Volless Edgars

Parādnieks

Edgars Volless

Parādnieks

1

1913. gada 4. marta pēcpusdienā monsieur Trebolīni, Francijas slepenpolicijas priekšnieks, domīgs sēdēja savā kabinetā. Lielo rakstāmgalda sēdekli viņš bija piebīdījis pie kamīna, kurā jautri sprēgāja gaiša liesma. Diena bija nepatīkami dzestra, un visu Parīzi klāja balta sniega sega.

Francija pašreiz pārdzīvoja samērā mierīgu laiku, kad nekādi sevišķi svarīgi noziegumi neuztrauca tās sabiedrību. Pateicība par to pienācās galvenokārt šim ģeniālajam itālim, kurš savas spējas ziedoja franču tautas mieram un drošībai.

Noziegumi bija ievērojami mazinājušies. "Septiņu banku" noslēpums nupat bija laimīgi atrisināts, un monsieur Trebolīni netraucēts varēja baudīt atpūtu. Garlaicības mocīts, viņš pēdējā laikā bija sācis nodarboties ari ar mazāk svarīgām lietām, ko parasti veica viņa apakšnieki. Arī pašreiz viņš pārdomāja vienu no šādiem gadījumiem. Neizprotamā kārtā šī lieta daudz vairāk saistīja viņa ievērību, nekā tas citkārt mēdza būt, un tādam spējīgam noziedznieku apkarotājam, kāds bija viņš, šis apstāklis bija sevišķi nozīmīgs.

Monsieur Trebolīni nospieda zvana podziņu, un tūlīt istabā ienāca viņa sekretārs.

— Ataiciniet šurp monsieur Lekontu, — priekšnieks sacīja, nenovērsdams skatienu no kamīna liesmas.

Mirkli vēlāk pie durvīm tika pieklauvēts un uz sliekšņa parādījās Lekonts, kurš jau bija izraudzīts par sava priekšnieka pēcnācēju gadījumam, ja monsieur Trebolīni kādreiz atstātu savu vietu.

—     Sēstieties, — lielais detektīvs sacīja, laipni uzsmaidīdams savam palīgam. — Vai esat kādreiz dzirdējis par "Noziedznieku klubu", kas pastāv šeit, jūsu skaistajā Parīzē?

Lekonts piekrītoši pamāja ar galvu.

—    Tas ir loti interesants klubs, — Trebolīni turpināja.

—   Tomēr tas sagādā man zināmas rūpes, un man šķiet, ka būtu lietderīgāk to likvidēt — šie studenti ir velnišķi nemierīga tauta.

—   Ceru, ka tā lieta izjuks pati no sevis, — Lekonts piebilda.

Trebolīni savilka lūpas kā cilvēks, kas jau pārdomājis visas varbūtības un nonācis pie kāda noteikta slēdziena.

—    Ko jūs vispār zināt par šo klubu? — viņš jautāja.

—    Tikai to, kas zināms arī jums, — Lekonts atbildēja, sildīdams rokas pie kamīna. — Šajā klubā apvienojies pulciņš studentu. Savās sapulcēs tie nodarbojas ar visām tām blēņām — svinīgiem rituāliem, zvērestiem un tukšu salmu kulšanu —, kuras tik loti patīk visām slepenajām biedrībām un ložām. Šīs sanāksmes tiek noturētas dažādās slepenās vietās, kuras policijai arvien zināmas jau vismaz nedēlu iepriekš.

Lekonts iesmējās, un Trebolīni piekrizdams pamāja ar galvu.

—   Katrs šī kluba loceklis nodod svinīgu zvērestu pārkāpt kādu no Francijas likumiem, — Lekonts turpināja. — Līdz šim viņi savu naidu pret likumiem izrādījuši vienīgi ar to, ka apvainojoši izturējušies pret kādu žandarmu.

Jā, viiļi bija iesvieduši to Sēnā, — Trebolīni piebilda.

—    Un, vinu ārā velkot, divi no šiem nabaga ļaundariem tikko nenoslīka. Mēs iesēdinājām tos uz divām dienām un bez tam uzlikām viņiem simts franku lielu naudas sodu.

—    Vai vairāk nekas nav gadījies?

—   Nē, vismaz nekas svarīgs. Viņu tā saucamie noziegumi aprobežojas ar nekaitīgu blēņošanos.

Bet priekšnieks nebija apmierināts.

—    Tomēr būs labāk, ja darīsim galu šīm nejēdzībām, — viņš sacīja. — Es saprotu studentus, viņu tradīcijas un jaunības pārgalvību, bet pašreiz man sagādā galvassāpes viens no šī kluba locekļiem, kāds Vilets.

Lekonts saprotoši pamāja ar galvu.

—    Šis Vilets, — priekšnieks turpināja, — ir kas līdzīgs māksliniekam. Viņš dzīvo kopā ar kādu jaunu amerikāni Komstoku Bellu.

—    Dzīvoja, — Lekonts viņu pārlaboja. — Misters Bells ir ļoti bagāts cilvēks un dzīvo pats pēc saviem ieskatiem. Turklāt viņam ir attīstīta gaume, bet Vilets dzer.

—    Tātad viņi izšķīrušies? — Trebolīni domīgi aplūkoja gredzenu savā pirkstā. — To es nebiju vēl dzirdējis. Man tikai zināms, ka tie abi nozvērējušies sagādāt mums kādu sevišķi nepatīkamu pārsteigumu. Jūs saprotat mani? Es nerunāju par žandarmu iepēršanu vai ielas pulksteņu sadauzīšanu, bet gan par īstu noziegumu — par slepkavību.

Viņš strauji piecēlās.

—   Šādos apstākļos vispareizākais ir jau laikus spert solus nelaimes novēršanai. Tā lieta klust sasodīti nopietna! Lai Latīņu kvartāls pameklē sev citas izpriecas. Man loti patīk jauni studenti — viņi mēdz būt krietni zēni. Jaunībā jau gadās kādreiz pārcirst pār mēru, bet tomēr nedrīkst aizmirst ari robežas. Tātad, monsieur Lekont, painteresējieties par šo lietu tuvāk un tad ziņojiet man.

Lekonts atstāja priekšnieka kabinetu, klusībā pie sevis smaidīdams. Viņš loti labi pazina visus studentus, kas bija "Noziedznieku kluba" locekli. Laiku pa laikam viņš mēdza sastapties ar tiem un pavadīt viņu sabiedrībā vakaru, un dīvainā kluba aprindas to uzlūkoja par savu cilvēku. Vēl to pašu vakaru viņš pēc biroja slēgšanas devās uz "Noziedznieku klubu".

—    Labvakar, prokurora kungs! — no visām pusēm viņu apsveica jautras balsis. Viens no studentiem atdeva viņam savu vietu pie lielā galda, bet kāds cits — skaists, patīkams jauneklis — novāca pie malas traukus, kas atradās viņa krēsla priekšā.

Lekonts viņu aplūkoja ar sevišķu interesi. Tas bija liela auguma slaiks cilvēks ar atlēta muskuļiem un lielām, pelēkām, labsirdīgām acīm.

—   Jūs esat atnācis īstā laikā, lai kā policijas priekšstāvis dotu savu spriedumu. Mēs pašreiz pārrunājam interesantu jautājumu par privātīpašuma un anarhisma stāvokli Francijā. Mūsu draugs, — viņš pamāja uz kādu jaunu francūzi ar izspūrušiem matiem un mežonīgi noaugušu bārdu, — nupat apgalvoja, ka policista nonāvēšanu dievišķais Aristotelis pilnīgi attaisnotu.

—   Es piederu pie stoiķu skolas, — Lekonts mierīgi atbildēja. — Bet kāds tam visam būtu mērķis?

—   Mēs vēlamies anarhiju, — jauneklis ar pinkaino bārdu dedzīgi iesaucās. — Tā ir vienīgā īstā valsts iekārta. Likums…

—     Nu jā, un bez tam jums taču ir sarkanas acis, — jaunais policists viņu smaidīdams pārtrauca un ielēja sev glāzi vīna.

—     Esmu ar mieru debatēt ar jums par to, — students atsāka, kad Lekonta piebildes izsauktie smiekli bija mazliet norimuši. — Mans draugs Vilets… — Viņš norādīja uz kādu jaunekli ar drūmu, nogurušu skatienu, tad turpināja savu runu, pieminēdams Vileta piedzīvojumus un atziņas, kas, pēc viņa domām, neapšaubāmi pierādot anarhisma lietderību.

—    Vai šis Vilets ir arī jūsu draugs, monsieur Bell? — Lekonts klusu jautāja.

Students, kas sēdēja viņam līdzās, sarauca uzacis.

—    Kā jūs to domājat? — viņš dzestri jautāja.

Lekonts paraustīja plecus.

—    Mums reizēm gadās šo to dzirdēt, — viņš sacīja, — sevišķi, kas attiecas uz "Noziedznieku klubu".

Komstoks Bells uzmeta viņam nedrošu, gandrīz nobijušos skatienu.

—   Visa šī lieta ir tikai joks… — viņš iesāka, bet tūliņ atkal apklusa, un Lekontam, neraugoties uz visām pūlēm, vairs neizdevās atjaunot šo sarunu.

Lekonts ieklausījās citu klātesošo sarunā. Tur kāds students bija uzdevis jautājumu, kas atrada dzīvu atbalsi visos kluba biedros.

Lekonts noraidoši pakratīja galvu.

—    Nē, viņš nav miris — īstam policistam nepietiek ar to, ka viņu pabāž zem ūdens, lai to aizraidītu uz viņpasauli. Jā, kungi, pie šīs pašas reizes gribu jums aizrādīt, ka ir pienācis pēdējais laiks izbeigt jūsu "Noziedznieku kluba" darbību — tādas ir ari policijas prezidenta domas.

—    Un nākotnē? — Vilets skarbā balsī iesaucās. Līdz šim viņš nemaz nebija piedalījies sarunās.

Lekonts uzlūkoja viņu. Jau no pirmā acu uzmetiena viņš bija ievērojis šīs sejas nedabīgo bālumu. Tikai pašos vaigu galos bija pa sārtam, apaļam laukumiņam, kas liecināja par vieglprātīgo dzīvi, kādu veda šis jauneklis.

Vilets bija nokratījis savu miegainību un dzīvi lūkojās visapkārt.

—   Tātad mums, kungi, nāksies slēgt savu klubu, — viņš sacīja paceltā balsi. — Bet šī kluba garam būs mājot tā locekļu sirdis mūžīgi!

Lekontam, kurš vēroja Komstoku Bellu, likās, ka tā seja kļuva mazliet bālāka, kad iedzērušais Vilets turpināja savu runu.

—   Palūkojieties turp, uz misteru Bellu! — Vilets palocījās pret savu kaimiņu, turklāt tik neveikli, ka droši vien būtu pakritis, ja anarhists to nesaturētu.

—    Misters Bells ir amerikānis, caur un cauri kapitālists, un vēl nesen tas bija mans domubiedrs noziedzību lietās. Bet nu mēs vairs nevaram saprasties — misters Bells ir pārāk apdomīgs un pārāk labi audzināts. — To viņš piebilda ar ironisku pieskaņu balsī. — Jā gan, tu piederi pie buržuāzijas, mans mīļais Bakh! Viņš neprot baudīt dzīvi pilniem malkiem, bet taisni tā taču ir studentu senā priekšrocība. Un to viņš arī nespēj, jo ir pārāk bailīgs.

Pēdējos vārdus viņš izkliedza skali, pārliecies pār galdu. Neviens nepiegrieza tam sevišķu vērību, jo visi jau zināja, cik neciešams kļuva Vilets, kad tas bija piedzēries.

Komstoks Bells neko neatbildēja, tikai uzmeta Viletam ciešu skatienu.

Vilets gribēja turpināt savu runu, kad pēkšņi atvērās durvis un kafejnīcā ienāca kāds svešs kungs. Pametis visapkārt meklējošu skatienu, viņš devās tieši pie Lekonta.

—   Atvainojiet, mani kungi, vienu acumirkli, — policists sacīja, pieceldamies un iedams pretim ienācējam. Brīdi viņi klusu sarunājās savā starpā. Studenti ievēroja, ka viņš sarunas vidū uztraukts iesaucās un pagriezās pret galdu, bet tad ātri atkal nomierinājās un pievērsās svešajam. Noklausījies līdz galam tā stāstu, viņš atgriezās pie studentiem, kuri jautājoši lūkojās viņa sejā, kas pēkšņi bija kļuvusi loti nopietna.

—    Kungi, — viņš sacīja, un viņa balss skanēja skarbāk nekā citkārt, — šopēcpusdien Kuka ceļojumu birojā Operas laukumā kāds iedevis Anglijas piecdesmit mārciņu banknoti un šī naudaszīme izrādījusies viltota!

Neviens neatbildēja. Kafejnīcā valdīja kapa klusums.

—    Šo banknoti tur iedevis kāds students, un uz tās ar zīmuli bijuši uzrakstīti burti "N. k.". Te nu joki beidzas, un es uzaicinu to, uz kuru krīt atbildība par šo nedarbu, rīt no

rīta ierasties policijas valdē.

***

Otrā dienā neviens neieradās Trebolīni birojā. Vilets vēl tajā pašā vakarā bija saņēmis telegrammu ar uzaicinājumu atgriezties Londonā, un ar to pašu vilcienu Parīzi bija atstājis arī Komstoks Bells.

Lekonts bija klāt pie viņu aizceļošanas, kaut aizbraucēji viņu neredzēja. Trīs dienas vēlāk viņš saņēma vēstuli, kurai bija pievienota Anglijas piecdesmit mārciņu naudaszīme. Nebija uzrādīts ne nosūtāja vārds, ne adrese, un aploksnē bez banknotes bija ielikta tikai maza, ar mašīnu rakstīta zīmīte: "Lūdzu nodot šo naudu Kuka birojam."

Lekonts izstāstīja par šo gadījumu savam priekšniekam. Tas pamāja ar galvu.

—    Uzskatīsim šo lietu par nokārtotu. Nebūtu nekādas jēgas sacelt tās dēļ publisku skandālu.

Viltoto banknoti viņš noglabāja sava rakstāmgalda atvilktnē un drīz vien aizmirsa šo notikumu.

Dažus gadus vēlāk, apcietinot kādu anarhistu, lielais detektīvs Trebolīni tika nošauts. Viņa pēcnācējs atrada tā rakstāmgaldā Anglijas piecdesmit mārciņu banknoti, kas neapšaubāmi bija viltota.

— To vajadzēs nosūtīt Anglijas valsts bankai, — viņš sacīja savam sekretāram.

Lekonts būtu varējis paskaidrot, kādā veidā viltotā naudaszīme nokļuvusi Trebolīni rokās, bet viņš tajā laikā atradās Lionā.

2

Terrers klubā bija viesības, kurās piedalījās ari dāmas. Visa iela lielās, skaistās ēkas priekšā bija aizsprostota ar elegantiem limuzīniem. Tas ir viens no lepnākajiem klubiem, un šī gadskārtējā balle nozīmēja sezonas atklāšanu, kaut daži par tādu atzina vakaru, ko katru gadu sarīkoja Gārdmūras hercogiene.

Vecākie kluba locekļi, kas visi bija vecpuiši un maz interesējās par skaisto dzimumu, tikko vairs varēja pazīt lielo pīlāru zāli. Daudzi nebija nemaz ieradušies, jo dāmu uzaicināšana kluba telpās tiem šķita it ka svētuma zaimošana. Veselu nedēļu pirms un pēc viesībām tie jutās dziļi nelaimīgi, jo bija spiesti uz laiciņu atteikties no savām ieražām. Visas spēļu telpas bija pārvērstas ēdamzālēs un viesu istabās, kur uz katra sola nācās skatīt svešu viesmīļu sejas.

Tomēr šādi locekli bija mazākumā; pārējiem tā bija liela svētku diena, uz kuru tie gatavojās jau nedējām un par kuru vēlāk izteicās ar vislielāko apmierinātību. Šie vakari pulcināja kluba telpās pašas sabiedrības virsotnes un visdaiļākās dāmas, kam citkārt nebija ne laika, ne ari patikšanas tur ierasties.

Šajā lietainajā vakarā Ventvorss Golds uzkāpa pa kluba greznajām marmora trepēm un lēni virzījās cauri eleganto laužu pūlim, kas pildīja plašo vestibilu. Viņš devās uz garderobes istabu, lai noliktu platmali, mēteli un galošas.

Ventvorss Golds bija neikdienišķs cilvēks ar neikdienišķām interesēm. Viņš bija vidēja auguma vīrs gludi skūtu seju un vidū pāršķirtiem matiem, kas bija sasukāti atpakaļ, kā prasīja galvaspilsētas mode. Kuplas uzacis apēnoja viņa pelēkās acis, kas caur pensneja stikliem jautri lūkojās pasaulē.

Par skaistu viņu nevarēja saukt, bet visā viņa būtnē bija kas tāds, kas apbūra dažu labu skaistuli. Bez tam visi zināja viņa prāta augsto attīstību.

Viņš bija amerikānis, un savas kļūdas tas atzina ar tādu vaļsirdību, ko viegli varēja nosaukt par nekaunību.

Anglijā viņš dzīvoja jau ilgus gadus. Viņš mīlēja angļus un klaji atzina to ar laipnu, līdzjūtīgu smaidu un tādā balsī, it kā gribētu mierināt savus nabaga līdzcilvēkus, kam liktenis nav piešķīris augsto laimi piedzimt brīvajā Amerikā. Visur viņu pazina un labprāt ieredzēja, jo tas bija īsts amerikānis un patriots no galvas līdz kājām. Viņa vecvectēvs bija pierādījis savu patriotismu, sviezdams ar ķieģeļa gabalu lordam Kornvelam vai izdarīdams kādu citu tamlīdzīgu varoņdarbu.

Viņa paša mīlestība uz tēviju neizpaudās ārišķībās — viņš nevalkāja Savienoto Valstu karodziņu pogcaurumā vai apaļu, cietu voiloka platmali. Tāpat viņš ari nelika drēbniekam ar kokvilnas un audekla palīdzību nesamērīgi izpolsterēt savu uzvalku plecus, lai atgādinātu atlētu, kā to mēdz darīt visi jaunie amerikāņu studenti, un par ko Parīze tik labprāt pazobojas.

Golda patieso nodarbošanos zināja tikai tie nedaudzie izredzētie, ar kuriem kopā tas Terrers klubā spēlēja bridžu. Vienu vai divas reizes nedēļā viņš ieradās Amerikas sūtniecībā "saņemt pastu". Apbrīnojamā kārtā tas nereti notika pat pulksten trijos rītā, un tādās reizēs viņa ekselence sūtnis pieņēma viņu, ģērbies pidžamā un rītakurpēs, un stundām ilgi sarunājās ar savu tautieti.

Tāda saruna notika arī toreiz, kad kāda maza Dienvidamerikas republika, kuras nemierīgais un agresīvais raksturs visiem bija zināms, gribēja pieteikt karu kādai lielākai republikai, savai kaimiņienei. Šīs dienas svarīgākos notikumus varētu atzīmēt apmēram šādi:

Pulksten 5 pēcpusdienā senjors de Silva (viņa ekselence Furinas prezidenta privātsekretārs) ierodas Kārltona viesnīcā.

Pulksten 5.30 pēcpusdienā M. Dibeks (Beļģijas ieroču un munīcijas fabriku ģenerālpārstāvis) ierodas tajā pašā viesnīcā un notur slepenu apspriedi ar augšminēto privātsekretāru.

Pulksten 8 vakarā viņi vakariņo atsevišķā kabinetā.

Pulksten 2 naktī Ventvorss Golds ierodas Amerikas sūtniecībā.

Pulksten 5 rītā senjoru de Silvu apmeklē policijas inspektors Greisons (no Starptautiskās kriminālpolicijas sevišķās nodaļas).

Pulksten 9 rītā senjors de Silva lielā steigā atstāj Londonu, lai dotos uz Parīzi.

Pulksten 11 rītā inspektors Greisons ar Ventvorsu Goldu nejauši satiekas Temzas krastā un godbijīgi sveicina viens otru.

Ventvorsam Goldam bija darīšanas visur. Viņa amats prasīja, lai tas zinātu visu, un to viņš tiešām arī zināja. Visu, ko tam gadījās dzirdēt, redzēt un novērot, viņš paturēja pie sevis, jo nebija neviena, kam viņš varētu pilnīgi uzticēties. Viņam nebija ne biroja, ne darbinieku, ne arī oficiālas vietas dienestā. Bet vestes kabatā tas nēsāja klāt mazu sudraba zvaigznīti, kuras izskats atstāja milzīgu iespaidu uz zināmas šķiras ļaudīm. Viņam bija visplašākie sakari sabiedrības augstākajos slāņos, bet reizēm to varēja sastapt ari kopā ar visļaunākajiem noziedzniekiem. Un taisni tādēļ viņš zināja visu.

Nodevis garderobi, Golds atgriezās vestibilā un, uzkāpis pa platajām trepēm, atbalstījās pret balustrādi, no kurienes tam atklājās lielisks skats uz raibo ainu.

Lejā stāvēja Spānijas sūtnis ar savu skaisto meitu un pašreiz sasveicinājās ar Itālijas konsulu. Golda skatienam nepalika nepamanīta arī misis Greindžera Koleka, kas pašreiz ienāca zālē liela jaunekļu pulka pavadībā. Viņš apbrīnoja šo sievieti, kas, neievērodama citu dāmu niknos skatus un dzēlīgās piezīmes, mierīgi rādījās sabiedrībā tūliņ pēc tam, kad bija iztiesāta viņas neglītā laulības šķiršanas prāva.

Nu viņš lejā ieraudzīja ari Komstoku Bellu un paturēja to acīs, jo taisni šajā laikā Golds loti interesējās par šo jauno amerikāni. Bella atlētiskais stāvs un skaistā, klasiskā seja spilgti atšķīrās lielā pūla vidū. Atskaitot mazas ūsiņas, seja viņam bija gludi noskūta. Mati ap deniņiem tam bija jau iesirmi, kas viņa izskatu padarīja vēl interesantāku. Par viņu stāstīja, ka tas esot loti bagāts un tomēr neprecējies. Tādēļ dāmu stiprā interese par viņu bija pilnīgi dabiska.

Golds stāvēja, ar elkoņiem atbalstījies pret margām, un, acu nenovērsdams, novēroja jaunekli, kurš tikai pavirši atbildēja uz daudzajiem sveicieniem, ko tam uzsauca paziņas. Klusa grūtsirdība bija lasāma viņa sejā, un sīkās rieviņas ap acīm lika to turēt vecāku par viņa trīsdesmit gadiem.

Bells pašreiz bija pievērsies kādai lielākai kungu grupai, kas to draudzīgi apsveica. Tomēr viņš drīz vien atdalījās no saviem paziņām un devās uz vienu no viesu istabām.

—    Dīvaini! — Golds domīgi norūca pie sevis.

—   Kas īsti jums šķiet tik dīvains? — viņam līdzās atskanēja kāda balss.

Golds pacēla galvu un ieraudzīja kādu kungu, kas ari bija atspiedies pret margām.

—   Hallo, Helder! Vai tad jūs ari interesējaties par šādām lietām?

—    Taisnību sakot, ne visai, — svešais atbildēja. — No vienas puses tās mani interesē, bet no otras— briesmīgi garlaiko. Bet nupat jūs teicāt, ka tas esot dīvaini. Ko jūs ar to domājāt?

Golds pasmaidīja un, noņēmis pensneju, cieši uzlūkoja Helderu.

—   Jā gan, viss ir dīvains — dzīve un viss, kas tajā notiek. Dzīšanās pēc izpriecām, godkāre, visādas neprātības — tas viss, lūkojoties no prātīga cilvēka viedokļa, ir nevajadzīgs un dīvains.

Helders, cik varēja vērot, arī bija amerikānis. Viņš bija liela auguma pilnīgs cilvēks, kura izskats liecināja, ka tas prot dzīvot. Viņam bija apaļa seja, pabiezas lūpas un augsta piere, ko apēnoja īsi apcirpti, cirtaini mati.

Kornēlijs Helders Londonā bija plaši pazīstams cilvēks. Viņš labprāt mīlēja pazoboties par citiem, prata stāstīt diezgan seklas anekdotes un zināja bezgala daudz tenku, ko ar prieku atstāstīja pirmajam pretimnācējam.

—    Ko jūs īsti saucat par "prātīga cilvēka viedokli"? — viņš smiedamies jautāja.

—    Tas ir tāda cilvēka viedoklis, kurš neinteresējas par citu darīšanām.

—   Tādā gadījumā tas, protams, nav jūsu viedoklis, jo jūs taču interesējaties par visu! Nesen man kāds apgalvoja, ka no Eiropas ačgārnās politikas jūs saprotot daudz vairāk nekā pats Amerikas sūtnis.

Golds neatbildēja, bet turpināja lūkoties pūlī, kas kustējās lejā.

Viņš nevarēja ciest Helderu. Tas bija cilvēks, kura raksturā Golds neredzēja nekā pievilcīga.

Klusēšana turpinājās labu brīdi. No lejas atplūda šurp sarunu un smieklu čaloņa.

—   Vai redzējāt Komstoku Bellu? — Helders pēkšņi jautāja.

Golds piekrizdams pamāja ar galvu.

—   Viņš izskatās mazliet nemierīgs, it kā tam būtu kādas rūpes, — Helders turpināja.

Golds uzmeta viņam no sāniem ātru skatienu.

—    Vai jums tā šķiet? — viņš vienaldzīgi atjautāja.

—     Pēc manām domām, viņš ir loti nervozs. Bagātam jauneklim viņa stāvoklī tas ir diezgan dīvaini. Viņam taču atvērta visa pasaule!

—   Jā, dažreiz jau gadās ari dīvainības.

—   Es nesen runāju ar Viljē Lekontu, — Helders negaidot sacīja.

Golds kjuva uzmanīgāks. Viņš saprata, ka Helders nav vis uzsācis šo sarunu tikai laika pakavēšanai, bet ka tam ir kāds noteikts nolūks. Acīmredzot lieta grozījās ap Komstoku Bellu.

—    Ar ko jūs runājāt?

—    Ar Viljē Lekontu— jūs taču pazīstat viņu?

Golds ļoti labi pazina Lekontu un zināja, ka tas ir Parīzes kriminālpolicijas priekšnieks. Bez pārspīlēšanas varētu teikt, ka Golds to pazina tikpat labi kā savu brāli, bet viņam bija daudz iemeslu šo draudzību noliegt.

—   Nē, — viņš mierīgi atbildēja. — Nedomāju vis, ka būtu ar šo kungu kādreiz ticies, tomēr viņa vārds man liekas kaut kur dzirdēts.

• — Viņš ir Parīzes kriminālpolicijas priekšnieks. Viņš nupat bija šeit, un es viņu sastapu.

—     Loti interesanti, — Golds piebilda. — Un ko tādu viņš jums pastāstīja?

—    Viņš stāstīja man šo un to par Komstoku Bellu, — Helders atbildēja, cieši vērodams detektīva seju.

—   Ar ko tad Komstoks Bells vērsis uz sevi drošības policijas uzmanību? Viņš taču nebūs kādu noslepkavojis?

—. Jūs taču negribēsit teikt, ka neesat vēl nekā dzirdējis par šo lietu? — Helders neticīgi jautāja.

—   Diemžēl tā tas tomēr ir. Bet ceru, ka jūs taču neliegsit man savu uzticību un atklāsit šo svarīgo noslēpumu arī man?

—   Vai tiešām jūs nezināt, ka Komstoks Bells senāk bijis "Noziedznieku kluba" loceklis?

—   "Noziedznieku klubs"? — Golds smiedamies atkārtoja. — Pirmo reizi dzirdu šādu nosaukumu.

Helders mirkli vilcinājās. Tuvumā stāvēja vairāki nepazīstami cilvēki, kas pāri margām nolūkojās lejā plūstošajā pūlī. Kāda jauna dāma, kas stāvēja tieši viņam līdzās, varēja sadzirdēt katru viņa vārdu, ja vien būtu ieklausījusies.

—   Labi, pastāstīšu jums visu, kaut baidos, ka jums pašam tas jau zināms labāk nekā man, — jūs taču zināt visu. Pirms dažiem gadiem, kad Bells Parīzē studēja, viņš kopā ar vairākiem citiem studentiem nodibināja "Noziedznieku klubu". Tā bija vieglprātīgu zēnu pārgalvīga ideja, kādas mēdz ienākt galvā tikai jauniem studentiem. Ikviens kluba loceklis deva zvērestu pārkāpt kādu likumu, pie kam noziegumam katrā ziņā vajadzēja būt tādam, ka tā atklāšanas gadījumā vainīgajam draudētu cietumsods.

—   Nekas, diezgan jautra nodarbošanās! Un cik no viņiem jau pakārti?

—    Cik zinu, neviens. Pēc kāda atklāta skandāla policija klubu slēdza. Par laimi, kluba sarakstos tā locekli bija ievesti ar pieņemtiem vārdiem. Vienīgais smagais noziegums, ko bija pastrādājis viens no kluba locekļiem, palika neatklāts, jo neizdevās atrast vainīgo.

—    Tas cilvēks taču nebūs nodarbojies ar naudas viltošanu? — Golds nevainīgi iejautājās.

Helders pasmaidīja.

—    Nu, redzat — tātad jūs tomēr zināt par šo lietu!

—  Jūs domājat — attiecībā uz naudas viltošanu? — Golds jautāja. — Jā, klausoties jūsu stāstā, tā pamazām ataust man atmiņā. Viens no šiem puišiem bija viltojis un laidis apgrozībā Anglijas piecdesmit mārciņu banknoti. Bet kāds gan tam visam sakars ar Komstoku Bellu?

—     Man nejauši ir zināms, ka ari Komstoks Bells bijis "Noziedznieku kluba" loceklis, — Helders sacīja. — Zinu arī to, ka franču policijai bija izdevies noskaidrot šo lietu tiktāl, ka aizdomas nopietni vērsās pret vienu no divām personām.

Golds lēni pagrieza galvu pret viņu un ielūkojās tam cieši acīs.

—   Jūs tiešām esat pārāk vaļsirdīgs, kungs, — viņš sacīja. Ikviens, kas pazina Golda citkārtējo laipnību un smalkjūtību, būtu sapratis, ka viņš bija aizkaitināts, par ko liecināja arī skarbais tonis, kādā tas runāja ar Helderu.

—    Varbūt pastāstīsit man ari to, kas ir šie divi cilvēki, kurus Francijas policija turēja aizdomās?

Helders mazliet pietvīka.

—   Tā jau domāju, ka tas jūs interesēs.

—     Protams, tas mani interesē! — Golds sašutis atcirta. — Pie joda, kas tad īsti ir šie noziedznieki?

Viņa agresīvais tonis krita Helderam uz nerviem.

—    Ja jau jūs tik ļoti gribat to zināt— Komstoks Bells bija viens no tiem.

—    Un otrais?

—   To es nepazīstu. Tas ir kāds, kas arī dzīvo šeit Londonā, — kāds bankas aģents vai kas tamlīdzīgs.

—  Jūs esat ārkārtīgi interesanta personība, — Golds ironiski piezīmēja un, pagriezis Helderam muguru, devās lejā pa kāpnēm.

Komstoks Bells bija izgājis vienā no pieņemamajiem saloniem. Acīmredzot viņš tiešām nebija visai labā garastāvoklī. Viņu bija pārņēmušas gandrīz paniskas bailes, kas tam nedeva ne mirkli miera. Dzīve pēkšņi šķita zaudējusi visu savu jaukumu un pievilcību, un viņa dvēseli nospieda smagas rūpes.

Viņš sasveicinājās ar kluba prezidenta kundzi, kas salonā pieņēma viesus. No biljarda istabas plūda šurp orķestra mūzikas skaņas. Bells pagrieza galvu atpakaļ, jo kāds viņu bija saucis, un ieraudzīja lordu Helindelu.

—    Es jūs meklēju, Bell, — lords sacīja, šķirdamies no kungu pulciņa, kurā tas līdz šim bija kavējies. — Nākošā mēneša sākumā es rīkošu izpriecas braucienu pa Vidusjūru un gribēju apjautāties, vai ari jūs nevēlētos piedalīties?

Komstoks Bells pasmaidīja. *

—    Loti nožēloju, bet man ir citi plāni.

—   Vai gribat atstāt Londonu?

—    Jā, esmu nodomājis ceļot uz Savienotajām Valstīm. Mana māte nejūtas visai vesela un vēlas mani redzēt.

Viņš gāja tālāk. Šo atrunu viņš bija tikai nupat izdomājis, lai atrastu iemeslu noraidīt lorda uzaicinājumu. Kaut viņa māte tiešām gulēja slima, tomēr viņš bija apņēmies neatstāt Angliju, pirms nebūs galīgi nokārtojis kādu svarīgu lietu.

Nesteigdamies viņš aizgāja līdz ēdamzālei, kur mākslinieka Tatraclni priekšnesums bija sapulcējis daudz skatītāju. Plašā telpa bija pārpildīta, un skatītāji drūzmējās pat arī durvīs.

Nostājies visiem aiz muguras, Bells, pateicoties savam lielajam augumam, tomēr varēja labi saskatīt, kas notiek istabā.

—    Cik jums labi, ka esat tik garš! — kāda balss viņam līdzās čukstēja.

Viņš pagrieza galvu un sastapa misis Greindžeras Kolekas apbrīnojošo skatienu, kas vērās viņā.

—   Vai nevēlaties, lai mazliet paceļu jūs? — viņš tikpat klusu jautāja.

Bells pazina viņu un zināja, kas viņa ir. Viņš nenosodīja to, bet ari nemeklēja viņas draudzību.

—    Jūs varētu atrast man kādu klusu, vientuļu kaktiņu, — viņa sacīja. — Šis troksnis man jau apnicis.

Bells izveda viņu ziemas dārzā un apsēdās tai līdzās uz kāda sola.

Misis Koleka atvieglota uzelpoja.

—   Komstok, — viņa sacīja, — es gribu lūgt no jums kādu pakalpojumu.

—  Vislabākais pakalpojums, ko varu jums izdarīt, būtu — iedāvināt jums desmit baušļu novilkumu, — viņš atbildēja, mazliet pārmetoši smaidīdams.

—    Neesiet taču tik garlaicīgs, — viņa lūdza. — Taisni tas, ka tie ir desmit aizliegumi un nevis desmit lūgumi, mani pamudina tos pastāvīgi pārkāpt. Nē, nevajag baušļus — mans lūgums ir daudz reālāks.

Viņu skatieni sastapās, un skaistā dāma redzēja viņa acīs draudzības un līdzjūtības izteiksmi. Viņam bija tās žēl, kaut paša rūpes tam sagādāja jau diezgan nepatikšanu.

