki

ika aizmirst ķildas, naidu un dzīvoja mierā. Izsalkušos ieceļotājus pabaroja ka brāļus un visādi palīdzēja viņiem. Viņu ieradās aizvien vairāk, jo Sindzjanu tad uzskatīja par bagātu zemi. Pagāja rads, pusotra. Un tad katrā aulā sāka noturēt saputros. Cilvēkus piespieda pamest darbu un caurām dienām stāstīt par sevi: ko viņš domājis un doma, ar ko ķildojies, pret ko karojis, kas bijuši kaimiņi, ko mīl, ko ne. Ja cilvēks pēc dabas bija nerunīgs, viņu izprašņāja citi . . . Pieprasīja, lai cilvēki runātu tikai patiesību, lai izstīdzētu visus grēkus. Sākumā cilvēki teica patiesību, atcerējās ari Mukanu. Daudzi žēloja viņu. Pēc tam cilvēki pamanīja, ka pārāk vaļsirdīgos — tos, kas apgalvoja, ka ar uiguru jautājumu jā-nodarbojas uiguriem, bet ar kazahu — kazakiem, jo viņi labāk pazīst savus cilvēkus, savas paražas un savu vēsturi, labāk zina, kam uzbrukušas bēdas, kam priecīgs noskaņojums, — sāk likt cietumos ... Cilvēki pārvērtās, sāka baidīties cits cita. Pat džigiti neuzticējās cits citam.

— Mukana laikos bija vieglāk. Tad cīnījās atklātā kaujā, — Karasunkars sacīja. — Es atkal vairs nesapratu, kas notiek visapkārt... — večuks nopūtās. — Reiz, nolēma ielūkoties arī manā dvēselē. Aizveda uz sapulci. Es klusēju, un tad citi sāka runāt manā vietā... Man kājās bija veci zābaki, bet aiz stulma ass nazis. Man bija grūti sēdēt galvu zaudējušā pūļa priekšā, kas mani apmētāja ar melu dubļiem, es varēju kādu nogalināt vai padarīt sev galu. Taču es baidījos dēla dēļ ... Mani izgalvoja mans draugs ķīnietis, viņš dzīvoja mūsu aulā un bija mūsu priekšnieks. Viņu sauca par Lu. Viņš apsolīja pāraudzināt mani. Pēc ineneša man vēlreiz vajadzēja ierasties uz grēksūdzi, un, ja es līdz tam laikam nebūšot mainījis savus uzskatus, man draudēja cietums. Sāka likt cietumā visus Mukana karavīrus. Bērni mēģināja aizstāvēt savus tēvus. Mans dēls kopā ar saviem biedriem devās un Kuldžu ... Viņu bija astoņdesmit. Viņi bija nolēmuši cīnīties par taisnību. Dēls gribēja doties kalnos, kur bariem klīda no cietumiem un komūnām izbēgušie. Taču viņu vidū nebija tāda cilvēka kā Mukans, kuram visi klausītu. Un tad es nolēmu glābt savu dēlu. Kopā ar viņu, kopā ar aula iedzīvotājiem doties šurp uz mūsu Lielo zemi. Lu to zināja. Tai naktī, kad mēs gatavojāmies pamest aulu, viņš atnāca pie mums.

«Es labprāt ietu jums līdzi, taču mana dzimtene ir šeit,» viņš sacīja. «Mani nositīs, ja jūs aiziesiet. Tāpēc piekaujiet mani un sasieniet. Pamatīgi sasieniet ...»

Viņš bija labs cilvēks, — Karasunkars domīgi turpināja. — Mēs viņu sasējām. Gribot negribot vajadzēja arī piekaut. Viņš lūdza, lai mēs sitam spēcīgāk un pārlaužam viņam roku, lai noticētu, ka viņš cīnījies pret mums un nav laidis mūs projām... Es devos šurp gatavs uz visu — cietumu, nāves sodu. Es zināju, ka tā kā tā tikšu apglabāts šeit, savā dzimtajā zemē. Kad mūs šai pusē aizturēja robežsargi, es ieķēros dzeloņainā krūmā un, nogūlies zemē, sāku to skūpstīt. Es baidījos, ka mūs sūtīs atpakaļ. Tas notika rītausmā. Kādai sievietei bija trīs bērni. Pats mazākais šai juceklī nebija paspējis pārbrist pāri strautam, kas šķira mūsu zemes. Karavīri no tās puses noķēra viņu. Māte zaudēja prātu. Atstājusi divus bērnus šai pusē, viņa skraidīja pa šauru, nevienam nepiederošu zemes strēmeli un plēsa sev matus, sita ar dūrēm pa akmeņiem, bet tad ar galvu atsitās pret akmeni...

Karasunkars izņēma no kabatas mutautiņu un, slaucīdams sviedrus, zagšus notrauca asaru. Pirmoreiz pa daudziem gadiem viņš tik ilgi un sīki bija stāstījis par sevi, gluži kā atbrīvodamies no nastas, kas pa šiem gadiem bija spiedusi viņa plecus. Viņš runāja mierīgi, nerēķinādamies ar laiku, nebaidīdamies viesu klātbūtnē zaudēt savu cieņu. Tā bija viņa pirmā grēksūdze draugiem ...

— Arī es gribēju, lai dēls izaugtu šeit, lai viņš

beidzot atgūtu savu īsto dzimteni, lai viņam būtu bērni... — Karasunkars pēc brīža turpināja. — Mans dēls, aizstāvēdams mūs, večus, kā īsts džigits gāja pa priekšu, un pret viņu bija vērsts galvenais trieciens. Viņš krita. Krita visi mūsu aula

džigiti. Viņi atveda mūs šurp, bet paši uz visiem laikiem palika krēslainajās aizās, uz klintīm, uz nevienam nepiederošas zemes, kļuva par barību putniem . ..

Karasunkars atvilka elpu. Iestājās saspringts klusums. Neviens nedzirdēja nedz aitas blējam uz kalna nogāzes, nedz upes šņākoņu.

— Es esmu dzirdējis dziesmu par šejienes auliem, — it kā uzveikdams savas bēdas un sāpes, mazliet skaļāk ierunājās Karasunkars. — Sī dziesma ir par tēvu. Tajā dēls saka tēvam: «Neraizējies, tēvs, guli mierīgi. Es turpināšu tavu dzīvi...» Man nav tāda turpinātāja. Ir vēl viena dziesma. Dziesma par māti. Dēls griežas pie viņas: «Lai gan es esmu izaudzis liels, tev es vienmēr būšu mazulis...» Arī mana dēla mātes vairs nav.

Pēc ilgajiem klejojumu gadiem es esmu atgriezies viens pats kā klaidonis... Un vai es viens? Kur gan šodien ncklimst kazahi? ... Gan Sindzjanā, gan Turcijā, gan Tibetā. Sindzjanā ir senie Tuztau kalni.

Līdz šim laikam tur slejas septiņi mauzoleji, kuros apglabātas septiņas kazahu meitenes. Viņas bija sagūstījis ķīniešu imperators. Taču viņās izbēga. Meklēdamas savu dzimteni, viņas gāja pa smiltājiem un kalniem. Kad ienaidnieki panāca meitenes, viņas uzkāpa Tuztau klintīs. Viņas lūdza, lai dievs pārvērš viņas par akmeņiem, lai ienaidnieki nevarētu ņirgāties par viņām, lai viņu miesas paliktu kalnos, bet dvēseles aizlidotu līdz dzimtenei un kopā ar lielus mākoņiem slacītu stepi ar asarām. No viņu asarām stepē aug ierūgtenās vībotnes. Nevajag aiztikt mauzolejus un traucēt mirušo mieru ... — Karasunkars jau stingrāk sacīja. — Tos celdami, mūsu senči gribējuši atgādināt, ka mēs esam nemirstīgi. Mēs» kazahi. — Viņš norādīja uz valdnieka kurgānu. Tā vien likās, ka viņš nosoda sevi par to, ka vājuma brīdi atklājis cilvēkiem savu noslēpumu, ka bija izsūdzējis savas sirdssāpes. — Bērni, kas apgāna tēvu kapus, ir nolādami, — viņš negaidot nobeidza.

Visi, kas sēdēja pie dastarhana, it kā pamodās no pārdomām. Nolika pialas ar kumisu. Zirgu gans Bake ar apajo, melno bārdcli parlaida visiem skatienu. 2o-marts palūkojās uz Askaru, Askars uz viņu. Abi saprata: Karasunkars runā par viņiem.

— Pārsteidzīgi spriedumi ne vienmēr ir taisnīgi, Kureke, — Bake iesāka. — Tēvi neizvēlas dēlus, bet, ja dēli ir nolādami, tad vainīgi arī tēvi. Par ko tu šai vakara stundā runa, Kureke? Ja par mūsu skolotāju Askaru un viņa skolēniem, tad es esmu dzirdējis, ka viņi vēlas uzzināt un pastāstīt mums par tiem, kuri cēluši šos kurgānus... Vai tad visa mūsu dzīve, Kureke, nav pagājusi stepē un kalnos, vai tad visi šeit sēdošie aksakali nav aizrāvušies ar minējumiem par vientuļajiem stepes kapiem, kas vienmēr stāv mūsu ceļā? Vai tad jāapkrauj ar lāstiem bērni, kas no tēviem mantojuši vēlēšanos uzzināt kaut ko vairāk par saviem senčiem? Jūs pats sacījāt, ka, paklausot Boko aicinājumam, Mukans devies kaujā... Cilvēks tad dzīvo, kad zina patiesību un var to pastāstīt citiem. Vai ne tā, cienījamais Askar? — zirgu gans griezās pie skolotāja, cenzdamies mīkstināt negaidīti aso toni.

— Jums taisnība, Bake, — Askars piekrita, mēģinādams runāt mierīgi. — Tas ir tiesa, ka tēvi neizvēlas dēlus, gluži tāpat kā dēli tēvus. Ja Kureke nav izpratis mūsu nodomus, tad arī mēs ar Zomartu esam vainīgi. Mēs gribam, lai mūsu bērni vairāk Uzzinātu par savu senču vēsturi un par zemi, par kuru runāja Kureke ... Cilvēks nevar dzīvot bez pagātnes. Pagātne vajadzīga visiem, kas tic nākotnei. Jūs paši apgalvojat, ka šie kurgāni glabā mūsu vēstures noslēpumu, nepieciešams atbildēt arī tiem, kas vēlas pievienot mūsu zemes savējām ...

— Viņus nedrīkst nolādēt, — ierunājās visvecākais aitu gans. — To saku es, Zanpeiss, šai vēlajā vakara stundā, kad saule laižas uz dusu, kad tuvojas klusu pārdomu un draudzīgu sarunu brīdis pie ugunskura, kad klāt mierīga namaza brīdis ... Paldies tev, Kara-sunkar, par bagātīgo mielastu! Laiks doties tālāk. Līdz saulrietam jānok|ūst pie saviem pavardiem, lai zirgi un aitas arī varētu atpūsties. Citādi mūsu vecenes nevar vien mūs sagaidīt, — Zanpeiss, šķelmīgi smaidīdams, nobeidza.

Sie sirmgalvja vārdi bija pēdējie. Zirgu un aitu gani nepievienojās Karasunkara spriedumam — viņi nostājās jauniešu pusē.

— Ietiepīgs vecis. Vēl ietiepīgāks par mūsu institūta priekšniekiem, kuri nevienu izrakumu nevar uzsākt bez piecu gadu ilgas spriedelēšanas. Es tikko valdījos, jau gribēju aizbāzt muti šim Karasunka-ram, — Zomarts sacīja, iedams uz telti.

— Labi, ka savaldījies, — Askars atbildēja. — Nemēģini svešā vietā ievest savu kārtību.

— Es domāju, Karasunkars pats nezina, ko grib.

— Bet es cerēju, ka viņš sīkāk pastāstīs par Mu-kana pēdējiem dzīves gadiem ...

— Kur tu esi redzējis, ka mūsu veči, mūsu aitu gani kādreiz sīki stāstītu par savām darīšanām?

— Mana vienīgā vēlēšanās — palīdzēt skolēniem kaut ko uzzināt par dzimto pusi...

— Rīt no rīta ķersimies pie darba, bet turpmāk rīkosimies atkarībā no apstākļiem... — Zomarts iegrima pārdomās.

Viņi jau bija nonākuši pie telts. Murats nodarbojās ar savu tranzistoru. Aristans knibinājās ap traktoru. Aiz upes pie jurtas, kaut ko pārspriezdami, vientu|i sēdēja Karasunkars un Aigula. Askars, lūkodamies uz viņiem, tā aizsapņojās, ka pat nepamanīja, ka Zomarts atnesis no telts planšeti, sameklējis vecu karti un izklājis to uz galda ...

Jau bija aizritējusi trešā diena, kopš ieradušies aitu gani. Večuks bija apsēdies, lai iedzertu tēju, taču nekādi nevarēja izdzert pialu tukšu un jau kuro reizi lūdza Aigulai:

— Meitiņ, iedod karstāku! Atkal atdzisusi...

Aigula zina: vectēvam nedod miera tas arheologu rīcībā nodotais traktors. Kolīdz viņš izdzird motora rūkoņu, tā kļūst pavisam citāds.

— Vectēv, viņi neaiztiks mauzolejus, viņi tikai attīra izrakumu vietu.

— Attīra jau ar lāpstām un rokām, meitiņ. Bet ar traktoru, kuram plata lāpsta priekšā ... Ar to var noslaucīt kurgānu ar visiem mauzolejiem. — Nolicis pialu, viņš izgaja no jurtas.

— Vectēv, kurp jūs ejat? Nevajag! — Aigula sāka lūgties.

Sirmgalvis neklausīja viņu. Meitene palika jurtā. Karasunkars devās uz tiltu. Suns sekoja saimniekam pa pēdām.

— Tu esi zaudējis agrāko niknumu. Ar mums tagad neviens nerēķinās! — večuks rāja suni. — Ej atpakaļ! — Viņš iespēra sunim un aizsteidzās uz kurgāna pusi.

Viņš uzkāpa kurgāna virsotnē. No turienes viņš ieraudzīja traktoru. Tajā sēdēja Murats. Zomarts parādīja, kur sākas nākošie slāņi un kur jāaizšķūrē zeme. Askars un pārējie bērni nebija redzami. Viņi vai nu atpūtās teltīs, vai peldējās... Vecais vīrs apskatīja mauzoleju sienas. Viena bija iebrukusi. Karasunkars noslīga uz ceļiem. Noskaitīja lūgšanu-Piecēlās kājās.

Zomarts ar lāpstu meta akmeņus sānis. Paplašinādams vietu izrakumiem, traktors bija noņēmis virsējo zemes kārtu. Atskanēja kliedziens... Zomarts pacēla galvu. Mezdams milzīgu ēnu aiz muguras, no paugura nāca lejā večuks. Zomarts apmulsis palūkojās apkārt. Viņš bija pārliecināts, ka kliedzis vecais vīrs. Karasunkars pienāca tuvu klāt pie viņa un sāka kaut ko stāstīt. Murats izbijās. Viņš izslēdza motoru.

— Dēls, — večuks sacīja, — neaiztiec šo zemi.

Zomarts klusēja, viņš nezināja, ko atbildēt.

3i27

— Nepiesauc nelaimi, — vecais vīrs nočukstēja.

— Saprotiet jel! Nu kā lai jums paskaidro... Tas ir vajadzīgs...

— Paklausies, dēls! — Sirmgalvim sāka trīcēt balss. — Aizvāc projām šo mašīnu. Brauciet projām! Te ir kapi. — Večuks brīdi klusēja. — Aizgājēji mīl klusumu.

Nez no kurienes parādījās Askars.

— Vectēv, mašīna vairs neraks. Rīt traktoru aiz-sūtīsim uz aulu, tas vajadzīgs pļaujai... — Askars devās pie sirmgalvja, taču nejauši paklupa pret akmeņiem. Kāds akmens noripoja zemē un uzkrita uz kājas. Askars aiz sāpēm pietup ris.

— Tas ir senču lāsts, — vecais vīrs ļauni nosmīkņāja un pagriezās pret Zomartu. Viņu skatieni sastapās. Sirmgalvja acīs vairs nemanīja dusmu. Tās pauda nogurumu un skumjas. Un mēmu lūgumu. — Neaizliec tos, dēls ... Es aizgāju no šejienes, kad spridzināja mūsu mauzolejus un mošejas, kad bija bads, kad teica — dieva nav... Lai nav! Taču cilvēkam ir ticība, dēls. Es biju Mukana cīņu biedrs, kā visi gani, kad tur aiz Zilajiem kalniem sāka apgānīt mūsu priekšteču piemiņu, es devos šurp. Atgriezos pie tiem. — Vecais vīrs parādīja uz mauzolejiem. Rokas viņam drebēja, viņš bija kļuvis bezpalīdzīgs un nespēcīgs. — Netraucē viņu mieru! Viņi neatklās savus noslēpumus. Mirušie runā tikai par nāvi. Mirējus godā, nevis soda ... — Sirmgalvja skatiens kļuva cietāks: viņš ar pulem savaldījās.

Zomarls vairs nespēja skatīties uz viņu. Viņš nezināja, ko atbildēt, pirmoreiz nespēja atrast vajadzīgos vārdus. Viņš pavērsās sāņus. Sirmgalvis apklusa. Viņa seja pārakmeņojās. Viņš nesteigdamies pārlaida skatienu kurgāniem un salīcis vilkās atpakaļ. Aiz viņa muguras vairs nebija ēnas. Saule bija norietējusi. Asinssārta gaisma rietumos apspīdēja debesis... Zomarts un Askars domīgi lūkojās uz aizejošo večuku.

— Neviens aulā netic mūsu pasākumam, — Askars ierunājās.

— Neviens neticēja arī Slīmanim, kad viņš apgalvoja, ka atklās Troju ...

— Tātad tu ļoti tici savai zvaigznei, — Askars sapīcis sacīja. — Man patīk optimisti.

— Bez ticības Homēram Slimanis nebūtu uzsācis izrakumus, — Zomarts atturīgi atbildēja.

— Bet vai tev ir savs Homērs?

Ir. Nupat aizgāja uz savu jurtu. Es ticu viņa zināšanām, ticu, ka viņš ir noslēpumu glabātājs, ka viņš daudz zina. Ka ir kaut ko dzirdējis par šiem kurgāniem. Pretējā gadījumā viņš nebūtu tik sirdīgs.

Saule vēl nebija pakāpusies virs kalnu galotnēm, kad Zomarts vienā sporta krekliņā apskrēja apkārt savai teltij un devās uz izrakumu vietu. Zemes virsējais slānis jau bija noņemts un paši,airēts sānis. Tagad viņus gaidīja, darbs, kas prasīja daudz pūļu un pacietības. Traktors savu darbu bija padarījis, tagad lāpstām kārta.

Zomarts rūpīgi aplūkoja grunti un pamanīja tajā lumšas svītras. Taisnas līnijas veidoja it kā kvadrātu. Iespējams, ka tās ir kādas senas celtnes sienu paliekas, kas pārklātas ar gadsimtiem veciem zemes slāņiem, bet varbūt tas ir kaps... Zomarts pacēla salauztu nūju un, svilpodams jautru dziesmiņu, sāka steidzīgi vilkt svītru pēc svītras, sadalīdams atrakto zemes laukumiņu darba iecirkņos... Tad viņš

aizsvieda nūju un aizsteidzās uz upi. Saule jau bija pacēlusies virs kalnu virsotnēm. Taču vēl bija vēss. * Zomarts ar plaukstām pasmēla ūdeni, bet tūdaļ ļāva tam izlīt atpakaļ upē, jo ūdens bija ledus auksts.

— Vai auksts? — negaidot atskanēja meitenes \ balss.

Upes pretējā krastā Aigula smēla ūdeni. Viņa bija ģērbusies vieglā, puķainā kleitā. Viņai aiz muguras, gluži kā apošņādams plecus, stāvēja vecā vīra zirgs. ,[ Viņš bija bez iemauktiem un segliem.

— Labrīt! — Zomarts ar tīksmi noraudzījās meitenē.

Viņa apmulsusi novērsās un aizgāja uz jurtu, ūdens šļakstījās laukā no spaiņa. Zirgs, saslējis ausis, skatījās Zomartā un, brīdi pastāvējis, piespēra kāju pie zemes un draiskulīgi aizauļoja uz jurtas pusi. Pie jurtas viņus sagaidīja vecais vīrs.

— Tā ir večuka audžumeita ... — Askars sacīja, stāvēdams līdzās.

— Zinu, — Zomarts atbildēja un, lai gan ūdens bija auksts, pasmēla to un sāka mazgāties.

Kad viņš atgriezās, meitenes jau gatavoja brokastis. Puiši, pabeiguši rīta vingrošanu un paķēruši līdzi dvieli Askaram, aizskrēja uz upi.

— Lai kāds aizbrauc traktoru uz aulu. Tagad kārta lāpstām un nažiem, — Zomarts pēc brokastīm sacīja Muratam.

— Ak, lāpstas... Cik daudz laika paies, kamēr ar lāpstāiņ noraksim šo pauguru! — Un Aristans klusu iesvilpās.

— Cik ilgi vajadzēs, tik ilgi arī raksim, — Zomarts atbildēja.

Puiši saskatījās.

— Kārters piecus gadus rakņājās Valdnieku

ielejā. — Murats pasmaidīja. — Bez ēdiena un ūdens. Un atrada Tutanhamonu ... Ēģiptes valdnieku... faraonu...

— Bet mans vectēvs stāstīja... Viņš zina... Stāsta, ka šai vietā naimani brāļojušies ar kipčaku vadoņiem, — Aristans piebilda.

Žomarlam gandrīz izkrita lāpsta no rokām:

— Kas tev to stāstījis, no kā tu to esi dzirdējis?

— Mans vectēvs zina ... — Aristans apjuka.

...Klusums. Tālumā gandrīz pašā zaļā kalna virsotnē parādījās zirgu bari. Nošķīrušies no tiem, gani nāca lejup uz jurtu. Uzmanīgi ar pirkstiem sadrupinādams katru zemes piku, Zomarts rakņājās četrstūrainas bedres dibenā. Bubeša, ģērbusies sporta tērpā, apsējusi lakatiņu un uzlipinājusi uz deguna papīra gabaliņu, palīdzēja Muratam. Arī Aristans bija paspējis izrakt nelielu tranšeju, bet Zanats meta tālāk izrakto zemi. Bubeša atnesa aukstu ūdeni un jedeva visiem padzerties.

— Zomart, vai tev neliekas, ka mēs pārāk agri esam ķērušies pie lāpstām? Pagaidām nav ne miņas nedz no kultūras slāņa, nedz no senās kultūras, — Askars ierunājās, rūpīgi aplūkojis visas tranšejas.

Zomarts palūkojās uz viņu.

— Arheoloģija ir tāda lieta, ka dažreiz vari rakt kaut vai ar ekskavatoru, bet neko neatradīsi. Devīze viena — pacietību. Vai esi dzirdējis pasaku par to, kā adatas rakušas aku?

Bubeša aizgāja uz laukumiņa malu, kur pie kārts bija piestiprināts finiera gabals. Viņa paņēma ogles gabaliņu un uzrakstīja: «12. jūnijs. Strādāja seši cilvēki.» Pie upes piebrauca gaziks. Aristans nometa lāpstu un aizskrēja pie mašīnas. Šoferis, jauns puisis, iedeva viņam cieši pārsietu saini.

33,1

— Tc ir pasts. Lūdzu, nododiet Aigulai: atvedu vēstules un avīzes aitu ganiem. Es steidzos. Bet te ir jūsu avīzes un žurnāli.

— Labi.

Gaziks pagriezās un aizbrauca. Pieskrēja Murats, paķēra jaunākos žurnālus un nozuda teltī.

— Murat! Netaisi vaļā ganiem domāto pastu. Nodod Aigulai, — Askars iesaucās.

— Viss tiks izdarīts! — atskanēja no telts.

Saule nozuda aiz kalniem. Murats un Bubeša, sēdēdami pie ugunskura, minēja krustvārdu mīklu, Aristans raudzījās uz viņiem un piemeta ugunij sāls-zāli un kizjaku. Zomarts, domās iegrimis, sēdēja savrup un, šķiet, vēroja, kā bālē saulrieta krāsas. Viņam blakus bija nolikts atvērts žurnāls. Kad Aigula ar spainīti rokā iznāca no jurtas un aizgāja uz upi, Zomarts piecēlās, paņēma žurnālu un devās viņai pretī. Viņi apstājas viens otram iepretī. Viņus šķīra upe.

— Es gribu atdot jums žurnālu, — Zomarts sacīja.

Aigņ!a nolika spaini.

— Es tūlīt, — viņa aizskrēja uz tilta pusi.

Zomarts devās pretī. Viņi sastapās uz tilta.

— Vai drīkst, es jums palīdzēšu iesmelt ūdeni, — Zomarts pārtrauca klusumu. Iesmēlis ūdeni, viņš sacīja: — Es jums palīdzēšu aiznest... Vai jūs visu vasaru te pavadīsiet? — viņš jautāja ceļā uz jurtu.

— Jā, — Aigula atbildēja. — Vai jūs esat arheologs?

— Iesācējs.

— Bet vai es drīkstu būt iesācēja? — Aigulas

balsī jautās tāda kā šķelmība ... 1

Viņi stāvēja pie jurtas.

— Ja vien viņš atļaus, — Zomarts pamāja ar roku uz jurtas pusi. — Viņš jums ir trakoti stingrs, — Zomarts jokodams sacīja. — Nu ... es iešu.

— Paldies par palīdzību, — Aigula atteica un nopietni, taču klusā balsī piebilda: — Nē! Viņš ir ļoti labsirdīgs...

Uz vecā finiera gabala ar krītu bija uzrakstīts: «20. jūnijs. Veicam izrakumus XI gadsimta kultūras slānī (ta apgalvo biedrs Zomarts).»

Saule jau labā gabalā. Visapkārt klusums. Pie jurtas nav redzams ne večuks, ne Aigula. Zirga un suņa arī nav. Pa vislielāko taku, kas no tilta vijas augšup kalnos, soļo cilvēku virtene. Pašā priekšā Askars un Zomarts, aizmugurē skolēni. Bubcša joprojām stāv pie telts.

— Ej taču! Ko tu stāvi kā pielipusi, — teltī atskan Murata balss.

— Tu laikam gribi ielūkoties manā dienasgrāmatā? Pamēģini tikai! Askars teica, lai es katru dienu rakstu ekspedīcijas dienasgrāmatu.

— Liela vajadzība pētīt tavus ķeburus.

Murats piestiprināja pie telts vatmaņpapīra gabalu, uz kura steigā bija uzrakstīts:

«Šodien piektdiena. Mums ar aitu ganiem tā ir atpūtas diena. Mēs dzīvojam pēc senā kalendāra. Atgriezīsimies vakarā. Murats.» Viņi panāca savus biedrus, kas jau bija uzkāpuši kalna virsotnē.

— Kāpēc tu nosarki kā biete? Vai augstu? Aigula jau sen aizbraukusi, bet tu joprojām apsargā savu Kozi^17! — Vtņus sagaidīja Aristans.

— Diezgan, Faraoni Citādi Bubeša grasās pateikt Askaram, lai tevi aizsūtītu pie tava vectēva.

Žomarta acīm pēkšņi pavērās plaša gaiši zaļas alpu ielejas panorāma. Elpot kļuva vieglāk. Nogurums vienā mirklī izzuda. Gaiss it kā pats piepildīja krūtis, padarīja ķermeni vieglu, cilvēks it kā zaudēja savu svaru.

Zeme bija pārklāta ar biezu plūksnainu paklāju. Nedz krūmāju, nedz koku, nedz briksnāja — tikai līdzena, bieza, zema zāle un mazi, ārkārtīgi spilgti ziedi. Neviena mākonīša, neviena padebeša. Viss palicis aizās aiz virsotnēm, kas ieskauj ieleju. It kā ar neredzama varena milža — mākslinieka roku zaļajā biezoknī riekšavām izbārstīti mazi, balti kamoliņi aitu bari. Ar tādu vieglumu, it kā pie kājām būtu pieauguši spārni, pa zaļo, plašo biezokni auļo ķēve.

Netālu redzamas divas glītas jurtas, tālāk vēl viena, vēl un vēl. Jurtas, veidodamas apli, izraibinājušas visu ieleju. Bet vēl tālāk saskatāma tā kā upe, tā kā grava. Tur slejas tornis. No tās puses jurtām tuvojas jātnieki.

— Re, kur auļo robežsargi! — Murats iesaucās.

Zomarts stāvēja šī pasakainā zemes skaistuma

pārsteigts. Sen, ļoti sen viņš te nebija bijis. i

— Pirms trim mēnešiem tajā pusē, no kurienes tagad jāj robežsargi, naktīs bija nemierīgi, — Askars domīgi ierunājās, kad puiši aizskrēja uz divu baltu jurtu pusi, pie kurām sapulcējušies cilvēki un kūpēja ugunskuri. — Iesim! Gani gaida.

Puiši -ielenca jurtas. Viņi sakārtoja pavadas apseglotajiem zirgiem, kas stāvēja piesieti. Zirgu gani palīdzēja sievām slaukt ķēves. Viņi atsēja kumeļus no stingri savilktās virves un, uzmaukuši apaušus, kas bija izpīti no aukliņām, pielaida pie mātes. Kolīdz kumeļa mīkstās, jutīgās lūpas pieskārās pupam, piebriedušais, cietais tesmenis kļuva mīksts un bagātīgi deva pienu. Ķēvi pārņēma mātišķs maigums un mierīgums. Gans uzmanīgi saņēma kumeļu aiz apaušiem un mēģināja atvilkt no pupa. Gana sieva ķērās pie slaukšanas.

Žomarts vēroja draiskulīgu kumeļu tievām kājām un ķēvi ar gludiem sāniem, kas ar tādu kā maigu burbuļošanu apmīļoja savu pēcnācēju. Būdams gana dēls, šo kalnu un ieleju dēls, pametis dzimto pusi pēc skolas beigšanas un tik ilgi klaiņojis pa pasauli, Žomarts tagad no jauna atklāja šīs sen aizmirstās zirgu un aitu ganu dzīves skaistuma noslēpumu. Viņš atcerējās, kā bērnībā — tas bija ceturtajā kara gadā — viņu govij, ģimenes gādniecei, piedzima nedzīvs teļš. Zomarta māte palūdza kaimiņu večuku, lai iztaisa no telēna ādas izbāzeni. Kad govs, kā parasti, skaļi un žēli maurodama, atgriezās no ganībām, māte nesa izbāzeni ārā. Nabaga dzīvnieks apostīja un laizīja ādu gluži kā dzīvam bērnam. Kad govs bija nomierinājusies, vecā sieva paņēma ar salmiem piepildīto izbāzeni un ar to bakstīja govs tesmeni tā, kā mēdz darīt pēc piena izsalcis teļš. Sī viltība vienmēr izdevās. Nolikusi izbāzeni tuvāk pie govs purna, vecā sieva sāka slaukt... Nabaga govs, klusi īdēdama, vienā laidā laizīja savu salmu «bērnu».

«Mātes mīlestība un instinkts ir dīvaina, svēta un reizē arī baisa», Zomarts nodomāja, lūkodamies uz kumeļu, kas bija bezbēdīgi satvēris mātes pupu un ar savu muguru juta savas barotājas elpu... Pēkšņi Zomarts atcerējās savu veco māti. Pēc universitātes beigšanas pa visiem šiem ilgajiem gadiem viņš vēl nekad nebija tik skaidri atcerējies viņu un izjutis

lādu dēla žēlumu kā patlaban. Viņš gandrīz nemaz neatminējās tēvu, kurš vienmēr strādāja laukā, aizgāja kara pirmaja gadā un krita pirmajā kaujā. Māte viena pati izaudzināja viņu un palīdzēja nostāties uz savām kājām. Pat kara gados, strādādama no gaismas līdz gaismai, ātri novecojusi un nosirmojusi, māte, pati palikdama badā, visu sadabūto — gan lāsi piena, gan riekšavu grauzdētu kviešu, gan kartupeļus, gan pļaujas laikā salasītās ogas — atdeva viņam, 2omartam.

Viņa nekad neko nepārmeta viņam, tikai aizstāvēja. Visu neizsīkstošo mātes sirds siltumu un glāstus veltīja viņam. Visu karu viņa nostaigāja vienā nolāpītā kleitā, bet viņu ģērba tā, it kā mājā vienmēr valdītu pārticība. Māte pāršuva viņam tēva uzvalkus un savas kleitas. Bet viņš visu to uzskatīja kā pašu par sevi saprotamu. Viņš auga, ne reizes nedzirdējis mātes žēlabas un uzkliedzienus, un nekad nebija domājis par to, cik grūti mātei viņu apģērbt, apaut kājas un pabarot.

Savā mūžā Zomarts tikai reizi atveda viņai dāvanas. Tas bija pēc universitātes otrā kursa beigšanas. Māte gulēja uz tūbas gabala. Istabā sēdēja kaimiņienes. Viņa ar pūlēm piecēlās, lai sagaidītu dēlu. Ai, cik viņa toreiz bija laimīga! Bet varbūt viņam tikai tā likās? Māte taču pat rfejaudāja apskatīt dāvanas, pielaikot kleitu. Viņa raudzījās uz dēlu. Tikai tagad, stāvēdams šeit, Zomarts skaidri saprata, ka vienīgi neizmērojams maigums toreiz palīdzējis mātei pārvarēt slimības mokas.

— Ko tu, māmiņ, tā skaties, it kā es būtu mazs bērns, — viņš toreiz sacīja.

— Nē! Nē, dēls! Es pavisam aizmirsu, ka tevi jāpacienā. — Viņa mēģināja piecelties. — Palīdziet, kaimiņienes... Tli man, paldies dievam, jau esi džigits. Tagad tu stingri stāvi uz savām kājām.

Māte nespēja piecelties no gu|vietas. Bet Zomar-tam tā ari nepietika laika pasēdēt un parunāt ar viņu kaut vienu vakaru. Viņa nomira. Pirms nāves viņa gribēja kaut ko pastāstīt par tēvu un par kādu cilvēku, un par Zaisanu, kur Zomarts ne reizes nebija bijis, lai gan, kā apgalvoja māte, viņš tur dzimis... Ko gan viņa toreiz gribēja pastāstīt Zomartam? Kādu noslēpumu atklāt? — Zomartu tik pēkšņi satrauca šīs atmiņas par māti, ka viņš piegāja pie kumeļa, kas bija atbrīvots no valga, un gribēja apmīļot, taču ķēve, pieglaudusi ausis, draudīgi metās viņam virsīi. Askars paspēja atgrūst Zomartu un aizbaidīt saniknoto ķēvi.

— Viņa neuzticas tev. Uzskata tevi par svešinieku, — viņš iesmējās.