—   Nelūkojieties manī ar tādu nožēlošanu, — viņa mazliet skarbi sacīja. — Jums nevajag mani nožēlot kā nabaga grēcinieci. Jūs nedrīkstat tā domāt par mani, Komstok. Es zinu, ka man ir daudz trūkumu, bet tam visam pašreiz nav nekādas nozīmes. Esmu tuvu izmisumam. Man vajag naudu, lai varētu uz dažiem gadiem aizceļot no šejienes. Ļaudis domā, ka tā ir nekaunība no manas puses, ja rādos sabiedrībā pēc visa šī — nu, jūs jau to zināt. Un tomēr es netieku prom no šejienes. Man nav vairs spēka vēl ilgāk paciest šādu stāvokli!

Viņa salika rokas, un viņas skatienā Bells izlasīja klusu lūgumu un dziļas sāpes.

—   Es gribētu kādus gadus nozust no šejienes, kur visi ir pret mani, un tomēr esmu spiesta palikt!

Bells izdzirda tuvojošos solus. Pacēlis galvu, viņš ieraudzīja Helderu, kas viltīgi smaidīja, lūkodamies pavisam uz otru pusi.

—    Atnāciet rīt pie manis Kedagenskvērā, — Bells klusu sacīja, pieceldamies no sola. — Labprāt gribētu izpildīt jūsu vēlēšanos.

Viņa uzlika savus trīcošos pirkstus uz viņa rokas.

—   Jūs… jūs esat ļoti labs pret mani, — viņa stomīdamās izdvesa. — Bet es… es taču nevarēšu jums šo naudu atdot! Kā lai jums pateicos?

Viņš pakratīja galvu.

Kolīdz viņš bija atgājis no viņas, ap misis Greindžeru Koleku salasījās pulciņš jaunekļu.

Bells devās garderobes istabā, lai paņemtu mēteli un platmali.

Tur viņš sastapa Goldu.

—    Vai jūs jau aizejat?

Bells iesmējās.

—    Jā, šie sabiedriskie pienākumi mani garlaiko — kā liekas, es kļūstu jau vecs. Bet, ja nemaldos, tad arī jūs gribat iet prom?

—   Man ir darīšanas — nepielūdzamas, neatliekamas darīšanas, — Golds laipni atbildēja. — Pa kuru ceļu jūs iesit?

—    Vēl pats nezinu, — Bells pasmaidīja.

—  Ja jauni cilvēki vairs nezina, ko iesākt, tad parasti viņi nokļūst ellē. Vai neiesim kādu gabalu reizē?

Viņi smiedamies izgāja uz ielas. Vismaz viens pāris acu vērīgi nolūkojās tiem pakal.

—   Ja jums nekas nav pretim, iesim kājām, — Golds sacīja.

—     Lietus nav pārāk stiprs, un šādā laikā es labprāt eju kājām.

—    Es arī.

Klusēdami viņi soļoja viens otram līdzās līdz Heimārketas stūrim. Tad lietus kļuva stiprāks, un Golds pasauca kādu auto.

—    Uz Flītstrītu! — viņš skali uzsauca šoferim.

Viņi nebija vēl ilgi braukuši, kad viņš deva šoferim citu rīkojumu:

—    Uz Viktoriju! Brauciet caur parku.

—   Vai esat grozījis savu nodomu?

—   Nē, bet esmu tik pazīstams, ka daži cilvēki, kas daudz lietderīgāk varētu pavadīt savu laiku, izšķērdē to, izspiegojot mani. Vai nemanījāt, ka mūs novēro?

—    Nē, — Bells pārsteigts atbildēja.

—   Gribu jums ko jautāt, — Golds sacīja, kad auto iegriezās parkā. — Vai pazīstat tādu Viletu?

—   Viletu?

—   Jā, bankas aģentu; viņa birojs atrodas netālu no Mūrgeitas. Nekad gan neesmu dzirdējis, ka viņš pirktu vai pārdotu kādus vērtspapīrus.

—    Es tādu nepazīstu, — Bells īsi atbildēja.

Iestājās klusums. Pieliecies logam, Golds lūkojās ārā pa to un pēc zināmiem vienmērīgiem pārtraukumiem viegli māja ar galvu, it kā ko skaitīdams.

—   Man šeit jāizkāpj, — viņš pēkšņi sacīja un paklauvēja pie stikla.

Platā iela bija tukša kā izmirusi. Tikai šad un tad garām aizjoņoja kāds auto.

Šoferis apturēja mašīnu.

—    Būtu labāk, ja jūs tūliņ pateiktu, kurp jums jābrauc,

—    viņš īgni norūca.

Bells atsveicinādamies tumsā pamāja ar galvu.

—   Pasakiet šoferim, lai brauc uz Kedagenskvēru, — viņš sacīja. — Esmu noguris un gribu doties mājup.

Viņš dzirdēja, ka Golds deva šoferim rīkojumu. Bet, pirms vēl auto bija sācis kustēties, kāds cilvēks iznāca no tumšās sānu alejas.

—    Vai jūs esat misters Golds? — viņš jautāja.

-Jā.

—    Jus atnacat, lai šeit kādu sastaptu?

Motors bija noslāpis, un šoferis bija izkāpis, lai to iedarbinātu. Bellām negribot nācās noklausīties katru vārdu, kas tika runāts Golda un nepazīstamā vīrieša starpā.

—    Kā tad jūs zināt, ka es kādu gaidu? — Golds jautāja.

—    To jūs, nolādētais, vislabāk zināt! — svešais nikni iekliedzās. — Saņemiet savu algu!

Vakara klusumu iztraucēja spalgs šāviena troksnis.

Bells izlēca no auto. Golds neievainots stāvēja uz trotuāra. Uzbrucējs bija jau aizbēdzis un pazudis tumsā.

—    Tas bija viens no maniem draugiem, — Golds maigā balsī sacīja. Viņš pieliecās un pacēla no zemes revolveri, ko svešais tur bija nometis.

3

Pulksten vienpadsmitos tajā pašā vakarā Ventvorss Golds ieradās Viktorijas stacijā un nopirka pirmās klases biļeti uz Pekemu. Zobos viņam kūpēja cigārs, un nezinātājs to viegli būtu noturējis par pusmūža ārstu, kas atgriežas mājup no brauciena uz pilsētu.

Nesteigdamies viņš izgāja uz perona un iekāpa stāvošajā vilcienā. Aizvēris durvis, viņš izliecās ārā pa vaļējo logu un vērīgi aplūkoja katru garāmgājēju. Šovakar viņš vairs negaidīja uzbrukumu, tomēr viņa uzmanība arvien bija nomodā.

Vilciens bez trokšņa sāka kustēties, un drīz vien logā sāka mirkšķināt neskaitāmu uguņu rindas, kas ātri slīdēja atpakaļ.

Vilciens bija pustukšs, jo teātros izrādes vēl nebija beigušās. Goldam atlika laiks vēlreiz pārlasīt vēstuli, ko tas tikai šovakar bija saņēmis savā dzīvoklī. Vēstules saturu viņš jau zināja no galvas, tomēr atkal izlasīja to ar vislielāko uzmanību. Tad viņš saplēsa to simts sīkos gabaliņos un pa vienam vien izmeta tos pa ejošā vilciena logu.

Pirmītējais uzbrukums, kā likās, viņu nebūt neuztrauca. Viņam tikai nedeva miera jautājums, kādēļ gan cilvēks, ar kuru viņam bija norunāta satikšanās parkā, nebija turējis savu solījumu.

Kad vilciens apstājās, viņš nokāpa lejā pa platajām trepēm, nogriezās pa kreisi un iznāca Kristālpelisroudā. Bridi pagājis, viņš apstājās kādas glītas villas priekšā. Logos neredzēja gaismu, bet tomēr viņš zināja, ka viņu gaida. Piegājis pie durvīm, viņš klusu pieklauvēja, un tās tūliņ atvēra kāda jauna meitene.

—    Vai jūs esat misters Golds? — viņa jautāja maigā, patīkamā balsī.

—    Šovakar jau otro reizi dzirdu šādu jautājumu, — viņš smiedamies sacīja. — Tomēr ceru, ka apstiprinošā atbilde šoreiz man nesagādās tik nepatīkamu pārsteigumu, kā tas notika pirms dažām stundām.

Jaunā dāma aizslēdza durvis un palīdzēja viņam noģērbt virsdrēbes.

—    Ko jūs ar to gribat teikt? — viņa jautāja, un Golds sadzirdēja viņas balsī rūpju pieskaņu.

—    O, tas nav nekas sevišķs, — viņš pasteidzās atbildēt.

— Galu galā tas bija tikai tas, ar ko man ik bridi vajag rēķināties. Kur jūsu krusttēvs?

Vina palika atbildi parādā. Golds dzirdēja tumsā viņas nopūtu un pakratīja galvu. Mepls bija ģeniāls cilvēks, bet te nu atkal reiz apstiprinājās teiciens, ka no ģenialitātes līdz ārprātam ir tikai viens solis.

Pa tumšo koridoru meitene ieveda Goldu nelielā virtuvē, kas atradās nama sētas pusē.

Tur pie galda sēdēja kāds liela auguma nolaidīgi ģērbies vīrietis ar sen neskūtu, neveselīgi bālu seju. Sabāzis rokas bikšu kabatās, viņš stingu skatienu lūkojās sev priekšā. Galds bija piekrauts ar mikroskopiem un dažādiem aparātiem, kuru nozīme un uzdevums Goldam bija sveši.

Durvīm atveroties, bālais vīrs strauji pacēla galvu un sarauca pieri. Pār viņa ķermeni pārskrēja vieglas trīsas, it kā tam būtu auksti vai arī durvju iečīkstēšanās to būtu sabiedējusi. Tad viņš ar ātru kustību pacēla vienu no ne visai tīrajām rokām pie mutes.

—    Lūdzu, nāciet dziļāk, — viņš sacīja, nedroši pieceldamies no krēsla.

Golds uzmeta viņam pārmetošu skatienu.

—    Mepl, jūs taču apsolījāt man… — atcerējies jaunās meitenes klātbūtni, viņš pēkšņi aprāva teikumu.

—   Lūdzu, pasniedz viesim krēslu, Verita, — Mepls sacīja jaunavai.

Tā paklausīja.

Golds vērīgi aplūkoja to gaismā— viņa bija ārkārtīgi skaista. Viņš redzēja to pirmo reizi, kaut daudzkārt jau bija dzirdējis par Tomasa Mepla brāļameitu. Viņas stāvs, kas bija ģērbts vienkāršā, labi piegulošā tērpā, bija nevainojams. Kaut viņas mati viļņoja kā tīrs zelts, tomēr viņas kuplās, izliektās uzacis bija tik melnas, ka nezinātājs tās būtu noturējis par krāsotām. Golds atzina viņas seju par loti pievilcīgu. Viņš prata novērtēt sieviešu skaistumu. Sabiedrībā viņam bieži nācās būt kopā ar dažādām izslavētām skaistulēm. Visvairāk viņu pārsteidza mazliet skumjā, grūtsirdīgā izteiksme, kas atspoguļojās šīs meitenes sejā un skatienā, ko raidīja lielās, pelēkzilās acis. Viņai bija maza, sārta mute un skaisti veidots zods.

Redzot, kā meitene nosarkst zem viņa pētošā skatiena, Golds pasteidzās novērst to no viņas.

—     Atvainojiet, lūdzu, — viņš sacīja, it kā uzminēdams viņas domas, — bet es tik daudz esmu dzirdējis par jums no jūsu krusttēva…

—   Es tikai baidos, vai viņš nerunā par mani vairāk, nekā viņa klausītājiem tas patiktu, — viņa smiedamās atbildēja. — Viņš nezina, cik garlaicīgas šādas sarunas var būt citiem cilvēkiem.

Novēršot acis no viņas, Golds sastapa Mepla mazliet nedroši smaidošo skatienu. Viņa vājajā sejā bija lasāms jautājums. Šī meitene, kas tikai nesen bija apmetusies uz dzīvi viņa namā, Mepla vecākā brāļa meita, bija vienīgais tuvais cilvēks, kas tam pasaulē vēl bija palicis. Viņai bija liels un labs iespaids uz visu viņa dzīvi. Aizkustinoši bija redzēt mēmo lūgumu vecā vīra skatienā. Golds tikko manāmi pamāja viņam mierinoši ar galvu.

—   Ceru, ka jūsu brāļameitai jau zināms, par ko ir runa, Mepl? — viņš jautāja, piebīdīdams savu krēslu tuvāk galdam.

—    Jā, es neslēpju viņai neko vai gandrīz neko attiecībā uz sevi, un jūs varat pilnīgi uzticēties viņai, — Mepls atbildēja.

Uz galda gulēja neliels ādas portfelis. Trīcošu roku Mepls pievilka to tuvāk, atvēra un izņēma no tā žūksnīti iegarenu naudaszīmju. Tās bija Ziemeļamerikas Savienoto Valstu piecdolāru banknotes. Tās atšķīrās no citām tamlīdzīgām naudaszīmēm vienīgi ar to, ka uz tām bija redzami zaļi, sarkani un dzelteni traipi, it kā kāds būtu tās vieglprātīgi sabojājis. Mepls nolika žūksnīti uz galda.Tur bija pavisam divdesmit piecdolāru gabali.

Golds uzmeta naudai ātru skatienu.

—   Tātad jūs domājat, ka tās visas viltotas? — viņš jautāja.

Mepls pamāja ar galvu.

—   Es rūpīgi pārbaudīju katru banknoti atsevišķi. Jūs taču pazīstat valsts kases slepeno zīmi — vienīgo zīmi, ko nespēj uzņemt fotoaparāts; šīs zīmes nav ne uz vienas no šīm banknotēm.

Mepls nu reiz bija sācis runāt par savu iemīļoto jautājumu. Nogurums un apātija viņa sejā bija pilnīgi izzuduši, viņa balss skanēja gaiši un noteikti.

—   Ka dažām banknotēm trūkst slepenās zīmes, to es jau zināju, — Golds sacīja. — Bet kā ar drukas krāsu?

—   Tā ir nevainojama, — Mepls sajūsmināts atbildēja, — taisni apbrīnojama. Es gandrīz varētu apgalvot, ka šīs naudaszīmes iespiestas ar īsto drukas krāsu, kas tiek lietota valsts naudas spiestuvē.

—    Un ūdenszīmes?

—    Arī tās ir bez kādām kļūdām. Man ir īpašs instruments, ar ko var izmērīt ūdenszīmju dziļumu, kā arī aparāts, kas nosaka preses spiediena stiprumu. Viss ir kārtībā. Bet tad man jāsaka jums vēl kas, kas jūs, bez šaubām, pārsteigs.

Viņš norādīja uz banknotēm, kas gulēja uz galda.

—   Cilvēks, kas šo naudu viltojis, nav ķēries, kā parasts, pie fotogrāfijas palīdzības. Šie visi ir novilkumi no gravētas plates. To es noteikti zinu, jo… nu, bet tas neattiecas uz lietu. Tie nodrukāti ar preses palīdzību, kas speciāli izgatavota šim nolūkam. Ari papīrs, uz kura tie iespiesti, ir tas pats, kādu lieto Vašingtonas valdība.

Viņš paņēma banknotes no galda un noglabāja tās atpakaļ portfelī.

—   Es arvien esmu interesējies par banknošu viltošanu un gravēšanu.

Viņš apklusa. Viņa lūpu kaktiņi nervozi raustījās, bet jau nākošajā mirklī viņš jau atkal bija atguvis pašsavaldīšanos.

—   Esmu strādājis Francijas un ari Vācijas valsts spiestuvēs un droši varu jums apgalvot, mister Gold, ka viltotāji bez kāda riska var laist apgrozībā šīs naudaszīmes, — un ne vien šīs, bet arī tās simtsmārcinu banknotes, ko jūs viņreiz nodevāt man pārbaudīt.

—    Vai tad nav nekādas iespējas atšķirt tās no īstajām? — Golds jautāja.

Mepls pakratīja galvu.

—    Neesmu tādu līdzekli atradis. Protams, valsts kasē tās tūliņ atzīs par viltotām, bet plašāka publika neatradīs nekādas atšķirības.

Golds atstūma savu krēslu mazliet atpakaļ un, sabāzis rokas kabatās, domīgi nokāra galvu uz krūtīm.

Pēkšņi viņš pacēla galvu:

—    Vienīgā laime vēl tā, ka paši viltotāji nebūt nav tik pārliecināti par saviem sasniegumiem kā jūs. Ar vienu no viņiem es biju norunājis šovakar satikties Grīnparkā, bet tam acīmredzot bija radušās kādas aizdomas, jo… — viņš pēkšņi apklusa.

—   Jo? — Mepls jautāja.

—    Viņš nebija atnācis, — Golds sameloja.

Viņš bija nemierā ar šīs sarunas iznākumu. Viņš bija cerējis, ka Mepls, kuru pat noziedznieki atzina par speciālistu naudas viltošanas jautājumos, atradīs kādu vienkāršu līdzekli, kas dos iespēju izbeigt viltotās naudas izplatīšanu. Pēdējā laikā bija laists apgrozībā desmitiem, varbūt pat simtiem. tūkstošu šādu viltojumu. Laime vēl, ka tās pa lielākai daļai bija tikai sīkākās naudaszīmes.

—    Jā, tādā gadījumā tur nekas nav līdzams, — Golds sacīja, pieceldamies uz iešanu.

Paspiedis Meplam roku un laipni pamājis meitenei ar galvu, viņš jau tuvojās durvīm, kad namatēvs vēlreiz pasauca to atpakaļ.

—   Gandrīz būtu piemirsis, ka gribēju jums vēl ko pastāstīt, mister Gold. Vai pazīstat tādu misteru Kornēliju Helderu?

—   Jā, — Golds ieinteresēts atbildēja.

—   Tā jau domāju. Viņš ir jūsu tautietis, un ari man .vajag būt to kādreiz jau redzējušam.

—    Helderu pazīst gandrīz visi.

—    Mana brāļameita saņēma no viņa kādu piedāvājumu.

—    Piedāvājumu? Kas tas ir par piedāvājumu?

—    Viņš aicina to pie sevis par sekretāri.

Golds neviļus sarauca pieri, ko pamanīja tiklab Mepls, kā arī jaunā meitene. Mepls nervozi pacēla roku pie mutes. Tas ir īpatnējs žests, kas piemīt gandrīz visiem dzērājiem.

—   Vai ar Helderu nav kas kārtībā? — Mepls norūpējies jautāja. — Viņš piedāvā Veritai loti pieklājīgu algu.

—    Kā viņš zina, ka viņa meklē darbu?

Mepls no jauna uzaicināja viesi apsēsties. Viņš bija atgriezies savā parastajā stāvoklī, un varēja redzēt, ka tam grūti nācās turpināt sarunu.

—    Pastāstīšu jums visu pēc kārtas. Tā ir dīvaina sagadīšanās. Mana brāļameita bija vecā lorda Delboro sekretāre; kā zināt, viņš nesen nomira. Viņa nebija domājusi meklēt jaunu vietu, jo es nopelnu pietiekoši daudz, lai varētu sagādāt tai mierīgu dzīvi un pasargāt viņu no liekām nepatikšanām. Pagājušajā nedēlā viņa negaidot saņēma vēstuli no kādas aģentūras, kas tai piedāvā šo vietu, kaut Verita nemaz nav pieteikusies darba apgādāšanas kantorī.

—   Es tur neredzu nekādu nejaušu sagadīšanos, — Golds sausi piezīmēja.

—   Vai tad tā nav dīvaina sagadīšanās, ja taisni tajā brīdi, kad viņa pazaudē līdzšinējo vietu, tai piedāvā darbu kāda aģentūra, par kuru viņa nekad vēl nebija dzirdējusi? Un turklāt vēl pie cilvēka, kurš, ja drīkstu tā izteikties, ir jūsu draugs?

Golds nekad nebija ticējis nejaušiem gadījumiem, un taisni šoreiz viņš labi varēja iedomāties, kā visa šī lieta norisinājusies.

Viņš no jauna uzlūkoja Veritu. Helderam varēja būt zināms, kas bijusi lorda Delboro sekretāre, un tādā gadījumā viņam, protams, nenācās grūti uzdot kādai aģentūrai piedāvāt jaunajai meitenei šo vietu. Zināma loma šeit varēja būt arī viņas ārkārtīgajam skaistumam. Helders Londonā bija pazīstams kā viens no tiem kungiem, kas smēķējamajā istabā labprāt pastāsta dažādas pikantas lietas, — tātad izskaidrojums varēja būt loti vienkāršs.

Goldam iekrita prātā ari vēl kas cits. Viņš atkal ielūkojās viņas dziļajās, skaidrajās acis, uzlūkoja viņas smalko muti un daiļi veidoto zodu.

Šai meitenei ir stingrs raksturs — viņš nodomāja. Heldera sekretāre?…

—     Es jums ieteiktu šo vietu pieņemt, — viņš beidzot sacīja.

Paņēmis no kabatas piezīmju grāmatiņu, viņš uzrakstīja uz kādas lapiņas dažus vārdus.

—       Tas ir mans tālruņa numurs, — viņš sacīja, pasniegdams meitenei izplēsto zīmīti. — Varat zvanīt katrā laikā — telefons tiek apkalpots dienu un nakti. Es tomēr dotu jums padomu neteikt Helderam, ka pazīstat mani. Būtu labi, ja jūs vēlāk pastāstītu man, kādu iespaidu uz jums atstājis Helders.

Ar šiem mazliet noslēpumainajiem vārdiem viņš izgāja.

4

Kristālpelisrouda Veritai Meplai nozīmēja atmodu no ļauna sapņa. Vina bija daudz ko gaidījusi no nākotnes, un grūti pateikt, vai šīs cerības būtu piepildījušās, ja viņas tēvs vēl dzīvotu. Džordžs Mepls, kuram citādi dzīvē arvien veicās, pelnīja tūkstošdivsimt mārciņu gadā, bet izdeva pusotra tūkstoša mārciņu; tā, gluži dabiski, pienāca brīdis, kad viņa stāvoklis izrādījās tik neglābjami satricināts, ka viņš galīgi izmisa. Beidzot viņam atlika vairs tikai divas izejas: bankrota izsludināšana vai pašnāvība. Un taisni tajā laikā gadījās, ka kāds autobuss, kuru tas par vēlu bija pamanījis, izšķīra viņa šaubas. Verita, kas mācījās kādā Beļģijas pansijā, tika ataicināta uz Londonu, kur viņas tēva namu jau pārvaldīja tā daudzie kreditori, kas tomēr bija tik godīgi, ka atlika parādu piedzīšanu līdz tam laikam, kad Veritas tēvs bija apbedīts. Bet tad viņi atmeta visu kautrību un steidzās glābt, kas vēl bija glābjams. Džordža Mepla dzīvība gan bija apdrošināta kādā sabiedrībā, bet maksājumus viņš bija kārtojis tik nolaidīgi, ka polisei nebija nekādas vērtības.

Verita ar rūpēm un nezināšanu lūkojās nākotnē, kad negaidot ieradās Toms Mepls.

Par krusttēvu Tomu viņa ari jau senāk bija dzirdējusi, kā ari šad un tad saņēmusi no viņa atklātnes, ko tas sūtīja no dažādām pasaules malām. Viņam bija dīvains ieradums — mainīt savu vārdu ar katru jaunu dzīvesvietu. Verita to uzskatīja par krusttēva iedomību, un ari tēvs tai reiz bija izteicies par Tomu kā par savādnieku.

Tas tiešām izrādījās loti īpatnējs, bet ari loti labsirdīgs, un Verita drīz vien to iemīlēja.

Kopā ar krusttēvu vina pārgāja dzīvot Kristālpelisroudas namā. Drīz viņa pārliecinājās, ka tēvabrālis nododas pārmērīgai dzeršanai. Tomēr viņa aprada ar šo viņa vājību, un dzīve kopā ar viņu tai sāka likties daudz patīkamāka, nekā viņa to jebkad bija uzdrošinājusies cerēt. Krusttēva namā un apgādībā viņa jutās pasargāta no visām dzīves likstām un nepatikšanām, kaut savu kaitīgo ieradumu tas arī tagad neatmeta.

Toms Mepls bija laipns un augstsirdīgs cilvēks. Viņš gādāja par brāļameitu daudz vairāk, nekā to būtu spējis darīt viņas tēvs. Viņa nebūt nebija spiesta pieņemt vietu pelņas dēj. Vienīgi vēlēšanās pārbaudīt savus spēkus viņai lika stāties darbā. Viņa gribēja piepildīt savu dzīvi ar citām domām un interesēm, lai izvairītos no skumjām un garlaicības, kas to reizēm pārņēma krusttēva drūmajā, vientuļajā namā.

Drīz viņa ieinteresējās par krusttēva darbu. Stundām viņa varēja sēdēt un nolūkoties, kā viņa ievingrinātā roka veidoja smalkas, tikko saskatāmas līnijas tērauda platītēs, kas bija piestiprinātas pie virtuves galda. Toms Mepls pelnīja daudz, jo kāda gravieru iestāde, kas izgatavoja banknošu klišejas, loti labi apmaksāja viņa darbu. Darba devēji atzina un prata novērtēt viņa spējas. Viņi pat likās neievērojam Mepla nelāgo ieradumu, kas reizēm to traucēja pilnīgi nodoties darbam.

Dažreiz Verita, sēdēdama viesistabā, nogrima pārdomās par to, kā gan būtu izveidojies viņas liktenis, ja dzīve būtu gājusi savu normālo gaitu un ja būtu palicis dzīvs viņas tēvs, kura bezrūpību un vieglprātību viņa tikai tagad pilnīgi apzinājās. Neraugoties uz diezgan prāviem ienākumiem, viņš nebija pratis atlikt ne šiliņa nebaltām dienām. Ar šausmām viņa iedomājās to dzīvi, kas viņu sagaidītu, ja krusttēvs nebūtu uzņēmies visas rūpes par viņu.

Verita atkal kavējās savā iemīļotajā stūrītī viesistabā. Aizmirsusi klēpī nolaisto grāmatu, viņa domīgi lūkojās sev priekšā, kad pēkšņi koridorā atskanēja krusttēva soli.

Mirkli vilcinājies, viņš atvēra durvis un ienāca istabā. Verita pacēla galvu.

—    Vai tu ko vēlējies, krusttēv?

Viņa seja bija vēl bālāka nekā citkārt. Tumšie loki zem acīm šķita kļuvuši vēl dziļāki. Aizvēris durvis, viņš paņēma krēslu un klusēdams nosēdās pretim meitenei.

—    Vai tu ko vēlies? — Verita mīli atkārtoja.

Viņš pakratīja galvu.

—    Verita, — viņš beidzot iesāka nopietnā balsī, — es nupat domāju par tevi un jautāju pats sev, vai nebūtu labāk, ja es pastāstītu tev kaut ko par sevi un savu dzīvi.

Viņa gaidīja, ka krusttēvs turpinās, bet viņš apklusa un ilgi sēdēja nekustēdamies, domīgi lūkodamies sev priekšā. Beidzot viņš it kā atmodās un pacēla uz meiteni savu skatienu.

—    Esmu dzīvojis loti dīvainu dzīvi, — viņš atsāka. Viņš runāja mierīgi un lietišķi, un nekas neliecināja par viņa ierasto vājību. Vienīgi lūpu kaktiņi tam mazliet raustījās un trīcošā roka laiku pa laikam pacēlās pie mutes.

—   Tu taču nekā noteikta nezini par mani?

Viņa smaidīdama pakratīja galvu.

—    Zinu tikai, ka tu esi mans krusttēvs — pats mīļākais un labākais krusttēvs, kāds vien kādai meitenei var būt!

Viņš nekādā ziņā negribēja tai piekrist.

—   Tu nedrīksti tik labi domāt par mani. Es neesmu… tas, par ko tu mani uzskati. Neviens nezina…

Viņš pēkšņi apklusa.

—    Ko neviens nezina, krusttēv? — Verita jautāja.

Viņš tikai uzmeta meitenei skumju, grūtsirdīgu skatienu.

—   Ja ar mani notiktu kas ļauns, — viņš tai sacīja, — tad es vēlētos, lai tu uzmeklē kādu cilvēku Londonā. — Viņš izņēma no kabatas piezīmju grāmatiņu un atvēra to. — Es gribu tev ko nodot. Nesen es palūdzu tev tavu parakstu, jo biju nodomājis atvērt uz tava vārda nelielu kontu Londonas Ziemeļrietumu bankā. Tā gan nav visai liela summa, — viņš pasteidzās piebilst, pamanījis priecīgo pārsteigumu, kas atspoguļojās meitenes skatienā, — tomēr tā ir pietiekoša, lai pasargātu tevi no trūkuma — gadījumā, ja ar mani kas notiktu.

—    To tu saki jau otro reizi, krusttēv. Kas gan ar tevi varētu notikt? — viņa norūpējusies jautāja, un viņas skatienā bija lasāmas izbailes.

Mepls viegli paraustīja plecus.

—    Ko var zināt! — viņš melanholiski nopūtās.

Viņš pasniedza viņai mazu grāmatiņu, uz kuras brūnā ādas iesējuma zelta burtiem bija iespiests bankas nosaukums.

—    Uzglabā to labi, — viņš sacīja. — Ja ne citādi, tad šī nauda tev noderēs pūram.

Viņš piecēlās.

Verita smaidīdama pakratīja galvu.

—    Es nekad neprecēšos, krusttēv.

—   Gan jau apprecēsies! — viņš jautri iesmējās. — Visas meitenes sākumā saka to pašu, bet beidzot tomēr apprecas.

Pamājis viņai ar galvu, Mepls jau gribēja atstāt istabu, kad Verita pēkšņi atcerējās viņa pirmītējos vārdus.

—    Krusttēv, bet tu taču aizmirsi pateikt man tā cilvēka vārdu, pie kura man būtu jāgriežas!

Viņš atgriezās un, rotaļādamies ar durvju rokturi, mirkli vilcinājās.

— Tas ir kāds Komstoks Bells — citreiz pastāstīšu tev par viņu tuvāk.

To teicis, viņš izgāja. Verita domīgi nolūkojās tam pakal pa logu, kamēr viņš nebija pārgājis pāri ielai un nozudis aiz kāda stūra.

Ko gan viņš bija domājis, pieminēdams savu dzīvi? Viņa jau bija pietiekoši veca, lai saprastu, ka krusttēva biežajai vārda maiņai, par ko viņa senāk bija tikai smējusies, varēja būt arī cita, nopietnāka nozīme. Ja cilvēks Berlīnē saucas par Šmitu, bet nedēlu vēlāk Prāgā uzdodas par Eksteru, tad tam taču vajag būt kādam iemeslam. Tagad viņa nožēloja, ka nebija mēģinājusi sīkāk iztaujāt krusttēvu par viņa agrāko dzīvi.

Viņa ielūkojās pulkstenī. Sešos viņai vajadzēja ierasties pie sava nākamā principāla uz sarunu. Viņa gribēja sīkāk uzzināt, kas īsti par cilvēku ir šis Kornēlijs Helders. Dīvaini šķita ari tas, ka viņš bija uzaicinājis to ierasties savā privātdzīvoklī Kērzonstrītā, it kā viņam neatliktu laika pieņemt viņu birojā. Tomēr viņa daudz nedomāja par to, izskaidrodama Heldera rīcību ar viņa daudzajām darīšanām, kas aizņem visu viņa laiku.

Helders apdzīvoja veselu rindu istabu 406. namā.

Nams piederēja kādam bijušajam virssulainim, kurš bija atzinis par visizdevīgāko ieguldīt savus ietaupījumus pirmklasīgas pansijas atvēršanā. īrnieki gan nesaņēma tur pilnu uzturu, bet tikai brokastis, tomēr sevišķos gadījumos tie varēja pasūtīt sev arī pusdienas un vakariņas, kas tika pasniegtas katram viņa numurā. īres maksa bija loti augsta, tā ka tikai cilvēki ar labiem ienākumiem varēja tur dzīvot. Ari Helders tika uzskatīts par visai turīgu cilvēku.

Verita Mepla bez kavēšanās tika ievesta dzīvojamajā istabā. Viņai ienākot, Helders sēdēja pie liela rakstāmgalda, kas viss bija piekrauts ar laikrakstiem un korektūras novilkumiem.

Uzmetis meitenei ātru skatienu, viņš piecēlās un sniedza tai roku.

—     Lūdzu, sēstieties, mis… — viņš izlikās, it kā būtu aizmirsis viņas vārdu.

—    Es loti nožēloju, ka biju spiests jūs uzaicināt manā dzīvoklī, mis Mepla, — viņš turpināja, kad Verita bija nosaukusi savu vārdu. — Bet man ir tik daudz darba un tik daudz norunātu satikšanos pilsētā, ka nekādā ziņā nevarēju jūs pieņemt savā birojā.

Viņš runāja īsi un lietišķi, un nepatīkamais iespaids, ko Verita pirmajā acumirklī bija izjutusi, ar to tika zināmā mērā izkliedēts.

—   Darbs, kuru gribu jums piedāvāt, ir diezgan interesants. Jūs taču protat franciski?

—   Jā, — viņa atbildēja, pamādama ar galvu.

—    Es izdodu nelielu laikrakstu, par kuru jums turpmāk būtu jāinteresējas, — viņš turpināja. — Tas gan nav visai izplatīts…

Šoreiz viņa laipnais smaids bija jau mazāk lietišķs, un Veritu atkal pārņēma pirmītējā nepatīkamā sajūta. īsi viņi vēl pārrunāja atalgojuma lietu. Viņš ne vien piekrita visām viņas prasībām, bet arī pats pūlējās nākt viņai palīgā tās uzstādīt, un arī šī viņa gatavība uz visiem noteikumiem jaunajai meitenei nepatika. Kolīdz viss nepieciešamais bija pārrunāts, viņa tūliņ piecēlās uz iešanu.

—   Tātad gaidīšu jūs rīt no rīta, — Helders sacīja, paturēdams viņas roku savējā ilgāk, nekā tas bija vajadzīgs.Viņš pavadīja Veritu līdz durvīm.

Pēc šīs pirmās sarunas ar jauno šefu Verita, pati nezinādama, kādēļ, jutās ļoti neapmierināta. Viņa pat nožēloja, ka bija šo vietu pieņēmusi.

Ikviens, kas Helderu pazina, būtu varējis pastāstīt viņai lietas, kas droši vien piespiestu Veritu atsacīties no darba pie viņa. Bet vienīgais cilvēks, kas tiešām būtu varējis viņai to pastāstīt, bija Ventvorss Golds, un tas bija atzinis, ka šī meitene pati pratīs vajadzības gadījumā sevi aizstāvēt. Vēl vairāk— viņš tieši vēlējās, lai viņa iestājas šajā darbā, jo caur viņu tas cerēja ievākt tuvākas ziņas par Helderu.