Dārgais, tu tak esi pieaudzis cilvēks, bet izturies kā bērns, — sieviete ar slauceni sacīja. — Zirgs tev var iespert.

Zomarts apmulsis aizsoļoja uz jurtu.

Jurtas saimnieki skaļi sasveicinājās ar robežsargiem — ar padzīvojušu kapteini un diviem pavisam jauniem puišiem jaunos ietērpos.

— Ja ietērpi ir jauni, tātad... jauniņie? — zirgu gans jautāja Bakem.

— Arī mums šodien pienākuši papildspēki, — Bake līksmi pavēstīja. — Viesi. Tilta saimnieks un skolotājs Askars ar saviem skolēniem. Viņi pēta kapus. Arī Zomarts ir mūsējais. Viņš dzīvo pilsētā. Zinātnieks, — Bake lepni sacīja. — Viņš te ir izrakumu vadītājs.

— Tikai maitu lijas un šakāļi rakņājas kapos, — Karasunkars noburkšķēja.

Neviens nedzirdēja viņa vārdus.

— Zinu, aksakal. Šodien ir brīnišķīga, skaidra diena. Tātad arī viesi ir labi un laipni.

— Arī jūs esat mani viesi, — aitu gans Zanpeiss iejaucās sarunā. — Nāciet iekšā! — Viņš bija jurtas saimnieks un centās sasēdināt un pacienāt viesus.

Atnesa vēl vienu tūbas gabalu, zālē izklāja segas. No visām jurtām viesiem sastiepa spilvenus. Putoja un dzirkstīja kumiss, katlos vārījās ga|a. Meitenes — Aigula, Bubeša palīdzēja saimniecei vārīt eļ|ā baursakus. Uz galdauta bija noliktas nez no kurienes izrautas divas pudeles arābu konjaka, kā arī šampanietis un araks.

Vīriešiem nebija laika paēst. Askara skolnieki kopā ar jaunajiem aitu ganiem, draudīgi izslējuši gaisā kārtis ar cilpu, dzina zirgu baru tieši uz jurtas pusi. Kad līdz jurtām bija palikuši metri divsimt, Murats un Aristans, šķērsojot ceļu, izdrāzās priekšā. Zirgu bars apstājās un tūdaļ pagriezās sānis, taču ceļu aizsprostoja gani. Zirgu pakavu klaboņa pieklusa. Zirgi sprauslodami un spiezdamies sāka mīdīties uz vietas. Jaunie robežsargi izbrīnījušies lūkojās uz notiekošo. Pārējie gluži kā tiesneši un vērtētāji mierīgi sēdēja savās vietās.

— Braši puiši, stingri turas seglos, — kapteinis, kā jau pienākas viesim, paslavēja.

— Vēl paskatīsimies... — Bake viņam viltīgi pamirkšķināja. — Viņiem jāiztur pārbaudījums. Bez veiklības un drosmes džigits nav džigits. Nu, Zake, — viņš griezās pie jurtas saimnieka, — runā!

Karasunkars, kas klusēdams gulēja pie pašas jurtas, pikti atgrūda ar kāju uzplijīgo suni, kurš bija pienācis pavisam tuvu un mēģināja nogulties līdzās saimniekam.

— Ej prom, nolāpītais!

Viņa seja bija pārvērtusies. Viņš novēroja puišus, kas braši un stingri sēdēja seglos.

Saulē spīdēja gludās muguras. Zirgu bars nepacietīgi mīdījās uz vietas. Augsti izslējuši galvas, ar plaši ieplestām nāsīm strauji raudami gaisu, izvalbījuši acis, dzīvnieki griezās virpulī, neļaudami labāk ieskatīties un atrast to vienīgo, pašu spēcīgāko un niknāko, kuru vajadz.ēja savaldīt šodien, tūlīt. Dzīvnieku barā izcēlās vienīgi ērzelis — barvedis. Tas bija satracināts, izrāvās no šīs vērpetes, cenzdamies izlauzties no aplenkuma un aizvest līdzi pārējos.

Murats vilcinājās.

— Ātrāk, dēls! Citādi mēs nesavaldīsim šo baru,— Bake iesaucās.

— Arc, kur tas ir! — Murats iekliedzās, un viņa kārts, uzšāvusies gaisā, pieskārās pāta trīsgadeņa krustiem.

Vecie vīri pielēca kājās. Visu skatieni pievērsās trīsgadenim.

— Tu esi džigits, Murat! Laba izvēle! — vecais zirgu gans izsaucās.

Puiša sejā atplauka priecīgs smaids.

— Murat, tu ieliksi mutē dzelžus! — atskanēja Žanpeisa balss.

Viņam līdzās jau stāvēja Karasunkars... Jātnieki, kas bija ielenkuši zirgu baru, pašķīrās. Zirgi aizauļoja projām. Neizlaizdams no acīm ērzeli, Murats iedrāzās zirgu barā. Zirgi izklīda pa visu ieleju. Vajadzēja steigties. Pēc mirkļa ērzelis izspruks, un tad Murats nevarēs to noķert un ielikt mutē laužņus.

Kad Murats traucās uz priekšu, Bubeša un Aigula palika kā sastingušas un tik tikko neizmeta no rokām viesiem domātās pialas ar kumisu. Savu kārti ar cilpu viņš turēja tā, kā senie karavīri bija turējuši pīķi uzbrukuma laikā. Kārts paslējās augstāk, aprakstīja gaisā loku, un cilpa, gluži kā ar lingu sviests akmens, aizlidoja uz priekšu tieši tai mirklī, kad ērzelis izlauzās brīvībā, ar krūtīm atbīdījis divas ķēves. Kārts aizlidoja sānis. Murats piespieda laso galu zem kāpšļa un aptina ap seglu loku. Cilpa savilkās. Ērzelis saslējās stāvus un no visa spēka metās uz priekšu. Murats gandrīz izkrita no segliem. Viņa pieredzējušais zirgs atspērās ar kājām pret zemi, lai noturētu ērzeli. Arkāns strinkšķēja kā stīga, Murats nespēja noturēt laso. Reizē ar arkāna galu, kas slīdēja ārā no rokām, viņš nokrita zemē. Taču arkānu izdevās satvert. Viņš sāka skriet. Vēlreiz pakrita. Ērzelis sāka vilkt viņu pa zāli. Cits pēc cita jaunie zirgu gani metās palīgā.

No malas tas viss atgādināja jautru azarta spēli, kas prasīja veiklību, drosmi un spēku. Spēka mitriķis Aristans un žiglais Murats jau bija panākuši ērzeli, veltīgi cenzdamies uzmest tam vēl divas cilpas tā, lai apauši būtu gatavi. Ērzelis te atlēca atpakaļ, te metās virsū. Tas gārdza — arkāns bija aizžņaudzis kaklu. Pie puišiem pienāca Bake, un drīz vien ērzelim bija uzlikti divkārši apauši

Nespēdams izrauties no cilpas, zirgs sāka auļot pa apli, viņš traucās kā vajāts zvērs. Tas jau divreiz bija pakritis, apmetis kūleni, taču no jauna saslējās stāvus, turējās pretī, bet viss veltīgi. Pirmo reizi to pārņēma dīvains nespēks. Dzīvnieku sagrāba bailes. Ērzelis apstājās, taču nelaida nevienu klāt un tad atkal sāka auļot pa apli. Tā apaļīgie sāni kļuva mikli. Asie nagi ieķērās zemes plūksnainajā paklājā. Beidzot viņš apstājās. Arkāns no jauna nostiepās kā stīga.

Bake piegāja tuvāk'. Ērzelis, izvalbījis acis, gārdza un, gandrīz vai nomezdamies uz dibena, mēģināja parraut arkānu. Bake zibenīgi satvēra ērzeli aiz ausīm, mirkli palika karājamies tā kaklā un tūdaļ atlēca atpakaļ. Zirgam bija uzlikti jauni, stipri apauši.

— Redzējāt? Tāds, lūk, ir mūsu aksakals! Pilsētas pensionāri viņam līdzi netiek! — sacīja kapteinis, stāvēdams līdzās Zomartam. Viņš runāja tīrā kazaku valodā. — Es esmu no Kubaņas, arī tur mīl zirgus.

— Kurš pirmais uzsēdīsies tam mugurā? — nogurušais Bake vaicāja un paskatījās uz Žanpeisu.

— Tas nu gan ir vareni! — jaunais robežsargs sajūsmināts iesaucās. — Es gan nevarētu nosēdēt uz tāda mēžoņa.

— Lai mūs pamāca zinātnieks, — atskanēja Ka-rasunkara mierīgā balss.

Zomarts uzmeta viņam īsu mirkli. Vecais vīrs stāvēja savrup un raudzījās uz viņu. Tas bija dzedrs, izsmējīgs skatiens. Karasunkars atkal bija metis izaicinājumu.

— Zomarts jau sen atradis no zirgiem. Lai puiši visu izdara, — Zanpeiss sacīja.

— Tev taisnība, Zake, viņš nav spējīgs savaldīt mežonīgu zirgu. Viņu interesē mirušo kurgāni. — Karasunkara balsī izskanēja nicinājums.

Zomarts pamanīja, kā sarauca pieri Askars, kā pārvērtās puišu sejas.

— Labi, aksakal. — Zomartu bija pārņēmis niknums, balss skanēja skaļi, gandrīz jautri.

Viņš pieņēma izaicinājumu. Kļuvis vai melns aiz dusmām, viņš, ne vārda neteikdams, piegāja pie zirga. Visi pieklusa. Ērzelis sāka kāpties atpakaļ. Puiši sa-vflka arkānu. Zirgs sāka skriet pa apli. Zomarts metās viņam paka]. Viņš jau pieskārās zirga kaklam. Ar abām rokām ieķērās krēpēs. Zirgs sāka vilkt viņu pa zemi. Zomartam brīnumainā kārtā izdevās uzrausties ērzelim mugurā. Bake uzlēca uz sava zirga un izrāva puišiem no rokām arkānu. Zomarts pārkūle-ņoja pāri zirga galvai un aizripoja pa mīksto alpu zāles uzkārsumu. Viņš uzlēca kājās un, neko vairs neredzēdams, kā saniknota pantera no jauna ieķērās ērzelī un atkal aizlidoja sānis.

— Diezgan! Apstājies! — Zanpeiss izsaucās.

Zomarts vairs neko nedzirdēja. Viņam iesitās sejā

sārtums, kad viņš pamanīja, ka pie viņa skrien apmulsušais Askars.

— Projām! Projām! — viņš uzbrēca draugam. — Vai tad tu esi aizmirsis, ka es tevi pārspēju sacīkstēs četrdesmit piektajā gadā? Toreiz mēs abi bijām pienapuikas, bet tagad ... — Viņam sāka trūkt elpa.

Zomarts sasprindzis gaidīja, kad ērzelis, skriedams pa apli, atkal pievirzīsies klāt. Kā kaķis viņš uzlēca zirgam mugurā.

— Turies stingrāk! — Bake iesaucās un, nejaudams ērzelim attapties un uzšaudams tam ar pletni, sāka auļot blakus.

Ērzelis viss vienās putās metās uz priekšu, cenzdamies noskriet gana zirgu. Viņi aizauļoja turp, kur zilajā ielejā bija saskatāmas sirmo kalnu snaudošās virsotnes... Karasunkars lēni pārlaida skatienu pie jurtas stāvošajiem cilvēkiem un pamanīja, ka Ai-gula raud. Kad Zomarts, zirgu gana pavadīts, droši aizauļoja pa līdzenumu, Aigula pēkšņi nomierinājās, un viņas acīs atmirdzēja prieks. Zagšus noslaucījusi asaras, viņa pārmetoši paskatījās uz sirmgalvi. Aiz-lēkšojuši līdz augstiem krūmiem, jātnieki atgriezās pie jurtas. Zomarts nolēca no zirga, Askars satvēra viņu un cieši paspieda roku. Zomarta seja bija nosvīdusi, krekls saplēsts, plauksta asiņoja...

— Brašulis, džigits! — večuki cits caur citu viņu uzslavēja.

Vienīgi Karasunkars joprojām cieta klusu. Viņa seja bija barga. Viņš kā vienmēr izskatījās pēc indiāņu virsaiša ar ērgļa degunu un raibām spalvām uz galvas. Karasunkars piegāja pie Aigulas un nostājās blakus. Viņa jau bija pilnīgi nomierinājusies, acis staroja priekā. Zomarts aizgāja pie malējās jurtas, pie kuras iedobītē strūkloja neliels avotiņš. Viņš nomazgājās, pasmeldams ūdeni tieši no avota vi-diņa un slaucīdamies ar dvieli, izdzirdēja, ka jurtā kāda vecene bar savu veci — zirgu ganu:

— Cik daudz gaļas esmu izvārījusi, cik daudz siera sagatavojusi. Bet kur ir viesi? Visi pie Zanpeisa un Bakes. Kas tu par cilvēku, ja pie tevis neviens nenāk ciemos? Kur lai es visu to lieku? Gaļa jau sen atdzisusi, pagalam? Kaut reizi dievs arī mums atsūtītu vairāk viesu ... Ed pats!

— Gan jau kāds atnaks... — večuks lūkoja nedroši taisnoties.

Askars pasmaidīja, iedams garām. Cejā uz Zanpeisa jurtu viņš ieraudzīja laimīgo Aigulu un Bakes sievu.

— Bijusi nabadzīte Zeinepa dzīva, kā viņa šodien priecātos par dēlu, — Bakes sieva sacīja, izņemdama gaļu no katla. — Kļuvis par zinātnieku, arī aulu nav aizmirsis...

Karasunkars dzirdēja viņas vārdus. Pirmo reizi viņam notrīsēja uzacis. Viņš paraudzījās apkārt. Vecā sieva nolika gaļu uz dastarhana. Tikai Aigula pamanīja, ka vectēva acis satumsušas, bet seja vēl bargāka. «Zeinepa, Zcinepa». Sis vārds vajāja Kara-sunkaru it visur. Visu mūžu. Tas bija viņa nelaimju un skumju cēlonis. Taču viņš nekad nebija izrunājis šo vārdu ska|i. Viņš vienmēr vainoja citus. Vainoja laiku. Vainoja mullu, vainoja cilvēkus, kas nesargāja svētumu. Viņa galvenais svētums bija vārds «Zeinepa». Karastinkaram gribējās vērīgāk ielūkoties Zo-marta sejā, taču viņš aizgriezās. Viņš noslaucīja seju ar dvieli un pievienojās viesu pulciņam. Zanpeiss aicināja viesus pie dastarhana.

— Rūpīgi piesieniet ērzeli! Lai nomierinās... Sēdieties! Ei, sievietes, kur jūsu pialas un glāzes?...

v — Kureke, Karasunkar! Kāpēc tu esi tik domīgs? Tevi gaida. Sēdies savā vietā! Mēs ar tevi, šķiet, esam vienā vecumā, bet tu šodien tomēr esi vecākais pie dastarhana, jo tu esi viesis, — Zanpeiss gribēja pajokot.

— Karasunkars. Melnais vanags... Aksakalam ir skaists vārds, — kapteinis sacīja.

— Kā jums tur klājas, biedri kapteini? Vai viss mierīgi? — Askars uzprasīja.

— Uz robežas kā jau uz robežas, — kapteinis atbildēja. — Mierīgi. Tikai šis mierīgums ir šķietams.

— Kas nu tur par mieru! Agrāk gan bija citādāk, — Bake ierunājās. — Zirgu gani no turienes, — viņš pamāja ar roku uz robežas pusi, — nāca pie mums ciemos, bet mēs gājām pie viņiem. Gan aitas, gan zirgus ganījām vienās ganībās. Tā vienmēr bijis. Bet tagad? Kas gan tas par mierīgumu, ja kaimiņi nevar apciemot cits citu ...

Karasunkars nedzirdēja viņus. Viņš centās apslēpt savu uztraukumu. Ar asu nazi rūpīgi sagrieza gaļu. .. Vel nekad atmiņas par pagājušo nebija viņu tik pēkšņi nošķīrušas no.cilvēkiem. Viņš gan-

drīz nemaz neklausījās sarunās. Gluži neapzināti saglabādams savu agrako cieņu un gausumu, viņš ņēma ga|u un nesteigdamies sūca no pialas smaržīgo kumisu. Atbildēdams uz jautājumiem, vai kā parasti paradīdams uzmanību Zanpeisam, kas runāja bez mitas, viņš neiedziļinājās viņa vārdu jēgā. Patlaban viņš kavējās pašās apslēptākajās atmiņās, kuras bija glabājis tik dziļi sirdi, ka tas viņam likās sen aizmirstas un izgaisušas. Taču izrādījās, ka viņš atkal kļūdījies. Izrādījās, ka mīlestība, ja tā bijusi mūžā vienīgā, nenoveco, tā dzīvo, ļaudamās te priekiem, te bēdām... .

Viesi jau sen bija izklīduši. Aigula aizgāja kopā ar skolēniem. Bet viņš joprojām klīda ap jurtām. Jā, vecene varēja nosaukt kādas citas vārdu. Vai mazums pasaulē sieviešu ar tādu vārdu? ...

— Tu vari palikt te pa nakti. Tavam tiltam nekas nenotiks, — Zanpeiss sacīja un devās pie sava aitu bara.

Karasunkars ievēroja, ka tā sieviete, kas bija izrunājusi Zeinepas vārdu, atkal rosās pie ugunskura. Viņš nesteigdamies aizsoļoja viņai garām.