Verita bija nogājusi jau labu gabalu pa Kērzonstrītu, kad pēkšņi kāda balss to sauca vārdā. Atskatījusies viņa ieraudzīja Helderu, kas aizelsies tuvojās viņai, — acīmredzot šis cilvēks nebija radis strauji kustēties. Meitenes skatienā viņš laikam bija saskatījis nepatiku, jo tas pēkšņi sāka iet gausāk. Kā visi viņa šķiras cilvēki, arī Helders bija loti godkārs, un, kad tas tagad uzrunāja meiteni, viņa balss skanēja mazliet nelaipni un nicinoši, kas Ventai bija daudz patīkamāk, nekā viņa pirmītējais liekuļoti laipnais un glaimojošais tonis.

— Man jāiet uz Oksfordstrītu, — viņš īsi sacīja. — Vai mums nav pa ceļam?

Viņa labprāt būtu atbildējusi, ka tai jāiet pavisam uz citu pusi, un tā būtu bijusi taisnība. Tomēr viņa negribēja jau pašā sākumā apvainot savu darba devēju un tādēļ sāka solot tam līdzās.

Helders stāstīja, ka ejot uz kādu motorlaivu būvētavu, kur esot nodomājis nopirkt sev jaunu jahtu. Viņš sīki aprakstīja tās iekārtu un priekšrocības, starp citu pieminēdams arī laivas cenu, kas galīgi pārsteidza Veritu, kura bija radusi apgrozīt pirkstos katru šiliņu, pirms to izdeva.

Viņš stāstīja tai arī par saviem veikaliem un minēja summas, kas tālu pārsniedza viņas iedomu spējas. Runājot par darījumiem, kuros tas piedalījās, viņš tomēr izvairījās izteikties par tiem tuvāk.

Oksfordstrītā viņi izšķīrās, un Verita atvieglota uzelpoja, kad bija palikusi atkal viena.

Meitenes skaistums bija atstājis dziļu iespaidu uz Helderu. Viņš gan bija par to jau senāk dzirdējis, tomēr nebija gaidījis, ka tā skaistuma ziņā tiešām pārspēs visas sievietes, kuras tas līdz šim bija redzējis.

Dažādu iemeslu pēc tas viņam bija ļoti pa prātam.

Viņš sekoja tai ar skatienu, kamēr vien varēja viņu saredzēt. Kad meitenes stāvs beidzot bija nozudis gājēju drūzmā, Helders pasauca kādu auto un lika braukt uz klubu.

Verita turpināja savu ceļu uz austrumiem. Viņa bija uzkavējusies mazliet ilgāk, nekā sākumā bija nodomājusi. Kad viņa beidzot sasniedza Viktorijas staciju, viņas vilciens jau bija aizgājis, un viņai vajadzēja gaidīt nākamo. Nostājusies pie grāmatu kioska, viņa sāka aplūkot jaunāko grāmatu virsrakstus. Kāds garāmgājējs steigā tikko neuzdrāzās viņai virsū, un Veritai nejauši izslīdēja no rokām kāds mazs sainītis. Svešais kungs atvainodamies pacēla platmali un, ātri noliecies, pasniedza tai nokritušo vīstoklīti.

Viņa ieraudzīja savā priekšā gara auguma jaunekli ar skumjām acīm. Svešais bija tā pārsteigts par viņas skaistumu, ka mirkli stāvēja kā sastindzis.

— Atvainojiet, lūdzu, — viņš beidzot nomurmināja un, vēlreiz pacēlis platmali, ātri aizgāja.

Tā bija Veritas Meplas pirmā sastapšanās ar Komstoku Bellu.

Verita iegāja bufetes zālē izdzert glāzi tējas, bet, kad tā no jauna iznāca uz perona, viņa sev par nepatikšanu pārliftinājās, ka novēlojusi arī otro vilcienu. Viņa ielūkojās pulkstenī. Viņai taču nebija nekur jāsteidzas, un nebija ari nekādas vajadzības tik drīz atgriezties Pekemā.

Nesteigdamās viņa kājām devās uz Mārbleārču un ceļā vēl iegriezās kādā kino, kur nosēdēja veselu stundu.

Kad viņa beidzot nokļuva Pekemā, pulkstenis bija jau deviņi. Debess bija apmākusies, un lietus lija bez mitēšanās. Iegriežoties Kristālpelisroudā, viņa ievēroja kādu cilvēku, kas stāvēja uz pretējā trotuāra, atspiedies pret laternas stabu. Viņa seju Verita nevarēja saskatīt, jo tas bija pavērsis muguru pret viņu.

Sasniegusi sava nama durvis, viņa jau gribēja tās atslēgt, bet pēkšņi izdzirda aiz tām vairākas balsis. Viņas krusttēvu citkārt neviens nemēdza apmeklēt, un viņa pārsteigta atkāpās atpakaļ. Balsis kļuva skaļākas, un Veritai šķita, it kā viena no tām — skarba, nepatīkama — draudētu viņas krusttēvam.

Nama priekšā bija mazs dārziņš, kur auga ari daži kupli lauru krūmi. Izdzirdusi atslēgas pagriešanos durvīs, meitene ātri aizslēpās aiz viena no šiem krūmiem. To viņa izdarīja gluži neapzināti, nevēlēdamās sastapties ar krusttēva viesiem.

Durvis atvērās, un pa tām iznāca Toms Mepls. Viņš bija bez platmales. Tūliņ aiz viņa no nama iznāca divi kungi. Viens no tiem bija mazs un resns, bet otrs garš un slaiks. Resnais smēķēja cigāru un runāja ar amerikānisku akcentu.

—    Ceru, ka beidzot esat mūs sapratis! — viņš draudoši sacīja.

Mepls atbildēja tik klusu, ka Verita nespēja sadzirdēt viņa vārdus.

—    Tad tas nu būtu nokārtots, — amerikānis turpināja. — Nedomāju, ka šajā ielā kāds varētu piegriezt jums vērību. Jūs varat vērst par labu visu to ļaunumu, ko senāk esat mums nodarījis. Viņš zina gluži labi… — Svešais pamāja ar galvu uz to pusi, kur Verita bija redzējusi stāvam nepazīstamo vīrieti.

—   Kādēļ tad viņš pats nenāca? — Mepls pārmetoši norūca.

Abi apmeklētāji iesmējās.

—   Tādēļ, ka viņš negrib šeit rādīties. Jūs taču neesat viens šajā namā.

Verita pārsteigta klausījās. Toms Mepls nekā neatbildēja.

—   Jums katrā ziņā nāksies atbildēt, ja vēlreiz mēģināsit mums kaitēt.

Svešinieka balsī bija dzirdami neslēpti draudi.

—    Šoreiz mēs gribam taisīt sevišķi lielu ķērienu, un bez žēlastības iznīcināsim katru, kas mēģinās stāties mums ceļā. Mums vienalga, vai tas būtu viens, vai arī divdesmit. Vai saprotat?

Mepls pamāja ar galvu, un brīdi valdīja klusums.

—    Kur viņš īsti ir?

—   Viņš gaida mūs tur, ielas galā.

Lielais, slaikais cilvēks nemaz nepiedalījās sarunā. Verita nodomāja, ka tam vajag būt kādam ārzemniekam, kas neprot angļu valodu.

—   Vai nenāksit mums līdzi un pats neparunāsit ar viņu?

Toms Mepls pakratīja galvu.

—    Nē, es jau ticu, ka viņš tur ir, — par to es nešaubos, — viņš rūgti piezīmēja.

Neteikuši vairs ne vārda, abi svešie atvadījās. Nogaidījis, kamēr tie bija izgājuši uz ielas, Toms Mepls pagriezās, iegāja namā un noslēdza aiz sevis durvis. Verita bija pārsteigta un satriekta. Ko gan tas viss varēja nozīmēt? Kāda vara šiem ļaudīm bija pār viņas krusttēvu? Kas bija šis noslēpumainais "viņš", kurš negribēja rādīties namā tādēļ, ka tur dzīvoja ari viņa?

Mirkli viņa šaubījās, bet tad ātri izgāja pa vārtiem un sekoja abiem vīriešiem. Kad tie bija sasnieguši ielas galu, viņiem pievienojās arī trešais, kas līdz šim bija stāvējis zem laternas.

Apstājušies uz trotuāra, viņi sāka dzīvi sarunāties savā starpā. Kad Verita gāja tiem garām, pēdējais nejauši pavērsās pret viņu, un meitene ar šausmām pazina tajā Helderu. Viņa ātri novērsās un steidzās tālāk, baidīdamās, ka arī Helders varētu būt viņu pazinis. Tikai ielas galā viņa pagrieza galvu un atskatījās. Sev par lielu apmierinājumu viņa redzēja, ka visi trīs vīrieši mierīgi turpināja savu ceļu, nepiegriezdami viņai nekādu vērību. Pārgājusi pāri ielai, viņa pa otru pusi atgriezās mājās.

Kad viņa iegāja virtuvē, krusttēvs jau atkal sēdēja pie sava galda. Sasveicinoties ar jauno meiteni, viņš izskatījās mazliet samulsis, viņa lūpas nervozi raustījās, bet roka uztraukti berzēja pieri.

Verita atzina par labāku nerunāt par to, ko tā nupat bija redzējusi un dzirdējusi. Viņa tūliņ stājās pie vakariņu gatavošanas. Sakrustojis rokas, krusttēvs visu laiku nekustēdamies sēdēja savā krēslā, stingu skatienu lūkodamies pretējā sienā. Kad Verita nolika ēdienu uz galda, viņš strauji pacēla galvu.

—   Lai kas ari nenotiktu, Verita, es tomēr to izdarīšu!

Viņa saprata, ka krusttēvs grib tai ko sacīt, un gaidīja

viņa runas turpinājumu.

—   Viņi domā, ka esmu viņu varā! — viņš sacīja it kā pie sevis. — Viņi tic, ka es dejošu pēc viņu stabules. Bet gan es viņiem parādīšu — viņi piedzīvos pavisam necerētu pārsteigumu!

Visu ēdiena laiku viņš klusēja. Kad Verita beidzot piecēlās un gribēja iziet, viņš strauji pavērsās pret to.

—    Neaizmirsti to cilvēku, par kuru pirmīt tev sacīju, — viņš ar sevišķu uzsvaru teica.

—    Komstoku Bellu?

—   Jā, Komstoku Bellu.

5

Kornēlijam Helderam bija loti nepastāvīgs raksturs, un tādus cilvēkus Golds necieta.

—   Cilvēkam vajag būt vai nu vienam, vai otram, — viņš mēdza teikt, — bet Helders nav ne šis, ne tas.

Pēc Golda domām nebija iespējams jautro, omulīgo Helderu, kas mīlēja labi dzīvot un prata cienīt greznību, apvienot ar otro, revolucionāro Helderu, kas sludināja vispārēju sacelšanos pret Eiropas nespējīgajiem un deģenerētajiem monarhiem.

—    Tā ir tikai izlikšanās, ekselence, — Golds sacīja, — cilvēki tik labprāt mīl ieņemt dažādas izteiksmīgas pozas.

Viņš sarunājās ar Amerikas sūtni tā privātkabinetā.

—    Es gan nedomāju, ka Helders būtu spējīgs uz tādām muļķībām. Viņš taču nav vairs nekāds zēns.

Golds pasmaidīja. Viņš turēja rokā mazu, astoņas lappuses biezu žurnālīti. Tas bija iespiests divās slejās, un viena no tām bija pārklāta svešiem, neparastiem burtiem. Žurnāls saucās "Sarkanais Biedinājums", un uz tā lieliem burtiem bija iespiests Heldera vārds, — viņš skaitījās šīs lapeles izdevējs un redaktors.

—    Man jāatzīstas, — sūtnis sacīja, — ka pēdējā laikā mūsu šejienes tautieši man sāk krist uz nerviem. Nekad nebūtu domājis, ka šis Helders, kurš taču pieder pie labākajām aprindām, izvērsīsies par anarhistu.

—    Šajā numurā taču nekā sevišķi ļauna nav, — Golds aizrādīja, — un arī iepriekšējos neesmu atradis nekādas pārmērīgas nejēdzības.

Golds ātri pārlasīja ievadraksta krievu tulkojumu. Burti izskatījās tā, it kā kāds palaidnīgs māceklis būtu tos salicis ar kājām uz augšu.

—   Tas taču ir skaidrs neprāts! — sūtnis īgni iesaucās. — Šī lapa tiek slepeni izplatīta starp krieviem. Helders būtu darījis tikpat gudri, ja izdotu Volta Vitmena dzeju krājumu!

Golds arvien vēl nesaprata, kādēļ sūtnis tik steidzīgi bija viņu ataicinājis. Šo žurnālu viņš bija lasījis katru mēnesi gandrīz jau veselu gadu— kopš tas bija sācis iznākt.

Brīdi viņi vēl sarunājās par dažādām nenozīmīgām lietām. Beidzot Golds uzstādīja sūtnim tiešu jautājumu:

—    Kas tad īsti jums nepatīk šajā "Sarkanā Biedinājuma" numurā, ekselence?

Sūtnis atlaidās sava krēsla atzveltnē.

—   Jūs taču labi pazīstat Helderu, — viņš sacīja. — Pirms dažām dienām viņš "Terrers" klubā man apgalvoja, ka jūs esot vienīgais amerikānis Londonā, pret kuru tas jūtot godbijību, pat respektu.

Golds pasmaidīja.

—   Es neticu Helderam — jo īpaši tad, kad viņš sāk glaimot.

—   Tas viss var būt, — sūtnis vienaldzīgi atbildēja, — bet vispirms dodiet man pierādījumus, ka jūsu uzskats par viņu tiešām ir pareizs. Par visām lietām pierunājiet viņu, lai izbeidz šī laikraksta izdošanu. Anglijas valdībai šādas lapas nav vēlamas. Es tikai gribētu zināt, kāpēc viņš ierīkojis krievu koloniju kādā mazā Šropšīras ciemā! Tur šie ļaudis mulsina un uztrauc visus iedzīvotājus, sevišķi muižniekus un garīdzniecību, kas ar laiku var sacelt publisku skandālu. —

Viņš ironiski pasmaidīja. — Patiesībā šai blēņu lapelei nav nekādas nozīmes, bet Helders to turpina izlaist ar tādu sparu, it kā tiešām būtu nodomājis izdarīt valdības apvērsumu! Londonas ārlietu ministrija ir loti sašutusi par šo lietu. Tā pat sagaida, ka Helders kādā jaukā dienā ievietos savā avīzē uzsaukumu ķerties pie masu slepkavībām. Ja tas tiešām notiktu, tad Helderam nav ko cerēt uz žēlastību. Jūs taču vēl atceraties, ka itāļu anarhistu laikraksta izdevēju, kas bija aicinājis tautu cīņā pret savu karali, Londonas tiesa ieslodzīja uz diviem gadiem pārmācības namā. Man būtu ārkārtīgi nepatīkami, ja kas tamlīdzīgs notiktu arī ar tādu cilvēku kā Helders.

—    Es darīšu, ko spēšu, — Golds apsolīja.

No sūtniecības viņš devās tieši uz "Terrers" klubu. Heldera tur vēl nebija. Ieejot ēdamzālē, Golds ieraudzīja Komstoku Bellu, kas pie kāda galda ēda pusdienas. Viņš sēdēja viens pats loga nišā.

Bells izskatījās saguris. Viņa labā roka bija pārsieta.

—    Hallo, kas tad jums noticis?

—   Nekas sevišķs. Nejauši ievēru roku durvīs — kā liekas, viens pirksts sadragāts.

—   Tas taču loti nepatīkami.

—   Ak, par to nav vērts runāt. Slikti tikai, ka man tagad nākas ēst ar kreiso roku un vajadzēs pieņemt stenogrāfisti, kas rakstītu manas vēstules. Un kā klājas jums?

—    Kas gan man lai kaitētu?

—   Vai tad jūs tik loti esat pieradis, ka sveši ļaudis izmanto jūs par mērķi šaušanas apmācībām parkos? Vai esat to jau aizmirsis?

Golds iesmējās.

—    O, es to vēl Joti labi atceros.

Viņš tomēr neielaidās tuvākās pārrunās par šo gadījumu, bet pasteidzās novirzīt sarunu uz citām lietām. Tikai tad, kad vini jau bija beiguši ēst, viņš no jauna atgriezās pie šīs lietas.

—     Klausieties, Komstok. Es godīgi atklāšu jums savas kārtis un nemēģināšu noslēpt savas neveiksmes. Tas cilvēks tovakar parkā tiešām gribēja pataisīt mani aukstu.

—   Vai tā gan? — Bells ironiski sacīja. — Un es domāju, ka viņš grib nodot jums uzaicinājumu piedalīties vakariņās Bekingemas pilī!

—     Bet nu beidziet savus seklos jokus, — Golds viņu nopietni pārtrauca. — Šī lieta attiecas ari uz jums tāpat kā uz mani. Es saņēmu no kāda sava aģenta vēstuli, kurā tas uzaicināja mani vakar vakarā ierasties parkā. Dažreiz man ir no svara zināt citu cilvēku nodomus— to prasa mans amats. Bija norunāts, ka mēs satiksimies starp trešo un ceturto laternu. Bet mans novērotājs šoreiz pats ticis novērots. Kad tas ieradies satikšanās vietā, divi cilvēki, uzdodamies par angļu kriminālpolicistiem, to apcietinājuši, apvainojot viņu laupīšanas mēģinājumā. Mans aģents, kuram ne prātā nav nācis uzstāties pret likumu, paklausīgi sekojis abiem "detektīviem". Izveduši viņu no parka, tie iesēdinājuši viņu auto, un tikai netālu no Hempstidhītas palaiduši klajā laukā.

Iedomājoties šo gadījumu, viņam negribot bija jāsmejas.

—    Tie puiši bija lieliski veikuši savu uzdevumu. Tikai trešais, kas bija atstāts norunātās satikšanās vietā, kā redzējāt, izrādījās mazāk veikls nekā abi viņa biedri.

—   A, tad to jūs saucāt par savu draugu? — Bells iesmējās.

—  Jā, tas bija mans draugs, — Golds nopietni apstiprināja, bet tad pēkšņi piecēlās. — Atvainojiet mani uz brītiņu.

Viņš bija ieraudzījis Helderu, kas nupat parādījās ēdamistabas durvīs.

—   Vai tas ari ir viens no jūsu draugiem? — Komstoks Bells pēc iespējas vienaldzīgākā balsī jautāja.

—   Nē, to gan nevaru teikt, es tikai sevišķi interesējos par viņu.

Pamājis Bellām ar galvu, viņš pazuda smēķējamās istabas durvīs.

Helders sēdēja un šķirstīja kādu ilustrētu laikrakstu.

Goldam ienākot, viņš pacēla galvu.

—    Es vēlētos ar jums parunāties, mans mīļais anarhist.

Helders iesmējās.

—   Vai gribat mani izsūtīt? — viņš jautāja, pavirzīdamies uz dīvāna, lai atbrīvotu vietu ari Goldam. — Vai mani varbūt apvaino galma sazvērestībā?

—    O, nē — tāds varonis jūs vēl neesat! Nelaime vienīgi tā, ka jūs šeit sākat krist uz nerviem. Es pirmīt runāju ar mūsu sūtni, un, tā kā viņš zina, ka man ir zināms iespaids uz jauniem un nepiedzīvojušiem tautiešiem, tad viņš mani lūdza pateikt jums, ka viņš turpmāk vairs nevar ielūgt jūs sūtniecībā, iekams nebūsit izbeidzis savas aģitācijas lapas izdošanu.

Helders tumši pietvīka.

—   Tātad jūs esat lielā sūtņa mazais sūtnis? — viņš aizkaitināts zobojās. — Bet tādas ziņas es labāk vēlētos saņemt tieši no sūtniecības, nevis ar jūsu starpniecību.

Golds ar interesi viņu novēroja. Šis bija pavisam cits cilvēks nekā citkārtējais galantais Helders. Laipnais skatiens un pretimnākošais smaids viņa sejā pēkšņi bija nozuduši, un viņa vaibsti bija kļuvuši cieti un asi.

Kāds dīvains pretstats — Golds nodomāja.

Helders tikai ar pūlēm bija iekarojis savu tagadējo stāvokli sabiedrībā. Tēvs viņam bija atstājis nelielu mantojumu, kas bija taisni pietiekošs, lai mierīgi izkultos caur dzīvi. Tēva uzņēmumu Parīzē viņš bija slēdzis un jau kopš vairākiem gadiem dzīvoja Londonā. Viņš uzpirka un pārdeva amerikāņu vērtspapīrus, un daži zināja stāstīt, ka viņš jau ar kāda dzelzceļa akcijām vien nopelnījis veselu nelielu bagātību. Viņa materiālie apstākli bija arvien vairāk uzlabojušies.

Visa viņa dzīve bija viena vienīga cīņa. Vislielākās pūles viņam bija maksājusi iekļūšana tajā Londonas amerikāņu augstākajā sabiedrībā, kurā Komstokam Bellām bija tik redzama un godājama vieta. Nevar teikt, ka Helders šajā sabiedrībā būtu visai labi ieredzēts. Viņam vajadzēja ļoti uzmanīties, lai neatklātos kāda no tām neglītajām lietām, kuru dēj viņa priekšā bez saudzības būtu aizvērušās Amerikas sūtniecības durvis.

Un taisni tagad, kad viņš domājās sasniedzis savu mērķi, viņam piedraudēja ar izslēgšanu no sabiedrības! Tādā gadījumā viņam nāktos atgriezties tajās aprindās, pāri kurām viņš ar tik lielu neatlaidību bija pacēlies.

Helders uzmeta Goldam naidīgu skatienu.

—    Es neļaušu atņemt man tās priekšrocības, kuras man kā Amerikas pilsonim pienākas. Man ir brīvas tiesības rīkoties pēc saviem ieskatiem un iekārtot savu dzīvi tā, kā es to atzīstu par labāku. "Sarkanais Biedinājums" nekad vēl nav publicējis neko tādu, kas būtu vērsts pret pastāvošajiem likumiem.

—    Bet nav taču nekādas nozīmes izdot tamlīdzīgu laikrakstu, — Golds aizrādīja.

—   Jūs vienkārši esat cinisks. — Helders piecēlās. — Man šķiet, mēs varam izbeigt šo nevajadzīgo sarunu.

Golds piekrizdams pamāja ar galvu.

—   Gluži manas domas. Pie joda! — viņš negaidot iesaucās, ielūkojies pulkstenī, un izvilka savu kabatas portfeli. —

Es taču gribēju nosūtīt savam brāļadēlam Savienotajās Valstīs kādu dzimumdienas dāvanu!

Viņš aplūkoja portfeļa saturu, bet palika redzami neapmierināts ar to.

—    Vai jums nav klāt divdesmit dolāru Amerikas banknotēs?

Komstoks Bells, kas pa to laiku bija ienācis istabā, dzirdēja viņa pēdējos vārdus.

Helders noraidoši pakratīja galvu.

—    Diemžēl nav.

—     Divdesmit dolāru? — Bells iejaucās sarunā. Izvilcis kabatas portfeli, viņš izņēma no tā vajadzīgo summu un pasniedza Goldam.

Golds noskaitīja attiecīgo summu Anglijas valūtā, tad uzmeta paviršu skatienu nupat saņemtajām banknotēm.

—    Mans Dievs! — viņš, pēkšņi nobālis, iesaucās.

6

Bells pārsteigts uzlūkoja Goldu.

—    Kas noticis? — viņš jautāja.

—   Nekas, — Golds nomurmināja un neatsveicinājies izgāja. Komstoks Bells pavadīja viņu ar domīgu skatienu. Viņš nespēja izprast pēkšņo pārvērtību, kas bija notikusi ar Goldu.

—     Kas tur bija? — viņš griezās pie Heldera, ar kuru citkārt mēdza sarunāties tikai par pašu nepieciešamāko.

—   Es nezinu vairāk par jums, mister Bell. Man šķiet, ka Golds šodien nav gluži normāls. Nupat vēl viņš uzbruka man manu anarhistisko uzskatu dēļ.

Acīmredzot viņš gribēja turpināt šo sarunu, bet Bella saltais skatiens piespieda to apklust.

—    Kādēļ jūs sacījāt, ka jums nav Amerikas banknošu?

Pusstundu atpakaļ viņiem bija iznākusi saruna par Vašingtonas ainavu uz piecdolāru naudaszīmēm. Salīdzinot dažādas banknotes citu ar citu, Helders ar Komstoka Bella naudu bija atgājis pie loga, lai labāk varētu to saskatīt.

—   Ak, es biju pavisam piemirsis, ka man tiešām ir Amerikas nauda, — Helders atbildēja. — Bez tam man nav ne vismazākās patikšanas pakalpot Goldam.

Bells neatbildēja. Atsveicinoties pamājis ar galvu, viņš jau pagriezās uz iešanu, kad Helders to aizturēja.

—    Sakiet, mister Bell, vai jūs pazīstat Viletu?

—    Nē, — Bells īsi atbildēja.

—    Vai nekad neesat par viņu ko dzirdējis?

—   Acumirklī nevaru atcerēties, bet kādēļ jūs tā jautājat?

Helders paraustīja plecus.

—    Ak, man nav nekāda sevišķa iemesla, — viņš sacīja. — Bet, ja jums kādreiz būtu kāds brīvāks brītiņš, es labprāt parunātos ar jums.

—    Vai par šo Viletu? — Bells jautāja.

—    Jā, ari par viņu un vēl par citām lietām.

Komstoks Bells mirkli vilcinājās.

—    Es šinīs dienās iegriezīšos jūsu birojā, — viņš beidzot piekrita.

Atstājis klubu, Bells pārgāja Pelmelu un bez kāda mērķa sāka klejot pa parku.

Bija brīnumjauka pavasara diena. Salapojušie koki spilgti zaļoja, un pirmās puķes dārza dobēs ritmiski līgojās spirgtajā vēsmiņā.

Tomēr visi šie jaukumi neatrada atbalsi Bella dvēselē. Viņš bija pieņēmis kādu lēmumu. Tas bija šausmīgs plāns, kā viņš pats sev teica, tomēr viņš bija apņēmies to īstenot, kaut arī kādam nāktos ciest. Reiz taču bija jādara gals šim neciešamajam stāvoklim, kas nomāca viņa garu un dvēseli.

Šo plānu viņš bija izstrādājis visos sīkumos. Liktenim viņš negribēja atstāt nekādu noteikšanu šajā lietā. Dienu no dienas viņš sēdēja savā darbistabā, rūpīgi atzīmēdams uz papīra visus sīkumus un nejaušas iespējamības, bet vēlāk visu uzrakstīto uzmanīgi sadedzināja.

— Un kaut ari kādam nāktos tādēļ ciest! — viņš nopūzdamies atkārtoja.

Viņa citādi pilnīgajā plānā tomēr trūka vēl viena locekļa. Viņam bija vajadzīgs viens palīgs; protams, viņš to bagātīgi atalgotu. Sākumā viņš bija domājis pieaicināt Goldu, bet šo nodomu viņš drīz vien atmeta. Viņam bija neskaidra nojauta, ka Golds atteiksies no šīs lietas.

Izgājis no parka, viņš sāka solot pa laužu pārpilno ielu. Pretimnācēju skatieni bieži kavējās pie viņa ievainotās rokas, kas bija pakārta melnā zīda saitē, un viņam bija jāsmejas par to līdzjūtību, ko tas lasīja šajos skatienos. Viņu mazliet uztrauca Helders, bet visvairāk nemierā viņš bija pats ar sevi.

Viņa plāna izdošanās pilnībā bija atkarīga no līdzdalībnieka. Viņš jau bija apsvēris katru savu paziņu. Viņam bija daudz draugu, bet vai kāds no tiem bija piemērots viņa vajadzībai? Tiem viņš neticēja.

Varbūt Helders? Bells zināja, ka šis cilvēks par naudu spējīgs uz visu. Helders bija ar mieru pārdot ne vien sevi pašu, bet ari to cilvēku, kas viņam uzticētos. Nē, arī Helders nederēja.

Bells tik dziļi bija nogrimis savās pārdomās, ka pilnīgi bija piemirsis Goldu un tā dīvaino izturēšanos. Nu viņš atkal to atcerējās. Kas gan pirmīt bija viņu tik nepatīkami pārsteidzis?

Bells vēl kavējās pie šī jautājuma, kad pēkšņi izdzirda, ka viņu kāds sauc no kāda auto. Izlēcis no auto, Golds samaksāja šoferim un piegāja pie Bella.

—    Es sekoju jums jau no kluba, jo gribēju parunāties.

—    Liekas gandrīz tā, it kā visiem cilvēkiem šodien būtu uznākusi vēlēšanās runāties ar mani, — Bells smaidīdams sacīja. — Es vēl nupat domāju par jums.

—    Kur mēs varētu ieiet? — Golds jautāja.

—    Vislabāk pastaigāsim pa parku.

Viņi iegāja parkā un nogriezās kādā klusā alejā.

—     Būšu pavisam atklāts pret jums, — Golds sacīja. — Jūs laikam bijāt pārsteigts par manu pirmītējo pārvērtību, kad tik negaidot šķīros no jums klubā?

—   Jā, es tiešām nezināju, ko par to lai domāju, — Bells atbildēja.

—    Nu, par to jums vairs nav jālauza galva. Es steidzos pie kāda cilvēka, lai pārbaudītu manas aizdomas, un šīs aizdomas tiešām arī apstiprinājās.

—    Ko jūs ar to domājat? — Bells izbrīnā jautāja.

Viņš palika stāvam un uzlūkoja savu sarunu biedru.

—    Divas no tām piecdolāru banknotēm, kuras jūs man iedevāt, ir viltotas.

—    Viltotas?

—   Jā, tas ir neapšaubāms viltojums, — Golds apstiprināja. — Apgrozībā ir tūkstošiem šādu naudaszīmju. Kur jūs ņēmāt šo naudu?

—   Es iemainīju to no kāda cilvēka Savojas viesnīcā. Viņš nupat kā bija atbraucis no Amerikas, un tam nebija Anglijas naudas. Mēs sēdējām pie viena galda, un es labprāt pakalpoju viņam.

Golds uzmeta viņam caururbjošu skatienu.

—    Vai tā tiešām bija?

—       Ko jūs ar to gribat teikt? — Bells jautāja. Viņa tonis pēkšņi bija kļuvis raanami vesaks. — Kadeļ gan lai es melotu?

—    Kas bija tas cilvēks?

Komstoks Bells gan atcerējās, kādā ceļā viņš bija ieguvis šīs naudaszīmes, — tās viņam bija iedevis Helders, veikli apmainot pret īstajām, tajā īsajā mirklī, kad tas bija piegājis pie loga salīdzināt banknošu zīmējumus. Bet reizē ar šīm domām viņam iekrita prātā kāda lieliska ideja. Šī taču bija vislabākā izdevība īstenot viņa plānu!

—    Kā sauc to cilvēku?

—   Vilets, — Bells mierīgi atbildēja.

—   Vilets? Bet jūs taču vēl nesen man stāstījāt, ka nemaz nepazīstot viņu?

—    Man neienāca prātā, ka tas cilvēks, par kuru jūs jautājāt, varētu būt tas pats kungs, ar ko sastapos "Savojā", — Bells paskaidroja.

Golds pamāja ar galvu.

—   Tas ir viss, ko vēlējos zināt, — viņš sacīja. — Es uzmeklēšu šo Viletu. Man ir nojauta, ka šīs mīklas atrisināšana man aiztaupītu daudz nepatikšanu.

—     Un mani jūs ar to pasargātu no vēl lielākām nepatikšanām, — Komstoks Bells piebilda.

Pēdējos vārdus viņš izrunāja vairāk pats pie sevis, un Golds nešaubījās, ka tā tiešām bija viņa nopietna vēlēšanās.

Atsveicinājies no Bella, kurš teicās vēl bridi pastaigāties, viņš paņēma kādu taksometru un, pateicis šoferim adresi, iekāpa. Divdesmit minūtes vēlāk viņš jau atradās pašā Sitijas centrā.

Trednīdlstritā viņš izkāpa un pa vairākām šaurām ieliņām beidzot nokļuva Litlpeinterstritā. Tur bija gandrīz vienīgi veci nami, kuros bija izvietojušies dažādi biroji. Uz kādām durvīm bija piesista plāksnīte ar uzrakstu: "Haralds Vilets, banku aģents".

Golds uzkāpa trešajā stāvā, kur uz kādām durvīm bija tāds pats uzraksts.

Viņš pieklauvēja. Neviens neatbildēja.

Viņš mēģināja atvērt durvis, bet tās bija aizslēgtas. Arī uz viņa atkārtotiem sitieniem pa durvīm neviens neatsaucās.

Viņš nokāpa atpakaļ lejā un griezās pēc izziņas pie sētnieka.

—    Mistera Vileta šeit nav, — tas atbildēja.

—    Un kad jūs viņu gaidāt?

Sētnieks bija visai atturīgs sarunās. No piedzīvojumiem viņš zināja, ka īrnieki nemīl, ka sētnieki viņu prombūtnē sniedz kādas ziņas par viņiem, sevišķi ja jautātāji ir pārāk neatlaidīgi.

—    Es viņu gaidu tikai tad, kad redzu to nākam.

Golds iebāza roku kabatā un izņēma mārciņu lielu banknoti.

—   Es zinu, ka apgrūtinu jūs, — viņš laipni sacīja, — un kavēju jūsu dārgo laiku. Bet man tiešām nepieciešams zināt mistera Vileta atrašanās vietu, jo man ar viņu steidzami jārunā.

Sētnieks ar labpatiku paņēma naudaszīmi, atvainodamies, ka grūto laiku dēļ esot spiests pieņemt dzeramnaudu. Šīs necerēti lielās balvas iespaidā viņa sirds atsila, un viņš pastāstīja visu, ko zināja par Viletu. Patiesībā šīs ziņas gan bija tik trūcīgas, ka mārciņa sterliņu bija pārāk augsta maksa par tām.

—    Vileta kungu arvien esmu redzējis tikai tumsā. Viņš nekad nestrādā šeit un ierodas tikai paņemt savas vēstules.

—    Vai sen jau viņš noīrēja šo biroju?

—    Viņš aizņem šīs telpas jau divus gadus vai pat vēl

ilgāk. Pa lielākai daļai viņš dzīvo kontinentā vai Amerikā.

—    Vai viņš ir amerikānis?

—   To gan nezinu sacīt. Zinu tikai, ka viņš kārtīgi maksā savu īres naudu. Ja vēlaties aplūkot viņa biroju, varu jums to parādīt.

Tā bija neliela istabiņa, kuras visa iekārta sastāvēja no aizslēgta amerikāņu rakstāmgalda un diviem krēsliem; bez tam tur vēl bija plaukts ar dažām biržas gadagrāmatām.

Golds paņēma no plaukta vienu no šīm grāmatām. Tā bija aizpagājušā gada biržas gadagrāmata. Tā bija vēl gluži jauna, un Golds no pirmā acu uzmetiena redzēja, ka tā nemaz nav tikusi lietota. Tas pats bija arī ar visām citām grāmatām.

—     Kāds īpatnējs rakstāmgalds! — Golds apbrīnodams ieminējās.

Sētnieks nesaskatīja rakstāmgaldā nekā sevišķa. Viņa acīs tas bija vienkāršs viscaur aizslēdzams rakstāmgalds, kādus tas bija redzējis arī citos birojos. Bet negaidot iedāvināti divdesmit šiliņi padara cilvēku godbijīgu, un tādēļ arī viņš piekrita, ka tas tiešām ir dīvains rakstāmgalds, kaut nekādi nespēja saprast, ar ko gan tas atšķiras no citiem tamlīdzīgiem.

—   Jā gan, loti dīvains, — Golds atkārtoja. — Man mājās ir gluži tāds pats. īstiem veikalniekiem šie rakstāmgaldi nav visai parocīgi.

Viņš prata runāt tik uzticību modinošā balsī, ka pat gudrākais cilvēks to būtu ņēmis par pilnu.

—   Kā jūs to domājat? Vai tad šie rakstāmgaldi nav visai droši? — sētnieks ziņkāri jautāja.

—    To es jums tūliņ parādīšu.

Viņš izņēma no kabatas dažas atslēgas un, izvēlējies vienu no tām, ātri iebāza to rakstāmgalda atslēgas caurumā, pagrieza slēdzamo uz labo, tad uz kreiso pusi, un atslēga padevās.

—   Jūs pats redzat, cik viegli atslēgt šādu galdu, — Golds sacīja un, lai pierādītu savu vārdu patiesību, atbīdīja atpakaļ rakstāmgalda nolaižamo vāku. Uz galda atradās tikai dzēšpapīra rakstāmā mape, tintnīca un spalva. Spalva bija vēl pavisam jauna.

—   Šiem galdiem ir vēl viena nepilnība, — Golds turpināja. — Ja atvērsit šo atvilktni, šo un vēl to, augšā pa labi, tad citu nevienu vairs nevarēsit izbīdīt.

Runājot viņš arī izbīdīja visas trīs norādītās atvilktnes.

Sētnieks bija ārkārtīgi ieinteresēts par amerikāņu rakstāmgalda tik dīvainajām īpašībām. Viņš tūliņ aptvēra, ar kādu interesi viņa stāsts par to tiks uzņemts vakarā krodziņā, kur tas mēdza sastapties ar draugiem.

—   Man šķiet, ka šoreiz jūs maldāties, kungs, — viņš sacīja un, uzvaroši smaidīdams, izbīdīja visas atvilktnes vienu pēc otras.

Golds izskatījās galīgi pārspēts un satriekts.

—   Jums taisnība, — viņš samulsis piekrita. — Kā gan es varēju tik loti kļūdīties?

Aizbīdījis visas atvilktnes, viņš no jauna nolaida vāku un aizslēdza rakstāmgaldu. Atvilktnes bija pilnīgi tukšas— ne papīra strēmelītes tajās nebija. Nu viņš zināja visu, ko bija gribējis. Nevarēja būt ne vismazāko šaubu, ka šis birojs bija tikai maska, ko misters Vilets izmantoja savu īsto darījumu slēpšanai. Lai kāda bija Vileta nodarbošanās — un Goldam par to bija gluži noteiktas aizdomas —, savu darbu viņš katrā ziņā neveica šajā birojā.

—    Vai misters Vilets bieži ierodas savā birojā? — viņš jautāja, kāpdams pa trepēm lejup.

—    Vismaz reizi mēnesī.

—   Vai ikreiz vienā un tajā pašā dienā?

—   Nē, kungs, nekad nevar iepriekš zināt, kad viņš atkal atnāks.

—    Kas viņš īsti ir par cilvēku?

—   Cik zinu, tad viņam ir tumša sejas krāsa un tumši mati, un viņš staigā mazliet salicis.

—   Vai viņš ir liels, slaiks?

—   Nē, es viņu sauktu par vidēja auguma cilvēku. Vismaz tāds iespaids man palicis.

—    Kāda viņam balss?

—    Labi, ka atgādinājāt man to. Viņš runā ar mazliet ārzemniecisku akcentu, un es to noturētu drīzāk par francūzi nekā angli.

—    Vai tiešām nezināt man pateikt, kur es varētu viņu sastapt?

—    Diemžēl nē.

—   Kad viņš ierodas, tad pasakiet tam, lūdzu, ka es labprāt vēlētos ar viņu runāt.

—   Vai drīkstu jautāt jūsu vārdu?

—    Komstoks Bells, — Golds mierīgi atbildēja.

Sētnieks uzmeta viņam aizdomu pilnu skatienu.

—   Jūs neesat misters Komstoks Bells! — viņš pārliecināti sacīja.

Golds pasmaidīja.

—    Pareizāk gan būtu bijis, ja es būtu teicis, ka nāku mistera Komstoka Bella uzdevumā, — viņš pasteidzās izlabot savu kļūdu. — Bet sakiet, kā gan jūs zinājāt, ka es neesmu misters Bells?

—   Tādēļ, ka misters Bells vēl tikai pirms divām dienām bija šeit, lai satiktu misteru Viletu, — sētnieks atbildēja.

7

Komstoks Bells apdzīvoja kādu namu Kedagenskvērā.

Tumšās, vecās mēbeles, kuras viqš bija nopircis kopā ar namu, piešķīra dzīvoklim mazliet drūmu izskatu, ko tomēr mīkstināja daudzās gleznas, ar kurām bija izgreznotas visas telpas. Būdams cilvēks ar augsti attīstītu māksliniecisku gaumi — arī viņš pats nodarbojās ar glezniecību un agrā jaunībā bija bijis Galjē māceklis —, Bells bija pratis sakopot lielisku moderno mākslinieku gleznu kolekciju, ko apbrīnoja un apskauda dažs labs mākslas pazinējs.

Pārnācis pulksten sešos vakarā, Bells tūliņ devās savā plašajā darbistabā, kas atradās nama pagalma pusē. Šo telpu viņš bija licis iekārtot pēc savas personīgās gaumes. Uz rakstāmgalda gulēja kāds pusducis vēstuļu, kuras tas ar savu veselo roku atplēsa. Pa lielākai daļai tie bija dažādi ielūgumi. Kādā istabas stūri stāvēja gluži jauna pārnēsājamā rakstāmmašīna. Domīgi to aplūkojis, viņš piezvanīja.

Durvīs parādījās kāds kalpotājs.

—   Es taču pasūtīju kādu gumijas zīmogu? — Bells griezās pie tā.

—   Jā gan, un nupat kā firma to atsūtīja, — sulainis sacīja un izgāja, lai pēc brītiņa atgrieztos ar mazu vīstoklīti rokā. Noplēsis iesaiņojumu, viņš izņēma no tā mazu rožkoka kastīti.

—    Attaisiet to.

Sulainis darīja, kā pavēlēts. Kastītē atradās gumijas zīmogs un mazs krāsas spilventiņš. Paņēmis zīmogu, Bells to vērīgi aplūkoja no visām pusēm. Tas bija viņa paraksta faksimils, un Bells bija panācis, ka banka bija mierā izmaksāt naudu pret čekiem, kas būs apzīmēti ar to. Bankas direktors tomēr bija aizrādījis uz risku, kādu Bells ar to uzņemoties.

Ievietojis zīmogu atpakaļ kastītē, Bells to atkal aizslēdza, un atslēgu iebāza vestes kabatā.

Sulainis jau gribēja iziet, kad Bells to pasauca atpakaļ.

—    Pārķer, — viņš sacīja, — drīzumā es atstāšu Angliju, un manas prombūtnes laikā jums būs jāpārzina nams. Esmu jau parūpējies, lai jūsu alga tiktu kārtīgi izmaksāta. Sīkākas instrukcijas saņemsit vēlāk.

—    Vai jūs ilgi būsit prom, ser?

Bells mirkli vilcinājās ar atbildi.

—    Varbūt pat dažus gadus.

—   Vai tik ilgi, ser?

Ja Bells būtu paziņojis, ka aizbrauc uz visu mūžu, — ari tad Pārķers vairāk nekā nebūtu sacījis.

Piegājis pie gala loga, Bells sāka domīgi lūkoties ārā. īsi palocījies, sulainis pagriezās uz iešanu.

—    Palieciet vēl acumirkli, — Bells viņu atkal aizturēja. Viņš arvien vēl stāvēja domās nogrimis un šaubīdamies, kā cilvēks, kas nonācis ceļa jūtīs.

—    Es precēšos.

Nu tas bija izteikts, un tagad tas vairs nelikās tik grūti kā līdz šim. Varbūt, ka viņam būs vieglāk paziņot savu lēmumu arī sabiedrībā, ja viņš iepriekš izrunāsies par to ar Pārķeru.

—   Esmu nodomājis apprecēties, — viņš pusbalsī atkārtoja.

—    Vai drīkstu vēlēt laimes? — Pārķers, mazliet nepatīkami pārsteigts, sacīja.

—   Par savu vietu jums nav ko bažīties, — Bells pasteidzās viņu nomierināt. — Namā viss paliks, kā bijis. Pēc kāzām es ar savu sievu došos uz Ameriku.

Iestājās īsa pauze.

—   Varbūt drīkstu zināt, vai es pazīstu to dāmu?

—   Tas var gan būt, — Bells nedroši atbildēja. — Ja ari ne, tad drīz jūs viņu iepazīsit.

Pēkšņi viņš novirzīja sarunu uz citām lietām.

— Es gaidu misis Greindžeras Kolekas apmeklējumu. Kad viņa atnāk, vediet viņu šurp.

Pārķers klusēdams palocījās un izgāja.

Bells no jauna atgriezās pie loga.

Viņš domāja par misis Greindžeru Koleku. Bet ari visa Londona runāja un domāja par šo dāmu ar apbrīnojami daiļo stāvu, eņģeļa sejiņu un Krievijas Katrīnas dzīvesveidu.

Aplaidis skatienu istabai, viņš, neraugoties uz rūpēm, kas to nomāca, bija spiests pasmaidīt, iedomājoties, ka viņa droši vien apgriezīs visu namu otrādi. Bella lielos ieņēmumus viņa, protams, pilnīgi patērēs savām vajadzībām. Varbūt viņa pat pūlēsies to padarīt par angli, lai izgādātu tam kādu titulu. Ļaudis aiz muguras smiesies par viņu un nožēlos to, tomēr nekādas baumas neaizsniegs to veco, vientuļo kundzi, kas dzīvoja Jaunanglijā un bija viņa māte. Pret Greindžeru viņa izturēsies kā pret savu meitu, kaut varbūt jutīsies mazliet pārsteigta par tās brīvajiem ieskatiem. Bet pasaulē taču ir arī vēl daudz nepatīkamākas lietas.

Misis Greindžera Koleka tomēr bija gudra sieviete, un dažā ziņā tā bija pat apbrīnošanas cienīga. Galvenais, viņa prata klusēt. Pat veiklākajiem advokātiem to bija nācies atzīt viņas laulības šķiršanas procesa laikā.

Atmiņas par šo prāvu Komstokam Bellām nebija patīkamas.

Un nu viņa gribēja aizceļot, bet tai nebija naudas. Vai viņa nevarēja tikpat labi kļūt par misis Bellu kā palikt misis Koleka? Protams, viņš izvirzīs tai kategorisku prasību, lai tā godam nes viņa vārdu, un Bells bija pilnīgi pārliecināts, ka to viņa ari darītu.

Pulksten septiņos Pārķers ieveda darbistabā misis Koleku, kuras liktenis tagad atradās viņa rokās.

Viņa bija ģērbusies vienkārši šūtā tērpā, kas vēl vairāk izcēla viņas skaistumu. Bells saprata, ka šo pieticīgo tērpu tā uzvilkusi viņa dēl, un bija tai pateicīgs par šo mazo uzmanības pierādījumu.

—    Sēstieties, lūdzu — Viņš piebīdīja smago klubkrēslu pie rakstāmgalda, tā ka viņai iznāca sēdēt taisni tam pretim.

—    Nu, pastāstiet, kas īsti jūs nospiež?

—   Jūs gribējāt zināt, cik naudas man vajag, lai atbrīvotos no šī sloga? — viņa smaidīdama jautāja. — Man šķiet, ka ar dažiem tūkstošiem mārciņu es droši varu doties ceļā. Protams, es varu iztikt arī ar mazāku summu, — viņa piebilda, vērodama Bella seju, — un vislabprātāk es nemaz neapgrūtinātu jūs ar savu lūgumu.

Atvilcis vienu no rakstāmgalda atvilktnēm, viņš izņēma no tās čeku grāmatiņu un pasniedza to viņai.

—    Izpildiet, lūdzu, — viņš vienkārši sacīja. — Rakstiet uz uzrādītāju.

Tikai tagad viņa ievēroja Bella pārsieto roku.

—   Vai esat smagi ievainots? — viņa līdzjūtīgi jautāja.

—    O, pavisam niecīgs ieskrambājums, — Bells nevērīgi sacīja, izņemdams no rožkoka kastītes zīmogu un uzspiezdams čekam savu signatūru.

—    Šo čeku no jums pieņems bez iebildumiem, — viņš sacīja. — Un nu es vēlētos parunāt ar jums.

Ielikusi salocīto čeku zeltītā rokassomiņā, viņa nosēdās krēslā taisnāk un sakrustoja rokas klēpī.

—    Tikai nedomājiet, ka gribu dot jums ceļā līdzi labas pamācības, — viņš smaidīdams turpināja. — Es tagad runāšu ar jums nevis jūsu, bet gan sevis dēl. — Viņš ērtāk atspiedās krēsla atzveltnē.

—    Esmu nodomājis precēties.

—    Man prieks to dzirdēt, — viņa sirsnīgi atbildēja. — Un kura tad būtu šī laimīgā?

—   To es vēl nezinu.

Viņa mazliet paliecās uz priekšu un izbrīnā sarauca pieri.

—  To jūs nezināt? Kas tad tās par muļķībām, mans mīļais Komstok!

Viņš pakratīja galvu.

—    Tās nav nekādas muļķības, — viņš atbildēja. — Es tiešām vēl neesmu izšķīries un gribēju jums jautāt…

Viņš pēkšņi apklusa. Kaut kas neļāva viņam pabeigt iesākto teikumu. Kāda iekšēja balss, kas bija spēcīgāka par viņa saprātu, spēcīgāka par vēlēšanos īstenot savu plānu, skali un noteikti uzsauca viņam: — Nē!

—    Nu?

—    Ak, vienalga…

—    Vai nepateiksit, ko īsti gribējāt man jautāt?

—    Nē, es tiešām nespēju.

Viņa sirsnīgi iesmējās.

—   Jūs tiešām esat jocīgs, Komstok! Pasakiet taču vismaz, kas viņa tāda. Es pazīstu visas Londonas dāmas un pazīstu arī jūs līdz pat jūsu dvēseles dziļumiem. Pasakiet man, kas viņa ir, un es pateikšu, vai viņa ir jūsu cienīga.

—   Man šķiet, ka es pats vēl nezinu, kas viņa ir, — Bells samulsis sacīja, neveikli pieceldamies.

Paraustījusi savus brīnumdaros plecus, arī viņa piecēlās un atsveicinoties sniedza tam roku.

—    Vispirms jūs gribējāt man to sacīt, bet tad nobijāties. — Bet, uzlūkojot Bella nobālušo seju, smaids viņas lūpās izdzisa. Ar sievietes smalko nojautu viņa saprata, ka viņš izcīna smagu cīņu savā dvēselē.

—    Piedodiet, — viņa maigi sacīja. — Vislabāk būs, ja es tagad iešu. Esmu jums daudz pateicības parādā, Komstok.

Viņš noraidoši atmeta ar roku.

—       Nerunājiet vairs par to, — viņš sacīja. — Varbūt rīt vai parit es jus apmeklešu. Jus taču tik drīz vel neaizbrauksit?

—    Nē, līdz nedēļas beigām es vēl palikšu Londonā.

Bells pavadīja viņu līdz nama durvīm un atvēra tās.

—    Dzīvojiet laimīgs, un vēlreiz sirsnīgi pateicos, — viņa atsveicinājās.

—  Tātad uz redzēšanos! — Bells atbildēja. — Ja man būs pietiekoši daudz drosmes, tad jau rīt ieradīšos pie jums.

Ceļā uz savu dzīvokli vina pārlika Bella vārdus un nespēja sev izskaidrot, kādēļ tas bijis tik atturīgs pret viņu:

Viens palicis, Bells atslīga krēslā un ilgi nosēdēja nekustēdamies, dziji domās nogrimis.

Licis atnest bibliotēkas istabā vakariņas, viņš ātri paēda un, kad galds bija novākts, aizslēdza durvis. Pārķers, kam gadījās iet garām, dzirdēja istabā rakstāmmašīnas ritmisko klabēšanu.

Pulksten deviņos Bells atkal atdarīja bibliotēkas durvis un uzkāpa augšā savā guļamistabā. No turienes viņš ar zvanu ataicināja Pārķeru.

—    Kur citi kalpotāji? — viņš jautāja.

—   Tomass ir apkalpotāju istabā, ser.

—   Sakiet, lai viņš paliek turpat un gaida, kamēr es zvanīšu. Jūs aizbrauciet un apvaicājieties Čeringkrosas stacijā, kad pienāk nakts vilciens no kontinenta.

—    Es varētu pajautāt pa telefonu, ser.

—    Labāk izdariet to personīgi, — Bells nepacietīgi atbildēja. — Es nepalaujos uz telefoniskām izziņām. Ja man ko vajadzēs, es pazvanīšu Tomasam. Ja pārnākot jūs vairs nesastopat mani mājās, tad piezvaniet man uz klubu.

Viņš nogaidīja, kamēr Pārķers izgāja no nama. Tad viņš steigā sāka pārģērbties. Izņēmis no kādas aizslēgtas rakstāmgalda atvilktnes stipri apvalkātu uzvalku, viņš to uzvilka.

Mīksta platmale un lietusmētelis papildināja vina apģērbu. No kādas citas atvilktnes viņš izņēma biezu žūksni banknošu un noglabāja to svārku kabatā. Pakāris noģērbto uzvalku drēbju skapī, viņš rūpīgi aizslēdza tā durvis. Brīdi vēlāk viņš nokāpa lejā, atslēdza nama durvis un izgāja uz ielas.

Ja pirmīt, sarunā ar misis Greindžeru Koleku, viņš bija svārstījies, tad tagad viņa prāts darbojās skaidri, ātri un noteikti. Izvairīdamies no dzīvākām ielām, viņš beidzot sasniedza Kingsroudu Čelsijā. Tur viņš nogriezās kādā ieliņā, kas veda uz Temzas krastu.

Mazliet līņāja, un tumšo straumi sedza biezas miglas blāķi. Kāda velkoņa zaļās un sarkanās ugunis biezajā miglā bija tikko saskatāmas. Velkonis stāvēja upes vidū, pagriezies pa straumei. Bells gāja pa piekrasti, līdz sasniedza kādu šauru ieliņu, kas veda starp divām kuģu būvētavām. Nogriezies pa to, viņš nonāca pie akmens trepēm, kas veda pie ūdens. Kādas tuvumā degošas gāzes laternas drūmā gaisma vāji apspīdēja upes melno ūdeni, kas skalojās pret trepju apakšējiem pakāpieniem.

Kāda maza laiviņa jau gaidīja viņu. Pie airiem sēdēja divi vīri spīdošos ādas kamzoļos.

—    Loder! — Bells pasauca.

—   Jā, kungs! — kāda balss atsaucās, un laiva piepeldēja pie trepēm.

—    Pasniedziet man roku.

Bells satvēra jūrnieka spēcīgo roku un viegli ielēca laiviņā, kas tūliņ atdalījās no krasta un, spēcīgu roku irta, devās uz upes vidu.

—    Straume mainās, — viens no airētājiem ierunājās. — Tādēļ vecais "Seabreaker" tik greizi sagriezies.

Viņš norādīja uz velkoni, kurš tagad atradās taisni priekšā.

Tas bija stipri būvēts, prāvs kuģis, kas droši varēja doties ari atklātā jūrā.

Laiviņa apstājās pie velkoņa labā borta. Bells uzkāpa pa virvju trepēm un drīz atradās uz klāja.

—   Neaizmirstiet parūpēties par krietnām tauvām, kaptein, — viņš sacīja.

Spēcīgi noaudzis vīrs ar iesirmu pilnbārdu sveicinādams pielika roku pie cepures.

—    Esmu jau uzdevis tādas iegādāt. Kolīdz paisums būs beidzies, mēs dosimies uz Greivzendu, kur viss jau sagatavots.

—    Tad gādājiet, lai jau rīt kuģis būtu kārtībā, — Bells piebilda.

Tad viņš aplūkoja kuģa iekārtu.

Tvaikonis bija pavisam jauns, un kā velkoni to varēja uzskatīt par tīrības un kārtības paraugu. Klājs bija apgaismots ar laternām. Pakaļgalā, kur citiem tāda veida tvaikoņiem mēdz atrasties velkamā ierīce, platais klājs bija iežogots ar stikla sienām. Šajā nodalījumā bez kompasa telpas atradās vēl kāda liela kabīne. Komstoks iegāja tur.

Šī kabīne bija pārdalīta divās atsevišķās telpās, kuru iekšiene bija izsista ar balti emaljētu paneli. Iekārta bija uzkrītoši grezna. Zem viena loga bija novietota dārga gulta, bet zem otra— inkrustēts rakstāmgalds. Grīdu klāja krāšņa persiešu grīdsega. Līdzās gaismai, kas ieplūda pa apaļajiem lodziņiem kabīnes sānos, telpa tika apgaismota ari no augšas, jo tās griesti bija no ledusstikla. Visi apkalumi bija sudraboti. Kādas durvis veda mazā, tikpat grezni ierīkotā mazgājamā istabā.

Visu aplūkojis, Bells atgriezās pirmajā, prāvākajā telpā. Pie vienas sienas stāvēja grāmatu plaukts ar grāmatām tumšzilas ādas iesējumā. Lielais dīvāns bija mīksti polstēts, un uz grīdas bija izklāts biezs tepiķis.

—     Ienāciet, kapteini Loder, — Bells aicināja bārdaino vīru, kas ārpusē gaidīja viņa rīkojumus.

Loders paklausīja.

—    Sēstieties. Vai atcerieties visas instrukcijas?

—    Protams, ser.

—    Vai esat apmierināts ar kuģi?

—     Pilnīgi. Pagājušajā nedēļā es izdarīju ar to izmēģinājuma braucienu Ziemeļjūrā un varu apgalvot, ka tādam tvaikonim nav jābaidās ne no kādas vētras.

—    Nu, un kā ar ekipāžu?

—   Uz to var pilnīgi paļauties, ser. Uz klāja man palīdzēs divi mani dēli, tie abi jau izturējuši stūrmaņa pārbaudījumus. Mašīntelpā strādās mans brālis Džordžs ar savu dēlu un kādu jaunekli, kas grib precēt viņa meitu.

—   Tad jau visa ģimene kopā! — Bells pasmaidīja. — Bet galu galā viss taču atkarīgs vienīgi no jums, Loder.

—     Manis dēl jums nav ko raizēties, ser, — kapteinis mierīgi atbildēja. — Es nekad neaizmirsīšu, ko esmu jums parādā. Jūrnieks, kas uzlaidis pasta tvaikoni uz Atlantijas okeāna klintīm, nekad vairs nevar cerēt dabūt savā vadībā kādu citu kuģi, kaut ari neviens nebūtu gājis bojā un viņš varētu pierādīt, ka katastrofa notikusi vienīgi pirmā stūrmaņa dzeršanas dēļ. Jūs esat izdarījis man milzīgu pakalpojumu, ser.

—     Bet ari es esmu jums pateicību parādā, sevišķi vēl ievērojot to, ka arī es biju viens no tiem pasažieriem, kuru dzīvības izglāba vienīgi jūsu aukstasinīgā un atjautīgā rīcība. Bet tas viss neattiecas uz lietu. Kad būsit sakārtojuši takelāžu, brauciet tieši uz Greivzendu un nogaidiet tur tālākos rīkojumus. Jūs varat mierīgi izkāpt malā un palikt tur līdz manas telegrammas saņemšanai. Bet tad tūliņ uzplēsiet aizzīmogoto aploksni, kuru jums nodevu, un rīkojieties saskaņā ar vēstulē minētajiem norādījumiem. Un neaizmirstiet, ka es neprasu no jums nekā tāda, kas būtu pretējs likumam. Ne

jums, ne arī kādam citam no personāla par to nedrīkst būt ne vismazāko raižu.

—    Par to esmu pilnīgi pārliecināts, ser.

Bells izņēma no kabatas žūksnīti banknošu.

—    Noglabājiet šo naudu savā seifā. Ar to pietiks algām un citiem izdevumiem ilgākam laikam.

Aizpogājis mēteli, viņš nogaidīja, kamēr kapteinis apģērba savu ādas kamzoli. Tad viņš iekāpa laivā un lika irties atpakaļ uz krastu.

8

Helders piezvanīja, un jaunā meitene, kas pašreiz tulkoja angliski kādas franču avīzes ievadrakstu, ar nepatiku pārtrauca šo darbu un iegāja viņa kabinetā. Šodien viņš jau divas reizes bija to aicinājis un izturējies pret to ārkārtīgi laipni.

Viņai ienākot, Helders šķirstīja kādu drukājamo mašīnu katalogu.

Sakrustojusi rokas uz muguras, Verita gaidīja viņa rīkojumus.

—     Redziet, mīļā mis Mepla, — viņš maigā balsī iesāka, — es gribēju jums tikai pateikt, ka esmu loti apmierināts ar jūsu darbu.

Tā bija tikai trešā diena kopš Veritas iestāšanās darbā, un šādi nepelnīti glaimi viņu loti kaitināja.

—   Bet sēstieties taču, lūdzu, — viņš turpināja, nolikdams katalogu uz galda. — Man daudz kas pārrunājams ar jums.

—    Pateicos, es labāk pastāvēšu, — viņa atbildēja.

—    Kā vēlaties. Bet jums taču nekas nebūs pretim, ja es palikšu sēžot. Vispirms man jāpaziņo jums, ka maksāšu jums četras mārciņas nedēlā norunāto trīs vietā.

—   Man šķiet, ka jūs jau pietiekoši atalgojat manu darbu. Man tiešām nav visai daudz, ko darīt.

—   Ar laiku darba būs daudz vairāk. Pašreiz ir visklusākā sezona… Ak, jā— sakiet, vai jūs neesat kādas pazīstamas personas brāļameita?

Verita pietvīka.

—     Es nedomāju ironizēt, — viņš pasteidzās piebilst. — Jūs pati zināt, ka Tomass Mepls ir slavens vīrs. Viņš taču gravēja ari Austrijas jaunās simtkronu zīmes?

—     Es maz ko zinu par mana krusttēva darīšanām, — meitene atbildēja. — Zinu tikai, ka senāk viņš tiešām gravēja banknošu klišejas.

—    Senāk?

—   Jā. Tagad, ja nemaldos, viņš vairs nenodarbojas ar to. Bet, ja jums nekas nav pretim, tad labāk nerunāsim par manu krusttēvu.

Viņš labvēlīgi pasmaidīja.

—   Es negribu jūs sāpināt, mīlā mis Mepla, bet ievērojami cilvēki, gluži dabiski, modina citos ļaudīs ziņkāri.

Viņš visu laiku cieši uzlūkoja Veritu. Viņa bija vēl skaistāka, nekā sākumā bija tam šķitusi, un Tomasa Mepla brāļameitas nolīgšanu savam birojam viņš atzina par svarīgu sasniegumu.

Bet viņa priekam bija arī cits iemesls. Katram cilvēkam ir kāda vājība, un Heldera vājība bija skaistas sievietes. Viņš ātri iekvēlojās pret tām, un viņu dēl bija gatavs aizmirst visu pasauli.

—     Es saukšu jūs vienkārši par Veritu, — viņš pēkšņi sacīja.

Meitene atkal nosarka.

Helders piegāja viņai gluži klāt. Viņa pēkšņi saprata tās briesmas, kas viņai draudēja. Viņa nespēja ne pakustēties. Helders uzlika tai roku uz pleca.

—    Mums jākļūst labiem draugiem, Verita. Es gribu pastāstīt jums visu par sevi.

Viņš cieši lūkojās meitenes acīs. Viņa nodrebēja, bet tad pārvarēja savas izbailes un izslējās, lai nu to atgrūstu. Viņa gribēja steigties ārā, jo Heldera pieskaršanās tai bija pretīga. Viņai bija kauns pašai no sevis. Nekad vēl neviens nebija viņu tā uzlūkojis un runājis ar viņu tādā tonī. Viņa maigā, liekuļotā balss viņai likās šausmīga, bet tomēr viņa nespēja pakustēties, visa enerģija bija to atstājusi. Pēkšņi viņa juta, kā Heldera rokas apvijās ap viņas ķermeni, un nu viņa beidzot atguva spēkus. Šausmās iekliegdamās, viņa ar varu atbrīvojās no Heldera skāvieniem.

—   Vai nebūsiet mierā! — viņš iesaucās, pūlēdamies apslāpēt dusmas.

Nākamajā acumirklī viņš jau atkal bija to satvēris un aizspiedis tai muti.

Acīmredzot arī viņš pats bija uztraucies un nobijies ne mazāk par meiteni.

—    Tūliņ klusējiet! — viņš pavēlēja. — Trakā! Ar savu kliegšanu jūs saaicināsit šurp visus manus kalpotājus!

—    Lieciet mani mierā! — viņa ievaidējās.

Helders bija nikns pats uz sevi un nolādēja savu muļķību. Šādu iznākumu viņš nekādā ziņā nebija vēlējies. Un visļaunākais bija tas, ka viņš vairs nejutās stāvokļa noteicējs.

Viņš atlaida meiteni, un tā, atbalstu meklēdama, aizstreipuļoja līdz sienai. Viņa elpoja smagi un nevienādi.

—  Jūs nevienam nekā nestāstīsit! Esmu izdarījis lielu muļķību, un nu pats to nožēloju.

Viņa pakratīja galvu un saņēma durvju rokturi.

—   Un arī mājās jūs neminēsit ne vārda par notikušo! Vai sapratāt mani? — Viņš atkal satvēra to aiz rokas un sapurināja.

—   Un nu ejiet atpakaļ pie sava darba, bet rit no rīta ierodieties parastajā laikā. Ja jūs to nedarīsit… — Viņš pielieca savu velnišķo seju pavisam tuvu viņas sejai. — Goda vārds, ja jūs rit neatnāksit, es jūs uzmeklēšu un nonāvēšu… Nē, vēl labāk: es stāstīšu par jums tādas lietas, ka ļaudis man labprāt noticēs! Ievērojiet: tādas lietas, ka jūs labāk vēlēsieties no kauna zemē ielīst!

—    Laidiet mani, — Verita izdvesa.

Viņš apvija tai rokas — viņa bija tuvu nemaņai.

—   Noskūpsti mani! — viņš kaislīgi iesaucās. — Un saki, ka piedod man.

Viņš noliecās pār visus spēkus zaudējušo meiteni, un viņa lūpas pieskārās tās mutei. Verita šausmās un riebumā skali iekliedzās.

—    Sasodīts! — Helders iešņācās.

Šajā acumirklī atvērās durvis un istabā ienāca Komstoks Bells.

Helders ātri palaida Veritu vajā. Viņš bija tikpat bāls kā viņa un redzami trīcēja. Viņš redzēja nicināšanu Bella skatienā un saprata, ka tas pareizi novērtējis visu notiekošo.

—   Šī meitene, — viņš nesakarīgi stomījās, — pati uzkārās man kaklā — jā, Bell, to viņa tiešām darīja — un arī es taču esmu tikai cilvēks!

Bells pievērsa savu skatienu Veritai, kas nobālusi un pievērtām acīm stāvēja, atbalstīdamās pret sienu.

—   Jūs esat melis un nelga, Helder— jo vairāk vēl tādēļ, ka domājat mani piekrāpt. Jūs esat izturējies kā nelietis, un tas jūs arī esat— to zina visi.

Verita atvēra acis un uzlūkoja viņu. Viņu skatieni uz mirkli sastapās.

Pēkšņi viņa sagrīļojās un būtu pakritusi, ja Bells to neuztvertu un, izvedis priekšistabā, nenosēdinātu kādā krēslā.

Meitene drīz vien atguva samaņu un pateicās viņam par palīdzību. Bells lūkojās viņā ar domīgu un ieinteresētu skatienu.

—   Atpūtieties un nomierinieties, — viņš laipni sacīja — Es tikmēr aizkavēšu Helderu. Kad jūtaties daudzmaz atspirgusi, tūliņ atstājiet šo namu, paņemiet auto un brauciet mājup. Vai jums ir pietiekoši daudz naudas klāt?

Verita apstiprinoši pamāja ar galvu.

Redzēdams, ka viņa jau jūtas daudz labāk, Bells atgriezās kabinetā, kur Helders uztraukts un saniknots soļoja no viena kakta otrā. Bells viņu nicinoši uzlūkoja.

—    Kāds jūs esat neģēlis! — viņš sacīja. — Patiesībā man vajadzētu sagrābt jūs aiz apkakles un izmest pa logu!

Helders neatbildēja. Nosēdies krēslā, viņš uzmeta apmeklētājam neizsakāmi ļaunu skatienu.

Bells piebīdīja kādu krēslu tuvāk rakstāmgaldam un bez aicinājuma apsēdās.

—   Bet, ja jau nu reiz esmu šeit, tad pārrunāsim to lietu, kuras dēl esmu atnācis.

Helders saņēmās. Kaut gan viņš zināja, ka Komstoks Bells nav no tiem cilvēkiem, kas mīl izplatīt tenkas par citiem, tomēr viņš saprata, ka viņa liktenis tagad atrodas šī cilvēka rokās, kurš var to atmaskot un pazudināt sabiedrības priekšā. Viņš jutās spiests attaisnoties viņa acīs.

—    Jūs laikam domājat, ka esmu izturējies nekrietni? — viņš iesāka.

—    Nerunājiet par to, — Bells viņu īsi pārtrauca. — Es zinu, ka jūs esat uzvedies kā pēdējais nelietis, un to es nekad jums nepiedošu. Bet negribu ilgāk runāt par to. Pastāstiet labāk, kas jums sakāms par Viletu.