. . . Zeinepa nebija vainīga, ka tā izveidojusies viņa dzīve, lai gan, protams, ja viņa toreiz būtu piekritusi kļūt par viņa sievu, tad viss būtu savādāk... Taču viņa bija bez vainas. Zeinepa viņu nemīlēja. Viņa to godīgi pateica, pateica, ka nevēlas viņu redzēt. Viņa bija iecirtīga un stūrgalvīga.

Arī viņš bija stūrgalvīgs. Un kļuva vēl ietiepīgāks, kad izdzirdēja nolādētā mullas vārdus. Tumšā naktī viņš sagaidīja viņu pie avota, kur meitene bija atnākusi pēc ūdens. Ēnaina pļaviņa pie avota. Tumšas debesis un zvaigznes, aukstas, nodevīgas zvaigznes, kas gluži kā nīstamā mullas acis viltīgi mirgoja dzijum dzijajā tmnsā. Tās kaitināja un ņirgājās par viņu. Smējās par viņu. «Viņa piederēs citiem,» nedeva miera mullas vārdi. «Viss būs kopīgs. Viņas aizvedīs uz kopēju gultu.» Bet viņš negribēja, lai viņa piederētu citam. Viņš lūdzās, lai viņa kļūtu par draugu, sievu. Viņa izrāvās no rokām, viņa nicināja viņu. Bet viņš neatlaida viņu ...

— Ar spēku tu neko nepanāksi! — meitene iekoda viņam rokā.

Viņš gandrīz iekliedzās aiz sāpēm. Ja viņa nebūtu izturējusies tik izaicinoši, viņš droši vien būtu palaidis viņu vaļā un samierinājies ar savu likteni. Viņš pats neatcerējās, kā bija pievārējis viņu. Viņš tikai sajuta zāles vēsumu, ieraudzīja dusmās zvērojošās acis, sajuta viņas silto elpu un smaržu, viņas matu reibinošo smaržu un tvirto miesu... Viņš bija kā bez prāta un neatlaida vaļā. Pēc tam, pēc tam viņš stāvēja viņas priekšā nokusis un apmulsis. Viņa iespļāva viņam sejā un, aizsegusi plecus un pacēlusi saplēsto kleitu, no visa spēka iesita viņam pa seju.

— Tu esi dzīvnieks! Zvērs! Nekad, nekad es tevi nemīlēšu! Neieredzu! Vai dzirdi? ...

Viņa nekliedza, nesauca palīgā. Viņa runāja klusu, taču viņas balsī jautās tāds naids un nicinājums, ka viņš atkāpās tumsā.

— Projām! — viņa šņukstēdama iekrita zālē.

Viņš no jauna piegāja pie viņas.

— Prom no šejienes! — viņas kliedziens, briesmīgs kliedziens pāršķēla nakts tumsu.

Netālu ierējās suņi.

Kopš tā laika viņš nebija redzējis viņu. Viņš vairījās no viņas. Viņš neuzdrošinājās paskatīties uz, viņu, baidījās sastapties. Viņa apprecējās ar citu, ar to, kura dēļ bija sargājusi sevi, taču nebija varē-

3(46

jusi nosargāt. Apmēram pēc trim mēnešiem viņš uzzināja, ka viņa gaida bērnu. Viņa pati to pateica Karasunkaram. Pati atnāca pie viņa naktī.

— Ja tu esi cilvēks, tev jādodas prom no šejienes, jāaiziet uz visiem laikiem. Es gaidu bērnu, taču viņš nav tavējais! Iegaumē to! Tu esi vientulis bez radurakstiem. Kur ir tava māja? Kur ir tavs tēvs, no kurienes tu esi atnācis? Vācies prom! Es tevi nolādu! — viņa sacīja.

Un viņš tai pašā naktī uzlēca zirgā. Viņš atcerējās tēva piekodinājumu atriebties dzeltcnkājiem, atcerējās Boko. Viņš aizgāja kopā ar tiem, kas devās pāri robežai. Tai laikā bez grūtībām varēja pāriet robežu. Tāpēc ka cilvēki, dzīvodami kalnu pretējās nogāzēs, kopš seniem laikiem bija braukuši cits pie cita...

Izrakumi vērsās plašumā. Visi steidzīgi raka un pētīja Zomarta ierādīto zemes gabalu. Šauras, dziļas, līkumotas tranšejas veda uz kurgāna centru. Bija izrakts liels daudzums grunts. Milzīgais kurgāns bija zaudējis iepriekšējos apveidus. Vienīgi no upes pretējā krasta, no jurtas puses tas izskatījās tāpat kā agrāk. Gluži tāpat kā senos laikos tā virsotnē slējās vecie mauzoleji un kapakmeņi. Baltais dvielis joprojām karājās uz augsta kapakmens.

Pēc Zomarta lūguma skolēni jau sen bija noņēmuši kopijas no vissenākajiem kapakmeņu uzrakstiem. Murats bija iekārtojis zīmējumu albumu. Izrakumu labajā pusē veselus pusotra metrus augstāk slējās sens mūris no nededzinātiem ķieģeļiem. Murats, Aris-tans un viņu biedri ar sukām un nažiem saudzīgi attīrīja katru ķieģeli. Bubeša rūpīgi ietina sausās lupatās un papīra gabalos keramikas lauskas, sarūsējušu bultas uzgali un apsūbējušu monētu, kas atgādināja dīvainu akmentiņu. Katru atradumu inventarizēja, ierakstīja sarakstā un ielika kastē.

...Mūri atraka vakar, trīsdesmitajā jūnijā, kad puiši strādāja bez kāda entuziasma. Viņiem jau sen bija apnicis šis garlaicīgais darbs — rakšana. Askars jau viņnedēļ bija pamanījis, ka skolēni zaudējuši interesi par darbu. Viņus nomāca vienmuļība un garlaicība.

Pļaujas laiks jau klāt, labāk būtu novākuši ražu. Bet mēs te kā kurmji rakņājamies. Karasunka-ram taisnība, — Aristans sāka klusi protestēt.

Puiši jau gribēja pārtraukt izrakumus, arī Askars domāja, ka laiks doties mājup, kamēr skolēni nav sadumpojušies. Lai cik ilgi strādātu kopā ar viņiem, tomēr laikam nav iespējams iepazīt katra audzēkņa raksturu. Grūti paredzēt, kurš no viņiem viskritiskākajā brīdī spēs savaldīties, kurš ne. Ikdienas dzīvē par katru skolēnu izveidojas zināms priekšstats. Taču itin bieži tas jāgroza, kolīdz cilvēks nokļūst cilos apstākļos. Nereti izradās, ka nerunīgs, atturīgs cilvēks ir panikas cēlējs, bet tas, kuru uzskatīja par panikas cēlēju, pēkšņi kļūst par uzticamu biedru. Kaut vai šis Aristans. Bija lēnīgs, nosvērts, bet tagad pirmais grib aizmukt no šejienes. Grāmatveža meitu Bubcšu ekspedīcijā iekļāva tikai gadījuma pēc — skolā viņa nebija izrādījusi interesi par vēsturi. Askars domāja, ka jau pēc nedēļas viņa atgriezīsies aulā. Taču nē, izrādījās, ka viņa ir nopietna, prātīga meitene.

Askars gurdi piecēlās kājās. Labi, ka šo izrakumu: laikā gūti kaut kādi rezultāti. Lauskas. Mūris. Vakar, kad visi ieraudzīja šos vecos ķieģeļus — pirmais mūrim ar nazi pieskārās Murats —, priekiem nebija gala. Skolēni kļuva dzīvāki, arī Zomarts un pats As-kars gandrīz vai sāka lēkāt aiz prieka. Šodien Zo-marts nolēma nekavējoties nosūtīt vēstuli ar šo ziņu uz Alma-Atu — uz akadēmiju, uz Arheoloģijas institūtu. Pašubrīd viņš sēž teltī un sastāda ziņojumu.

Kopš vakardienas viss pārmainījies. Tagad laiks ritēs ātrāk. Visus satrauc viens un tas pats jautājums — kas cēlis šo mūri, un kas slēpjas aiz tā? Vienīgi Karasunkara te nebija, viņš vēl nebija redzējis atradumu.

...Sirmgalvis atlaidies jurtas ēnā, bet līdzās sēž Aigula. Večuks pēc atgriešanās mājās mazliet sasirdzis. Askaram vairākkārt bija licies — Karasun-kars vēlas aprunāties ar Zomartu. Taču Zomarts vairījās no viņa.

— Es nespēju ar viņu runāt, — Zomarts atzinās. — Lai guļ un nejaucas mūsu darīšanās. Tā būs labāk.

Vecais vīrs bija pārradies mājās drūms kā lietus mākonis. Uz vakara pusi, kad, atvadījušies no aitu gana un zirgu ganiem, viņi nolēma vēl ar gaismu doties mājup, ari Karasunkars sāka apseglot savu zirgu. Vecā vīra krancis, kas nekad ne soli neatkāpās no sava saimnieka, tieši tobrīd tecēja garām aitām, kas ganījās tepat tuvumā. Divi vilku suņi, kas dienu un nakti modri apsargāja aitu baru, sagaidīja svešinieku ne visai laipni. Tie uzbruka nabaga sunītim no divām pusēm. Sākās plūkšanās. Krancim nebija kur atkāpties. Kušķiem lidoja vilna. Karasunkars metās palīgā savam vecajam draugam. Taču arī viņš nespēja novērst izrēķināšanos. Kamēr piesteidzās aitu gani, viens vilku suns paspēja uzklupt večukam, saplēsa piedurkni un sakoda roku. Aitu gani nozieda večukam brūces. Suns ar pūlēm aizvilkās-

līdz saimnieka jurtai, viņš noasiņoja. Večuks nekādi nespēja palīdzēt sunim. Viņam šķita, ka šis atgadījums ir slikta zīme. Suns vairs nespēja piecelties. Askars ar puišiem centās palīdzēt večukam un Aigu-lai, lai suns atlabtu. Dienā krancis gulēja nekustīgi, nespēja atkauties no mušām, bet naktīs skumīgi smilkstēja un gaudoja, tā ka nedz jurtā, nedz teltīs neviens nevarēja aizmigt šīs baismās kaukoņas dēļ. Trešajā dienā suns rāpus aizlīda līdz upei un nogulās uz tilta. Aiguia atnesa viņam pienu, taču suns nepieskārās tam, un tad večuks pirmoreiz noņēma no naglas sarūsējušu divstobreni.

Ieraudzījuši veco vīru ar bisi, visi ekspedīcijas dalībnieki piegāja pie krasta. Večuks nepievērsa nevienam uzmanību. Viņš ilgi dzina stobrā vienīgo patronu. Viņu traucēja pārsietā roka. Viņš aizveda suni tālāk no tilta uz pļaviņu. Neviens neuzdrošinājās pieiet pie Karasunkara. Aiguia, slaucīdama asaras, noslēpās jurtā.

Atskanēja šāviens. Večuks ilgi sēdēja līdzās beigtajam sunim un sarunājās pats ar sevi. Pēc tam, vilkdams pa zemi beigto suni, aizgāja tālu jo tālu aizā. Atgriezās pēc lāpstas. No jauna aizgāja un atgriezās tikai vēlā vakarā.

Kopš tā laika viņš vairs negāja pāri upei un nekāpa augšā kurgānos. Viņš pat aizmirsa savu pienākumu — katru dienu apskatīt tiltu. Bet to arī nemaz nevajadzēja darīt. Ūdens līmenis upē bija krities. Kā nekā vasaras vidus, pļaujas laiks. Ja vien kaut kur upes augštecē nelīs lietus un neizveidosies akmens un dubļu noslīdeņi, tad upe paliks tikpat sekla līdz rudens lietiem ...

— Jā, — Askars skaļi sacīja un nopūtās, — kolīdz sāc vērot cilvēkus, tā — gan jauna, gan veca rīcībā pamani daudz noslēpumaina un mīklaina ...

Askars vēlreiz palūkojās uz jurtas pusi. Aigula gatavojās iet pēc ūdens. Vakar viņa pavadīja izrakumos visu dienu, bet šodien atnāca šurp uz pusstundu un pēc tam aizgāja.

Aigula iegāja jurtā. Nosvieda lakatu. Ieslēdza radioaparātu. Viņa atraisīja maisu, kurš tikko bija nodots viņai, lai izšķirotu pastu un aizvestu to aitu ganiem. Likdama laikrakstus, viņa pamanīja kādu vēstuli. Aploksne bija atlīmējusies. Aigula nolēma to aizlīmēt, taču nebija līmes. Viņa izlasīja adresi: « ... Batirovam Zomartam (personiski).» Nosūtītāja adrese «... Alma-Ata, no Batirovas Gulsaras.» Aigula izņēma vēstuli. Viņai gribējās uzzināt, kas ir šī Gulsara. Paturējusi vēstuli rokā un neatlocījusi to, viņa no jauna ielika aploksnē. Pēc tam nometa vēstuli uz apaļā galdiņa.

«Kāda man daļa gar viņu?» viņa sevi mierināja. «Lai. Arī bērni viņiem laikam ir. .. Turklāt viņš nemaz man nepatīk. Viņam jau laikam tuvu pie četr-desmitiem.»

Viņa cīnījās pati ar sevi. Viņa atkal paņēma vēstuli, tomēr nolika atpakaļ. Paņēmusi visas avīzes rokās, viņa nometa tās uz galda, uz kura gulēja vēstule. Pēc tam sastūķēja visu pastu somā.

Karasunkars, aizvien vēl nenoņēmis no rokas apsēju un tikpat nomākts un drūms kā tai dienā, kad nošāva savu suni, sēdēja upes krastā pie tilta. Netālu ganījās viņa zirgs... Aigula pārgāja pāri tiltam un metās skriet uz valdnieka kurgāna pusi.

Karasunkars atkal domāja par Žeinepu. Allāha vārdā, lai velns parauj šo dzīvi! Piedod, allah, tavam kalpam Karasunkaram! Sūti viņam klusu, mierīgu nāvi. Viņš noguris no šīs dzīves, pat nevar nosaukt savu dēlu par savu bērnu, jo viņam atņemtas šīs tiesības, atņemtas tēva tiesības uz savu dēlu. Un viņš vairs nekad nevarēs izrunāt vārdu «dēls» tā, kā to dara tēvi, griezdamies pie saviem mantiniekiem, nesagādājot kādam sāpes un neapgānot Zeine-pas un Batirbcka piemiņu. Bet varbūt tas nemaz nav viņa dēls? Kas par to, ka Zanpciss teica, ka Zeinepa ar vīru un dēlēnu jau ilgi pirms kara atbraukusi uz Karligašu no tālās Zaisanas? Vai tad Zaisanas aulos ir maz sieviešu ar šādu vārdu? Vai tad viņš, Kara-sunkars, ir pārliecināts, ka tas ir viņa dēls, viņa atvase? Večuks bija noguris, viņš vairs nevarēja nosēdēt, viņš piecēlās un raitiem, viņam tik neparastiem soļiem devās uz jurtu. Sirds viņam sitās kā negudra, grūti bija elpot. Viņš atslīga uz spilvena.

No tālienes — no upes puses bija dzirdami kliedzieni, tur ar pilnu jaudu skanēja radiouztvērējs. Gan Aigula, gan Zomarts bija tur. Večuks aizvēra acis, lai nedzirdētu šīs balsis un aizmirstos.

... Uzskrējusi valdnieka kurgāna virsotnē, Aigula ieraudzīja, ka visi telšu iemītnieki cītīgi strādā, katrs dara savu darbu. Neviens nepamanīja viņu.

Zomarts, kas rūpīgi aplūkoja kāda vara priekšmeta šķembu, kuru tikko bija atradis pie senā mūra, atskatījās un izbrīnā sastinga.

Pašā valdnieka kurgāna virsotnē starp dīvaini izrobotajiem kapiem un kapakmeņiem stāvēja Aigula: viņas kleita plīvoja vējā, bet mati bija vaļā. Aigula pamanīja viņu. Uz mirkli viņa apmulsa, apjuka, gribēja aizbēgt, taču palika stāvam. Lepni pacēlusi galvu, viņa pagāja garām, it kā neredzētu Zomartu.

— Jums vēstule. Pienāca atvērta, — viņa atturīgi sacīja.

Večuks pa šīm dienām bija manāmi sakrities sejā un novājējis. Seja kļuvusi iedzeltena, izskats slimīgs. Apsējs no viņa rokas jau sen bija noņemts, un viņš no jauna sāka rosīties ap tiltu.

... Tonakt viņš tā arī neaizmiga. Viņš piecēlās pēc pusnakts. Ilgi sēdēja. Sagribējās dzert. Viņš nemodināja Aigulu. Nolēma pats uzvārīt tēju. Iededza lampu. Piesedza to ar laikrakstu un klusi izgāja ārā. Iekūra uguni. Pūta vējiņš. Zvaigznes debesīs nebija redzamas.

Nomazgājies viņš nolēma noskaitīt lūgšanu. Skaitīja ilgi, kamēr sāka smidzināt lietus. Viņš nobeidza namazu. Noņēma no trijkāja tējkannu. Ienesa jurtā. Palūkojās uz modinātāju. Bija ceturtā rīta stunda. Laizdams caur pirkstiem lūgšanu krelles, viņš atkal izgāja no jurtas, lai apsegtu pavarda ogles. Pēkšņi upes pretējā krastā iedegās gaisma. Tur kāds staigāja ar kabatas lukturīti.

Uzmetis plecos lietus mēteli, kas karājās jurtā pie ieejas, un laizdams caur pirkstiem lūgšanu krelles, večuks devās uz izrakumu vietu. Vējš pieņēmās spēkā. Zomarts, rīkodamies gan ar suku, gan ar nazīti, izrakumu vienā stūrī dziļā grāvī kasīja nost mālu nogulsnējumu un aplūkoja senā mūra salaidumus. Līdzās bija izklāts brezents. Zem večuka kājām vēlās māla kukuržņi. Zomarts nodrebēja un atskatījās.