—    Man likās, ka tas jūs nevarētu pārāk stipri interesēt, — Helders atbildēja, savilkdams lūpas viltīgā smaidā.

—   Taisni otrādi — mani ļoti interesē viss, kas attiecas uz Viletu, — Bells mierīgi sacīja.

Helders piecēlās un no jauna sāka staigāt pa kabinetu. Viņš atkal sajuta, ka Bellām ir zināma vara pār viņu un ka viņam katrā ziņā jāatraisās no šīs varas, lai varētu justies par situācijas kungu.

Beidzot viņš apstājās apmeklētāja priekšā.

—   Vilets bija tas cilvēks, kurš kādreiz viltoja vienu piecdesmit mārciņu banknoti. Tas gan notika jau pirms daudziem gadiem, bet policijai vēl tagad ir viņa apcietināšanas pavēle.

—    To es zinu.

Bells nekādā ziņā neizrādīja savu uztraukumu.

—     Bez tam man ir pamats domāt, ka jūs esat vai nu zinājis par šo noziegumu, vai arī pats tur piedalījies.

—    Vai tiešām? — Bells vienaldzīgi norūca.

—   Jūs esat finansējis Viletu — jūs esat devis tam naudu, lai viņš klusē — un tagad jūs kaut kāda iemesla dēļ esat nodomājis viņu nodot.

—    Kas tad to jums stāstījis?

—   To es dabūju zināt gluži nejauši un pagājušajā naktī ieguvu ari pierādījumu.

—    Un kas tas būtu par pierādījumu?

—  Jūs taču vakar bijāt "Terrers" klubā, vai nav tiesa? Neraugoties uz ievainoto roku, jūs tur uzrakstījāt kādu vēstuli.

Izbīdījis vienu no rakstāmgalda atvilktnēm, viņš izņēma no tās dzēšpapīra lapu.

—   Vēstuli jūs nosusinājāt ar šo papīru, — viņš triumfēdams turpināja. — Vai vēlaties, lai nolasu jūsu vēstules saturu?

—    Nepūlieties, — Bells vēsi atbildēja.

—    Jūs rakstījāt Skotlendjarda inspektoram Morisonam sekojošo.

Helders pagrieza dzēšpapīru pret gaismu.

—    Cilvēks, kuru jūs meklējat sakarā ar "Noziedznieku kluba" viltojumiem, ir Haralds Vilets. Viņš ir banku aģents, un tā birojs atrodas Litlpeinterstrītā. Pēc astoņām dienām viņš atgriezīsies pilsētā. Nozieguma pierādīšanai nepieciešamos materiālus jūs atradīsit viņa birojā un pie viņa paša.

Salocījis papīru, viņš to noglabāja atpakaļ rakstāmgaldā.

—    Vai jūs to rakstījāt?

—    Varbūt.

—     Es jau sen zināju, ka jūs esat līdzvainīgs šajā lietā. Tas ir ārkārtīgi laimīgs gadījums, ka man izdevās iegūt šo dokumentu. Un jūs, — viņš paceltā balsi turpināja, — jūs vēl iedrošināties nākt šurp un dot man aizrādījumus, ko es drīkstu un ko nedrīkstu! Cilvēks, kurš, sevi glābdams, pazudina otru, attaisnodams savu nodevību ar to, ka šis otrais ieņem mazāk redzamu stāvokli sabiedrībā un ka viņa apcietināšana neizsauks visai daudz pārrunu atklātībā! Bell, — viņš noliecās pār galdu, un viņa balss drebēja dusmās, — es varētu jūs pazudināt, sasodīts!

Komstoks Bells mirkli klusēja.

—    Un es varētu pazudināt jūs, — viņš beidzot sacīja, uzsvērdams katru vārdu.

Tad viņš mierīgi piecēlās, paņēma platmali un devās uz durvīm.

—     Naudas viltošana, kā liekas, ir mūsu aprindās loti iemīļota nodarbošanās, — viņš sacīja, ar piedurkni notraukdams putekļus no platmales. — Vieni to izdara aiz pārgalvības un tad gadiem to nožēlo, bet citi mierīgi piekopj to, sakrādami sev bagātību un iemantodami redzamu stāvokli sabiedrībā.

Viņš rūpīgi izvēlējās katru vārdu.

—    Man stāstīja, ka jums esot neliela spiestuve Šropšīrā.

Jūsu vieta es slēgtu šo uzņēmumu, bet krievu zīmētājus un gravierus novietotu kādā citā, mazāk bīstamā apvidū.

9

"Džons Vonedžers, valsts kases priekšsēdētājs, izsakās, ka apgrozībā ir viltotas banknotes par apmēram divdesmit miljoniem dolāru. Šī uztraucošā ziņa izsaukusi saviļņojumu visplašākajās aprindās. Viltojums ir tik rūpīgi izstrādāts, ka vienīgi speciālists to var atšķirt no īstās naudas. Pastāv aizdomas, ka viltotās naudaszīmes tiek izgatavotas vairumā Eiropā, no kurienes tās tiek ievestas kontrabandas ceļā. Zīmīgi, ka atklātībā parādās gandrīz vienīgi sīkāko zīmju viltojumi, kas norāda, ka viltotājiem ir plašs, labi noorganizēts naudas izplatītāju tīkls."

Ventvorss Golds izlasīja šo ziņojumu kādā Ņujorkas avīzē. Tomēr tas vairs neatstāja uz viņu tik stipru iespaidu, kā tas būtu noticis, ja viņš šo ziņu būtu lasījis dienu iepriekš. No rīta viņš bija saņēmis Mepla telegrammu, kura to loti ielīksmoja. Viņš jau bija gribējis doties ceļā, kad no Amerikas sūtniecības bija atnesta aploksne ar šī laikraksta ziņojuma izgriezumu. Lieta nu bija kļuvusi zināma atklātībai, kaut Golds labāk būtu vēlējies nokārtot to visā klusībā, velti neuztraucot plašāku sabiedrību.

Sasniedzis Mepla namu Pekemā, viņš jutās pārsteigts, kad durvis tam atvēra Verita. Viņa izskatījās slima un norūpējusies, bet Golds nezināja šīs pārvērtības cēloni.

— Atradu, mister Gold!

Mepls uztraukts steidzās viņam pretim. Gavilējošs smaids laistījās viņa nodzertajā sejā. Viņš dega nepacietībā drīzāk parādīt detektīvam savu atklājumu.

Virtuves galds bija parastajā nekārtībā, bet tagad uz tā stāvēja kāda pudelīte, kuru Golds agrāk nebija tur redzējis. Mazā pudelīte bija pildīta ar kādu bezkrāsas šķidrumu. Drebošām rokām Mepls izņēma no portfeļa vairākas banknotes, kuras līdz šim vēl nebija tikušas pārbaudītas, un attaisīja pudelīti.

—    Skatieties uzmanīgi! — viņš svinīgi čukstēja.

Iemērcis pirkstu šķidrumā, Mepls ņēma vienu banknoti

pēc otras un uzspieda tām kreisajā stūri savu mitro pirkstu. Pirmā un otrā naudaszīme palika tādas pašas, kā bijušas, tikai mitrā pirksta nospiedums bija redzams. Bet, kolīdz Mepla saslapinātais pirksts bija pieskāries trešajai banknotei, uz tās tūliņ parādījās neliels violets plankumiņš.

—   Tā šis šķidrums iedarbojas uz ūdenszīmēm, — Mepls paskaidroja.

Viņš atkārtoja mēģinājumu vēl ar citām banknotēm, un rezultāti arvien bija tie paši.

Tādā ceļā pārbaudījis visas naudaszīmes, viņš izklāja tās uz galda.

Golds redzēja, ka ari šoreiz viņš bija iereibis, bet viņš zināja, ka taisni šādā stāvoklī Mepla darba spējas ir vislielākās.

—     Nekas vairs nespēj iznīcināt šos traipus! — Mepls lepni turpināja. — Tas ir mans atradums, mister Gold. Šovakar es nodošu jums Toma Mepla "šķidrā detektīva" recepti. — Viņš klusu iesmējās. — Ikvienā bankā, ikvienā veikalā un uzņēmumā Toms Mepls sēdēs mazā pudelītē uz galda un gaidīs izdevīgu mirkli, lai atmaskotu katru viltotu banknoti.

Golds uzreiz saprata šī atraduma milzīgo nozīmi. Tā gan bija diezgan apgrūtinoša, tomēr radikāla metode viltotas naudas pazīšanai. Neviena šādi apzīmēta naudaszīme vairs nevarēja tikt laista apgrozībā — bija paveikts uzdevums, kuru velti pūlējās atrisināt Eiropas un Amerikas pētnieki.

—   Labāk jau iedodiet man recepti tūliņ, — Golds sacīja.

—     Dodiet man laiku līdz vakaram, lai varu to rūpīgi izstrādāt.

Golds ielūkojās pulksteni. Viņu uztrauca katra veltīgi pazaudēta minūte.

—    Es tagad došos atpakaļ uz pilsētu, kur man jāierodas pie sūtņa. Kad varu atkal atnākt? — viņš jautāja.

—    Pulksten deviņos, — Mepls atbildēja.

Šī saruna notika Ventas prombūtnē. Garāmejot viņš to pamanīja mazajā viesistabā. Viņa sēdēja pie loga, domīgi lūkodamās ārā.

—     Es gribu mazliet parunāties ar jūsu brāļameitu, — Golds sacīja.

Viņam ienākot, meitene pacēla galvu.

—    Kā redzu, tad esat jau atkal aizgājusi no Heldera?

Viņa apstiprinoši pamāja ar galvu.

—    Jā, es tur vairs nestrādāšu.

Viņš bija cerējis dzirdēt ko noteiktāku.

—    Vai viņš nebija apmierināts ar jūsu darbu?

Verita pietvīka.

—    Lūdzu nerunājiet vairs par viņu, — viņa sacīja.

—   Hm, — Golds piezīmēja. — Es loti nožēloju, ka ieteicu jums pieņemt šo vietu.

Izgājis no Mepla nama, viņš devās uz dzelzceļa staciju.

Viņš soļoja ar tādu izskatu kā cilvēks, kuram nav nekādu rūpju. Iekšēji viņš tomēr nebija tik mierīgs, kā izlikās. Divi cilvēki, kas uzmanīgi viņam sekoja, jutās nepatīkami pārsteigti par viņa apmierināto izskatu. Viņi nolūkojās tam pakal, kamēr tas nebija pazudis stacijas telpās.

Viens no viņiem bija tumšu sejas krāsu, īsi apcirptiem matiem un ar sena ievainojuma rētu zodā. Acīmredzot tas bija ārzemnieks. Viņa biedrs izskatījās pēc angļa, kaut viņa izruna, kad tas apjautājās kādam pretimnācējam pēc tuvākā telefona automāta, liecināja, ka tas īstenībā ir amerikānis.

Abi nepazīstamie iegriezās Haidstrītā. Kamēr viens no viņiem sarunājās pa telefonu, otrais aplūkoja kāda veikala skatlogu.

Pulksten sešos vakarā Verita Mepla saņēma telegrammu, ar kuru tā tika aicināta nekavējoši ierasties pilsētā.

Uz Pekemu viņa atgriezās ar to pašu vilcienu, kurā brauca arī VentvorSs Golds.

Viņi sastapās uz Viktorijas stacijas perona.

—    Ja jums nav nekas pretim, brauksim reizē, — Golds sacīja. — Nebīstieties, es nerunāšu vairs par jūsu bijušo principālu. Es tikai nevaru sev piedot, ka pierunāju jūs iestāties darbā pie šī nekrietnā cilvēka.

—   Kā liekas, tad pats liktenis man nolēmis tikt vienmēr piekrāptai, — Verita vāji pasmaidīja.

Viņš palīdzēja viņai iekāpt vagonā.

—    Kas tad nu atkal jūs piekrāpis?

Viņa izņēma no rokassomiņas kādu telegrammu un pasniedza to Goldam.

"Man steidzami jārunā ar jums," viņš izlasīja. Paraksts viņam bija svešs.

—    No kā ir šī telegramma?

—    No lorda Delboro testamenta izpildītāja. Es domāju, ka viņam vajadzīga kāda izziņa — kā jau zināt, es biju lorda sekretāre—, bet izrādījās, ka mans brauciens bijis veltīgs.

—    Kā tā?

Viņa salocīja telegrammu un noglabāja to atpakaļ somiņā.

—   Lorda advokāts nemaz nav man telegrafējis. Kāds mani tikai izjokojis.

—    Izjokojis? — Golds atkārtoja. Viņā sāka mosties kāda baiga nojauta.

Acīmredzot kādam bijusi vajadzība izvilināt Veritu no mājām.

Kolīdz vilciens bija apstājies, viņš izlēca un, noskrējis pa trepēm lejā, pasauca kādu auto.

—   Brauciet uz Kristālpelisroudu, — viņš nosauca numuru, — bet brauciet, cik ātri spējat.

Verita viņa steigu izskaidroja ar nepacietību un laika trūkumu.

—   Var redzēt, ka jūs loti steidzaties, — viņa smaidīdama piebilda, bet, ielūkojusies Goldam sejā, satrūkās.

—    Kas jums noticis? — viņa nobijusies jautāja.

—    Ak, nekas…

Mepla nama priekšā viņš izlēca no auto, pirms vēl tas bija apstājies.

—    Uzgaidiet mani tepat, — viņš uzsauca meitenei.

Nesaprazdama, kas īsti notiek, viņa tomēr palika pie

vārtiem stāvam. Golds pieskrēja pie durvīm un skaļi pieklauvēja. Neviens neatsaucās.

—    Man ir atslēga.

—    Dodiet šurp!

Viņš paņēma atslēgu un atvēra durvis. Verita ievēroja, ka tas atkal aizslēdza durvis aiz sevis, bet, ka viņš izņēma no kabatas revolveri un paturēja to rokā, to viņa neredzēja.

—    Mepl! — Golds skalā balsī sauca.

Piegājis pie virtuves durvīm, viņš pagrūda tās. No iekšpuses tām bija aizvelts priekšā kaut kas smags, tomēr tās padevās Golda spēkam.

Virtuvē valdīja tumsa, un viņš iededza sērkociņu.

Mepls gulēja uz grīdas, galīgi piedzēries. Tukšā viskija pudele, kas bija nomesta tam līdzās, izskaidroja visu.

Golds piesteidzās pie galda.

Mazā pudelīte bija pazudusi kopā ar banknotēm, pie kurām Mepls bija izmēģinājis savu atradumu.

Detektīvs lādēdamies piegāja pie piedzērušā un mēģināja to uzmodināt, bet drīz vien atmeta šīs veltās pūles. Viņš atgriezās pie samulsušās meitenes, kas arvien vēl stāvēja vecajā vietā pie vārtiem.

—    Jūsu krusttēvam neklājas visai labi, — Golds sacīja. — Vai jums ir kādi paziņas, pie kuriem jūs varētu pārgulēt nakti?

Nebija vajadzīgs tuvāk aprakstīt Mepla stāvokli. Redzot Golda neapmierināto seju, viņa tūliņ saprata visu.

—    Es… atgriezīšos pilsētā, — viņa stomījās. — Tur man ir dažas draudzenes.

Viņš piekrizdams pamāja ar galvu un, aizslēdzis nama durvis, gāja meiteni pavadīt.

Iesēdinājis Veritu vagonā, viņš paņēma auto, un lika braukt atpakaļ uz Mepla namu.

Iegriežoties Kristālpelisroudā, viņam lielā ātrumā pabrauca garām kāds cits auto, kas devās pretējā virzienā.

Atslēdzis nama durvis, Golds iegāja.

Ejot pa koridoru, viņš ar kāju atdūrās pret kādu priekšmetu. Viņš noliecās un pacēla to. Tas bija kāds smalks tērauda rīks, kādus lieto gravieri.

Iebāzis atrasto lietu kabatā, viņš iegāja virtuvē.

Bet tā bija tukša— Toms Mepls bija pazudis!

10

Pulksten deviņos vakarā, kad dienas gaisma jau taisījās izdzist, dodama vietu vakara krēslai, kāds jauns cilvēks iegriezās Litlpeinterstrītā. Nams, kurā atradās Vileta birojs, jau bija aizslēgts, bet svešais atvēra durvis ar savu atslēgu un iegāja, durvis aiz sevis atkal aizslēgdams. Viņš zināja, ka sētnieks ap šo laiku mēdz iziet no mājas.

Mirkli ieklausījies, viņš ātri uzkāpa pa trepēm un apstājās pie durvīm ar uzrakstu "Vilets". Tās atslēdzis, viņš iegāja birojā.

Uzgriezis gaismu, viņš atvēra rakstāmgaldu un, izņēmis no tā papīru, sāka rakstīt. Viņš rakstīja gandrīz veselu stundu, tikai vienu reizi apstādamies, lai izsmēķētu cigareti.

Uzkrītoši bija tas, ka aprakstītās lapas viņš nenosusināja ar dzēšlapu, bet lāva tintei nožūt.

Beidzis strādāt, viņš paņēma visas lapas un vēlreiz tās pārlasīja. Izņēmis no kabatas portfeļa trīs Amerikas tūkstošdolāru banknotes, viņš ielika tās kopā ar aprakstītajām lapām iegarenā aploksnē, aizlīmēja to un uzrakstīja adresi.

Iebāzis vēstuli kabatā, viņš nodzēsa gaismu un brīdi palika krēslā sēžam, domīgi nokāris galvu uz krūtīm. Kad pulkstenis kādā tornī nosita vienpadsmit, viņš nopūzdamies piecēlās un, piegājis pie loga, to rūpīgi pievēra.

Pielicis ausi pie durvīm, viņš mirkli klausījās. Namā valdīja dziļš klusums. Acīmredzot ari sētnieks vēl nebija atgriezies no sava krodziņa.

Viņš nokāpa lejā un izgāja uz ielas, aizslēgdams aiz sevis durvis. Pie pirmās pastkastītes viņš apstājās, lai iemestu tajā savu vēstuli. Tā bija adresēta Komstokam Bellām, "Terrers" klubā. Mazliet pasmaidījis, viņš lāva vēstulei ieslīdēt kastītes spraugā.

Sasniedzis Bordstrītu, viņš iegriezās Liverpūlstritā un drīz vien nozuda gājēju pūlī.

Otrā rītā Komstoks Bells ieradās "Terrers" klubā azaidā. Pie ieejas viņš nejauši sastapa Helderu. Šveicars pasniedza

Bellām vēstuli. Adrese uz aploksnes bija rakstīta greiziem, nevienādiem burtiem. No pirmā acu uzmetiena varēja redzēt, ka tā rakstīta pārgrozītā rokrakstā.

Helders uzmeta asu skatienu Bellām, kurš uzplēsa aploksni, iepriekš paskatījies uz marku. Vēstule sastāvēja no piecām sīki aprakstītām papīra lapām. Heldera vērīgajam skatam nepalika nepamanītas arī trīs tūkstošdolāru banknotes.

—    No nezināma labvēļa? — viņš smaidīdams jautāja.

Uzmetis vēstulei ātru skatienu, Bells domīgi sarauca pieri

un ielika naudu atpakaļ aploksnē.

—    Nē, — viņš īsi atrūca.

Brokastis paēdis, viņš iegāja kluba rakstāmistabā. Helders nosēdās viņam līdzās un sāka rakstīt kādu nevajadzīgu vēstuli. Bez viņiem istabā neviena nebija.

Heldera ziņkāre bija sasniegusi visaugstāko pakāpi. Kad Bells beidzot piecēlās un izgāja no istabas, Helders it kā nejauši pagāja garām tai vietai, kur Bells nupat bija sēdējis. Viņš cerēja atrast ko tādu, kas varētu sniegt tam kādus norādījumus.

Piegājis pie galda, viņš ar pūlēm savaldīja gaviļu saucienu. Bells bija aizmirsis savu vēstuli uz rakstāmgalda.

Helders ātri piegāja pie loga, no kura varēja pārredzēt ielu. Ja Bells bija atstājis klubu, tad tam tūliņ vajadzēja iziet pa durvīm uz ielas. Viņš nepacietīgi gaidīja. Beidzot viņš ieraudzīja jaunā miljonāra slaiko stāvu paejam gar logu.

Helders pameta skatienu visapkārt. Aiz stiklotajām durvīm sākās gara eja, tā ka viņam nebija jābaidās, ka kāds viņu pārsteigs.

Vēlreiz palūkojies logā, viņš nostājās aiz priekškara, izņēma vēstuli no aploksnes un sāka lasīt.

Tas bija tas pats rokraksts, kādā bija rakstīta ari adrese. Vēstulē bija runa par kādu parādu, ko rakstītājs tagad atdodot Bellām. Uzmetis skatienu parakstam, Helders redzēja, ka šo vēstuli, kā jau viņš tūliņ bija nopratis, rakstījis Vilets. Tas bija diezgan nesakarīgs raksts, kurā Bells tika lūgts saudzēt rakstītāju, pie kam bija lietoti dažādi izteicieni par likteni un Dieva prātu. Helders nicīgi savilka lūpas.

Iebāzis vēstuli un banknotes atpakaļ aploksnē, viņš ātri nolika to atpakaļ vecajā vietā.

No jauna pametis skatienu logā, viņš ieraudzīja Bellu, kas ātriem soliem nāca atpakaļ— acīmredzot tas bija atklājis vēstules zudumu. Helderam vēl atlika laiks atstāt rakstāmistabu, un Bells to sastapa jau vestibilā.

Brītiņu vēlāk Bells apmierināts izgāja no kluba.

Informācija, ko Helders nupat bija ieguvis, vēl vairāk pastiprināja viņa līdzšinējās aizdomas. Vilets, šis naudas viltotājs, kuru policija jau sen meklēja, tātad bija Londonā, un vienīgi Komstoks Bells varēja likt viņu apcietināt.

Kādēļ viņš to nedarīja? Tas bija jautājums, kas nodarbināja Helderu, kad tas atgriezās savā dzīvoklī. Viņš zināja visu gadījumu ar viltoto piecdesmitdolāru zīmi, jo dažu iemeslu dēl viņš vispār interesējās par naudas viltošanu. Londonā nevienam nebūtu nācis prātā turēt aizdomās jauno miljonāru sakarā ar naudas viltojumiem, tomēr nebija nekāda iemesla apgalvot, ka toreiz, Parīzē, Bellām nebūtu bijis nekā kopēja ar šo lietu. Kādēļ gan Bells tādā gadījumā vilcinājās nodot Viletu, lai tādā ceļā novērstu katras briesmas, kas varētu draudēt viņam pašam?

Helderam nenāca ne prātā izskaidrot Komstoka Bella rīcību ar līdzjūtību, cilvēcību vai citām augstsirdīgām jūtām. Viņa dvēselē jūtām nebija vietas, un arī citus cilvēkus viņš mēroja ar to pašu mēru kā pats sevi.

Aizslēdzis istabas durvis, viņš piegāja pie rakstāmgalda un izņēma no kādas atvilktnes mazu, plānu grāmatiņu.

Divas stundas viņš nosēdēja pie galda, sastādīdams kādu šifrētu rakstu, kuru tad nosūtīja uz trim dažādām adresēm.

Visi, kas pazina Helderu, vienprātīgi atzina to par metodisku cilvēku. Par saviem sasniegumiem viņš varēja pateikties savām ārkārtējām organizatora spējām. Viņa morāliskā vērtība bija visai niecīga, bet tas viņu nebūt nekavēja asi kritizēt citus.

Beidzis rakstīt, viņš noglabāja grāmatiņu rakstāmgaldā un, atslēdzis durvis, sagatavojās pieņemt kādu apmeklētāju. Viņš piezvanīja un pasūtīja tēju, jo pirms vakariņām tas reti kad mēdza dzert vīnu.

Viņa viesis ieradās drīz pēc tam, kad sulainis bija ienesis tējas piederumus. Tas bija spēcīga auguma vīrietis ar gludi skūtu seju. Acīmredzot viņš nejutās ērti šajā smalki iekārtotajā telpā.

—   Sēstieties, Taiger, — Helders laipni sacīja, norādīdams uz kādu krēslu.

Cilvēks, kuru viņš sauca par Taigeru, apsēdās un nolika platmali sev līdzās.

—   Mums jāatrod jauni celi, mister Helder, — viņš iesāka.

Helders piekrizdams pamāja ar galvu.

—   Es zinu — mūsu ļaudis sūdzas par grūtībām, ar kādām saistīta Amerikas naudas izplatīšana Eiropā. Mums būs jāgādā par to, lai noorganizētu citu, vietējo tirgu.

Taigers Brauns pamāja ar galvu.

—   Tā jau ir, — viņš sacīja, atviegloti nopūzdamies. — Es baidījos, ka jūs man nepiekritīsit. Amerikā tā lieta ir kārtībā, bet mūsu puiši nobijušies. Valsts kase nodevusi lietas izmeklēšanu vislabākajiem detektīviem, un klīst baumas, ka esot atrasta kāda jauna metode viltotās naudas pazīšanai. Mūsu aģents Filadelfijā, kuram parasti sūtījām pieci simti gabalu mēnesī, nu vairs ņem tikai simtu. Man šķiet, ka būs labāk, ja atteiksimies no Amerikas un pievērsīsimies Francijai.

Helders uztraukumā staigāja pa istabu turp un atpakaļ. Viņa kustības bija mulsas un aprautas.

Taigera Brauna acis iegailējās.

—   Jūs arī pats esat mazliet norūpējies, vai ne? — viņš iejautājās.

—    O, nē, — Helders ātri atbildēja. — Es neesmu nervozs— tikai uzmanīgs, un tas ir viss. Un kā ar Francijas zīmēm, kuras nesen nosūtījām?

—    Nezinu, man šķiet, ka to izpildījums nav pietiekoši smalks. Kā ir ar Meplu? — viņš pēc īsas pauzes jautāja.

Helders savilka lūpas.

—    Neticu, ka mums izdosies viņu iegūt— viņš strādā Golda labā.

—   Tātad jums nelaimējās? Vai nevarat šo Goldu novākt pie malas?

Helders pakratīja galvu.

—   Šajā zemē tas nekā nelīdzētu, — viņš īgni norūca. — Skotlendjardam nekad nepietrūks citu spējīgu cilvēku, ko likt viņa vietā.

Bridi viņš klusēdams soļoja pa istabu.

—    Mepls… — viņš domīgi atkārtoja, it kā sarunādamies pats ar sevi. — Nu, gan redzēsim.

—   Vai nevarat viņu iebiedēt? — Brauns jautāja. — Viņam taču ir meita…

—    Brāļameita, — Helders pārlaboja. — Bet nerunāsim par to.

—    Meita vai brāļameita — tas gluži vienalga, — Taigers viņu nepacietīgi pārtrauca. — Mums vajag kaut ko darīt — vienalga, ko.

Helders neatbildēja.

—    Kas īsti ir ar šo Goldu? — Taigers jautāja.

—    No tās puses mums draud vislielākās briesmas, — Helders nopietni atbildēja. — Golds mani uztrauc, jo es nezinu, ciktāl sniedzas viņa vara un ko īsti tas nodomājis darīt. Lieta ir jo ļaunāka tādēļ, ka viņš savieno Vašingtonu ar Londonu.

Viņš domīgi uzlūkoja Braunu.

—    Mums jāiegūst Mepls, — viņš turpināja. — Viņš ir labākais gravieris visā Eiropā. Vismaz pamēģināsim. Kad pēdējo reizi runāju ar viņu, viņš izskatījās neiebiedējams.

—  Varbūt tagad tas būs iespējams, — Brauns smaidīdams sacīja. — Es pazinu cilvēkus, kas nebija uzpērkami ne pirmo, ne otro reizi, bet pēc trešās reizes jau ēda no rokas.

Norunājuši nākamo satikšanos, viņi atstāja Kērzonstrītu. Brauns izgāja pirmais, un piecas minūtes vēlāk tam sekoja arī Helders.

Pie Pikadilli laukuma viņi atkal sastapās. Helders devās uz Istendu, un Brauns to pavadīja. Nonākuši tuvējā apakšzemes dzelzceļa stacijā, viņi nopirka biļetes un iekāpa liftā. Bez viņiem tajā atradās vēl kāds ducis pasažieru. Apkalpotājs aizvēra durvis. Pēkšņi kāda dāma izmisumā iekliedzās.

—    Esmu apzagta! — viņa sauca.

Divi kungi nostājās līdzās apkalpotājam. Viens no viņiem kaut ko iečukstēja lifta vadītājam un tad pievērsās pasažieriem.

—     Kāda dāma nupat apzagta, — viņš sacīja. — Esmu detektīvseržants Holsteds no Skotlendjarda. Šī dāma pazaudējusi savu naudas maku un piezīmju grāmatiņu, un man jālūdz kungus atļaut sevi pārmeklēt vai ari sekot man uz tuvējo policijas iecirkni.

Uz detektīva rīkojumu lifts bija apturēts pusceļā, lai ziņkārīgie nevarētu tajā ielūkoties. Visi klātesošie, atskaitot

Helderu un viņa pavadoni, mierīgi lāva policistam sevi pārmeklēt.

Beidzot pienāca arī Heldera kārta.

—     Es noteikti atsakos pieļaut šādu patvarību, — viņš augstprātīgi sacīja.

Ierēdnis pagriezās pret Taigeru.

—    Jūs nepieskarsities man! — Brauns iesaucās.

—   Tādā gadījumā esmu spiests aicināt jūs līdzi uz iecirkni.

Piecas minūtes vēlāk viņi kopā ar detektīvu jau sēdēja

auto, kas tos aizveda uz Vainstritu. Helders visu ceļu sodījās un lādējās.

Pārējie lifta pasažieri bija tikai pavirši pārmeklēti, bet abus aizturētos izkratīja loti rūpīgi. Helders redzēja, cik vērīgi tika aplūkotas piecdesmitdolāru zīmes, kas atradās viņa kabatas portfelī.

—     Es loti nožēloju šo pārpratumu, kungi, — detektīvs sacīja, atdodams viņiem lietas. Viņa balss skanēja laipni un draudzīgi.

Helders, kurš nebūt nebija tik draudzīgi noskaņots, visai neatzinīgi izteicās par angļu policiju.

—    Jūs vēl dzirdēsit par mani, — viņš piedraudēja.

—   Tā ir jūsu pašu vaina, — ierēdnis mierīgi paskaidroja. — Kāda dāma paziņoja, ka viņa apzagta, jūs vienīgie neļāvāt sevi turpat uz vietas pārmeklēt — ko gan es citu varēju darīt?

Helders nekā neatbildēja. Izgājis kopā ar Braunu no biroja, viņš steidzās lejup pa kāpnēm. Nokāpis līdz pusei, Helders pēkšņi apstājās — iespraudis zobos cigāru, pa ielu šurp un turp pastaigājās Ventvorss Golds.

Viņš apsveica savu saīgušo tautieti ar visnevainīgāko smaidu.

—   Hallo, Helder, — viņš laipni sacīja. — Man jau telefonēja, ka jūs esot apcietināts, un es steidzos šurp, lai noskaidrotu šo pārpratumu. Kā redzu, tad tomēr esmu ieradies par vēlu, par ko man liels prieks.

—  Vai tiešām? — Helders atrūca. — Es nokārtoju šo lietu arī bez jūsu palīdzības. Varbūt jums būs interesanti dzirdēt, ka viņi nekā neatrada pie mums?

Golds paraustīja plecus.

—   Jā, ko tad viņi lai būtu atraduši? — viņš naivi jautāja.

Helders palika atbildi parādā. Klusēdams viņš novērsās

no Golda un kopā ar savu biedru aizgāja.

Tagad viņš skaidri pārredzēja visu plānu: izdomāto zādzību un detektīvu, kas uzreiz gadījās pie rokas, lai viņus aizturētu un pārmeklētu.

Viņam pārskrēja salti drebuli, iedomājoties, ka vēl vakar viņa kabatas portfelī bija atradušās dažas viltotas piecdesmitdolāru zīmes.

Viņš pazina kādu jaunekli, kas strādāja kāda laikraksta redakcijā. Tam viņš gribēja pastāstīt visu šo gadījumu, sevišķi uzsverot savu aizturēšanu un nelikumīgo kratīšanu. Šo nodomu viņš ari īstenoja, nekā nenoklusēdams. Tas bija pārdrošs gājiens, ar kuru Golds nebija rēķinājies.

Detektīvs jutās visai nepatīkami pārsteigts, kad otrā rītā avīzē parādījās garš raksts par "Amerikas pilsoņu tiesību aizskaršanu" un "policijas neizprotamo rīcību".

Viņš zināja, ka Skotlendjardam šis gadījums būs loti nepatīkams un ka nākamajā reizē viņš vairs nevarētu cerēt uz sevišķu pretimnākšanu no šīs iestādes puses, ar kuru tam līdz šim bija vislabākās attiecības.

Tomēr viņš tikai vienaldzīgi paraustīja plecus. Viņš bija uzsācis bīstamu spēli un zaudējis. Bet viņš tūliņ arī piebilda, ka zaudēts tikai pirmais gājiens un ka nākamais var ar uzviju atsvērt šo zaudējumu.

11

Komstoks Bells nolika avīzi un ielūkojās pulkstenī. Tad viņš paņēma vēstuli, ko misis Greindžera Koleka tam bija atsūtījusi no Neapoles. Domājot par šo sievieti, viņam neviļus bija jāpasmaida.

Bija dzirdams, ka tālumā ieskanējās ārdurvju zvaniņš, un mirkli vēlāk istabā ienāca Pārķers.

—    Mis Mepla, — viņš pieteica.

Komstoks Bells piecēlās tai pretim. Viņa izskatījās bāla un skumja.

—    Esmu jums loti pateicīgs, ka atnācāt, — viņš sacīja. — Vai drīkstu zināt jūsu turpmākos nodomus?

—   Man nav nekāda noteikta plāna, — meitene atbildēja.

—     Misters Golds bija tik laipns un aizdeva man mazliet naudas, bez tam viņš apsolīja, ka viņa valdība speršot solus mana krusttēva atrašanai.

—   Viņa valdība ir arī mana valdība, — Bells pasmaidīja.

Viņa pārsteigta to uzlūkoja.

—   Jūs gan laikam domājat, ka mēs, amerikāņi, katrā ziņā nēsājam garu bārdu, šņaucam tabaku un vismaz reizi katrā teikumā atkārtojam vārdu "ceru"?

—     Kā to tiešām dara misters Golds, — viņa šķietami nopietni piebilda.

Bells iesmējās, un arī Verita pasmaidīja.

Bet tad viņas seja no jauna apmācās.

—    Mani pārņem šausmas, ka es vēl varu smaidīt tik drīz pēc… — Viņas acis pildījās asarām.

Bells pievērsās logam, ko viņš darīja arvien, kad viņu kaut kas uztrauca.

—    Es jūtu jums līdzi jūsu bēdās, — viņš nopietni sacīja.