— Ā, labu nakti, tēvs! Kā ar veselību?

— Allāhs devis veselību, bet viņš var to arī atņemt. Nekas pasaulē nav mūžīgs ...

— Taisās uz lietu. Es gribēju kaut mūra stūri nosegt, te kaut kur jābūt ieejai telpā... — Zomarts paskaidroja.

— No lietus zemi nepaslēpsi...

— Vismaz šo stūri vajadzētu piesegt...

Večuks ar nūju iebakstīja brustvērā. Pie Zomarta kājām noripoja zemes pikas.

— Redzi, — vecais vīrs sacīja. — Zeme kuru katru mirkli var nobrukt. Tu pat nezini, kā zeme jāsviež sāņus, lai tā nebirtu atpakaļ, bet tu taisies atklāt tās noslēpumu. Lai atminētu tās noslēpumu, vajag atrakt visus šos paugurus. Vajadzīgs spēks. Tūkstošiem karavīru tos cēluši par godu Desmit bultu zemes valdniekiem.

— Kas tā par zemi? — Zomarts pieglauda matus, lietus lāses teceja pa viņa seju.

— Bet vai tu zini septiņus savu senču vārdus?

— Es zinu, ka manu vectēvu sauca par Momin-žanu, bet viņa tēva, vectēva un vecvectēva vārdus es nezinu.

— Katram kazakam jāzina septiņi senču vārdi... Nezinādams savus senčus, tu gribi pārzināt visas tautas pagātni . .. Tad iegaumē, ka par Desmit bultu zemi zināja mana vectēva vecvectēvi. Tēvi to stāstīja dēliem. Par Desmit bultu zemi pirms tūkstoš gadiem tika dēvēta manu un tavu senču zeme, mūsu Zetisa un zemes aiz Zilajiem kalniem līdz Turfanai, līdz Tuztau kalniem; galvenie vārti, kas savienoja visas šīs zemes, bija Saikansaja^18. Vidusimpērijas valdnieki bija nokļuvuši līdz Saikansajai, bet tur

viņus sagaidīja mušu senču bultas ... Tāpēc šī vieta nosaukta par Saikansaju.

— Arābi šīs zemes sauca par Deštikipčaku, — Zomarts piebilda.

— Tie nav arābu vārdi. Tu vel neesi iemācījies klausīties.

Lietus pieņēmās spēkā. Vecais virs pagriezās un aizsoļoja atpakaļ. Upes pretējā krastā atskanēja zirga zviedzieni. Zomarts rūpīgi nosedza ar brezentu mūra apakšējo stūri un izrausās no bedres. Zeme sāka birt uz brezenta. Lietus gāza kā no spaiņa.

— Zomart, kur tu esi? — Askars sauca no telts.

Spēja vēja brāzma apgāza telti, kurā dzīvoja Askars un Zomarts. Askars vilka kājās bikses un lādējās uz velna paraušanu. Nozibsnīja zibens, un tūdaļ nogranda apdullinošs pērkons. Atskanēja baiļpilns Bubešas kliedziens. Zirgs vēlreiz nepacietīgi iezviedzās. Pieskrējis pie telts, Zomarts zibens uzplaiksnījumā pamanīja, ka vecajam vīram, ejot pāri tiltam, paslīd kāja. Viņš laikam pakrita, varēja ievelties ūdenī. Zomarts metās uz tiltu. Večuks ar pūlēm piecēlās, viņš smagi elpoja. Zomarts palīdzēja. Paņēmis večuku aiz rokas, viņš sāka soļot līdzās. Taču vecais vīrs atrāva roku. Atkal nozibsnīja zibens.

— Skrien! Aigulai bail. Es zirgu atsiešu. Ak dievs,-kāpēc es viņu piesēju ...

Zomarts pieskrēja pie jurtas. Pretī viņam vienā kreklā un basām kājām, iesaukdamās: «Tēvs!» — izskrēja Aigula. Zomarts nepaspēja palēkt sānis. Meitene pēkšņi atradās viņa apkampienos. Neko neredzēdama, viņa izrāvās no Zomarta rokām un no visa spēka iecirta viņam pliķi. Tad ieraudzīja, ka tas ir Zomarts, un izbrīnā iepleta acis.

— Jūs laikam vienmēr tā rīkojaties? — Pērkona dārdi noslāpēja viņas balsi. Nākošajā mirklī viņa bija visu aizmirsusi. — Kur, kur ir tēvs? Kas noticis? Kurp viņš aizgāja? Viņš taču ir slims!

— Viņš aizgāja atsiet zirgu.

— Bet kāpēc jūs esat te? Vai tad nevarējāt viņam palīdzēt? Arkāns ir samircis, viņš to neatsies...

Aigula ieskrēja jurtā, paķēra zobenu un basām kājām aizsteidzās pie večuka. Atvēzējusies viņa pārcirta arkānu. Zirgs aizaulekšoja uz jurtas pusi. Lietus gāze pastiprinājās. Aigula piecēla tēvu, kurš knibinājās ap apses mietu, un aizvilka uz jurtu.

— Tu taču esi slims! Izmircis līdz ādai... Kāds vējš...

Zomarts viņai palīdzēja. Zirgs, nezinādams, kur likties, aulekšoja ap jurtu. Pēc tam viņš piespiedās pie jurtas aizvēja pusē un pierima.

— Zo-o-mart! — Atskanēja upes pretējā krastā pēc kārtēja pērkona rībiena.

Viņi ievilka večuku jurtā. Aigulas mati bija izri-suši pa muguru. Kleita pielipusi ķermenim. Aigula novilka večukam lietus mēteli, noāva zābakus un sakārtoja gu|vietu. Zomarts stāvēja pie sliekšņa.

— Ko jūs te stāvat? Ejiet projām! — Aigula pēkšņi izsaucās.

Zomarts izgāja no jurtas. Viņš devās uz savu telti.

— Kāpēc, kāpēc tu viņu aizdzini, meitiņ? Ļauj man paskatīties uz viņu ... — vecais vīrs murmināja.

Aigula izbrīnījusies ielūkojās večukam sejā.

«Viņš murgo, tātad ir stipri slims,» viņa izbijusies nodomāja.

— 2o-o-mart! — Atskanēja upes viņā pusē.

Viņš metās skriet. Viņš pamanīja, ka ūdens upē cēlies. Tilts drebēja. Pāri tam plūda ūdens. Viņš satvēra kārti, kas rēgojās turpat blakus, un pārlēca pāri straumei, kas brāzās pāri tilta segumam. Viņš piesteidzās pie izrakumu vietas.

— Viss pagalam! Skatieties! — Aristans ievaidējās.

Žomarts tik tikko varēja saskatīt viņu tumsā. Uzplaiksnot zibenim, viņš pamanīja, ka no kurgāna izraktā grunts .kopā ar ūdeni piepilda tranšejas — visu izrakumu vietu.

— Vajadzēs visu sākt no gala ... — Žomarts sacīja. — Kaut tikai brezents aizturētu ūdeni un tas nepiekļūtu mūrim. Tas ir pats galvenais. Vairāk ne-nepielecēs. Lietus jau stājas. Bet tagad mums jābūt modriem, lai neizskalotu tiltu.

Atkal, tāpat kā agrāk, visapkārt bija sauss. Virs upes jau labu laiku karājās izremontētais tilts. Arheologu darbu vēroja trīs četri zirgu gani un aitu gani. Starp viņiem bija Bake un Zanpeiss. Viņu aitu un zirgu bari ganījās turpat netālu — aiz upes uz stāvās zaļā kalna nogāzes. Uz vecā finiera gabala uzmanību saistīja uzraksts: «1969. gada 9. augustā. Sestdien.» Bet tur tālu apakšā mazā līcītī peldējās Aigula un Bubeša. *

— Bez jūsu palīdzības mēs nevarētu tik ātri atjaunot un paplašināt izrakumu vietu. Paldies jums! — Žomarts sacīja, griezdamies pie ganiem.

— E, dēls! Kas nu tur par palīdzību, ja vajag, tad vajag. Tu labāk saki paldies Karasunkaram. Viņš pavēlēja, lai mēs ejot palīgā jums. Labi, ka viņš ir atveseļojies, — Zanpeiss sacīja.

Žomarts izbrīnījies paskatījās uz viņu, tad uz jurtas pusi.

— Ko tu skaties apkārt? — Askars smaidīdams uzrunāja viņu. — Jā, tas bija Karasuukara tēvs, kas nolēma mums palīdzēt. Tavs Homērs... Paldies jums visiem! — Askars vēlreiz pateicās aitu un zirgu ganiem.

... Ar suku url nazi attīrīdams seno mūri, Zomarts aizvien vairāk pārliecinājās, ka tā centrā ir aile, droši vien durvis, pa kurām var nok|ut kādā telpā.

Dēliņ, tur, liekas, ir ieeja, kas ved zemes dzīlēs, — Zanpeiss lūkojās no augšas.

Zorīiārts "pārvilka ar nazi pa labi no ailes, kur bija saskatāms melns četrstūris. Nobira zeme, un parādījās māla trauka mala. Zomarts ar suku sāka attīrīt trauku. Askars sasprindzis sekoja viņa kustībām. Murats palīdzēja Zomartam. Neveiklais Aris-tans nolaizīja sausās lūpas. Viņa rokas un kājas bija notrieptas ar izkaltušiem māliem.

— Murat, nes šurp šķīdumu.

Murats skriešus atnesa kārbu. Zomarts gan ar suku, gan ar nazi uzmanīgi attīrīja trauku. Ar otru suku pārklāja to ar šķīdumu. Šķīdums padarīja mālus mīkstus, bet trauks kļuva izturīgāks, tas vairs nevarēja sadrupt.

Aigula un Bubeša atgriezās no upes.

— Viņi kaut ko atraduši, — Bubeša aizvilka Ai-gulu uz izrakumu vietu.

Trauks jau bija gandrīz notīrīts. Bubeša aizskrēja uz telti un atnesa lupatu. Zomarts uzmanīgi izcēla trauku. Viņš to ietina lupatā un pasniedza Bubešai. Izkāpis no tranšejas, Zomarts kopā ar citiem sāka aplūkot atradumu. Trauka augšdaļa bija piedzīta ar māliem. Uz tā sāniem bija samanāms kaut kāds zīmējums.

Pētīdami atradumā, viņi nepamanīja, ka piebrauca gaziks, no kura izkāpa pazīstams šoferis.

— Ei jūs, saņemiet pastu! Zomartam no institūta vēstule. — Šoferis piegāja pie izrakumu vietas.

Pasaki Anašam, jūsu rajona komitejas sekretāram, lai drāžas šurp. Mēs šodien atvērsim šīs senās celtnes durvis, — Zomarts, pamanījis šoferi, sacīja un norādīja uz ailes apveidiem mūrī.

Tur, kur bija atradies trauks, rēgojās neliela niša.

— Olio, tas nu gan ir vareni! Jums steidzams sūtījums. Bet Anašs Akanovies pašlaik ir nevis rajona centrā, bet gan pie mums aulā. Gatavojās braukt šurp, — šoferis sacīja.

Aigula pasniedza vēstuli Zomartam.

— No institūta pienākusi atbilde. — Zomarts atplēsa vēstuli un pārlaida acis tekstam. — Paklausieties, ko raksta mūsu arheoloģijas institūta direktors, profesors: «Jūsu ekspedīcijas rezultāti apstiprināti. Starp atrastajiem priekšmetiem pati unikālākā ir monēta. Pēc mūsu domām, tā izkalta Desmit bultu zemē, kas atradusies apmēram Zetisas un Deštikip-

"cakas teritorijā, devītajā gadsimtā. Tālāko darbu plānu sastādīsim Jūsu izrakumu vietā ...»

— Viņu vēstule tik un tā pienākusi ātrāk. — Bake pasmaidīja.

— Paskatieties! — Murats, kas rakņājās pie mūra, pārtrauca Zomartu.

— Kas noticis?

Murats norādīja uz akmeni, uz kura lāpsta bija atstājusi baltas švīkas. Zomarts nolēca pie viņa, pie-tupās un sāka aplūkot zemi, no kuras bija izcelts akmens . . . Viņš ieraudzīja rūsgana bruģēta ceļa malu, kas bija saskatāma zem grunts slāņa. Viņš ar nazi sāka kasīt nost zemi. Parādījās akmeņi. Viņš aptaustīja tos ar rokām.

— Ieeja celtnē! — Zomarts iesaucās.

Šī skata pārsteigti, viņi nepamanīja, ka upes pretējā krastā no savas jurtas iznāca Karasunkars. Viņa seja bija vaska dzeltena.

— Lauzni! — Zomarts pavēlēja.

Jā, tā bija ieeja celtnē. 2omarts nolika lauzni un sāka strādāt ar lāpstu. Arī Murats paņēma lāpstu, taču Zomarts uzmeta viņam dīvainu skatienu un sacīja:

— Nevajag ...

Pienāca Karasunkars. Viņš sāka novērot Zomartu. Zomarts atraka zemi. Noliecies viņš ar saviem tievajiem pirkstiem aptaustīja akmeņus.

— Tamga ..-. — viņš izrunāja.

Balss viņam bija aizsmakusi. Viņš vēl vairākas reizes pārvilka ar roku pār akmeni. Viņš izskatījās noguris un apjucis. Aristans, Murats un Bubeša lūkojās uz viņu ...

Karasunkars, pacēlis seju pret debesīm, mēmi kustināja lūpas.

— Jūs nedrīkstat staigāt, — Aigula mēģināja aizvest tēvu projām.

— Neuztraucies, meitiņ! — Večuks nesteigdamies apgāja apkārt zemes kaudzei un no lēzenās puses nokāpa bedrē.

Zomarts pieplaka pie tās vietas, kur vajadzēja būt ieejai, un uzmanīgi pieklaudzināja ar lāpstu. Viņš pamanīja šauru spraugu, pa kuru sāka birt sausa zeme. Viņš lūkoja ielikt spraugā lāpstas asmeni. Paņēma lauzni. Pasauca Aristanu, un abi reizē trieca lauzni spraugā. Sāka birt akmeņi, sacēlās putekļi. Zomartam pagura rokas, viņš apsēdās. Pēc tam viņš piecēlās un izņēma akmeņus. Vēl un vēl. Izveidojās caurums. Uzdvesa piesmacis gaiss. Zomarts, taustīdamies pēc naža, pastiepa roku atpaka|. Tad viņš paņēma lauzni un sāka drupināt jēlķieģeļus, ar kuriem bija aizkrauta ieeja. Izveidojās vēl lielāks caurums, uzvēdīja kaut kāda smaka, uzvirmoja putekļi ... Pēc brīža putekļi nosēdās. Ieeja tumsības valstībā bija atvērta. Visi sadrūžmējās bedrē. Šķiet, pagāja stunda, divas. Taču neviens nepievērsa laikam uzmanību. Viņi atcerējās un pārsprieda dažādas leģendas. Uzmanīgi paplašināja ieeju.

— Murat, atnes kabatas lukturīti! — Zomarts iesaucās.

— Nestāviet priekšā saulei, gaismai, — Karasun-kars dobji sacīja.

Pūlis pašķirās. Karasunkars paspēra soli uz priekšu. Noliecās un pazuda caurumā. Tumsa. Zomarts sekoja viņam, ar lukturīti apgaismodams Ka-rasunkaram ceļu. Gaismas kūlis apspīdēja pretējo sienu. Tā stiepās pa labi un pa kreisi līdz bezgalībai. Zomarts apgaismoja grīdu. Galvaskauss. Kauli un šķēps... Vecais vīrs pagāja tālāk. Apstājās. Zomarts uzmanīgi apgāja viņam apkārt... Augstas, nomelnējušas koka durvis. Zomarts lēnītēm pagrūda tās. Durvis bez trokšņa izjuka. Viņus ietina smacīgs putekļu mākonis. Večuks sāka kāsēt.

Atkal kļuva gaišāks. Tālu tumsā staru kūlis apspīdēja vēl vienu sienu. Lejup veda kāpnes, Zomarts lēnām sāka kāpt pa tām zemē. Tā vien likās, ka siena aizvien attālinās. Galvaskauss, kauli un tumšs priekšmets. Zomarts vilcinājās. Tālāk sākās labirints.

Lukturīša gaisma izkliedējās. Zomarts pastiepa roku. Pieskārās pie svētā plankuma. Tievie pirksti pazuda putekļos. Zem putekļiem viņš sajuta kaut ko cietu. Pirksti sataustīja izcilni. Zomarts mirkli paturēja plaukstu uz tā. Pec tam strauji pārvilka ar roku no augšas uz leju.

— Tamga ...

Balss noslāpa zem griestiem. Lukturīša staru kūlis kļuva blāvs. Kā sudrabs iemirdzējās putekļi. Zomarts-vēlreiz pārvilka ar roku par sienu. Atkal zīmes. Nē, pareizāk sakot, viena zīme, tamga — milzis. Visapkārt daudz mazāku zīmju — vai nu burti, vai tam-gas.

«Cik daudz dienu, cik daudz gadu zinātniekiem vajadzēs pavadīt sasprindzinātā darbā, lai atklātu šo labirintu noslēpumu... Taču galvenais jau izdarīts, galvenais izdarīts,» Zomarts domās atkārtoja. Sasprindzinājums un uztraukums joprojām turēja viņu savā varā. Viņš bija bāls. Pretēji visiem arheoloģijas likumiem viņš steidzās apskatīt uzreiz visu apakšzemi, tikai viņa vainas dēļ durvis bija sabirušas.

Atkal viņš pret kaut ko paklupa. Galvaskauss! Viens, otrs, piektais.

— Velns parāvis! Piedod, piedod, visvarenais allāli... — vecais vīrs izpleta rokas un sāka kāpties atpakaļ.

Viņš aizstājās priekšā gaismai. Paklupa un nokrita tumsā. Telpā atkal kļuva gaišāks. Gaisā iedzirkstījās putekļi... Večuks sāka stipri klepot, mēģināja piecelties, aizvilkās līdz izejai, taču atkal pakrita. Viņam sāka trūkt elpa. Zomarts pieturēja veco vīru.

— Palīdzi, Murat!

Karasunkars zaudēja spēkus. Viņš nejaudāja nostāvēt uz kājām. Viņam bija nelabi ap dūšu. Krampji bija izķēmojuši viņa seju.

— Kāpēc tu tā dari, Kurekc? Nevajag jaukties viņu darīšanās. Viņi ir gudrāki par mums. Paši visu zina, — Zanpeiss pārmeta viņam. Iesim pie upes, pasēdēsim vēsumā. Tas viss mums aiz vecuma. Ei, Bake, kur tu esi? Netraucē viņus! Palīdzi man... — Zirgu un aitu gani uzmanīgi aizveda Karasunkaru pie upes. — Tev nevajadzēja turp iet. Tu taču vēl esi slims. Kāpēc tu nevienu neklausi? — Tikko valdīdama asaras, Aigula aizskrēja uz jurtu un aši atnesa uz krastu segas un spilvenus.

Vecie vīri apsēdās pie paša ūdens, nolika zem elkoņa spilvenus un kā vienmēr sāka mierīgi un nesteigdamies pārspriest zem valdnieka kurgāna redzēto.

Diena gāja uz vakara pusi. Arheologiem tā bija sasprindzināta, pilna pārsteigumu un uztraukumu, un tāpēc pagājusi tik ātri, ka cilvēki nebija to pamanījuši. Tikai pret vakaru, kad uztraukums bija mazliet norimis, kad aiz noguruma pēkšņi iesmeldzās plecos, sajutuši izsalkumu, cilvēki saprata, cik gara un grūta bijusi šī diena.

Pēdējās divas trīs dienas bija tik bagātas notikumiem, ka Bubešai neatlika laika, lai pierakstītu visu ekspedīcijas dienasgrāmatā. Kolīdz izrakumu bedre bija atbrīvota no aizgruvuma un atrasta pazemes eja, notikumi sekoja cits citam.

Nopietni saslima večuks — tilta saimnieks. Sacēlās temperatūra. Taču Karasunkars pat dzirdēt negribēja par ārstu. Dienu un nakti viņu aprūpēja Aigula. Nabadzīte sakritās sejā un novājēja. Viņu vairs pazīt nevarēja — no agrākās jautrības un nebēdnības vairs nebija ne miņas.

Nākamajā rītā pēc apakšzemes labirintu atklāšanas aitu gani agrāk nekā citkārt sāka dzīt aitu barus no kalniem uz ieleju. Pamanījuši viņpus robežas karaspēka pārvietošanos, robežsargi nolēma katram gadījumam palūgt aitu ganus, lai tie aizved savas ģimenes tālāk drošā attālumā.

Ķēvju un aitu bari devās pāri Ķarasunkara tiltam uz līdzenumu tieši tai brīdī, kad nometnē ieradās viesi. Profesors no Alina-Atas un žurnālists, kas kaut kādā veidā bija dabūjis zināt par atradumiem zem Valdnieka kurgāna. Viņi atlidoja ar helikopteru. Mauzoleji un kapakmeņi Valdnieka kurgāna virsotnē bija uzcelti septiņpadsmitajā gadsimtā. Profesors to bija noteicis jau savā institūtā pēc tiem attēliem, kurus Murats bija nozīmējis no kapakmeņiem un nosūtījis uz institūtu. Bet apakšzemes celtne attiecās uz devīto desmito gadsimtu. Spriežot pēc dzimtas zīmēm uz sienām, tā pieder mūsu senčiem. Vienu vārdu sakot, «te atrodas mūsu zemes un mūsu tautas vēstures slāņi. Te atrodas māla grāmata, un to atraduši Karligašas skolas devītās klases skolēni...» Bubeša ierakstīja dienasgrāmatā. Sekoja datums — 1969. gada 15. augusts.

. . . Helikopters nosēdās upes pretējā krastā pie jurtas. Zanpeiss un Bake sagaidīja to. Līdzās Aigulai stāvēja Bubeša. Visi, kas bija nodarbināti izrakumu darbos — gan saimnieki, gan viesi —, devās pār tiltu uz jurtas pusi. No helikoptera kabīnes pirmā izkāpa ārste Zaureša Sembina. Viņai sekoja medmāsa. Lidotāju visi pazina. Pavasarī viņš bija atvedis šurp Zomartu. Māsa nesa somu ar instrumentiem. Zaureša turēja rokā medikamentu somiņu.

Zaureša laipni apsveicinājās ar večukiem, kuri viņu sagaidīja. Viņa lietišķi apvaicājās par Ķarasunkara

3G4

veselības stāvokli. Sasveicinoties ar Askarn un 2o-rnartu, viņa tikko manāmi pamāja ar galvu un devās uz jurtu. Medmāsa un Aigula sekoja viņai. Bija kaut kā neērti barā stāvēt pie slimnieka jurtas sliekšņa.

— Puiši, ķerieties pie darba! Ejiet uz teltīm un savediet visu kārtībā, — Askars sacīja.

— Pareizi! Nestāviet! Te jau tā ir daudz ļaužu, — zirgu gans Zanpeiss piebilda. — Kureke var nodomāt, ka pienākusi viņa pēdējā stundiņa. Mēs, vecie, visi baidāmies no nāves. Tikai izliekamies par drošsirdīgiem, — tā kā jokodams, tā kā nopietni viņš sacīja.

Zomarts un profesors stāvēja nomaļus un tērzēja. Viņi nebija dzirdējuši Zanpeisa vārdus. Askars piegāja pie viņiem. Viņš padzirdēja vienīgi teikuma beigas.

— ... izrakumi, protams, tiks turpināti nākamvasar. Te vēl ir daudz interesanta un aizraujoša. Atsūtīsim arheologus. Izrakumu darbus turpinās paši skolēni skolotāja vadībā. Tā ir viņu ideja, viņu atklājums. Viņiem laikam ir labs skolotājs, — profesors sacīja.

Askars neapstādamies piegāja pie tilta. Viņam bija neērti noklausīties. Viņš nostājās uz tilta. Pa vasaru izsīkusī upe šņākdama un putodama brāzās pār akmeņiem. Patlaban, skatoties uz upi, grūti bija noticēt, ka pavisam nesen lietusgāzes laikā tā izgājusi no krastiem, gandrīz aizskalojusi tiltu. Askars pamanīja, ka pa krastu, gluži kā nezinādams, kur dēties, vientulīgi klimst Karasunkara zirgs. Jau vairākas dienas neviens nebija uzlicis viņam iemauktus. Zirgs piegāja pie tilta, pastāvēja, paskatījās uz As-karu un sāka negribīgi plūkt zāli.

Zaureša vēl aizvien nebija iznākusi no jurtas. Puiši jau rosījās ap teltīm. Zanats un Aristans attina jaunu telti, dzina zemē mietus, sagatavoja viesiem apmešanās vietu. Murats kopā ar žurnālistu nesa uz izrakumiem instrumentus, kuri bija nepieciešami apakšzemes izpētīšanai.

«Tiešām labi puiši,» Askars nodomāja, lūkodamies uz viņiem. «Iedeguši, kļuvuši vīrišķīgāki un nopietnāki. Ne, šī vasara nav pagājusi velti . .»

— Atvainojiet, man gribētos aprunāties ar jums par jūsu atklājumiem... — žurnālists pārtrauca viņa domu ritējumu. Askars pat nebija pamanījis viņu pienākam. Viņš taču tikko ar Muratu bija stiepis mantas uz izrakumu vietu. — Es jums jau stāstīju, ka esmu apgabala avīzes līdzstrādnieks un arī interesējos par vēsturi. Bet te vēl tāds notikums...

— Es jūs saprotu, taču būs labāk, ja jūs griezīsities pie Žomarta ... biedra Balirova. Es esmu skolotājs. Bet viņš var ne tikai pastāstīt, bet arī... — Askars neizrunāja līdz galam.

No jurtas iznāca Zaureša. Askars aizsteidzās pie viņas, aizmirsis atvainoties sarunu biedram.

— Vājums. Nervu satricinājums. Ielaista slimība... Stāvoklis nopietns. Jāved projām, — Zaureša sacīja. — Bet tevi, šķiet, jāapsveic ar atklājumu, — viņa griezās pie Askara.

Agri no rīta visi arheologi, zirgu un aitu gani pavadīja veco vīru. Viņu veda projām uz slimnīcu. Helikopters bija gatavs ceļam. Večuks, ar galvu un muguru atspiedies uz spilveniem, mierīgi sēdēja uz balta tūbas gabala.

— Tu vēl atgriezīsies, Karasunkar. Mums ir labi ārsti, — Žanpeiss sacīja.

— Nomierini mani, Zake, — večuks vāri pasmaidīja. — Bet varbūt tu domā, ka es baidos no nāves? Tas ir mans pēdējais ceļš, tas ved uz debesīm. — Viņš ar tikko manāmu rokas kustību norādīja uz helikopteru. — Man nebija laimes nedz tai, nedz šai puse, — viņš ar pūlēm sacīja. Viņa skatiens pievērsās Žomartam. Žanpeiss ievēroja, ka viņa sejas izteiksme nedaudz izmainījās, viņš pasmaidīja. Skatiens kļuva maigāks.

Zaureša ar medmāsu sagatavoja slimajam vietu helikopterā. Lai zirgu un aitu gani varētu uz atvadām parunāties ar večuku, savrup slavēja proTesors, Askars, Zomarts un Mtirats. Viņiem bija pievienojies ari žurnālists.

— Meitiņ, pasauc Zomartu, lai pienāk tuvāk, — Karasunkars griezās pie Aigtilas.

Zomarts piegāja pie slimnieka. Večuks ar pūlēm pacēla roku.

— Noņem, dēls, man no pirksta šo gredzenu ...

Zomarts uzmanīgi novilka gredzenu, palūkojās uz

to un ieraudzīja tamgu. Uz mata tāda pati kā tā, kas uzzīmēta uz pirmās valdnieka kurgāna sienas. Viņš izbrīnījies palūkojās uz sirmgalvi. Pasmaidīja.

— Jā, jā! Tā ir senā naimanu tamga, kas aizstāvēja šīs zemes... — vecais vīrs runāja ar grūtībām. — Meitiņ, kur ir zobens?

Aigula, turēdama abās rokās zobenu, iznāca no jurtas un piegāja pie večuka.

— Atdod, meitiņ, Žomartam ...

Aigula pagriezās pret Zomartu. Viņu skatieni sastapās. Aigulas acīs bija lasāmas skumjas, tās bija pilnas asaru. Noliekusi galvu, viņa pienesa Žomartam

veclaicīgo zobenu, uz kura maksts bija gluži tāda pati tamga kā uz gredzena.

— Tev ir visas tiesības uz šīm lietām, — vecais vīrs klusu sacīja. — Es nezinu, cik tam gadu, kādiem cilvēkiem tās kalpojušas, — nesteigdamies un uzsvērdams katru vārdu, lai atgūtu elpu, večuks turpināja. — Tās pārmantojuši dēli no tēviem kā piemiņu no senčiem... Tu esi nolēmis pastāstīt cilvēkiem par mūsu senču dzīvi. Stāsti par viņiem tikai patiesību ... Esi godīgs viņu piemiņas vārdā, un tad viņi atklās tev savu noslēpumu. Es esmu daudz klejojis pa pasauli. Bet dzimtene — kur tā ir? Vai tur, kur tu esi dzimis, tur, kur tevi ciena kā cilvēku, vai tur, kur ar cieņu izturas pret tavu pagātni un nākotni, dēls? Daudzi klīst pa pasauli, meklēdami dzimteni.

— Es gribēju jums pastāstīt, ka trauks, kuru mēs atradām, līdz pusei bija piebērts ar graudiem. Mēs visu nakti pētījām pazemi. Tā ir ļoti veca celtne. Graudi tur stāvējuši vairāk nekā tūkstoš gadu, — pateicības vārdu vietā Zomarts satraukts sacīja. — Šie graudi atrodas pie Murata.

— Parādi, dēls, — sirmgalvis sacīja.

Murats iebēra viņa drebošajās plaukstās riekšavu melnu graudu. Večuks saspieda tos saujā...

Helikopters izzuda debess zilgmē. Cilvēki ižklīda pa nometni. Netālu no trim teltīm sāka celt vēl divas... Zirgu un aitu gani izjauca vecā Karasunkara jurtu. Līdzenumā pie senajiem kurgāniein ganījās zirgu un aitu bari...

— Nu, iesim pie izrakumu sākuma vietas, — profesors sacīja, griezdamies ne īsti pie Askara, ne īsti pie Zomarta, kas stāvēja klusēdams, domās nogrimis.

3G8

— Atvainojiet, bet man tomēr gribētos, lai. jūs atbildētu uz dažiem jautājumiem... — žurnālists sacīja 2omartam.

— Ko jūs teicāt? — gluži kā tikko atmodies, Zo-marts jautāja.

— Vai tas tiesa, ka jūsu atklājums ir sensācija zinātnē?

— Sensācija? Nē! — Zomarts pikti atteica. — Tās ir brīvdienas. Skolēnu brīvdienas. Un arī manas. Es te nokļuvu nejauši. Tāpat vien iegriezos. Bet, lūk, kā iznāca... — pavadīdams helikopteru ar skatienu, Zomarts gandrīz vai skaļi domāja.

— Uz kādu laiku attiecināms jūsu atklājums, kas tā par civilizāciju? — Žurnālists atkal atgādināja: savu klātbūtni.

— Mūsu! — Zomarts atbildēja. Viņš palūkojās uz sarunu biedru. — Mūsu. Lūk, te, šai plašajā stepē,, kur mēs stāvam, vienmēr dzīvojusi mūsu tauta. Tūkstošiem gadu te dzīvojuši kazahi. Tā ir viņu civilizācija. Vai jūs esat dzirdējis, kā sauc to večuku, kuru tikko aizveda? Viņu sauc par Karasunkaru — Melno vanagu. Melnie vanagi ir līdzīgi ērgļiem. Viņi glabā savu ligzdu noslēpumu. Un lai kur, lai kādā' zemē viņi lidinātos, viņi atlido aizstāvēt savas ligzdas. Dažādas tautas dažādi dēvē melnos vanagus. Arī mūs sauca gan par komaniem, gan par kipča-kiem, sauca mūsu cilšu vārdā — par kipčakiem, par naimaniem; sauca arī mūsu kaimiņu tautas vārdā — par kirgīziem. Taču mēs esam kazahi un dzīvojam šai zemē, kas plešas starp Rietumiem un Austrumiem. Mēs bijām nerunīgi ir dzīvē, ir kaujā. Mūsu senči maz rakstīja, vairāk glabāja atmiņā. Mums nav rakstītas vēstures. Ir zeme, ir atmiņa ...

Zoriiarls atkal aizmirsa savu sarunu biedru. Viņš bija satraukts: Ne, ne jau apakšzemes labirintu atrašana viņu patlaban bija satraukusi. Pavisam kas cits. Sirmgalvja vārdi. Sis viņa negaidīti maigais skatiens. Viņš mēģināja izprast un aptvert notikušo, večukam dodoties projām, saprast viņa atvadu vārdus.

Askars un profesors jau bija nokāpuši izrakumu bedrē. Puiši netālu no teltīm uzmanīgi attīrīja un lika kastēs jaunus atradumus. Iegrimis pārdomās, Zomarts vēroja, kā aitu gani saloka Karasunkara jurtu. Viņš pievērsa skatienu Karasunkara tiltam.

— Jurtu laikam aizvedīs uz aulu, — žurnālists noteica.

— Tā ir pārgājiena jurta, — Zomarts atbildēja. — Jā! Jus runājat par sensāciju. Nav te nekādas sensācijas. Mēs tikai esam atraduši būtisku argumentu strīdā ar tiem, kas vēlas apgānīt mūsu piemiņu, pec sava prāta pārveidot mūsu karti, mūsu zemi, mušu vēsturi. Vai jus dzirdējāt sirmgalvja vārdus? Viņš bija šo mauzoleju noslēpumu glabātājs. Viņš ilgi klejojis aiz Zilajiem kalniem un simtreiz kvēlāk iemīlējis savu dzimteni. Tā bijis vienmēr. Mūsu senči kopš neatminamiem laikiem klīduši pa pasauli. Tieši tāpēc viņi iedēvēti par nomadiem — klejotājiemĒģipte viņus sauca par mamelukiem, Irānā iecēla sirdaru kārtā, Indijā saukāja par mongoļiem. Vienīgais dārgums svešatnē viņiem bijis sažāvēts vībotņu kušķītis, lūk, tāds... — Zomarts ar zobenu norādīja uz vībotņu ceru. — Lai neaizmirstu savu zemi un lai uz visiem laikiem saglabātu savā atmiņā tās vēstures noslēpumus... Jā, večukam taisnība: pagātnes atmiņas ir gan patīkamas, gan mokošas,— Zomarts jau mierīgi turpināja, kopā ar sarunu biedru soļodams uz telšu pusi. — Pirms trīssimt gadiem uz

Zetisu sāka plūst džungāru karapū|i. Pirmo pretsitienu viņi saņēma Saikansajā pie Žalanaškolas. Ģeogrāfi šo vietu dēvē par Džungārijas vārtiem, bet kazaki vienmēr to saukuši par Saikansaju — Nodevīgo aizu. Pirmā kauja notika augustā, tūkstoš seši simti četrdesmit trešā gada augustā. Sultāns Zangirs ar saviem džigitiem sagaidīja džungārus pie aizas izejas. Daļa džigitu nomaskējās, pārējie pa kalnu takām nokļuva ienaidnieka aizmugurē. Kauja ilga divas dienas. Džungāri nespēja izlauzties no ielenkuma, un pēc pašu ķīniešu vēsturnieku apliecinājuma — kaujas laukā Saikansajā palikuši desmit-. tūkstoš džungāru. Sie kapakmeņi stāv te kopš tiem laikiem. — Zomarts ar roku norādīja uz Valdnieka kurgāna virsotni. — Džungāri neatlaidās, kopā ar viņiem mūsu zemēm uzbruka arī banci.