—    Tomēr esmu pārliecināts, ka jūsu krusttēvs atgriezīsies.

Cilvēki, uz kuriem krīt aizdomas par viņa aizvešanu, nedomā nodarīt viņam ko ļaunu…

Viņš piepeši apklusa. Bridi staigājis pa istabu, viņš beidzot apstājās viņas priekšā.

—   Vai jums ir vēl kādi citi piederīgie, mis Mepla?

—    Nē.

—    Varbūt labi draugi?

Viņa pakratīja galvu.

—   Tikai tā ģimene, kur es tagad dzīvoju. Senāk es mācījos kādā pansijā Beļģijā un krusttēvu pirmo reizi redzēju tikai pirms dažiem gadiem, kad nomira mans tēvs.

Viņš pamāja ar galvu, piegāja pie durvīm un atvēra tās. Verita tikai vēlāk saprata, kādēļ viņš to darīja.

—   Man jums kas sakāms, mis Mepla, kas jūs varbūt loti pārsteigs. Bet jau iepriekš aizrādu, ka daru to, pilnīgi apzinādamies savas rīcības varbūtējās sekas un dziļi cienīdams jūsu personību.

—   Lai ko jūs arī neteiktu, es vienmēr ticēšu jums, — viņa vienkārši atbildēja.

Viņš mirkli klusēja, bet tad enerģiski ķērās pie lietas.

—    Es gribu jūs precēt, mis Mepla.

Viņa mazliet piecēlās no krēsla, un Bells pakāpās soli atpakaļ.

—     Neuztraucieties, — viņš smaidīdams turpināja. — Es ar nolūku atstāju durvis vaļā, lai vajadzības gadījumā jūs varētu pasaukt kādu no maniem kalpotājiem.

—    Bet… mister Bell… — viņa izskatījās galīgi apjukusi un pārsteigta.

Viņš mierinādams pacēla roku.

—  Jūs esat viena pasaulē — un ari es esmu pats sev kungs. Es vēlētos, kaut jūs sagādātu man šo prieku… nestu man šo upuri. Protams, es nedomāju to upuri, kādu sieviete dažkārt nes, dodamās laulībā. Arī pēc kāzām jūs paturēsit pilnīgu neatkarību un patstāvību. Es negribu norādīt uz tiem materiālajiem labumiem, kādus jums varētu sniegt laulība ar mani, — jūs būtu viena no bagātākajām Londonas dāmām.

—     Bet es taču nemīlu jūs, un arī jūs mani nemīlat, — Verita klusu atbildēja, un viņas skumjais skatiens to uzlūkoja pārmetoši. — Šāda laulība būtu pret maniem ieskatiem — tā būtu noziegums, ko nespētu atsvērt pat jūsu bagātība.

Viņa piecēlās.

—    Palieciet, lūdzu, un uzklausiet mani.

Meitene no jauna atlaidās krēslā. Viņa balss skanēja tik pārliecinoši un lūdzoši, gandrīz izmisusi, ka viņa nespēja pretoties.

Bells sāka runāt plaši un nosvērti. Kad viņš bija nonācis savā stāstījumā līdz pusei, Verita piecēlās un pievēra durvis. Reizēm viņa balsī skanēja cerība, reizēm sarūgtinājums. Istabā jau bija iegūlusies krēsla, un viņa tikai neskaidri redzēja viņa kontūras, kad tas nemierīgi staigāja turp un atpakaļ.

Kad viņi bridi vēlāk kopā izgāja uz ielas, bija jau pilnīga tumsa. Bells pavadīja viņu līdz tuvākajam auto un palīdzēja tai iekāpt.

—    Tātad rit?

—    Jā, rīt, — viņa atkārtoja, sniegdama tam roku, kuru

viņš noskūpstīja.

***

Kad Golds ieradās "Terrers" klubā, šveicars tam pasniedza kādu ar mašīnu rakstītu vēstuli. Golds no pirmā acu uzmetiena pazina Komstoka Bella jaunās rakstāmmašīnas raksturīgos burtus.

Atplēsis vēstuli, viņš tūliņ to izlasīja. Kad viņš mirkli vēlāk iegāja ēdamzālē, viņa sejā bija redzams dziļš pārsteigums.

Steigā viņš paēda vakariņas, jo visas šīs dienas tas bija ļoti aizņemts. Koridorā viņš sastapa Helderu un gribēja paiet tam garām, bet Helders viņu aizturēja.

—   Hallo, mister Gold! Labi, ka satieku jūs. Man ar jums steidzami jārunā.

—   Taisni jūs esat viens no sešiem miljoniem cilvēku šajā pilsētā, ar kuru es pašreiz nevēlētos sarunāties. Ko īsti jūs gribējāt man teikt?

—   Man šķiet, ka varu pastāstīt jums ko tādu, kas jūs loti interesēs.

Golds smagi nopūtās.

—   Jūs esat jau simtais, kas solās pastāstīt man kaut ko ļoti svarīgu. Bet tad runājiet īsi, jo man maz laika.

—    Vilets rit tiks apcietināts, — Helders klusu sacīja.

Detektīvs uzmeta viņam asu skatienu.

—    Kas tad to jums teica un ko jūs vispār zināt par Viletu?

—   Vienalga, kas man to teicis, bet tā ir taisnība. Un par Viletu es zinu tik daudz, ka viņš ir viltotās naudas izplatītāju bandas vadonis. Tā ir tā pati banda, kas aizvedusi jūsu draugu Meplu.

—    Ko gan jūs visu nezināt!

Ventvorss Golds uzmeta Helderam dīvainu skatienu.

—    Lieta skaidra. Policija meklē Viletu naudas viltošanas dēj. Pilsētā viņam ir birojs, kuru tas izmanto, lai slēptu savu īsto nodarbošanos. Varu uz visnoteiktāko jums apgalvot, ka viņš ir noziedznieks.

—    Vai tad jūs viņu pazīstat? — Golds ziņkāri jautāja.

—    Esmu viņu redzējis un skaidri atceros viņa izskatu. Savā laikā mēs bijām kopā Parīzē.

—    Vai ari Komstoks Bells toreiz bija tur?

—    Jā. Bells ar Viletu strādāja abi vienā ateljē. Dienās

Vilets bija mierīgs, kluss jauneklis, bet naktīs tas pastrādāja vislielākās pārgalvības. Pēc zināmā skandāla ar viltoto banknoti viņš pazuda no Parīzes, un tikai nesen es atkal dabūju par viņu dzirdēt.

—    Un jūs apgalvojat, ka viņš ir tas cilvēkus, kurš vada viltotās naudas izplatīšanu?

—    Par to es esmu pilnīgi pārliecināts. Un tikpat pārliecināts esmu arī par to, ka Bells ir viņa līdzzinātājs.

—    Tas taču galīgs absurds! Bells ir loti bagāts cilvēks. Var jau būt, ka jaunībā tas pastrādājis kādu muļķīgu joku šajā virzienā, tomēr nav ne mazākā iemesla domāt, ka arī tagad viņš nodarbotos ar šādām bīstamām un noziedzīgām lietām. Bet kā jūs zināt, ka Vilets tiks apcietināts?

Helders smiedamies pakratīja galvu.

—   Tas jums pašam jāizdibina, — viņš sacīja. — Man par to vairs nav šaubu.

***

Kāds salīcis cilvēks mazliet Jodzīgā gaitā pārgāja Finsberiskvēru. Uz ielas bija maz laužu, un dežūrējošais kārtībnieks veltīja šim gājējam sevišķu vērību. To gan viņš darīja vairāk aiz ziņkāres nekā aiz pienākuma.

Šis cilvēks arī tiešām izskatījās uzkrītoši. Mugurā viņam bija garš, melns mētelis un galvā liela, saburzīta mīksta voiloka platmale. Viņa melnie mati vaļīgās cirtās nokarājās tam līdz pleciem. Pēc izskata spriežot, tas bija kāds mūziķis.

Viņš iegriezās Bordstrītā, kur šajā stundā redzēja tikai retus gājējus. No turienes viņa celš veda uz Temzas piekrasti. Acīmredzot viņš ar nolūku meta šādu līkumu, lai nosistu laiku.

Kad pulkstenis kādā Sitijas baznīcā sita vienpadsmit, svešais pašreiz gāja pāri Biržas laukumam. Kāds cilvēks, kas lēnām pastaigājās pa Trednīdlstritas trotuāru, panācās viņam gabaliņu pretim.

—    Nu, Klark, — viņš jautāja, — vai ir kādas vēstules?

Viņi sarunājās franciski.

—   Nē, monsieur Vilet, — pienācējs atbildēja. — Vai jums ir kāds uzdevums man? — No viņa izrunas varēja spriest, ka tas nav francūzis.

Cilvēks, kuru viņš nosauca par Viletu, pakratīja galvu.

—    Nē, šovakar nav nekā, — viņš atbildēja.

—   Tur kāds cilvēks jautāja pēc jums, — Klarks sacīja.— Viņš gribēja, lai pasaku tam, kur jūs dzīvojat.

—    Nu, tas jau gadās bieži vien, — Vilets bezrūpīgi pasmaidīja. — Sakiet visiem, ka esmu aizceļojis uz Ameriku. Vai vēl kas?

—    Nē, ser.

Cilvēks melnajā, garajā mētelī atsveicinādamies pamāja otram ar galvu un nesteigdamies sāka solot prom.

Divi cilvēki viņam sekoja. Tiem nenācās grūti paturēt viņu acīs, jo iela bija tukša un viņš gāja lēnām.

Brīdi vēlāk viņš apturēja kādu taksometru, kas brauca tam pretim.

Viens no sekotājiem paātrināja soļus un panāca viņu vēl īstajā laikā, lai dzirdētu, kā tas nosauc šoferim savu ceļa mērķi.

—   Viņi grib braukt uz Amerikas sūtniecību, — sekotājs iečukstēja savam biedram, kas arī jau bija pienācis.

Viņi pasauca kādu citu auto.

—    Brauciet tur tam auto pa pēdām, — viens no viņiem, mazāka auguma, uzsauca šoferim. — Tikai neizlaidiet to no acīm.

Šoferis darīja, kā pavēlēts.

Pirmais auto devās Pārkleina virzienā. Sekotāji cerēja, ka tā pasažieris grozīs savu plānu, bet viņi ļoti maldījās. Braucot pa Pikadilli, viens no sekotājiem paliecās uz priekšu un teica šoferim:

—   Ja priekšējais auto apstājas pie Amerikas sūtniecības, tad apturiet savu mašīnu kādus piecdesmit metrus aiz tā.

Netālu no sūtniecības ēkas pirmais auto samazināja gaitu, it kā gribēdams apstāties. Tas bija veikls manevrs. Saskaņā ar rīkojumu otrais auto apstājās, un abi pasažieri izlēca no tā. Bet tajā pašā acumirklī pirmais auto devās uz priekšu tādā ātrumā, ka drīz vien nozuda ielas dzīvajā kustībā.

Atlaiduši šoferi, abi sekotāji griezās atpakaļ, izvairīdamies no dzīvākām ielām.

—    Viņš veikli apveda mūs ap stūri! — mazākais vīrs ieminējās.

Viņa biedrs atrūca kaut ko nesaprotamu. Tas bija daudz lielāka auguma, un pār zodu tam stiepās veca rēta.

—   Būs labāk, ja mēs tagad šķiramies, — resnākais sacīja un, izņēmis no kabatas dažus naudas gabalus, pasniedza tos otram. — Es iešu paziņot šefam par mūsu neveiksmi.

Kornēlijs Helders garlaikodamies pastaigājās pa Aperbrukstrītu, kad viņa palīgs, kā no zemes izaudzis, pēkšņi atradās tam līdzās.

—    Es pazaudēju viņa pēdas, — tas īsi sacīja.

—   Jūs esat muļķis, — Helders nikni atcirta. — Bez tam jūs laikam izrādījāt visiem pilsētas policistiem savu riebīgo purnu!

—   Nerunājiet ar mani tādā tonī. Pēdējā laikā jau tā esmu pārāk daudz darījis jūsu labā. Mani tikai mulsina tas, ka avīzēs parādījies mana izskata apraksts.

—   Par to jums nav ko uztraukties, — Helders atrūca. — Neviens no šiem aprakstiem nav tik pilnīgs, lai pēc tā varētu jūs pazīt.

—    Tā tikai vēl trūka, ka mani pazitu, jau iedomājoties vien šādu varbūtību, mani sāk kratīt drudzis.

—   Tur jūs pats esat vainīgs. Jūsu uzdevums ir vienīgi rūpēties par veco vīru un mēģināt viņu pierunāt, lai tas pārdod mums sava jaunizgudrotā līdzekļa recepti.

—    Esmu kļuvis nervozs, — otrais atzinās. — Sakiet, — viņš satvēra Helderu pie rokas, — jūs taču neatstāsit mūs briesmās? Gadījumā, ja mūs saņemtu ciet, jūs taču gādātu par to, ka tiekam atkal brīvībā?

—    Nedomāju vis, — Helders vēsi atbildēja.

—    Nu tad varat būt drošs, ka es iegāzīšu arī jūs!

—   Neticu, ka jums izdosies to panākt. Es nezinu nekā — jūs esat traks, ja gribat sarīkot šeit publisku skandālu. Un vēl trakāks jūs būtu, ja iedrošinātos man draudēt. Jūs tikpat nepadarītu man nekā. Nav ne vismazāko pierādījumu, ka es būtu piedalījies vecā Mepla aizvešanā. Vēlēdamies mani nodot, jūs tikai pats nokļūtu visbīstamākajā stāvoklī.

Ielas laternas gaismā viņš ielūkojās savam pavadonim sejā. Tas svīda no bailēm un uztraukuma, un viņa lūpu kaktiņi nervozi raustījās.

—   Man nav nekādas daļas gar šo lietu, — viņš īgni sacīja. — Čārlzs to darīja jūsu uzdevumā. To viņš darīja ar tādu pašu iemeslu, ar kādu es sekoju vecajam Goldam. Laikam arī tam jūs nevēlējāt nekā ļauna?

Iela bija gluži tukša, un viņiem nebija jābīstas, ka kāds varētu noklausīties viņu sarunā, kas kļuva arvien skaļāka un uztrauktāka.

—   Bet nu man tiešām pietiek — tagad es aiziešu no jums. Visa pasaule ir man vaļā…

—   To jūs nedarīsit! — Helders viņu pārliecināti pārtrauca.

—   Bet es saku, ka aiziešu, — otrais draudēja. — Visa šī lieta man jau galīgi apnikusi.

Helders skali iesmējās.

— Laikam sirdsapziņa sāk jūs mocīt? Tas nu gan vairs neizklausās pēc īsta Čikāgas zēna, kurš savā laikā piederēja pie "Spēcīgo laužu" apvienības! Jums nav ko bīties. — Viņš uzlika tam roku uz pleca. — Drīz mēs nopelnīsim daudz naudas. Ja vēl dažus gadus tā turpināsim, tad jūs varēsit vislepnāko restorānu Londonas austrumos saukt par savu īpašumu un svētdienās izbraukt zaļumos pats savā limuzīnā.

Bet viņš nebija tik viegli nomierināms. Tikai pēc tam, kad Helders to bija ievedis kādā klusā bārā un krietni pamielojis, viņš atguva savu pašsavaldīšanos un pat zināmu jautrību.

12

15. maijs bija diena, kas spilgti iespiedās visu šo notikumu līdzdalībnieku atmiņā.

Kornēlijs Helders torit jau pulksten septiņos atstāja savu namu Kērzonstritā.

Bija jauks pavasara rīts, un zilā debess dzidri laistījās virs pilsētas. Helders izskatījās saguris un slikti gulējis. Viņa seja bija pelēkbāla, it kā tas nakti būtu pavadījis stipri piesmēķētā telpā. Tomēr tas tā nebija. Viņš bija gludi noskuvies un pedantiski kārtīgi ģērbies.

Nesteigdamies viņš soļoja centra virzienā. Ielās bez sakņu un piena izvadātājiem bija redzami tikai reti gājēji, gandrīz visi veikali vēl bija slēgti. Pa Rīdžentstrītu visos virzienos steidzās smaidošas pārdevējas ar papīrā ietītām sviestmaizēm rokās.

Ar nepatiku viņš domāja par to, kā pavadījis šo nakti Komstoks Bells un kur gan varētu būt apmetusies Verita. Pašreiz viņa varbūt sēdēja strādnieku vilcienā, trešās klases vagonā, lai no savas priekšpilsētas brauktu salaulāties ar vienu no bagātākajiem cilvēkiem Londonā.

Šādas un tamlīdzīgas nepatīkamas domas jaucās vina galvā. Viņš nopirka kādu rīta avīzi un ātri pārlaida tai skatienu, cerēdams atrast kādu piezīmi par Vileta apcietināšanu. Bet avīzē par to nebija ne vārda.

Tātad Komstoks Bells bija atlicis savu nodevīgo plānu līdz tam laikam, kad pats būs jau prom no šejienes. Kādā ceļā gan šī meitene varēja būt viņu iespaidojusi? Kāds noslēpums slēpās aiz šīs negaidītās laulības? Helders zināja, ka Komstoks Bells nebūt nebija no tiem cilvēkiem, kas zaudē galvu katras glītas sejiņas priekšā.

Tātad šai laulībai bija kāds cits, reālāks iemesls, — bet kāds? Domīgu seju Helders soļoja pa saules pielieto Rīdžentstritu.

Pulksten astoņos viņš jau bija Grīnparkā. Vēl arvien viņam bija jādomā par Komstoka Bella laulību. Viņš pūlējās atrast tai kādu ticamu izskaidrojumu. Parasti Helders bija loti labi informēts par visu. Arī tagad viņš bez kādām grūtībām bija izdibinājis, ka miljonāra salaulāšana notiks pulksten deviņos Mērilebonas baznīcā. Pirms ceremonijas jaunais pāris kopā ar Goldu ieturēs azaidu "Great-Central" viesnīcā, pulksten vienpadsmitos jaunlaulātie atstās Londonu, lai dotos kāzu ceļojumā uz kontinentu.

Verita Mepla tagad bija kļuvusi Helderam gluži vienaldzīga. Viņš nejuta ne greizsirdību, ne naidu par to, ka viņa bija atstūmusi Helderu, lai apprecētu Bellu. Viņš bija radis uzskatīt visus cilvēkus par zemiem, nekrietniem radījumiem, kas visu dara tikai aiz materiālā aprēķina. Bella sekmes pie Ventas viņš izskaidroja ar viņa milzīgo bagātību. Turklāt viņš pats nekad nebija nopietni domājis Veritu precēt— viņš gribēja palikt brīvs un nesaistīts.

Helders zināja, ka pavasara rītos Golds mīl pastaigāties Grinparkā, un tikai tādēļ arī viņš šorīt bija uzņēmies šo neparasto ceļu, ka cerēja šeit sastapt detektīvu. Viņš nebija maldījies. Pulkstenis pašreiz bija nositis ceturksni uz deviņiem, kad Helders ieraudzīja Goldu, kas pastaigādamies nāca tam pretim pa aleju.

Detektīvu, kā likās, nekas nespēja pārsteigt. Ari tagad, ieraudzījis pretimnākošo Helderu, viņš neizrādīja ne vismazāko izbrīnu… Viņi apstājās un sāka sarunāties.

—  Ja nemaldos, jūs šodien būsit līgavaiņa brāļa godā? — Helders jautāja, ar smaidu uzlūkodams Goldu.

—    Jā, — tas īsi atbildēja.

—    Ko gan visa šī lieta nozīmē?

—    Par ko īsti jūs runājat? Vai par Bella laulību?

—    Protams. Neviens no mums taču nebija to gaidījis.

—    Ko lai dara— katra laulība nāk kādam negaidīta.

—    Vai domājat, ka viņi saderas kopā?

—   Protams, ne, — Golds ātri atbildēja. — Vienīgais pāris, kas bija viens otram radīti, bija Ādams un Ieva. Bet tas noticis jau tik sen atpakaļ, ka es vairs nespēju to atcerēties, jo manis tad vēl nebija pasaulē. īsta saskaņa var nodibināties laulāto draugu starpā tikai pēc tam, kad tie jau daudzus gadus nodzīvojuši kopā.

Helderam šis joks patika. Viņš bija cilvēks, kura uzjautrināšanai nevajadzēja daudz asprātības.

—    To jūs sacījāt kā pārliecināts vecpuisis. Nu, vai esat pārliecinājies, ka viss, ko stāstīju jums par Viletu, ir patiesība?

Golds pamāja ar galvu.

—    Jā, šovakar viņš tiks apcietināts.

—   Tātad tikai pēc tam, kad Bells jau būs atstājis Angliju, — Helders ironiski piebilda. — Es tiešām neesmu visai lepns par to, ka viņš ir mans tautietis.

Golds uzmeta viņam greizu skatienu.

—     Nekad neesmu dzirdējis ar! viņu lielāmies ar to, ka jūs esat viņa tautietis. Viņš dažreiz mēdz būt loti atturīgs.

Viņš ielūkojās pulksteni.

—     Nu man jāiet. Bet jūs šorīt neizskatāties visai labi, Helder.

—   Es esmu pilnīgi vesels, tikai pēdējā laikā mazliet mokos ar miega trūkumu.

—   Tādā gadījumā dodu jums padomu vairāk lasīt derīgas grāmatas. Es jums ieteiktu iesākt ar kādu mazu grāmatiņu, kuru arī man vēl nesen gadījās pārlasīt.

—    Nu, un kas tā būtu par grāmatu?

—    Galvaspilsētas policijas pavēlu un rīkojumu krājums. Patiesībā tā domāta jaunu policistu ieskatam, bet tā loti izplatīta ari noziedznieku aprindās.

Golds nespēja novaldīt smieklus, lūkojoties Heldera samulsušajā sejā, kurš nezināja, kas tagad būtu labāk — smieties vai dusmoties.

Pirmie, kas ieradās viesnīcā, bija Komstoks Bells un Verita. Viņi ienāca gandrīz reizē. Bells apsveica līgavu ar laipnu smaidu. Viņa izskatījās loti nopietna un bija sevišķi skaista. Bells bija pārsteigts, ka tikai tagad pirmo reizi ievērojis viņas neparasto skaistumu.

Komstoks Bells nekad vēl nebija mīlējis kādu sievieti, bet tagad viņš precēja šo viņam gandrīz svešo meiteni. Un tomēr viņam bija patīkami, ka sieviete, kura turpmāk nesīs viņa vārdu un no kuras bija atkarīgs tik daudz, no dabas apbalvota ari ar ārēju skaistumu. Viņa bija ģērbusies vienkāršā, baltā tērpā un platā, melnbalti strīpotā cepurē.

—    Vēl kādas piecas minūtes mēs varam pabūt vienatnē, — viņš sacīja, nosēdinādams to kādā krēslā. — Vai jūs vēlāk nenožēlosit šo soli?

—   Nē, es nekad neko nenožēloju, — viņa atbildēja pārliecinātā balsī.

—    Es… — viņš vilcinādamies iesāka.

—   Es zinu, ka jūs gribat teikt man ko tādu, kam vajadzētu mani nobiedēt. Zinu ari to, ka varu jums palīdzēt un ka vienīgi tādēļ jūs mani precat, jo mīlestības mūsu starpā nav ne no vienas, ne otras puses. Mēs speram šo soli pie pilnas apziņas un vaļējām acīm. Lai Dievs dod, ka viss beigtos labi!

—  Jā, cerēsim, — viņš svinīgi piekrita. — Bet tur jau nāk arī Golds.

Detektīvs pašreiz kāpa augšup pa platajām kāpnēm. Bija neparasti redzēt viņu tik agri no rīta ģērbušos frakā un cilindrā. Viņi iegāja ēdamzālē. Verita tikko pieskārās ēdieniem, arī Bells ēda maz. Toties Golds ar apskaužamu apetīti ķērās pie azaida, neļaudamies traucēties no pārējo atturības. Viņš šorīt bija piecēlies jau pulksten četros, kaut neviens no klātesošajiem to nezināja.

—    Uz kurieni jūs dosities savā kāzu ceļojumā? — viņš jautāja.

—   Vispirms mēs brauksim uz Parīzi, — Komstoks Bells atbildēja. — No turienes dosimies uz Minheni, tālāk uz Vīni, varbūt arī Budapeštu. Tālāko plānu vēl neesmu sastādījis.

—   Tas taču loti nepatīkami, ka jūsu pirksts nav sadzijis, — Golds ieminējās, norādīdams uz viņa pārsieto roku.

Bells pasmaidīja.

—   To biju pavisam aizmirsis. Tagad jau esmu tā pieradis ar kreiso roku rakstīt uz mašīnas, ka nākotnē laikam nekad vairs nerakstīšu vēstules ar roku.

—    Vai rakstāmmašīnu ņemsit līdzi ari ceļā? — Golds jautāja.

—   Jā, es liku pagatavot sev sevišķi vieglu un ērti pārvietojamu mašīnu.

—    Nu, kundze jau varēs jums palīdzēt rakstīšanā, — Golds piebilda, uzmezdams Ventai smaidošu skatienu.

—    Par nelaimi — vai arī par laimi — viņa neprot uz šīs mašīnas rakstīt, jo es liku to iekārtot pavisam citādi nekā parastās rakstāmmašīnas.

Uz bridi iestājās klusums. Bells pamāja viesmīlim.

—    Atnesiet man telegrammas formulāru.

Mirkli vēlāk rakstāmie piederumi jau stāvēja viņa priekšā uz galda.

—   Vai nevēlaties, lai uzrakstu jūsu vietā? — Golds piedāvājās.

—    Nē, pateicos, gan jau pats tikšu galā, — viņš mazliet nosarka. Saņēmis spalvu kreisajā rokā, viņš izpildīja formulāru. Telegramma tika adresēta kapteinim Loderam Greivzendā, un tās teksts sastāvēja tikai no diviem vārdiem: "Uz priekšu!"

Golds labprāt būtu gribējis zināt, kas rakstīts šajā telegrammā, ko Bells nosūtīja savas kāzu dienas rītā. Bet Komstoks Bells ātri salocīja lapiņu un līdz ar piecšiliņu naudas gabalu pasniedza to viesmīlim.

—    Lieciet to tūliņ nosūtīt un pasniedziet rēķinu.

Brīdi vēlāk viņi izgāja no viesnīcas un kājām devās uz tuvējo baznīcu.

Atskaitot baznīcas apkopēju un ķesteri, baznīcā nebija neviena cilvēka, un viņu soļi dobji atbalsojās tukšajā telpā.

No sakristejas iznāca garīdznieks. Vienkāršos vārdos, it kā mazliet steigdamies, viņš izpildīja laulāšanas ceremoniju, un Verita sajuta pirkstā šauro zelta stīpiņu, kas viņas likteni uz mūžu saistīja ar Komstoka Bella dzīvi. Parakstījušies laulību grāmatā un atalgojuši baznīcas apkalpotāju, kas bija viens no laulību lieciniekiem, misis un misters Belli Golda pavadībā atstāja baznīcu.

Bells ielūkojās pulksteni.

—   Mums atliek vēl stunda laika, — viņš sacīja. — Bagāža taču jau nosūtīta uz piestātni?

Verita pamāja ar galvu.

Bells laipni uzsmaidīja viņai.

—   Turpmāk es saukšu tevi par Veritu — tev taču nekas nebūs pretim?

—   Es jau pati gribēju tev to lūgt, — viņa vienkārši atbildēja.

Ventvorss Golds ieinteresēts sekoja viņu sarunai, domās vēlreiz salīdzinādams šo neparasto pāri: viņš — cilvēks ar milzīgu bagātību un redzamu stāvokli Londonas augstākajā sabiedrībā; viņa— nabaga nepazīstama meitene, kurai nav nekādu sakaru ar to sabiedrību, pie kuras pieder viņas vīrs. Viņi sarunājās savā starpā kā divi cilvēki, kas tikai pirms pusstundas iepazinušies un kuriem nav nekādu kopēju interešu, kas tos vienotu.

Pēkšņi Goldam iekrita prātā dīvaina doma: kā gan viņa tik īsā laikā paguvusi sakārtot savu pūru? Bet Bella turpmākie vārdi pilnīgi izkliedēja viņa šaubas.

—    Visu, kas tev vajadzīgs, tu varēsi iegādāties Parīzē.

—    Man vajadzēs loti maz, — viņa mierīgi atbildēja.

—    Es lieku priekšā mazliet pastaigāties parkā, lai kaut kā saīsinātu atlikušo laiku, — Bells sacīja. — Jūs taču pavadīsit mūs, mister Gold?

Golds jau gribēja smalkjūtīgi aizbildināties ar kādu steidzamu darbu, kad Bells negaidot izjauca šo viņa nodomu.

—   Mums būtu loti patīkami, ja jūs paliktu kopā ar mums līdz pat vilciena atiešanai. Mēs ar Veritu loti priecātos par to.

Kāds auto viņus aizveda uz Rīdžentparku. Pastaigājoties viņi runāja par visādām mazsvarīgām lietām, ne ar vārdu nepieminot Bella turpmākos nodomus. Pamazām Bells kļuva arvien nemierīgāks un nervozāks un pēkšņi griezās pie detektīva ar negaidītu jautājumu:

—     Helders jums laikam jau stāstīja, ka esmu nodevis Viletu?

Golds bija pilnīgi pārsteigts. Viņš nespēja saprast, kā gan Bells varējis dabūt to zināt.

—   Jā, ko tamlīdzīgu viņš gan stāstīja, — viņš atzinās. — Bet es neveltu nekādu vērību tam, ko saka Helders.

—    Šajā gadījumā viņš runājis patiesību, — Bells mierīgi sacīja. — Es tiešām nodevu Viletu, bet man ir svarīgi iemesli to darīt.

—    Vai viņš jau apcietināts?

—   Vēl ne. Es iekārtoju tā, ka viņa arests notiks tikai pēc tam, kad būšu jau atstājis Angliju.

Goldam viņa vārdi izlikās pārāk cietsirdīgi, tie nemaz nesaskanēja ar Bella citkārt maigo un laipno izturēšanos pret citiem cilvēkiem. Viņš jutās nepatīkami vīlies savās draudzības jūtās pret šo miljonāru, kurš ar vieglu sirdi nodeva policijas rokās savu agrāko biedru, bet pats aizceļoja, lai aiztaupītu sev katras nepatikšanas.

—    Priecājos, ka pateicāt man to, — viņš vēsi atbildēja.

Komstoks Bells viņu cieši uzlūkoja, un viņa nopietnais

skatiens liecināja, ka tas nojauš Golda nepatīkamo sajūtu.

—    Un tomēr es jūs lūdzu nedomāt par mani ļauni, — viņš piebilda.

Klusēdami viņi sasniedza Viktorijas staciju. Jaunajam pārim bija rezervēta atsevišķa kupeja pirmās klases vagonā.

Pēdējās minūtes pagāja nenozīmīgās sarunās. Beidzot vilciens sāka lēni kustēties.

—     Uz redzēšanos! — Golds sacīja, sniegdams Bellām roku.

Bells to cieši paspieda.

—    Mēs taču vēl redzēsimies?

•— Es to noteikti ceru, — Bells atbildēja.

Atsveicinājies ari no Veritas, Golds palika stāvam uz perona un domīgi nolūkojās pakal aizejošajam vilcienam, kamēr vien tas bija saredzams.

—   Pavisam neikdienišķas kāzas! — viņš pie sevis norūca.

Pagriezies uz iešanu, viņš tikko neuzskrēja virsū Helderam, kas stāvēja dažus soļus no viņa.

Golds uzmeta tam nicinošu skatienu.

—    Ja es nezinātu, ka jūs esat smalkjūtīgs un godprātīgs cilvēks, — viņš sacīja, un viņa balsī bija dzirdama dzēlīga ironija, — tad varētu iedomāties, ka esat gribējis mūs izspiegot.

Helders pasmaidīja.

—   Un tā ari būtu svēta patiesība, — viņš vaļsirdīgi atzinās. — Es gribēju jūs novērot. Komstoka Bella laulība mani interesē tikpat cik jūs, bet — vai nu ticat, vai ne — es pats nevaru izskaidrot, kādēļ tas tā ir.

—  Tas mani visaugstākā mērā pārsteidz, — detektīvs salti atbildēja. — Jūsu šķiras cilvēki nekad nedara neko, ja tiem nav sevišķu iemeslu.

Helders iesmējās.

—   Mana izturēšanās šajā gadījumā var tikt uzskatīta par pavisam ārkārtīgu parādību.

Viņš labprāt būtu vēl ilgāk pakavējies kopā ar Goldu, bet Amerikas sūtniecības detektīvs tam lika nepārprotami nojaust, ka vēlas palikt viens.

Golds negāja tieši uz klubu, jo zināja, ka tur nenovēršami nāksies satikties ar Helderu. Viņš devās uz savu dzīvokli, kur sagatavoja kādu ziņojumu Vašingtonas valdībai.

Kad viņš vēlāk ieradās klubā, viņu tur gaidīja divas telegrammas. Tās abas bija no Bella. Viena bija nodota Doverā, un tajā jaunais pāris sūtīja savus sveicienus. Otrā telegramma bija izsūtīta no Kalē pulksten trijos, un tās saturs loti pārsteidza Goldu: "Apmeklējiet rit Pārķeru — šodien viņš atvaļinājumā — un pasakiet, lai pāradresē manu pastu, kā viņam jau teikts."

Golds nolika telegrammu sev priekšā uz galda. Kādēļ Bells nebija telegrafējis tieši Pārķeram? Un kā gan viņš, kas citkārt bija tik uzmanīgs un apdomīgs, jau iepriekš nebija šo lietu nokārtojis?

Detektīvs pasmaidīja.

—   Nu, laikam jau tam tā vajag būt, ka iemīlējies cilvēks aizmirst nokārtot stādus sīkumus, — viņš nodomāja.

Paēdis viņš ķērās pie vēstulēm, kas tam bija atsūtītas no sūtniecības. Tās nebija visai patīkamas, tomēr Golds izlasīja tās filozofiskā mierā, neņemdams vērā dažus sevišķi asus izteicienus.

Netālu no viņa sēdēja Helders, šķietami iedziļinājies kādas avīzes lasīšanā. Tomēr Golds zināja, ka tā bija tikai izlikšanās no Heldera puses, lai tas netraucēts varētu viņu novērot. Ko īsti šis Helders no viņa gribēja? Tas nebija cilvēks, kurš velti zaudētu laiku savas ziņkāres apmierināšanai.

Golds nesteigdamies piecēlās un piegāja pie viņa.

—    Domāju iziet mazliet pastaigāties, vai nenāksit līdzi? — viņš jautāja.

—    Labprāt, — Helders piekrita, ātri pieceldamies.

Golds atcerējās, ka nākamajā dienā tam norunāta kāda

satikšanās un ka viņam varbūt neatliks laika uzmeklēt Pārķeru. Iebāzis Bella telegrammu aploksnē, viņš uzrakstīja uz tās Pārķēra vārdu. Tas bija labs iemesls, lai pastaigājoties aizietu līdz Kedagenskvēram un iemestu aploksni Bella nama vēstuļu kastītē.

Klusēdami viņi kopā izgāja no kluba.

—   Es gribu jums atklāti ko jautāt, — Golds sacīja, — un ceru saņemt no jums tikpat atklātu atbildi.

—  Tas jau izklausās visai daudzsološi. Es tomēr papūlēšos izpildīt jūsu vēlēšanos. Ko īsti jūs gribat zināt?

—    Kādēļ jūs tik loti interesējāties par Komstoka Bella aizceļošanu?

—    Mani interesē visi cilvēki.

—    Taču ne tik lielā mērā, lai viņu dēl jūs kavētu savu laiku. Es pazīstu jūs ļoti labi. Aiz jūsu intereses par Komstoku Bellu slēpjas kas tāds, ko es vēl nesaprotu.

Bridi viņi klusēdami soļoja līdzās.

—   Jūs esat viņa draugs, un es negribētu runāt par lietām, kas jums varētu būt nepatīkamas, — Helders beidzot atsāka.

—    Vēl nepatīkamāk man ir tas, ka jūs vienmēr runājat tikai netiešos aizrādījumos, nekad neizteikdamies atklāti.

—   Nu, labi, es jums pateikšu, — Helders pēc īsas vilcināšanās atbildēja. — Man liekas, ka Komstoks Bells ir nekrietns un viltīgs blēdis.

—    Un tas ir viss? — Golds vēsi jautāja.

—    Vai ar to vēl nepietiek?

—    Vienīgi tas, ka jūs viņu uzskatāt par viltīgu blēdi, ir pārāk nepietiekams pierādījums, lai arī mani pārliecinātu par to. Ja tiktu notiesāts katrs cilvēks, par kuru mēs tikai domājam, ka tas pastrādājis kādu noziegumu, tad Anglijā drīz vien pietrūktu cietumu, Vai nekā noteiktāka nevarat man pateikt?

—   Lai varētu būt drošs par savu brīvību, viņš nodevis savu agrāko biedru, — Helders nopietni atbildēja.

Detektīvs pasmaidīja.

—    īstais iemesls jūsu naidam pret Bellu gan laikam būs tas, ka viņš kaut ko nepatīkamu zina par jums, un tādēļ jums nebija miera, pirms pats savām acīm pārliecinājāties par viņa aizbraukšanu.

Bija jau pārāk tumšs, lai Golds varētu redzēt, ka Helders pie šiem vārdiem nosarka.

—   Tās ir loti dīvainas aizdomas!

Viņi bija sasnieguši Kedagenskvēru. Tuvojoties Bella namam, Golds izņēma no kabatas aploksni ar telegrammu.

—   Tā man jāiemet vēstuļu kastītē, — viņš sacīja. — Tas ir kāds Bella rīkojums viņa sulainim.

Bella nama viesistabas logs atradās ielas pusē, tā ka pa to varēja redzēt katru, kas ienāk namā vai iziet no tā.

—   Uz kāpnēm stāv kāds cilvēks, — Helders pēkšņi sacīja.

Golds pacēla galvu.

Pie nama durvīm tiešām stāvēja kāds jauneklis. Acīmredzot viņš tikai nupat bija atnācis, jo viņa roka pašreiz pūlējās sataustīt zvana podziņu.

—   Vai jūs esat misters Komstoks Bells? — viņš jautāja Goldam.

Detektīvs iesmējās.

—    Nē, misters Bells ir aizceļojis.

—   Varbūt jūs esat viņa draugs? — jauneklis turpināja.

—   Nesaprotu, kādēļ jums vajag to zināt, — Golds paraustīja plecus.

Svešais pasniedza viņam savu vizītkarti.

—    Mans vārds ir Džeksons, esmu žurnāla "Post" līdzstrādnieks. Mēs zinām, ka misters Bells šorīt salaulājies.

Golds iemeta aploksni ar telegrammu vēstuļu kastītē.

—    Nu, labi, — viņš smaidīdams atbildēja. — Galu galā varu pateikt jums visu to pašu, ko jūs būtu dzirdējis no mistera Bella. Šorīt viņš salaulājās un tieši no baznīcas devās kāzu ceļojumā.

—    Varbūt pateiksit man arī tās dāmas vārdu — galu galā tā taču ir mana ziņojuma galvenā dala, — reportieris smaidīdams teica. — Jūs taču zināt, cik ļoti mūsu publika

interesējas par miljonāriem un sevišķi par viņu kundzēm.

Golds mirkli vilcinājās. Beidzot viņš tomēr atzina, ka nav nozīmes liegties, jo Veritas vārdu taču viegli varēja dabūt zināt tajā baznīcā, kur laulība tika noslēgta.

—    Viņš apprecēja mis Veritu Meplu.

Reportieris klusu iesvilpās.

—    Tā taču nav tā vīra brāļameita, kuru…?

Golds pamāja ar galvu.

—    Bet visu to lietu jūs savā ziņojumā varat mierīgi piemirst, mans dēls.

Žurnālists noglabāja piezīmju grāmatiņu atpakaļ kabatā.

—   Man ir pārāk laba atmiņa, lai aizmirstu mis Meplu, — viņš sacīja. — Es redzēju viņu todien, kad viņas krusttēvs bija tik noslēpumainā kārtā pazudis.

Visa šī saruna norisinājās nama durvju priekšā. Helders, kas bija palicis lejā, nepacietīgi soļoja turp un atpakaļ pa trotuāru, gaidīdams sarunas beigas.

—    Loti pateicos par jūsu laipnību, — reportieris sacīja, pagriezdamies uz iešanu, bet Heldera pārsteiguma pilnais sauciens tam lika apstāties.

Stingu skatienu Helders lūkojās viņam garām uz viesistabas logu.

—    Redziet— tur! — viņš klusu iesaucās.

Sekojot viņa skatienam, Golds sastinga aiz pārsteiguma.

Aiz loga ar šausmu un izbaiļu izteiksmi sejā stāvēja Verita Bella, kas vēl šorīt bija saukusies Veritas Meplas vārdā.

Neredzošu skatienu viņa lūkojās ārā uz ielu. Kādas laternas gaisma krita tieši viņas mulsajā sejā. Viņas lūpu kaktiņi bija noslīguši lejup, un visa seja izteica bezgalīgas skumjas. Piere tai bija saraukta dziļās grumbās. Mirkli viņa stāvēja pie loga, it kā aizmirsusi visu pasauli. Tad pēkšņi tā, ka likās, pamanīja ārpusē stāvošos cilvēkus un ātri pazuda istabas tumsā.

13

—  Vai redzējāt? — Helders ar pūlēm izdabūja pār lūpām. Šī parādība, kā likās, bija viņu ārkārtīgi pārsteigusi. Arī Golds elpoja straujāk, un auksti sviedri izspiedās viņam uz pieres. Šīs sievietes parādīšanās bija kas neticams un pārdabīgs; viņš jau bija domājis, ka tā atrodas viņpus jūras, vismaz trīssimts vai vairāk jūdžu attālumā no Londonas.

Brīdi viņš vilcinājās, it kā gribētu doties atpakaļ pie durvīm, bet jau nākamajā acumirklī atmeta šīs domas. Galu galā, kāda viņam tur bija daja, kaut Veritas šausmās un izbailēs sastingusi seja liecināja, ka vajag būt notikušam kam ārkārtējam.

Pēkšņi viņš atcerējās laikraksta pārstāvi.

Džeksons klusēdams bija visu novērojis, un Golds redzēja, kā viņa acis uztraukumā mirdzēja. Nevienu medību suni, kas saodis svaigas pēdas, nevar pielīdzināt reportierim, kurš atradis negaidīti labu materiālu sava laikraksta ziņojumam. Golds saprata, ka šeit vairs nevar līdzēt nekādi iebildumi.

Tomēr viņš uzlika roku žurņālistam uz pleca.

—   Mister Džekson, tā ir lieta, kura nedrikst nonākt avīzes slejās. Komstoks Bells ir mans draugs, un es esmu pārliecināts, ka viņa kundzes negaidītā atgriešanās Londonā izskaidrosies loti vienkārši.

—   Protams, — reportieris piekrita ar tādu gatavību, kas Goldu padarīja vēl nemierīgāku.

Dažreiz ir iespējams piekukuļot visgodīgākos cilvēkus — pat citkārt tik nepiekukuļojamajā Londonā, — vajag tikai zināt, no kuras puses katrā atsevišķā gadījumā pieiet. Bet nekad vēl nevienam nav izdevies uzpirkt reportieri, kas saodis sensāciju savam laikrakstam.

Golds izvēlējās citu ceļu.

—   Misters Komstoks Bells ir loti bagāts cilvēks, — viņš ar uzsvaru sacīja. — Jūsu paša labā es gribu aizrādīt, ka viņš katrā ziņā spers visstingrākos solus pret katru, kas mēģinās kaitēt viņa godam.

—   Bez šaubām, to viņš darītu, — reportieris pēc iespējas godbijīgāk piekrita. — Esiet pārliecināts, ka es pratīšu sastādīt savu ziņojumu tik vieglā un neaizskarošā tonī, ka viņam nebūs ne vismazākā iemesla apvainoties.

Atsveicinājies ar vieglu galvas mājienu, viņš ātri devās prom, un Golds saprata, ka nebūtu nekādas nozīmes viņu vēl ilgāk atrunāt no nodoma, no kura tas ne par ko neatkāptos.

Abi amerikāņi sāka solot atpakaļ pa to pašu ceļu, pa kuru bija nākuši. Vismaz desmit minūtes neviens no viņiem nerunāja ne vārda.

—     Ko tas viss nozīmē? — Helders beidzot pārtrauca klusumu. — Tur taču slēpjas kāds noslēpums! Es pazīstu Komstoku Bellu— viņš ir spējīgs uz visu. Bet gan jau es atrisināšu šo lietu!

Viņš gribēja doties prom, bet Golds to satvēra pie rokas.

—    Kurp tad jūs tā steidzaties? — viņš stingri noprasīja.

—    Es tūliņ iešu uz policiju.

—   Varat aiztaupīt sev šīs pūles, — Golds mierīgi atbildēja. — Es pazīstu presi, un ari caur to policija vēl diezgan laikus iegūs visas ziņas, kādas vien tai vajadzīgas. Un kādēļ gan dot laikrakstiem vēl vairāk iemeslu ieinteresēties par misis Bellas negaidīto atgriešanos?

Viņš runāja loti noteikti, un Helders skaidri saprata draudus, kas skanēja viņa balsī.

—    Nezinu, ko jūs ar to domājat, — viņš izvairīdamies teica.

—  To jūs dabūsit zināt jau tuvākajās dienās. Neraizējieties par to, ko Komstoks Bells dara savas glābšanas labā, bet parūpējieties labāk pats par savu ādu!

—    Ko jūs ar to gribat teikt?

—    Lai jūs rūpējaties pats par savu drošību, — Golds atkārtoja, uzsvērdams katru vārdu.

Helders uzmeta detektīvam naida pilnu skatienu.

—   Gold, — viņš caur zobiem nošņāca, — es zinu, ka jūs esat detektīvs. Bet, ja jūs iedrošināsities stāstīt par mani ko tādu, kas varētu kaitēt manam godam, tad es parūpēšos, lai jūs tiktu izslēgts no visiem Londonas klubiem.

Golds iesmējās.

—    Es zinu, ka jūs esat naudas viltotājs, — viņš mierīgi sacīja. — Esmu gandrīz pārliecināts, ka jūs piederat pie tās bandas, kas pašreiz visas Savienotās Valstis pārpludina ar viltotām piecdolāru zīmēm. Saku jums gluži atklāti, ka man vēl nav nekādu tiešu pierādījumu pret jums, bet tikpat atklāti arī apgalvoju, ka ātrāk nepalikšu mierā, pirms nebūšu ieguvis nepieciešamos pierādījumus, lai iesēdinātu jūs aiz restēm. Man ir aizdomas, ka jūsu drukātava Šropšīrā ir tikai maskēta viltotās naudas spiestuve, kur to izgatavo milzīgos daudzumos. Tā, nu jūs zināt visu, ko es par jums domāju, un varat rīkoties turpmāk, kā atzīstat par labāku.

—    Bet jums taču nav pierādījumu, — Helders dzēlīgi sacīja.

—   Pierādījumi! — Golds rūgti iesmējās. — Vai domājat, ka gadījumā, ja man tādi būtu, es ar jums vēl sarunātos citādi kā vienīgi caur cietuma restēm?! Bet nepriecājieties— gan būs ari pierādījumi.

Viņi bija apstājušies zem kādas laternas. Golda seja bija nobālusi aiz uztraukuma un dusmām par savu neprātīgo rīcību. Līdz šīm viņš nekad vēl nebija ļāvies tik tālu aizrauties, lai priekšlaikus brīdinātu savu pretinieku. Bet viņš juta, ka viņa nervi bija galīgi beigti. Priekšniecība, kurai viņš tik ilgi bija uzticīgi kalpojis, bija atrakstījusi tam loti nepatīkamas vēstules, un pēdējie notikumi to bija galīgi nogurdinājuši.

—     Nu es zinu jūsu patiesos nodomus, — Helders lēni sacīja, — un pratīšu spert nepieciešamos solus sevis aizstāvēšanai.

Golds pamāja ar galvu.

—   Ir arī pēdējais laiks to darīt. Kas attiecas uz misis Bellu, tad, ja vien vēlaties, varat arī griezties policijā. Tomēr jūsu paša interesēs es jūs brīdinu no liekas pārsteigšanās šajā lietā!

Viņi izšķīrās, un Golds turpināja ceļu viens, klusībā lādēdams savu nesavaldību un nevajadzīgo vaļsirdību pret Helderu. Viņš bija izvēlējies neīsto ceļu. Viņam būtu vajadzējis uzdot policijai pārmeklēt Šropšīras spiestuvi, pirms vēl Helderam varēja rasties kādas aizdomas. Bet nu bija par vēlu. Tagad vajadzēs no jauna uzsākt tās slepenās vietas meklēšanu, no kurienes tika nosūtīta viltotā nauda.

Pamazām viņa domas pievērsās Bellām un Veritai, un pēkšņi viņš atcerējās, ka viņa paša sulainis reiz bija izteicies, ka esot pazīstams ar Pārķeru.

Mājās pārgājis, viņš tūliņ piezvanīja sulainim.

—    Kol, — viņš sacīja, kad tas bija ienācis, — vai jūs nepazīstat Pārķeru, mistera Komstoka Bella sulaini?

—   Jā gan, ser, mēs esam labi draugi.

—    Misters Bells viņam šodien devis brīvdienu. Kā jums šķiet, kur viņu tagad varētu sastapt?

—    Tūliņ pat? — Kols izbrīnā jautāja.

—    Jā, vēl šonakt.

—   Jādomā, ka viņš būs aizgājis pie savas māsas, jo Londonā viņam citu tuvinieku nav.

—    Kur viņa dzīvo?

—    Dalstonā, ser. Man ir viņas adrese.

Viņš izgāja un mirkli vēlāk atgriezās ar papīra strēmelīti, uz kuras bija atzīmēta Pārķēra māsas adrese. Golds jau bija izdomājis savu plānu. Viņš ielūkojās zīmītē.

—   Paņemiet auto, aizbrauciet turp un mēģiniet tūliņ atvest Pārķeru pie manis. Ja viņa tur nav, tad papūlieties to uzmeklēt un ņemiet līdzi, lai cik vēls arī būtu.

—   Būtu labi, ja izdotos visā drīzumā noskaidrot šo lietu, — Golds nodomāja, kad Kols bija izgājis. — Rīt jau visas avīzes kliegs par šo gadījumu.

Viņš mēģināja lasīt, bet no katras lappuses tam lūkojās pretim Veritas šausmās pārvērstā seja, kādu tas to bija redzējis Bella nama ēdamistabas logā. Viņš nolika grāmatu un nemierīgi sāka staigāt pa istabu.

No pārdomām viņu iztraucēja ārdurvju troksnis, kas ziņoja par Kola atgriešanos. Golds izgāja vestibilā. Pārķers, kas bija ģērbies savā labākajā uzvalkā, viņu sveicināja.

—    Vai jums ir mistera Bella nama atslēga? — Golds jautāja.

—    Jā, ser.

—   Tad brauciet man tūliņ līdzi.

—    Vai kas noticis? — Pārķers iztrūcies jautāja.

—    Nē, nekas sevišķs, — detektīvs nepacietīgi atbildēja. Viņš neuzskatīja par vajadzīgu stāstīt šim cilvēkam visu patiesību.

Bija jau sen pāri pusnaktij, kad auto aizveda viņus uz Kedagenskvēru. Pārķers atslēdza nama durvis.

—    Acumirkli, ser, — viņš sacīja, uzgriezdams elektrību.

—   Vispirms uzkāpiet augšā un pieklauvējiet pie mistera Bella durvīm.

— Bet, ser…

—   Dariet, kā jums sacīts, — Golds vinu skarbi pārtrauca. Pārķers paklausīja un devās augšup pa kāpnēm. Mirkli

vēlāk viņš atgriezās.

—    Vai bijāt mistera Bella istabā?

—   Jā, ser.

—    Vai tur kāds ir?

—    Nē, ser, tur nav neviena.

—    Kas šī par istabu? — Golds jautāja, norādīdams uz kādām durvīm.

—    Tā ir viesistaba.

—    Atveriet durvis. Durvis nebija aizslēgtas.

—    Tas taču dīvaini, — Pārķers sacīja.

—    Kas ir dīvaini? — Golds ātri iejautājās.

—    Kad es atstāju namu, šīs durvis bija aizslēgtas.

—    Vai bez jums vēl kādam ir atslēga no tām?

—    Tikai misteram Bellām. Visas durvis ir apgādātas ar amerikāņu "Yale" tipa slēdzenēm, kas tik veikli ierīkotas, ka nezinātājs nemaz nevar atrast atslēgas caurumu.

Golds rūpīgi aplūkoja durvis. Ap to vietu, kur atradās tikko saskatāmais atslēgas caurumiņš, rožkoka pulējumā bija redzami viegli ieskrambājumi.

Golds atvēra durvis, iegāja istabā un uzdedza gaismu. Istabā neviena nebija…

Detektīvs dziļi ievilka elpu caur degunu.

—    Vai jūs nekā nesaožat, Pārķer?

—   Jā, šeit tiešām ir kāda savāda smarža. Istabas gaiss vāji smaržoja pēc vijolītēm.

Golds vērīgi aplūkoja visu telpu. Visas lietas stāvēja savās parastajās vietās. Signalizācijas ierīces pie logiem nebija aizskartas. Bet uz palodzes viņš ieraudzīja kādu mazu, plakanu priekšmetu. Viņš paņēma to un iebāza kabatā. No pirmā acu uzmetiena viņš redzēja, ka tas ir ādas futlāris, kādus Kuka ceļojumu birojs izsniedz saviem klientiem braucamo biļešu uzglabāšanai. Golds zināja, ka biļetes ceļojumam uz Vīni Bells bija iegādājies Kuka birojā.

Nama pārmeklēšana nedeva nekādus panākumus. Visas istabas bija tukšas, un misis Verita Bella bija pazudusi bez pēdām.

—    Man šķiet, ka ar to pietiek, Pārķer, — Golds sacīja, pabeidzis nama aplūkošanu.

—    Vai nekas nav pazudis? — Pārķers, kas arvien vēl baidījās, ka varētu būt notikusi ielaušanās, nedroši iejautājās.

—    Nē, par to nav ko uztraukties — nekas nav nozagts.

Golds devās atpakaļ uz savu dzīvokli. Viņš cerēja, ka Verita pa to laiku būs apmeklējusi viņu. Bet no sulaiņa tas dabūja zināt, ka neviens nav bijis.

Dzīvoklī viņš atrada tikai kādu telegrammu un steidzamu vēstuli. Viņš bez kavēšanās atplēsa vēstuli, cerēdams, ka tā ir no misis Bellas. Bet to rakstīja Skotlendjarda galvenais inspektors Greisons, un tās saturs bija loti īss:

"Šovakar pulksten vienpadsmitos apcietinājām Viletu."

Golds pamāja ar galvu. Viņš bija lūdzis paziņot tam visu, kam bija kāds sakars ar šo noslēpumaino Viletu.

Telegrammas saturs bija daudz svarīgāks. Vina departamenta šefs Vašingtonā telegrafēja:

"Bez kavēšanās ierodieties Vašingtonā. Nepieciešamas personīgas pārrunas. Brauciet ar "Turaniku"."

Golds pusbalsī lādējās. "Turaniks" atgāja jau nākamajā dienā. Visa nakts viņam pagāja kravājoties, un pulksten sešos rītā viņš atstāja Londonu.

***

Helders vēl sēdēja klubā, kad kāds no viņa aģentiem pa telefonu paziņoja par Vileta apcietināšanu.

Viņš sēdēja kādā ērtā krēslā rakstāmistabā, kad kluba viesmīlis tam pasniedza telegrammu, kas pirms divām stundām bija izsūtīta no Ņujorkas. Helders to atplēsa un izlasīja:

"Steidzami. Izbrauciet ar tvaikoni "Turaniks" uz Ņujorku."

Telegrammu bija parakstījis kāds cilvēks, kura uzaicinājumu viņš nekādā ziņā nedrīkstēja atstāt neievērotu. Tādēļ viņš bez kavēšanās devās uz savu dzīvokli, lai sakārtotu visu ceļojumam nepieciešamo.

Un otrā rītā Golds Kestonas piestātnē sastapa cilvēku, kuru tas pašreiz vismazāk vēlējās redzēt. Viņi abi pārbrauca

pāri okeānam, ceļā nepārmijuši savā starpā ne vārda.

***

Kamēr Golds ar Helderu Amerikā kārtoja katrs savas darīšanas, visa Londona velti pūlējās atrisināt jautājumu: kur palikuši misters un misis Belli?

Žurnāls "Post" trekniem burtiem iespieda šo jautājumu laikraksta priekšpusē un vēlreiz atkārtoja to mazākiem burtiem kā virsrakstu veselu sleju garam ziņojumam.

Laikraksts apzīmēja šo gadījumu par visai dīvainu un noslēpumainu parādību, jā, pat atklāti nosauca to par aizdomīgu. Starp rindiņām nenācās grūti izlasīt aizdomas, ka viss tas ir tikai maldināšana. Ziņotājs lika saprast, ka Komstoks Bells ar kundzi droši vien slepeni atgriezušies Londonā, lai šeit klusībā pavadītu savu medusmēnesi. Tika izteikta arī cerība, ka jaunajam pārim nebūs gadījies nekas ļauns.

Bet pamazām avīzes kļuva drošākas, jo to ārzemju korespondenti velti bija nomeklējušies jaunlaulātos pa visu kontinentu.

Kur gan varēja būt palicis misters Komstoks Bells?

Vina draugi uzskatīja to par asprātīgu joku no viņa puses, bet "Post" konkurences laikraksts pat ironizēja, ka Džeksons ar nolūku pārskatījies, lai iegūtu savam laikrakstam sensāciju. Lai pierādītu savu taisnību, jaunais reportieris gribēja atrast tos divus kungus, kas kopā ar viņu bija redzējuši Veritu Bellu pie viesistabas loga, tomēr viņam izdevās izdibināt tikai to, ka arī tie abi aizbraukuši no Londonas.

Sestajā dienā pēc uztraucošā ziņojuma parādīšanās žurnāla "Post" redakcija saņēma ar mašīnu rakstītu vēstuli, kas bija nosūtīta Lucernā. Vēstule bija rakstīta uz viesnīcas "Schweizerhof" veidlapas, un tās saturs bija šāds:

"Loti godātais kungs!

Ar lielu interesi, bet arī lielā izbrīnā mēs izlasījām jūsu līdzstrādnieka rakstu, kurā tas lauza galvu par jautājumu, kur gan mēs varot pavadīt savu medusmēnesi. Mēs nekādi nespējam saprast, kādā ziņā mūsu ceļojums varētu interesēt sabiedrību.

Būsim jums loti pateicīgi, ja turpmāk vairs neapgrūtināsit mūs ar tamlīdzīgiem atklājumiem un atstāsit mūs pilnīgi mierā, uz ko mums ir tādas pašas tiesības kā katrai citai privātpersonai. Mēs sagaidām, ka jūs to darīsit zināmu mūsu daudzajiem draugiem Londonā. Tā kā jūs tik loti rūpējaties par mūsu labklājību, tad varam jums noteikti apgalvot, ka vispatīkamāko pakalpojumu jūs mums izdarītu ar to, ka pilnībā klusētu par mums un mūsu ceļojumu. Ceru, ka šo mūsu vēlēšanos ievērosit."

Zem šīs vēstules stāvēja Komstoka Bella faksimila zīmogs, kā arī Veritas Bellas pašrocīgs paraksts.

Žurnāla "Post" galvenais redaktors nodeva šo vēstuli galīgi dūšu zaudējušajam Džeksonam, pievienodams tai dažus iznīcinošus vārdus par jaunā reportiera spējām un nežēlīgi lādēdamies.

—    Jūsu ziņojums nostādījis mūs visai nepatīkamā situācijā! Nu mēs visi paliekam par muļķiem!

Džeksons bija pietiekoši gudrs, lai klusējot panestu negaisu.

Redaktors piezvanīja, un, kad kabinetā ienāca sekretārs, viņš pasniedza tam saņemto vēstuli.

—    Iztaisiet no tās kādu rakstiņu! Aizrādiet, ka mēs tagad varam pilnīgi nomierināties, jo misters un misis Belli ir spirgti un veseli, un ka viņu nozušana noskaidrojusies visvienkāršākajā kārtā…

—     Bet vai tomēr nebūtu ieteicams, — Džeksons viņu pārtrauca, — vispirms pieprasīt mūsu speciālkorespondentam Lucernā noskaidrot, vai šis pāris tur tiešām dzīvo norādītajā viesnīcā?

Galvenais redaktors kļuva vēl niknāks.

—    Nesaprotu, kādēļ lai mēs vēl izšķiestu laiku un pūles šīs lietas dēl, — viņš ar uzsvaru sacīja. — Ja viņi dabūtu zināt, ka mēs tos izspiegojam, šī lieta varētu kļūt mums visai nepatīkama. Tagad pulkstenis ir astoņi, pēc Šveices laika jau deviņi. Tātad jāšaubās, vai atbilde pienāktu vēl pirms numura izlaišanas.

—    Bet tomēr varētu pamēģināt…

Pulksten vienpadsmitos un trīsdesmit minūtēs otrais redaktors no jauna ienāca sava priekšnieka kabinetā.

—    Tiešām žēl, ka Bellu noslēpumainās nozušanas lieta nu ir galīgi izsmelta, — viņš iesāka, nosēzdamies krēslā pretim šefredaktoram. — Taisni kā noburts— šodien mums nav nevienas sensācijas, ko varētu likt laikraksta pirmajā lapā!

—   Esmu par to jau domājis. Vai Oldbeilijas tiesā nav nekā interesanta?

—   Tikai daži sīki gadījumi, — otrais redaktors atbildēja. — Kāds Vilets tika tiesāts par piecdesmitmārciņu banknotes viltošanu.

—   Nu, redziet — tas jau lieliski! Vai tad no šīs lietas nekā nevar iztaisīt?

Otrais redaktors skumji pakratīja galvu.

—   Tas noticis jau pirms desmit gadiem, un vainīgais vaļsirdīgi atzinās. Bez tam noziegums pastrādāts Parīzē, un viltota tikai viena banknote.

—    Kāds bija spriedums?

—   Viens gads pārmācības namā.

—    Pag', — šefredaktors pēkšņi kaut ko atcerējās. — Vai tas nebija toreiz, kad daži jauni studenti bija nodibinājuši tā saukto "Noziedznieku klubu"?

Sekretārs pamāja ar galvu.

—    Bet tiesas sēdē par to nebija runa, un tādēļ arī mēs nevaram to pieminēt avīzē. Man šķiet, ka mums atliks vienīgi parlamenta sēdi padarīt par dienas svarīgāko jautājumu.

Šajā acumirklī redakcijas zēns ienesa un pasniedza otrajam redaktoram kādu telegrammu. Rūpīgi to izlasījis, viņš pasniedza to šefam.

—    Hm, — tas norūca. — Tas tiešām ir ārkārtīgi dīvaini!

Telegrammas saturs bija šāds:

"Ne misters, ne misis Belli nav Lucernā redzēti, ne viņš, ne viņa nekad nav dzīvojuši "Schweizerhof" viesnīcā."

Bridi abi redaktori klusēja, nesaprašanā uzlūkodami viens otru.

—    Kas to telegrafē? — šefredaktors beidzot jautāja.

—    Viens no mūsu redakcijas locekļiem pavada Lucernā atvaļinājumu. Man šķita, ka šajā gadījumā ir labāk nesaistīties ar vietējo korespondentu.

Šefredaktors piezvanīja.

—   Pasauciet misteru Džeksonu, — viņš sacīja ienākušajam zēņam. Tad viņš no jauna pievērsās savam palīgam: — Lai Džeksons pats šo lietu apstrādā. Tātad Komstoka Bella nozušana mums tomēr paliek kā galvenā sensācija, un tai vēl ilgi pietiks materiāla.

Ienāca Džeksons, un šefredaktors pasniedza tam telegrammu.

—    Iztaisiet no šīs lietas pamatīgu sleju, garu rakstu, bet pasteidzieties!

14

Ventvorss Golds atgriezās Anglijā maija beigās. Viņa Amerikas ceļojums bija izrādījies patīkamāks, nekā viņš iepriekš bija cerējis. Viņa priekšniecība bija pilnīgi atzinusi viņa uzdevuma smagumu un bija izturējusies pret viņu loti laipni. Viņa uzaicināšanu uz Vašingtonu bija ierosinājis kāds Baltā nama pieprasījums.

Helderu viņš visu šo laiku nebija redzējis un tādēļ arī nevarēja iedomāties, kāds kritisks iemesls bijis Heldera ceļojumam uz Ņujorku. Lielā naudas viltotāju organizācija bija nonākusi stiprā uztraukumā, gandrīz panikas stāvoklī, jo organizācijas vadonis bija dabūjis noteiktas ziņas, ka bandai draud briesmas tikt atklātai, ja tā nekavējoties negroza savu līdzšinējo plānu un darba metodes.

Helders izbrauca uz Londonu dažas dienas agrāk par Goldu.

Ceļā uz Angliju Goldam atlika laiks vispusīgi pārdomāt mīklaino gadījumu ar Komstoku Bellu. Amerikas laikraksti sava pilsoņa nozušanai bija veltījuši vēl lielāku vērību nekā

Londonas prese, un nepagāja neviena diena, kad Goldam netiktu atgādināts viņa draugs.

Vienīgais, no kā Golds varēja kaut ko secināt, bija viņa atradums Bella namā Kedagenskvērā. Tas bija Kuka ceļojumu biroja mazais ādas futrālis. Abas braukšanas kartes vēl bija veselas, atskaitot abus kuponus no Londonas uz Doveru un no Doveras uz Kalē, kas bija izplēsti. Pārējās lapiņas, līdz pat Vīnei, nebija izmantotas. No šī apstākļa varēja spriest, ka Bells varēja būt atgriezies no Kalē atpakaļ Londonā.

Golds noteikti cerēja, ka, Londonā pārbraucis, tas dabūs zināt par Komstoka Bella atgriešanos no kāzu ceļojuma, un bija loti pārsteigts, atrazdams savā dzīvoklī kādu pusduci viņa rakstītu vēstuļu. Viena no tām bija rakstīta Parīzē, otra Lucernā, trešā Vīnē, bet nevienā nebija minēts ne vārda par braukšanas biļešu pazaudēšanu, un ceļotāji taču visvairāk mēdz sūdzēties par šādām mazām nepatikšanām — arī pat tad, ja tie ir tādi bagātnieki kā Bells. Neraugoties uz savu aso uztveri, Goldam nācās atzīt, ka viņš visā šajā lietā nekā nesaprot.

īsts detektīvs, izpildot savu pienākumu, netaupa ne draugus, ne radus. Un Ventvorss Golds bija detektīvs ar miesu un dvēseli. Viņa taisnīguma izjūta bija loti stipri attīstīta, un, ja Komstoka Bella vietā būtu viņa paša brālis, arī tad viņš ar tādu pašu dedzību būtu ķēries pie šīs dīvainās blēdības atrisināšanas.

Policijas direktora kapteiņa Simonsa vēstule viņu uzaicināja ierasties tā birojā Skotlendjardā.

Kad Golds iegāja viņa kabinetā, tas piecēlās un piedāvāja amerikānim krēslu.

— Sēstieties, Gold, — viņš sacīja. — Es liku jūs ataicināt, lai lūgtu jūs nākt mums palīgā atrisināt šī Komstoka Bella gadījumu. Avīzes jau tagad iztaisa no tā briesmu lietas, un tās kliegtu vēl skaļāk, ja zinātu visu to, ko zinām mēs.

Golds domīgi lūkojās logā.

—   Es tiešām nesaprotu, — viņš negribīgi sacīja, — kādēļ šai lietai būtu jāpievērš tik sevišķa uzmanība.

Ierēdnis ironiski pasmaidīja.

—   Vai jūs šajā gadījumā neatrodat nekā sevišķa?

—   Protams, tas ir mazliet dīvains, bet kā jūs to domājat?

—    Vai jūs nesaskatāt Bella lietas sakaru ar kādu citu, par kuru jūs vēl nesen tik loti interesējāties?

—    Jūs domājat naudas viltošanu? — Golds pārsteigts jautāja. — Nē — kādēļ?

—   Vispār es neveltu lielu vērību anonīmām vēstulēm, — kapteinis domīgi sacīja. — Bet tā vēstule, kuru es nesen saņēmu, tik loti iedziļinās visos sīkumos un satur tik daudz patiesu norādījumu, ka nav iespējams to neievērot. Tur izteikti minējumi, kas nav grābti no gaisa.

—    Piemēram? — Golds jautāja.

—    Vai nav dīvaini, ka abi tie cilvēki, kam bija zināms līdzeklis viltotās naudas atšķiršanai, tik pēkšņi nozuduši? Viens no tiem bija Mepls…

—    Un otrs?

—    Protams, viņa brāļameita.

—    Bet viņa taču…

—   Ir ļoti ticams, ka ari viņai zināms noslēpumainā šķidruma sastāvs. Nav taču domājams, ka viņa, dzīvodama vienā namā ar savu krusttēvu, neinteresētos par tā darbu. Septiņas dienas pēc Mepla pazušanas Komstoks Bells negaidot apprec Veritu Meplu — meiteni, kurai nav nekādu sakaru viņa aprindās.