Gandrīz simts gadus kazahu tauta cīnījās ar iebrucējiem. Simtiem, tūkstošiem kauju pieredzējusi šī zeme. Vecais lians Tauke pirmoreiz apvienoja visus, kazakus zem viena karoga. Sauklis «Dzimtene vai nāve!» ari toreiz bija visiem labi zināms. Miljoniem džigitu krita par brīvību. Tauta bija noasiņojusi, taču ne uz dienu nepadevās svešinieku varai. Mūsu dziesmās un eposā tas laiks nosaukts par «Bēdu laikmetu». Vairak nekā divas trešdaļas kazahu krita kaujās, iekams tika padzīti iebrucēji. Kopš ta laika uz mūžu mūžiem satriekta džungāru varenība, bet banci vairs nerādījās Saikansajas tuvumā. .Ja runājam par vēsturisko patiesību, tad taisnība ir Karasunkaram. Lūk, te ir mūsu vēstures patiesība... — Zomarts parādīja žurnālistam seno dzimtas tamgu uz apakšzemes akmeņiem.

Profesors palīdzēja Muratam nozīmēt attēlus no ķieģeļiem, kas bija atrasti dziļi pazemē. Aristans rūpīgi attīrīja no māliem bedres malu, lai lietus gadījumā izraktā zeme no jauna neaizbērtu ieeju apakšzemē. Askars kaut ko atzīmēja savā uzskaites grāmatā, kurā tika ierakstīts viss skolēnu dienā paveiktais.

— Lūk, šīs izrakumu vielas un visu Valdnieka kurgāna noslēpumu saimnieki. — 2omarts pamāja uz skolēniem. — Bet tas ir viņu skolotājs. Jums par viņiem jāpastāsta. Bet mēs visi — gan profesors, gan es — tikai palīdzējām viņiem. — Zomarts gribēja ķerties pie darba, taču nezināja, ko iesākt ar zobenu.

— Tā ir svēta dāvana, dēls, — izrakumu bedres malā stāvēja Zanpeiss.

Visi pārtrauca darbu. Vecais aitu gans Zanpeiss un zirgu gans Bake kāpa augšā kurgāna virsotnē. Zomarts sekoja viņiem.

— Tu esi pieņēmis senču dāvanu kā karavīrs. Katram džigitam reiz jāaizstāv sava tauta, tās gods un vēsture. Esi senču dāvanas cienīgs un, cīnoties pret tumsu un meliem, stāsti cilvēkiem taisnību, — Zanpeiss sacīja un, noslīdzis ce|os, noraisīja no kapakmens vēja sapluinīto balto Karasunkara dvieli ...

1960—1966

Piezīmes

Akbars (1542—1606) — Indijas padišahs no Afogolu imperatoru dinastijas, tā saucamajiem Dižajiem Mogoliem.

Rišūrs de Monjerāns (1786—1858) — arhitekts, klasicisma pēdējā perioda pārstāvis, pēc izcelšanās francūzis. Piedalījies Izaka katedrāles celtniecībā, autors Aleksandra kolonnai Ļeņin-gradā.

Izmatīs Samani (882—907) — Samanidu feodālās dinastijas pārstāvis Vidusāzijā.

Ķaljana — mošejas un minareta nosaukums, ievērojams feodālā laikmeta Vidusāzijas arhitektūras piemineklis Buhārā (XII gs.).

Serahs — no ķieģeļiem celts mauzolejs, XI gs.

Sahizitida — ievērojams arhitektūras ansamblis Samarkandā.

Ahmeds Jasavt — uzbeku dzejnieks — mistiķis XI—XII gs.

Valihanovs Cokans (1835—1865) — ievērojamais kazahu ceļotājs, vēsturnieks, etnogrāfs un literāts.

Abunasars Muhameds al-Farabi (870—950) — Vidusāzijas filozofs, sarakstījis traktātu par mūziku.

Kipčaki — viena no senākajām kazahu ciltīm.

Timūrs (Tamerlāns) (1336—1405) — Vidusāzijas karavadonis un iekarotājs.

Hulagu (1217—1265) — llulagidu dinastijas dibinātājs, tā valdījusi Irānā, Mezopotāmijā, Austrumanatolijā un daļēji arī Aizkaukāzā XIII—XIV gs.; Cingizhana mazdēls.

Hazanhāns Mahmuds (1271—1304) — mongoļu hanu Hu-

3(73

lagidu valsts valdnieks. Hulagidiem piederēja da ja Persijas, Irānas un Aizkaukāza.

Baiseitova Kuljaša — kazaku padomju dziedone, viņai vienai no pirmajām valstī piešķirts PSRS Tautas skatuves mākslinieces nosaukums.

Abajs (Ibragims) Kunanbajevs (1845—1904) — ievērojamais kazaliu dzejnieks — apgaismotājs, filozofs un skaņradis, mūsdienu kazalui literārās valodas pamatlicējs.

Toraigirovs Sullans-Mahmūds (1893—1920) — ievērojamais kazaku dzejnieks.

«Kamarsulu» — kazaliu lasītājiem labi pazīstamā S. Toraigi-rova poēma.

«Mirkimbajs» -daiļdarba nosaukums, kā ari daudzu daiļdarbu varonis. «Mirkimbajs» pieder dzejnieka, prozaiķa un kazaku padomju literatūras pamatlicējs Beimbeta Mailina (1894— 1938) spalvāi.

«Munlik-Zarlik» — sena kazaku poēma par mīlestību.

«Dziesma par spēkavīriem» — kazaku varoņeposs.

Cugučena — leģendāra pilsēta, kuru it kā aprijis Jsikuls.

Isalaja un Mahambeta sacelšanās (18361837) tautas sacelšanas, kuru vadīja Isatajs Taimanovs un dzejnieks Maham-bels Utemisovs.

Otrara, Signaka, Taraza — senās kazaku pilsētas, kas viduslaikos tika nopostītas iebrukumu un karu laika.

Aļrasiaba — sena Vidusāzijas pilsēta, kas atradās netālu no tagadējas Samarkandas. Patlaban tur tiek veikli arheoloģiski izrakumi.

I'araba — tā arābi sauca seno kazaku pilsētu Otraru.

Avicenna (ap 980.—1037. g.) — ievērojamais tadžiku utu persiešu filozofs, dabas pētnieks, ārsts, matemātiķis, dzejnieks, slavenās medicīnas enciklopēdijas «Al-Kanons» autors.

Biruni (973—1048) — ievērojamais Horezmas zinātnieks — cnciklopēdists, matemātiķis, ģeogrāfs, vēsturnieks, ārsts.

Marko Polo — itāliešu ceļotājs, kas no 1271. līdz 1295. g. veica ceļojumu uz Ķīnu, Mongoliju, Kazahijas stepēm, Persiju.

Semjonovs-Tjanšanskis Pjotrs Petrovičs (1827—1914) — ievērojamais krievu ģeogrāfs, statistiķis, botāniķis. Par Tjan-šana kalnu pētījumiem izpelnījies tiesības saukties par «Tjan-šanski».

Potaņins Grigorijs Nīkolajevils (1835—1920) — ievērojamais krievu ceļotājs, ģeogrāfs, etnogrāfs, Mongolijas, Ķinas un Sibīrijas pētnieks.

Masagēti — skitu cilts, kas VIII—IV gs. pirms mūsu ēras dzīvoja Sirclarjas un Amudarjas lejteču rajonā.

Burukarts — sens Arāla jūras nosaukums.

Naimani — viena no senākajām kazahu ciltīm.

Diungāri — XVII gs. trīsdesmitajos gados pie Kazahijas austrumu un dienvidaustrumu robežām, tagadējās Sindzjanas teritorija, izveidojās apvienota džungāru valsts. Ķazahi daudzus gadus karoja ar džungāriem. Vārds «džungāri» acīmredzot cēlies no Džungārijas kalnu nosaukuma, kuri kļuva par dabisku robežu starp Kaz.abiju un Ķīnu.

Uignri — viena no senākajām tautām, kas apdzīvoja Sin-dzjanu un Kazahijas dienvidaustrumu rajonus.

Henrijs Slimanis (1822—1890) — izcilais vācu arheologs, kas pēc Homēra grāmatām atrada un atraka leģendāro Troju.

Evanss Artūrs Džons (1851—1941) — angļu arheologs, kas atklāja Ķrētas Miīioja kultūru.

Dārijs — seno persiešu ķēniņš (330.—330. g. pirms mūsu ēras) — Ahemenīdu dinastijas pēdējais pārstāvis. Viņa valsis krita no Maķedonijas Aleksandra triecieniem.

Sampolions Zans-Fransuā (1790—1832) — franču arheologs, ēģiptologs.

Vjaikins Vasilijs Lavrenljcviis (1869-1932)—padomju arheologs, kas netālu no Samarkandas atklāja Ulugbeka observatoriju.

Ulugbeks (1394—1449”) — ievērojamais uzbeku astronoms..

Ķoblandi, Kambars — leģendāri spēkavīri — sena kazahu eposa varoņi.

Ķarahamdi— Karahanīdu valsts pastāvēja Vidusāzijas teritorija X—XI gs. («Kara-han» kazahu valodā nozīmē Melnais-hans.)

Dženda — viduslaiku pilsēta Kazahijas teritorijā.

Jaksarte — sens Sirdarjas nosaukums.

Nādirhāns (1688—1747) — persiešu šahs, iekarotājs.

Tolslovs Sergejs Pavlovi£s (dzimis 1907. g.) — vēsturnieks orientālists, etnogrāfs un arheologs, kas atklāja seno Horezmu.

Barlolds Vasilijs Vladimlrovlčs (1869—1930) — izcilais krievu orientālists, grāmatu «Turkestāna mongoļu iebrukuma laikmetā» un «Ulugbeks un viņa laiks» autors.

Horezmi Muhameds — ievērojamais uzbeku zinātnieks — enciklopēdists, matemātiķis, ģeogrāfs, astronoms.

Omārs Haijāms (1048—1131) — ievērojamais persiešu un tadžiku zinātnieks, filozofs, dzejnieks.

Rudāki (dz. gads nav zināms, miris 941. g.) — persiešu un tadžiku viduslaiku literatūras pamatlicējs.

Firdousi Abulkāsims (dzimis starp 934.—941. gadu, miris, ap 1070. g.) — izcilais persiešu un tadžiku dzejnieks, grāmatas «Sāhnāme» («Grāmata par valdniekiem») autors.

Adianta — neliela pilsēta Indijā, netālu no tās atrodas viens no senās Indijas mākslas centriem — 29 klintīs izcirstu budistu klosteru un tempļu komplekss.

Gerāta — pilsēta Afganistānā.

Sogda, Sogdiana — valsts, kas Maķedonijas Aleksandra laupīšanas karu laikā atradās starp Amudarju un Sirdarju.

Bernštams Aleksandrs Nalat\ovi£s (1910—1956) — arheologs, orientālists, atklājis Pamira skitu kultūru; piedalījies seno pilsētu Tarazas, Sarikas, kā arī ievērojamā XI—XII gs. Vidusāzijas kultūras centra Ralasagunas izrakumos, kur savāca pirmos karaķīniešu kultūras paraugus.

Radžpuli — kasta Ziemeļindijā, pie tās pieder vairums vietējo valdnieku un lielo muižnieku.

Kauja pie Panipatas — kauja pie Panipalas Indijā 1761. g. 14. janvārī starp marathu valdnieku apvienoto karaspēku uns

37)6

afgāņu feodāliem par irstošās Dižo Mogolu valsts sagrābšanu un politisko hegemoniju Indijā.

Saadi (dzimis starp 1203,—1208. g., miris 1292. g.) — ievērojamais persiešu un tadžiku dzejnieks, poēmu «Buslans» un -«Gulistans» autors.

Hajizs — ievērojamā persiešu un tadžiku dzejnieka Samse-dina Muhameda pseidonīms.

Dianu Abdurahmāns (1414—1492) — ievērojamais persiešu mn tadžiku dzejnieks, filozofs, mūzikas zinātnieks, filologs.

Lahora — pilsēta Pakistānā.

Niša — senās Parlas karaļvalsts galvaspilsēta, kas atradās mūsdienu Turkmēnijā.

Trākieši — ciltis, kas apdzīvoja teritoriju no Strimonas upes līdz. Donavas krastiem.

Mahabharaia jeb Teiksma par Bharatas pēcteču vareno kauju — sens indiešu eposs.

Prems Cands (1880—1936) — indiešu literatūras klasiķis.

Naraijans (dzimis 1906. g.) — mūsdienu indiešu rakstnieks, raksta angļu valodā.

Uisuni, džalairi, dulati — senās kazaku ciltis.

Tangauti, tdrgauti — senās tautas, kas apdzīvoja Centrālo Āziju.

Kārters Hovards (1873—1939) — angļu arheologs, kas Ēģiptē atrada Tutanhamona dinastijas faraona kapenes.

Tamgа

Tamga ir sena dzimtas zirne, simbols, kuru mūsdienu kazaku priekšteči attēloja uz savu mājok|u sienām, saimniecības piederumiem, rotas lietām, ieročiem. Mūsu laikos ši zīme ir pierādījums tam, ka attiecīgais priekšmets ir arheoloģisks retums, ka tam ir sakars ar Kazahijas gadu tūkstošiem ilgo vēsturi. Tāpēc tik pārsteigti un laimīgi ir Anuara Alimžanova romāna «Otraras monēta» varoņi, kad viņi arheoloģiskos izrakumos atrod senu pilsētu, uz kuras sienām redzama šis zemes seno aizstāvju naimarm tumga.

Tautas sena vēsture romānā aplūkota kā mūsdienu garīgās esamības sastāvdaļa. Sirmgalvis Karasunkars, kas pirms rakšanas darbu sākuma bija vienīgais iedzīvotājs šajā pusē, ar sašutumu domā par tiem, kas atlidojuši ar helikopteru un no putnu lidojuma apskata senos akmeņus, uz kuriem Karasunkars apmeties, lai sava mūža pēdējos mirkļus pavadītu senču kapu tuvuma: «Ko viņi te meklē? Pauguri ka pauguri. Ari mauzoleji kā mauzoleji. Ir pauguri, ir mauzoleji pieder mirušajiem. Tie ir svēli visiem...» A. Alimžanova romāns parāda, par kādu «pirmās nepieciešamības priekšmetu» kļūst vēsture cilvēkam, kas dzīvo pašā dzīves virpulī un risina neatliekamas mūsdienu problēmas. Ne tikai turēt godā, bet ari izprast savus priekštečus, pašiem no jauna aptvert viņu rīcibu un likteņus A. Alimžanova varoņiem ir tikpat svarīgi ka sadabūt ziemā malku aula skolai vai zāles slimajam. Iepazīdami savas tautas vēsturi, A. Alimžanova varoņi vēlas iepazīt paši sevi. Interese par tūkstošgadu senatni mostas viņos reizēar interesi par mūslaiku vēsturi.

«... mūs sauca gan par komaniem, gan par kipčakiem, sauca mūsu cilšu vārdā — par kipčakiem, par naimaniem; sauca 'arī mūsu kaimiņu tautas vārda — par kirgīziem. Taču mēs esam kazahi un dzīvojam šai zemē, kas plešas starp Rietumiem un Austrumiem. Mēs bijām nerunīgi ir dzīvē, ir kaujā. Mūsu senči maz rakstīja, vairāk glabāja atmiņā. Mums nav rakstītas vēstures. Ir zeme, ir atmiņa...» — to saka viens no romāna varoņiem vēsturnieks — arheologs Zoinarts, kura vadībā uzsākti senās pilsētas izrakumi. So pilsētu autors dēvē par «māla grāmatu» tā ne tikai jāatrod, bet ari jaizlasa, lai, izzinot pagātni, saprastu, kas darāms nākotnes labā. «Vēsturi taču radījuši mūsu priekšteči, bet mēs tikai turpinām iesākto .. .» Sos vārdus saka Zomarla draugs Askars, kas pec universitātes beigšanas atgriezies savā nomaļajā aulā, lai ganu bērniem mācītu ābeci, jo tādiem ka viņi grāmatu pasaule gadsimtiem ilgi bijusi liegta.

A. Alimžanova romānā ir četras daļas, kurās darbojas vienas un tās pašas personas. Spraigais tēlojums liek lasītājam ar interesi sekot divu aula zēnu Askara un Zomarta gaitām. So zēnu bērnību sakropļojis karš un sērdienība. Karligašas aula liktenis, kam veltīta romāna pirmā grāmata «Karavāna dodas sauļup», ir ne tikai notikumu fons, bet ari sižeta galvenais kodols. Nonia|a aula cilvēki ar saviem konfliktiem un drāmām — tāda ir vide, kas radījusi un izaudzinājusi romāna varoņus un devusi to sākotnējo un bagātīgo pieredzes pūru, kas daudzus gadu desmitus nosacīs viņu garīgo meklējumu raksturu.

Par Karligašu A. Alimžanovs stāsta patiesīgi un atklāti. Kad Askars Scrnbins pēc universitātes beigšanas atgriežas dzimtajā aulā. tad pat Viņam, kurš pieradis pie grūtībām, nolaižas rokas, un viņš gandrīz vai nožēlo savu pašaizliedzīgo rīcību. Lai mācītu bērnus, trūkst visnepieciešamākā: skolas eka nolaista, grāmatu nepietiek, elektrības nav. Tai pašā laikā rakstnieks parāda, cik daudz vīrišķības, pašaizliedzības un augsta profesionālismā nepieciešams vienkārša aitu gana darbā. Tikumiska stingrība, kuru stiprina un atjauno godigs darbs un kura raksturīga tādiem cilvēkiem kā Askara tēvs, kas pirmais izveidojis aulā dārzu, vai Sapara tēva draugs, kas, negaidīdams, kad par to sāks domāt rajona centrā, ar saviem spēkiem ķeras pie māju celtniecības, pretstatīta vietējā rēķinveža Amirbeka intrigām — tam izglītība kalpo par krāpšanas un apmelojumu līdzekli. Apmelodams Askara tēvu un darīdams pāri viņam pašam, Amirbeks sakrop|o zēna bērnību. Taču, gluži tāpat kā zēna gados, kad Askars pēc klaiņošanas pa preču vagoniem un bērnunamiem atgriežas dzimtajā aulā, kur viņu laipni un ar mīlestību sagaida tēva draugi, art pieaudzis viņš atgriežas aulā, lai nolīdzinātu savu parādu.

Katra no nākamajām romāna grāmatām ir patstāvīgs stāstījums, kas sižetiski nav cieši saistīts ar pirmo grāmatu. Tās ir

gan cc|ojuma piezīmes, gan vēsturisks portrets, gan liriskas-pārdomas, gan dialogs-diskusija.., Katra romāna grāmata veido ne tikai noteiktu sižeta līniju, bet ari jaunu garīgās attīstības pakāpi, kurai iziet cauri romāna varoņi un pats autors.

A. Aliinžanovs savā romānā pievēršas vēsturiskai tēmai ne tikai tāpēc, ka vēstures izzināšana ir viena no divu galveno romāna varoņu profesijām, bet ari tālab, ka pats autors lietiski izjūt laiku, pārvērtības un visu jauno. Vēsture, kaut arī vārdā nenosaukta, simbolizē romāna galveno varoni, kam pakļauts viss pārējais personāžs. Romāna galveno varoņu strīdā par cilvēka misiju nav nedz uzvarētāju, nedz uzvarēto, jo katram no viņiem ir taisnība un katrs savā ziņā ari maldās. Lai pārvarētu šos maldus, viņi cenšas izdibināt patiesību, k|ūdami cits citam par drošu atbalstu.

Labsirdīgais un taisnprātīgais Askars pārcieš dažādas grūtības un nelaimes, talantīgais, taču mazliet vieglprātīgais 2o-marts ne vienreiz vien uzķeras uz ātru un spožu panākumu makšķeres, iekams viņi abi sāk apzināties savas tautas vēsturisko lomu visas cilvēces likteņos, bet līdz ar to arī katra atsevišķa cilvēka atbildību tai laikmetā, kad visai cilvēcei draud jauna kara briesmas.

Lasītājs iepazīstas ar Vidusāziju, kas daudzus gadu simteņus bijusi cilvēces kultūras šūpulis un ar savām idejām bagātinājusi nākamo gadsimtu kultūras. Laupīšanas kari un vardarbība, nopostot šo zemi, pārvērta to «... vulkāniskā nomadu apmetnē. Tā beidza pastāvēt kā kultūras avots, tā k|uva par kultūras žņaudzēju, par vulkānu — postītāju, no kura krātera līdzīgi liesmu mēlēm uz visām pusēm bezgalīgi plūda kareivīgie nomadi, pārvērzdami pelnos visu to, ko tolaik bija radījušas citas — jaunākas tautas ...»

Gluži tāpat, kā uz Llirosimu tika nomesta pirmā atombumba, arī pret Otram tika versts pirmais un pats niknākais Cingiz-hana trieciens. So pilsētu' tik nežēlīgi nopostīja, ka tā pilnīgi izzuda no cilvēces atmiņas. Atrakt pilsētu un uzzināt patiesību, labak izprast cietsirdību un postītkāri, kas bija tik raksturīgas Cingizhana un Batija karapū|iem, kļūst par A. Alimžanova romāna varoņu mērķi. Romāna laikmetīgumu apliecina ne tikai tas, ka tā varoņi ir mūsu laikabiedri, bet vispirmām kārtām autora asi nosodošā attieksme pret masveida iznīcināšanas ideju, kas XX gadsimtā visā pilnībā parādījusi savu atbaidošo seju: cenšanās fiziski iznīcināt uzvarētos noved pašus uzvarētājus pie morālas degradācijas.

A. Alimžanova romāna varonis, pret kurn autors izturas gan ar simpātijām, gan kritiski, ir Dižo Mogolu trešais padišahs Akbars. Sis tēls ieņem centrālo vietu romāna trešajā grāmatā. Akbars bija izcils valdnieks, kas prata sapulcināt ap sevi gudrus, humānus un tālredzīgus cilvēkus. Ar viņu palīdzību un padomiem Akbaram izdevās nodibināt milzīgu valsti, kurā tika apvienotas simtiem cilšu, desmitiem dažādās valodās runājošu tautu, kas pielūdza dažādus dievus. Akbars, kas trīspadsmit gadu vecumā uzkāpa troni, trisdesmit gadu vecumā jau bija pakļāvis savai varai Malvu un Radžpunatu, lludžerātu un Par-vaļu, Indiju — no Himalajiem līdz Arābijas jūrai, no Tndas iztekas līdz Gangas grīvai. «Dievišķā ticība», kuru sludināja Akbars, apvienoja visus zemes dievus un praviešus — Allāhu, Budu, Sivu, Jēzu, Muhamedu. Taču gāja gadi, un spējīgais valdnieks pārvērtās asinskārā tirānā, dižās valsts dibinātājs — postītājā, kam ienāca prātā drausmīga doma: nocirst galvu arhitektiem — Fātehpuras radītājiem, lai nekas līdzīgs vairs nekad netiktu uzcelts. Tas pats gudrais Selims, Akbara skolotājs, kuram pirmajam radās ideja apvienot visas reliģijas, jo visi dievi ir brāļi un arī visi cilvēki ir brāļi, sacēlās pret savu skolnieku, paziņodams, ka «mākslu nevar pak|aut zobenam un laikam». «Viņš, jādomā,» raksta autors, «saprata, ka ņirgāšanās par talantiem nav atļauta pat valdniekiem. Jo tauta pret valdnieku izturas gluži tāpat, kā valdnieks izturas pret dižākajiem dzejniekiem, tautas mīluļiem.»

Ar šo tēlu rakstnieks parādījis stingru un pretrunīgu raksturu. Taču autora uzmanību saista nevis Akbara personības psiholoģiskā sarežģītība* un vērienīgums, bet gan tā liktenīgā robeža personas pārtapšanā, aiz kuras radītājs pārvēršas postītājā. Rakstnieks nepētī konkrēti vēsturiskos, ekonomiskos un sociālos cēloņus pārvērtībām, kas var notikt gan viena cilvēka, gan gadsimtiem vecu civilizāciju likteni. Viņš arī necenšas izskaidrot šis parādības īilozofisko būtību. Grāmatas autors tikai uzsver šīs problēmas svarīgumu un aktualitāti.

Romāna varoņos mostas dažādas un dažbrīd pretrunīgas jūtas, kas saislītas ar viņu garīgo nobriešanu, vienlaikus ar individuālās un nacionālās pašapziņas izaugsmi. Šķiet, bijušajiem aula zēniem, kas paši pieder pie vienkāršās tautas, saites ar tautu, tuvība tai rodas pašas no sevis. Taču Askaram un 2o-martam nepieciešama milzīga garīga piepūle, lai šis saites saglabātu. A. Alimžanovs izceļ savu varoņu domu briedumu, viņu dziļo un patstāvīgo vēsturiskās atbildības izjūtu. A. Alimžanovs visinteresantāk raksta tad, kad attēlo savīt laikabiedru dzīvi un ar liriski publicistisku stāstījumu cenšas izprast un izanalizēt šīs dzīves pieredzi. Tomēr A. Alimžanova tēlojuma krāsas kļūst bālākas, kad nepieciešams nevis garāmejot, bet sīki izzīmēt cilvēka raksturu, parādīt viņa evolūciju ilgākā laika posma, izpētīt varoņu garīgo dzīvi. Nav brīnums, ka rakstnieks bieži izmanto publicistiku un literāru montāžu. Arī šai ziņā A. Alim-žanovam raksturīgs psiholoģisks vērīgums un lakta izjuta. Ta, šķiet, nav nejaušība, ka par Akbara asiņaino godkārību, kas pazudināja gan valsti, gan viņu pašu, lasītājam stāsta tieši Zomarts, kuram pašam netrūkst godkāres un patmīlības. Viņa paša dzīves pieredze ļauj viņam tālredzīgi un nekļūdīgi atminēt, pie kādam dramatiskām sekām var novest gara kroplums, ja pret to izturas iecietīgi, kā pret kaut ko nenozīmīgu un piedodamu.

Pavisam citādi romānā ienāk vēl viena vēsturiska persona — leģendārais Mukans, trūcīgo aizstāvis, tautas vadonis. Par Mu-kanu Askaram pastāsta večuks Karasunkars un Anašs, rajona komitejas sekretārs, kurš kādreiz, tāpat ka Askars, ievietots bērnunamā. Vēl zēns būdams, viņš negaisa laikā nokļuvis viņpus robežas. Tur, aiz Zilajiem kalniem, Anašs uzzinājis par Mūkami, kas «...jau desmit gadus kā putns laidelējās no Altaja kalniem un Tibetas robežām līdz Kašgaras ielejām, nabagus viņš neaiztika, bet cīnījās tikai pret bagātajiem.» Tā ir mūsdienu leģenda par dumpinieku, kuru mīl un atbalsta nabagie.

Starp Askaru un Zomartu romānā izceļas strīds, kura sekas svarīgas abiem. Viņi abi — katrs savā darba laukā — jau guvuši visai ievērojamus panākumus. Askara skolēni, Karligašas aula jaunā paaudze gatavojas iestāties augstskolā. Zomarts, aizstāvējis disertāciju, kura tiek atzīta par spožu atklājumu, kļūst par vēsturnieku. Tomēr draugi nebūt nav sajūsmināti par saviem panākumiem. Salikušies pēc ilga laika, viņi tūdaļ uzsāk strīdu — izvērtē paveikto, cenšas nospraust jaunus uzdevumus. Jā, dzīves ceļa izvēle attaisnojusi sevi, viņu darbs devis labus rezultātus. Viņi, liekas, varētu būt apmierināti un vajadzētu iet tālāk šai virzienā. Bet tieši tad atklajas, cik necili ir sasniegtie rezultāti, ka dzīves ceļa izvēles jautājums nebūt riav atrisināts viņiem abiem, kaut arī viņi tuvojas četrdesmit gadu slieksnim, un, šķiet, atraduši savu vietu sabiedrībā un ir pilnīgi apmierināti ar to.

Askaram, kurš pārliecināts, ka skolēniem jāapgūst praktiskas zināšanas, bet vēsture nav vajadzīga, Zomarts pamatoti pārmet gara tumsību. Bet, kad Askars saka — mūsu dienās katram atklājumam jābalstas uz pilnīgi reāliem, praktiskiem pamatiem, jo tagad cilvēki ar bažām raugās uz katru patentu, tāpēc ka šie «patenti var būt vienlīdz noderīgi gan augstam lidojumam, gan pagrimumam», Zomarts viņaVn piekrit. Taču Zomarts nikni stridas ar draugu, kurš apgalvo, ka vēsturei un arheoloģijai ar to nav nekāda sakara. Zomarts grib pētīt ne tikai celtniecības un radīšanas, bet arī nopostīšanas vēsturi. Atcerēdamies Marksa vārdus, ka Cingizhana postošais iebrukums uz gadsimtiem aizkavējis Vidusāzijas attīstību, Zomarts saka: «...Ja jau pēc ver-dzibas un feodālā laikmeta kariem palika tik milzīgas sagrauto pilsētu, oāžu un kanālu kapsētas, tad ko gan cilvēcei var atnest tāds karš. kura sīks mēģinājums bijusi llirosima un Naga-saki?!» Atbildība par mūsdienu civilizāciju un dzīvi liek Zomar-tam pētīt Otraras traģēdiju, jo šī pilsēta bija Cingizhana iebrukuma pirmais upuris.

Strīda ar Askaru Zomarts formulē savu dzīves mērķi, savas tālākās darbības saturu. Taču paiet ilgs laiks, ickāms Zomarts ķeras pie Otraras izrakumiem. No fundamentālu zinātnes un morāles jautājumu risināšanas viņu uz ilgu laiku atrauj ārzemju ceļojumi un sekmīga lektora darbība, kas neprasa daudz pūļu. Un te draugam palīdzīgu roku sniedz Askars. Zomartam raksturīga mirklīga jūsma, azarta uzliesmojumi, kuri drīz vien apdziest, bet Askaram aizrautība ir pamalu pamatā garīgai darbībai, kas gaida savu piepildījumu. Askars taču ir viens no tiem cilvēkiem, kas, reiz kļuvis redzīgs, vēlas ielūkoties pašā lietu būtībā. Bija nepieciešama Askara griba un enerģija, viņa atbildības izjūta, lai piespiestu Zomartu no jauna aizrauties ar Otraras pilsētas atrakšanu. Askara skolēni bija pirmie, kas ar neparastu darba prieku un entuziasmu uzsāka izrakumus, iekams Zoniarta ierosme guva oficiālu atbalstu.

A. Alimžanova varoņiem izveidojas katram savs priekšstats par vēsturiskiem notikumiem. Starp tālās un nesenās pagātnes cilvēkiem viņi sastop domu biedrus un pretiniekus, draugus un ienaidniekus. Protams, viņi nespēj grozīt vēstures gailu: nav viņu varā aizliegt Akbaram sodit ar nāvi Fālehpuras arhitektus vai izglābt drošsirdīgo Mukanu. Taču A. Alimžanova varoņiem vēsturiskā pieredze kļūst par viņu pašu pieredzi, par viņu garīgo īpašumu, kam jārealizējas jau mūslaiku vēsturē, jo viņi ir tās veidotāji.

/. Borisoua

Saturs

Karavāna dodas sauļup .

Zilie kalni.....

Otraras monēta ....

Karasunkara tills

Piezīmes......

Borisova I. Tamga (Pēcvārds)

Алимжанов Ah yap СУВЕНИР ИЗ ОТРАРА Роман

Издательство «Лиесма» Рига 1980 На латышском языке Перевод с русского Г. Малиновского Художник А. Галевиус

HB vY? 2914 Anuars Alimžartovs OTRARAS MONĒTA

Redaktore I Kačevska. Mākslinieciskais redaktors A. Je-gers. Tehniskā redaktore V. Ruskulc. Korektore K. Rum-bčna

Nodota salikšanai 27.11.79. Parakstīta iespiešanai 19.03.80. Formāts 70x108,32. Tipogrāfijas papīrs № 3. Literatūras garnitūra. Augstspiedums. 10.80 uzsk. iespiedi.; 10,59 izdevu. I Metiens 10 000 eks. Pasūt. JV» 2780. Cena 1 rbl. Izdevniecība «Liesma», 226047 Rīga. Padomju bulv. 24. l/.devn A!t 197 304G7/D-787. Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa». 226011 Rīgā. Blaumaņa ielā 38/40.

1

Kazahu jaunatnes nacionā'ā rotaļa.

2

Baltais avots.

3

Bezdelīga.

4

Dromedārs — vienkupra kamielis.

5

Amerikāņu rakstnieka Dž. D. Sclindžera stāsts.

6

Dzcltcnkāji — gomindānieši.

7

Sarbazs — cīnītājs.

8

Kanālu zeme.

9

Svētais.

10

Dzelzs (kazaliu vai.).

11

Neliels mauzolejs.

12

Burtiski tulkojot — «Allāha vārdā!» — vārds, kuru musulmaņi izrunā pirms ēšanas vai iesākot kādu darbu. (Red. piezīme.)

13

Mājas siera šķirne.

14

Neticīgie.

15

Tulkojumā — Alku tronis.

16

Kapakmeņos tika izcirsti ornamenti, dzimtas vai cilts zīmes, piemēram, mēness, šķēps, zobens.

17

Kozi — Korpešs un Bajansslu — senas kazaliu mīlas leģendas varoņi.

18

Saikansaja — burtiski: nepastāvīgā, viltīgā aiza.

Content

Alimžanovs Anuars Otraras moneta

KARAVĀNA DODAS SAULUP

ZILIE KALNI

ОТRARAS MONĒTA

KARASUNKARA TILTS

Piezīmes

Tamgа

Saturs

1