Golds bija pārsteigts.

—       Tas tiešām ir neizprotami, — viņš piekrita. — Bet varbūt var atrast šim notikumam arī kādu vienkāršāku izskaidrojumu?

—    Es vēlētos, kaut tā būtu. Katrā ziņā mums tas jāizdibina. Prese prasa, lai mēs noskaidrojam Komstoka Bella un viņa kundzes atrašanās vietu, kā ari to, kādā veidā misis Bella varējusi savas kāzu dienas vakarā atrasties kopā ar vīru Parīzē, ja tajā pašā vakarā jūs esat viņu redzējis Londonā. Tas taču tiesa?

Viņš uzmeta Goldam ātru skatienu.

Detektīvs pamāja ar galvu.

—   Jā, viņa bija Londonā, — viņš apstiprināja.

Lieta tagad bija jau tiktāl sarežģījusies, ka viņš vairs nedrīkstēja saudzēt Bellu aiz draudzības.

—   Tātad mums ir divi uzdevumi, — policijas priekšnieks atsāka. — Pirmkārt, mums jānoskaidro Veritas Bellas atrašanās vieta un, otrkārt, jāatrod viņas pazudušais krusttēvs. Ja tas mums izdotos, tad mēs būtu jau spēruši lielu soli uz priekšu šīs naudas viltotāju bandas atklāšanā, kas uztrauc visu sabiedrību. Es nācu pie slēdziena, ka būtu lietderīgāk, ja mēs turpmāk rīkotos ciešā saskaņā ar jums, jo no jūsu līdzdalības šajā lietā es sagaidu loti daudz.

Golds pateikdamies palocījās.

—   Protams, arī es darbošos tajā pašā virzienā. Būtu labi, ja jūs varētu nodot manā rīcībā divus no saviem detektīviem.

—   Lūdzu, varat dabūt, cik vien cilvēku vēlaties, — kapteinis Simonss sacīja. — Vai ņemsit viņus tūliņ līdzi, vai ari man jānodod viņiem jūsu rīkojums?

—    Vislabāk būtu, ja jūs atsūtītu tos pie manis. Gribu uzdot tiem uzraudzīt kādu Helderu.

—   Helderu? — policijas priekšnieks mazliet sarauca pieri.

—   Jā, — Golds mierīgi atbildēja. — Tas ir jūsu anonīmās vēstules autors.

Policijas direktors iesmējās.

—    Es gan pirmīt sacīju jums, ka tā ir anonīma vēstule, bet ar to es gribēju tikai aizrādīt, ka tāda tā ir citiem, jo mani pievilt nav tik viegli. Pateicoties jums, mister Gold, mans ieskats par amerikāņu detektīviem tiešām ievērojamā mērā grozījies tiem par labu.

—   Tātad ari jūs esat pārliecināts, ka tas ir Heldera darbs?

Policijas direktors pavadīja savu apmeklētāju līdz durvīm.

—   Biju pavisam piemirsis tā cilvēka vārdu, — viņš nevērīgi piebilda.

Golds izgāja uz ielas. Viņš jau bija paguvis sastādīt sev noteiktu plānu un gribēja bez kavēšanās to īstenot.

Angļu policijas metodes jau bija gluži labas, tomēr viņš bija pieradis pie citas kārtības. Viņš varēja droši pajauties uz detektīviem, ka tie rūpīgi uzmanīs Helderu. Bet viņš personīgi bija gatavs pārkāpt pat likumu, lai tikai noziedznieks neizbēgtu pelnītam sodam. Ja Komstoks Bells tiešām bija šīs naudas viltotāju organizācijas vadonis — nu!… Viņš sažņaudza rokas dūrēs.

Viņš zināja vairākus tamlīdzīgus gadījumus. Jau dažs labs bagātnieks, kuru nekādā ziņā nevarēja interesēt pelņa, bija kļuvis par noziedznieku, sekojot vienīgi saviem ļaunajiem instinktiem. Viņus vilināja briesmas, kas draudēja nozieguma atklāšanas gadījumā. Tā viņi pamazām sapinās paši savos tīklos, no kuriem tie tad pūlējās izrauties, uzveļot savu vainu citiem.

Viņš izsūtīja uz visām pusēm telegrammas, un viņa aģenti, kas darbojās visās Eiropas valstīs, viens pēc otra telegrafēja tam savus ziņojumus.

Pulksten deviņos vakarā Golds divu kungu pavadībā atstāja savu dzīvokli. Laiks bija auksts, un pūta ass austrumu vējš, tā ka pat norūdīti cilvēki labprāt ciešāk satinās savos mēteļos. Kādā sānieliņā viņus gaidīja auto.

—    Vai jums ir apcietināšanas pavēle? — Golds vērsās pie viena no pavadoņiem.

Tas pamāja ar galvu.

—   Vai viņš ir krievs? — Golds jautāja.

—   Jā, ser. Viņu nav iespējams sajaukt ar kādu citu. Viņš gandrīz arvienJr piedzēries, un pār zodu tam stiepjas dziļa rēta. Es sekoju viņam no Soho līdz Centrālajai stacijai. Tur viņš satikās ar amerikāni.

—    Un no turienes jūs sekojāt tiem abiem līdz pat viņu dzīvokļiem?

—    Nē' Amerikānis mums nozuda.

Auto devās cauri pilsētai austrumu virzienā. Atstājis aiz sevis Sidnejstrītu, tas apstājās kādas šauras ieliņas stūrī.

—    Es izvēlējos šo vietu tādēļ, — Golds paskaidroja, — ka šeit ir kādas koncertzāles skatuves izeja, un mūsu auto tās tuvumā nepievērsīs sev nekādu uzmanību.

Viņi turpināja ceļu kājām. Viens no detektīviem uzņēmās vadoņa lomu. Pagājuši garām skatuves izejai, viņi iegriezās kādā citā ielā. Tā bija viena no tām dzīvajām Austrumlondonas ielām, kur policijas apmeklējumi ir tik ikdienišķa parādība, ka tiem neviens nepiegriež vērību.

Pārgājuši ielu, viņi beidzot apstājās kāda nama priekšā.

—    Šeit, — detektīvs paskaidroja.

Golds piegāja pie durvīm un tās lēni pabīdīja. Tās nebija aizslēgtas un viegli padevās. Šajās mazajās mājiņās, kurās katrā dzīvoja pa divām trim ģimenēm, ārdurvis reti kad tika aizslēgtas.

Golds iegāja tumšajā koridorā, un viņa pavadoņi tam sekoja. Bet, kolīdz tie bija paspēruši dažus solus uz priekšu, atvērās kādas durvis un uz sliekšņa parādījās izspūris vīrietis.

—    Hallo! — viņš īgni iesaucās.

Golds apgaismoja viņa seju ar savu kabatas laternu.

—    Kur ir krievs? — viņš jautāja.

Golds zināja, ka vārdam šie ļaudis pievērš maz uzmanības un ka vieglāk nākas atrast meklējamo, ja nosauc viņa tautību vai kādas sevišķas pazīmes.

—    Augšstāvā, — vīrietis norūca, redzami atvieglots, ka šis policistu apmeklējums nav domāts viņam. — Pirmās durvis pa kreisi.

Golds ātri uzkāpa pa čīkstošajām kāpnēm. Abi detektīvi sekoja viņam pa pēdām.

Atradis meklētās durvis, viņš mēģināja tās atvērt, bet tās izrādījās no iekšpuses aizslēgtas. Golds skali pieklauvēja. Bija dzirdams, kā istabā nokrakšķēja gulta un kāds basām kājām pienāca pie durvīm.

—    Kas tur ir? — kāda rupja balss jautāja.

Golds pateica dažus vārdus kādā valodā, ko abi policisti nesaprata.

Durvis tika atslēgtas un mazliet pavērtas.

Atgrūdis tās līdz galam vaļā, Golds iegāja. No pirmā acu uzmetiena viņš redzēja, ka šis ir tas pats cilvēks, kuru viņš meklēja. Viņš tūliņ pazina to pēc apraksta, sevišķi pēc rētas zodā. Krievs bija manāmi iereibis.

—    Kas jūs esat? — viņš jautāja.

—   Iededziet gaismu, — Golds vērsās pie viena no detektīviem.

Uzvilcis sērkociņu, policists iededza mazo petrolejas lampiņu, kas stāvēja uz galda.

Tā bija maza, šaura jumta istabiņa, kur netīrā gulta aizņē» ma gandrīz visu telpu.

—   Es ātnācu, lai ņemtu jūs līdzi, — Golds krieviski sacīja. — Tūliņ izņemiet rokas no kabatām! — Viņš runāja mierīgā balsī, bet vārdu iespaidu vēl pavairoja revolvera stobrs, kas pavērsās pret krieva krūtīm. — Rokas augšā!

Krievs negribot paklausīja. Nākamajā mirklī viņš jau bija atbruņots un viņa rokas bija saslēgtas uz muguras.

—    Apsēdieties tur, — Golds turpināja, norādīdams uz kādu krēslu. — Mēs nedarīsim jums nekā, ja pastāstīsit mums visu, ko zināt.

—    Es nestāstīšu jums nekā, — krievs īgni norūca.

Golds ar saviem palīgiem rūpīgi pārmeklēja mazo telpu

un krieva kabatas. Tomēr viņi neatrada nekā, kas varētu sniegt kādus pierādījumus, — ne vēstules, ne dokumentus vai zīmējumus. Viens no policistiem aizgāja, un, kad Golds, nodzēsis lampiņu, noveda savu gūstekni lejā, auto jau stāvēja durvju priekšā.

Atri viņi iesēdināja krievu un iekāpa paši; motors sāka darboties, un auto aizjoņoja rietumu virzienā, pirms vēl Litldžonstrītas iedzīvotāji paguva saprast, kas īsti noticis.

15

Šajā plašajā telpā senāk bija atradusies galdnieka darbnīca, īres naudai strauji ceļoties, galdnieks bija spiests pārcelt savu darbnīcu vairāk uz austrumiem no Poplāras un Keningtonas.

Tagad tur cilvēki sēdēja pie maziem galdiņiem un pultīm un steigā strādāja. Lielās telpas viens kakts bija nodalīts ar koka starpsienu, un aiz tās bija dzirdama kādas mašīnas vienmuļā klabēšana: klik-klik-klik.

Darbinieki bija gandrīz vienīgi ārzemnieki, un viņu nodarbošanās bija nevainojama: tie gravēja klišejas, kas atveidoja vislielākos mākslas darbus. Tas ir darbs, kas prasa ievingrinātu skatienu un veiklu roku. Viņu ražojumu lielākā dala tika pārdota ārzemēs, jo Anglijā tiem trūka pircēju.

Ari mazās, iegarenās zīmītes, ko vienmērīgi izmeta atdalījumā paslēptā mašīna, nebija domātas Anglijai: tās bija piecdolāru banknotes.

Šī mašīna bija mazāka par parastām naudas iespiedmašīnām, bet tās darbs bija tik nevainojams, ka pat speciālistam nenācās viegli atšķirt šīs naudas zīmes no īstajām.

Uz augsta krēsla līdzās mašīnai sēdēja kāds plecīgs vīrs. Iespraudis lūpās cigāra galu, atbīdījis platmali pakausī un rokas dziļi bikšu kabatās sabāzis, viņš uzmanīgi sekoja mašīnas darbībai.

Viņš nenovērsa skatienu no strādniekiem, kas rūpīgi saskaitīja nodrukātās banknotes un sasēja tās žūksnīšos. Kad uz galda jau bija sakrājies simts šādu žūksnišu, viņš izslēdza elektrisko strāvu, likdams mašīnai apklust.

— Šodienai pietiks, — viņš sacīja.

Pabīdījis naudas žūkšņus uz galda galu, viņš nogaidīja, kamēr viens no strādniekiem noskrūvēja, rūpīgi notīrīja un ietina papīrā klišeju, ar kuru viltotā nauda bija iespiesta. Tad viņš iebāza to svārku iekšējā kabatā. Kad tas bija nokārtots, viņš turpināja rīkot darbiniekus, kas izņemtās klišejas vietā ielika mašīnā kādu citu, ar kuru tika iespiestas etiķetes alus pudelēm. Paņēmis kopā sasieto naudu vienā padusē un atlikušo banknošu papīru otrā, viņš atvēra mazās durtiņas, kas veda kādā citā telpā, kur senāk bija atradies galdnieka darbnīcas birojs.

Novietojis visu naudu lielā tērauda skapī, viņš rūpīgi aizslēdza tā smagās durvis.

Pēdējās nemiera pilnās dienas viņu bija padarījušas nervozu. Visu laiku nācās dzīvot bailēs, ka kuru katru brīdi policija var ierasties spiestuvē.

Paņēmis no plauktiņa pudeli un glāzi, viņš pielēja to un izdzēra vienā malkā, pēc tam nolika pudeli atpakaļ vecajā vietā.

Zem darbnīcas telpām atradās stalli. Taisni pretim ieejai bija izlauztas vēl otras durvis— katram gadījumam. Viņš pavēra tās un palūkojās ārā, tad atkal aizvēra tās un aizslēdza.

Rīt visas šīs banknotes, ievietotas divsimt aploksnēs, tiks izsūtītas divsimt aģentiem Savienotajās Valstīs, un šāds sūtījums tiks atkārtots visu šo nedēlu, katru dienu.

Naudas šoreiz bija nodrukāts vairāk nekā citkārt. Klišeja, kas bija vēl gluži jauna, derēs vēl labu laiku. Un jaunas klišejas jau bija darbā: tās gravēja kāds speciālists, protams, pret savu gribu.

Viņš ielūkojās pulkstenī — bija ceturksnis pāri astoņiem. Izgājis cauri mazajai mašīnu telpai, viņš atvēra plašās darbistabas durvis. 1

—   Varat šovakar beigt, — viņš sacīja.

Šajā spiestuvē nebija noteikta darbalaika. Viņš parasti iekārtoja tā, ka mazās mašīnas darbības laikā arī pārējie darbinieki sēdēja pie savām pultīm un strādāja.

Banknošu viltošana bez viņa un viņa priekšnieka bija zināma vēl tikai diviem strādniekiem. Viens no šiem diviem bija iespiedējs, kas dienā strādāja kādā citā vietā. Tas bija klusas dabas cilvēks, un uz viņu varēja pilnīgi paļauties. Helders ar vislielāko rūpību bija izvēlējies savus darbiniekus.

Bet otrais strādnieks Taigeram Braunam sagādāja daudz rūpju. Šī cilvēka dēl viņš bija pavadījis jau dažu labu bezmiega nakti, un viņa dēl tas ari bija iesācis stiprāk dzert.

Pie durvīm klusi pieklauvēja. Taigers izslēdza gaismu un uzmanīgi pavēra durvis.

—    Būs jau labi.

Ar šiem vārdiem Helders ienāca istabā un aizslēdza aiz sevis durvis.

—   Vai šodien drukājāt?

—    Nupat kā beidzām, — Brauns atbildēja.

—    Gādājiet, lai jau šonakt viss būtu izsūtīts, — Helders izskatījās loti uztraukts un nervozs.

—    Kas tad noticis? — Brauns ātri iejautājās.

—    Nevaru noteikti pasacīt, — Helders īgni atbildēja, — bet man ir tāda sajūta, it kā kāds man visu laiku sekotu.

—   Tādā gadījumā ir vislielākā muļķība, ka nācāt šurp, — Taigers pārmeta.

—    Man vajadzēja vēl šovakar jūs redzēt, — Helders ātri atbildēja. — Braun, šī lieta mums vairs nav pa spēkam. Pēc iespējas ātrāk izmantojiet visu iegādāto drukas papīru, bet tad bez kavēšanās iznīciniet klišeju. Šo spiestuvi vajag slēgt.

Taigers Brauns pamāja ar galvu.

—   Jau sen bija laiks to darīt. Arī es esmu nobažījies, jo Ivans ir apcietināts.

—   Apcietināts? — Helders iesaucās. — Kas viņu apcietinājis? Un kad tas noticis?

Viņa seja bija pēkšņi nobālusi.

—   Ja viņš runā, tad mēs esam pazuduši; un, ja es pazīstu Goldu, tad tas gan pratīs viņu piespiest runāt. Kur viņš ir?

—   Ivans? Nezinu. Šovakar vairs nevarēju ievākt par viņu ziņas, bet gan jau rit dabūsim visu zināt.

—     Kādēļ tūliņ nepaziņojāt man? — Helders jautāja. — Ja vien Ivans neļausies iebiedēties, tad šoreiz mēs vēl varam tikt cauri ar veselu ādu. Policija ir pa pusei pārliecināta, ka Komstoks Bells iejaukts šajā lietā. Viņu meklē pa visu Eiropu. Kamēr viņam tiek veltīta tik liela vērība, mēs šeit varam justies samērā droši.

—    Bet ja nu viņš pēkšņi atrodas? — Brauns jautāja.

—   Neticu, ka tas notiks, — Helders smaidīdams atbildēja. — Man ir kādas aizdomas, un rīt pat es pārliecināšos, vai tām ir kāds pamats. Gandrīz visa Londona, un sevišķi tās

iestādes, kam tas jāzina, turas pie ieskata, ka galvenās aizdomas par banknošu viltošanu krīt uz Komstoku Bellu.

—    Ko tad Londona zina par viltošanu?

Helders izbrīnā viņu uzlūkoja.

—   Jūs laikam gan maz lasāt avīzes, mans draugs, jo citādi arī jūs to zinātu. Amerikas valdība…

Viņš aprāva teikumu un brīdi klusēja, pārlikdams, vai būtu lietderīgi sacīt šim cilvēkam, ka Amerikas valdība izsolījusi miljonu dolāru kā atlīdzību tam, kas uzrādīs policijai šī nozieguma dalībniekus.

—     Kas ir ar Amerikas valdību? — Brauns nepacietīgi jautāja.

—   Tā izsolījusi lielu atlīdzību, — Helders mierīgi atbildēja, apsvēris, ka Taigers varētu dabūt to zināt ari no laikrakstiem. — Šis atalgojums var tikt izsniegts ikvienam, atskaitot tikai tos, kas paši ņēmuši tiešu dalību naudas viltošanā, — viņš uzsvēra katru vārdu. — Tas nozīmē, ka divi cilvēki nekādā gadījumā to nesaņemtu — šie cilvēki esam mēs abi, Braun.

Taigers Brauns paņēma no plaukta pudeli un pielēja glāzi. Helders klusēdams viņu novēroja, un pēkšņi viņam kļuva skaidrs, ka Brauns var kļūt ļoti bīstams. Bet Helderam nebija ne vismazākās patikšanas šī rupjā, nemācītā cilvēka dēl pazaudēt savu brīvību un bagātību, ko tas ar tik lielām pūlēm un risku bija ieguvis.

—   Ko domājat iesākt ar Meplu? — Brauns negaidot jautāja.

—    Taisni tādēļ jau atnācu, lai apspriestos ar jums par to, — Helders atbildēja, uz muguras saliktām rokām staigādams pa šauro telpu turp un atpakaļ.

—   Vēl šovakar mēs aizbrauksim pie viņa…

Pēkšņi viņš aprāva teikumu un sāka klausīties.

—    Kas tur bija?

—         Es nedzirdēju nekā, — Brauns atrūca. — Strādnieki iet prom, un tas taču nevar notikt pavisam bez trokšņa.

•Helders klusiem soliem piegāja pie durvīm un piespieda pie tām ausi.

—   Tur ārpusē kādam vajag būt, — viņš čukstēja.

—   Jūs esat kļuvis pārāk nervozs, — tur taču neviena nav!

Helders nodzēsa gaismu un, atslēdzis durvis, ātri atrāva

tās vaļā.

Uz kāpnēm neviena nebija. Viņš izgāja ārā un ielūkojās pagalma tumsā.

—       Tur noteikti kāds ir, — viņš sacīja. Pēkšņi viņš ieraudzīja kādu tumšu stāvu, kurš ātri skrēja pa mazo kājceliņu, kas veda uz sānieliņu nama aizmugurē.

Brauns izvilka revolveri, bet Helders ātri satvēra to aiz rokas.

—        Jūs laikam esat traks palicis! Vai gribat sacelt pret mums visu Londonu? Bet nu ātri viņam pakaļ!

Pieskrējis pie vārtiņiem, viņš bija spiests apstāties, jo taisni šajā acumirklī bēglis aizcirta tos aiz sevis.

—   Vai jums ir atslēga?

Brauns brītiņu rakņājās kabatās. Atradis atslēgu, viņš beidzot drebošām rokām atvēra vārtiņus.

Izkļuvuši uz ielas, viņi pameta ātru skatienu visapkārt. Helders tikai tad ieraudzīja bēgošo stāvu, kad tas uz mirkli parādījās kādas laternas gaismas lokā.

—        Tas ir kāds zēns, — viņš sacīja. — Mums katrā ziņā vajag viņu noķert. Skrieniet, cik ātri vien spējat!

Zēns iegriezās ap kādu stūri, un abi gūstītāji turpināja dzīties tam pakal. Kad viņi sasniedza to pašu stūri, tie vēl tikai redzēja, ka zēns ielēca viņu gaidošā auto, kas tūliņ sāka joņot uz priekšu.

—        Ātrāk! — Helders uzsauca savam palīgam. — Mans auto stāv uz nākamā stūra.

Viņš skrēja, cik vien ātri viņa īsās kājas to nesa, un beidzot arī sasniedza savu auto, uzsaukdams šoferim, kurp braukt. Brauns ielēca un atkrita viņam līdzās sēdeklī.

Pagāja labs laiciņš, pirms Helders atkal atguva valodu.

—    Laime vēl, ka mans auto bija tuvumā— tā mēs vēl varam to zēnu noķert.

—    Vai domājat, ka viņš tiešām būtu ko dzirdējis? — Brauns jautāja.

—    Protams, viņš stāvēja pie pašām durvīm.

—    Un ko īsti viņš varēja dzirdēt?

—     Man pietiek ar to, ka viņš ir klausījies, — Helders īgni norūca.

Viņš pavēra lodziņu, lai varētu sarunāties ar šoferi.

—   Vai redzat viņu?

—   Jā, ser. Nupat viņu aizturēja satiksmes kārtībnieks.

Auto izjoņoja cauri Sitijai un beidzot nogriezās gar Tem-

zas krastu. Helders izbailēs tikko nedabūja trieku, kad mašīna tuvojās platās ielas galam, kuras labajā pusē pacēlās milzīgā, visā pasaulē slavenā ēka.

—   Ja viņš apstājas pie Skotlendjarda, tad mums tūliņ, vēl šonakt jāatstāj Londona un jāmeklē patvērums kādā citā valstī.

Viņš atvieglots uzelpoja, kad priekšējais auto pilnā gaitā pabrauca garām policijas prezidija vārtiem un, strauji pagriezies, devās pāri Vestminsteras tiltam. Otrā krastā auto apstājās. Gūstītāji to panāca taisni tajā mirklī, kad jaunais pasažieris, ātri izlēcis no auto, sasniedza garās trepes, kas veda uz upi.

—    Nu viņš mums rokā! — Helders gavilēdams iesaucās.

Viņš steidzās pakal bēglim, cik ātri vien spēja. Bet lejā,

uz platās platformas, viņš bija spiests apstāties.

Kāpņu apakšā elektriskās laternas spilgtajā gaismā stāvēja

Verita Bella. Līdzās platformai upes viļņos šūpojās motorlaiva, kurā sēdēja divi vīrieši.

. — Ejiet vien mierīgi atpakaļ, mister Helder, — viņa sacīja.

Rokā viņai bija automātisks revolveris, kuru viņa turēja tā, it kā tas būtu vēdeklis.

— Jūs apvainojāt manu vīru nekrietnā noziegumā, kuru pats esat pastrādājis, — viņa turpināja. — Jūsu paša interesēs ieteicu jums nekavējoties izlabot šo netaisnību.

16

192… gada 14. jūlijā Kuka ceļojumu biroja kasierim Operas laukumā Parīzē kāds kungs nodeva iemainīšanai pret Anglijas naudu piecas Francijas tūkstošfranku un astoņas Amerikas simtdolāru banknotes.

Saņēmis banknotes un uz papīrīša pārrēķinājis to vērtību, kasieris izņēma no portfeja, kas gulēja tam līdzās uz pults, attiecīgo summu Anglijas papīrnaudā. Viņam vajadzēja pielikt vēl divas mārciņas un dažus šiliņus, lai summa būtu līdzvērtīga.

Nolicis Anglijas naudu sev priekšā, viņš vēlreiz pārskaitīja svešā kunga iedotās banknotes. Pēkšņi viņš pamanīja, ka uzraksts "Banque Nationale" nav iespiests tajā tumšvioletajā krāsā, pie kādas bija pieradis viņa ievingrinātais skatiens. Šī īpatnība piemita tikai vienai naudaszīmei, un, salīdzinot to ar citām, viņa aizdomas pieauga vēl vairāk.

Viņš sāka rūpīgāk aplūkot arī Amerikas banknotes. Tās visas bija pilnīgi vienādas, bet, lai novērstu katru varbūtību, kasieris izņēma no naudas skapja salīdzināšanai kādu citu simtdolāru zīmi. Un atkal viņam šķita, ka kaut kas nav kārtībā. Zīmējums un krāsa gan bija tie paši, bet viņa aizdomas vairs negribēja tik viegli izklīst. Kasieris nospieda mazo slepenā zvana podziņu, kas atradās zem pults, un kungs, kas nepacietīgi gaidīja savu naudu, pēkšņi ieraudzīja sev līdzās divus detektīvus, kuri, it kā no zemes izlīduši, nostājās tam abās pusēs.

—  Vai kungs nebūs tik laipns sekot mums direktora kabinetā?

Bet kungs nebūt nevēlējās parādīt viņiem tādu laipnību. Ar stipru amerikānisku akcentu atkliedzis detektīviem dažus vārdus, viņš ātri pagriezās un devās uz izeju. Tas biia vismuļ-. ķīgākais, ko vien viņš varēja izdarīt, jo neviens saprātīgs cilvēks, lai kā viņu ari aizkaitinātu kasiera aizdomas, nekādā ziņā taču nepametīs tik lielu naudu.

Abi detektīvi satvēra svešo kungu katrs pie savas rokas un ar varu ievilka to kādā blakustelpā, kuras durvis aiz viņiem ātri aizvērās. Stundu vēlāk viņš atstāja biroja ēku abu detektīvu pavadībā.

Golds, kurš pašreiz gribēja pieprasīt policijas atjauju Heldera dzīvokļa pārmeklēšanai, saņēmis telegrāfisku paziņojumu, ar pirmo vilcienu atstāja Londonu, lai dotos uz Parīzi. Piestātnē viņu sagaidīja kāds augstāks kriminālpolicijas ierēdnis, kas viņu tūliņ aizveda uz prefektūru. Ceļā franču ierēdnis iepazīstināja viņu ar visiem lietas apstākļiem, kurus telegrammā, protams, nebija iespējams pieminēt.

—    Vai Amerikas dolāru zīmes viltotas, to mēs noteikti nezinām; Francijas banknotes neapšaubāmi ir labs viltojums. Cilvēks, kuru mēs apcietinājām, ir amerikānis. Sestdienas vakarā viņš iebraucis Havrā, un viņam ir daudz ieteikuma vēstuļu dažādiem Amerikas sūtņiem Eiropā. Ja viņš nebūtu modinājis aizdomas ar savu bēgšanu, mēs katrā ziņā būtu atzinuši to par kādas veiklas krāpšanas nevainīgu upuri.

—    Kā viņu īsti sauc?

—     Viņš dēvē sevi par Šrīneru un uzdodas par trauku lieltirgotāju, kas no Ņujorkas ieradies Parīzē atpūsties. Arī Ņujorkas policija jau bijusi tam uz pēdām. Viņš ceļo daudz greznāk, nekā viņa šķiras ļaudis to citkārt mēdz darīt. Mēs rūpīgi aplūkojām arī viņa ceļasomas.

—    Vai atradāt tur ko svarīgu?

—     Nekā tāda, kas mestu uz viņu kādu ēnu, — franču detektīvs vilcinādamies atbildēja. — Katrā ziņā mums atliek vēl noskaidrot dažus jautājumus. Mēs gribam lūgt, lai jūs viņu apmeklējat. Man vēl jāpiebilst, ka viņš jau stājies sakaros ar Amerikas sūtni Parīzē.

Golds pamāja ar galvu. Viņš zināja, ka katrs Amerikas pilsonis— lai tas būtu miljonārs vai nabags— vismazāko nepatikšanu gadījumā griežas ar sūdzībām pie savas valsts diplomātiskā pārstāvja.

Golds atrada savu apcietināto tautieti prefektūrā kādā mazā birojā, kas pagaidām bija pārvērsts par aresta telpu. Goldam ienākot, viņš steidzīgi kaut ko rakstīja. Tas bija vidēja auguma vīrs, sirmiem matiem un loti rūpīgi ģērbies. Viņa vecums varēja būt ap piecdesmit gadu.

—   Nu, kā jums klājas? — Golds jautāja, sniegdams viņam roku.

Detektīvs tūliņ ievēroja, ka viņa roka bija rupja un sastrādāta. Tādas rokas nemēdz būt bagātniekiem, kas savu laiku pavada smalkākās aprindās. Ari no viņa runas varēja spriest, ka tas nav radis būt plašākā sabiedrībā.

Golds drīz vien atstāja ieslodzītā istabu, lai dotos uz policijas prezidenta kabinetu, kur tam bija jāpārbauda simtdolāru zīmes. Vērīgi aplūkojis tās no visām pusēm, viņš nolika tās atpakaļ uz galda.

—    Nav ne mazāko šaubu, — viņš beidzot sacīja. — Tās tiešām viltotas, kaut viltojums ir loti labs. Vai drīkstu aplūkot ari pārējās lietas, kas atrastas pie aizturētā?

Franču detektīvs ieveda viņu kādā istabā, kur glabājās pie svešā atrastās lietas; tās visas bija kārtīgi novietotas plauktos un apzīmētas ar etiķetēm.

—    Visi papīri, ko atradām pie viņa, ir šeit, — ierēdnis paskaidroja. — Varbūt vēlaties ielūkoties tajos?

Golds pamāja ar galvu, un viņa priekšā uz galda tika nolikts prāvs vēstuļu un dokumentu žūksnītis.

Visvairāk tur bija dažādu rēķinu, pasūtījumu un ieteikuma vēstuļu dažādiem Anglijas sūtņiem, kuras bija rakstījušas dažas Ņujorkā plaši pazīstamas personas. Golds maz interesējās par šīm vēstulēm, jo viņš zināja, cik viegli nākas tādas iegūt.

Starp citu viņš atrada kādu piezīmju grāmatiņu, kuras ieraksti pa lielākai daļai attiecās uz dažādām viesnīcām un pansijām. Bet visvairāk viņa vērību saistīja kāda aploksne, kas bija adresēta uz "Palace" viesnīcu. Tā bija iegarena aploksne ar Anglijas marku, uz kuras bija redzams Londonas pasta zīmogs. Adrese bija loti skaidri rakstīta ar roku.

Golds pievērsās savam franču kolēģim.

—   Vai šo viesnīcu jūs novērojat? — viņš jautāja.

Ierēdnis pamāja ar galvu.

—    Es gan neticu, ka tam būs kādi panākumi, — Golds piezīmēja. — Šie ļaudis arvien rīkojas pēc viena un tā paša plāna. Viltotās naudaszīmes šādās aploksnēs tiek piesūtītas aģentiem, kuriem jārūpējas par to izmainīšanu. Dalu no skaidrā ienākuma aģents patur sev, bet pārējo nosūta organizācijas vadībai. Pēc zināma laika viņš saņem jaunu sūtījumu.

—   Vai domājat, ka varam sagaidīt ari turpmāko sūtījumu pēc tās pašas viesnīcas adreses? — franču ierēdnis jautāja.

—     Nē, tam es nekādā ziņā neticu. Ikvienu šīs organizācijas aģentu slepeni uzrauga kāds cits aģents, kuru tas pat nepazīst. Šis otrais aģents tiek tikpat labi atalgots kā pirmais, un par sava uzraugāmā apcietināšanu viņš, protams, tūliņ ziņoja centrālei. Protams, ka tā bez kavēšanās pārtrauks viltotās naudas sūtīšanu.

Golds no jauna paņēma rokā vienu no viltotajām naudaszīmēm un to sevišķi rūpīgi aplūkoja.

—   Ārkārtīgi veikls darbs! — viņš sacīja. Pēkšņi viņa uzmanību saistīja kāds banknotes stūrītis.

—   Atvainojiet, — viņš sacīja, atiedams ar visu naudaszīmi pie loga, kur bija gaišāks.

Banknotes mugurpusei pāri stiepās šaura, tikko saskatāma līnija. Tā bija ieturēta tādā pašā pelēkā tonī kā viss zīmējums un gandrīz pilnīgi saplūda ar to.

—   Vai varu dabūt sevišķi spēcīgu gaismu un palielināmo stiklu? — Golds jautāja.

Franču detektīvs iededza kādu loti gaišu elektrisko spuldzi un novilka to tik zemu, ka tā gandrīz pieskārās galda virsmai. Izņēmis no atvilktnes lupu, viņš pasniedza to Goldam.

Nolicis banknoti uz galda, Golds sāka to vērīgi aplūkot caur palielināmo stiklu.

Pēkšņi viņš klusu iesvilpās, un viņa acis uztraukumā iemirdzējās.

—    Palūkojieties šurp, — viņš sacīja.

Franču detektīvs paņēma stiklu no viņa rokām un noliecās pār banknoti. Mikroskopiski smalkā līnija, kas stiepās pāri visai naudas zīmei, bija ar neticamu veiklību iegravēts teikums:

"Verita Mepla, Kristālpelisroudā 942, Londonā. Banknotes Nr. 687642—687653. Izmantot pienu."

Pārsteigti abi detektīvi uzlūkoja viens otru.

—    Ko tas nozīmē? — francūzis uztraukts jautāja.

Golds lūkojās ārā pa logu un neatbildēja. Viņš klusu

atkārtoja pie sevis vārdus, kas bija iespiesti uz banknotes.

—     Ir kāds cilvēks, kas spēj šo rakstu atšifrēt, — viņš beidzot sacīja. — Mums vajag viņu atrast.

—    Bet kas to rakstījis?

—    Kas gan cits, ja ne Toms Mepls! — Golds atbildēja. — Man šķiet, ka mēs piedzīvosim vēl brīnumainākas lietas!

17

No Kembridžas uz Volšemkrosu iet trīs satiksmes celi. Vistuvākais no tiem ir pasta ceļš; tad nāk otrais, kas ved caur Ņūmārketu. Trešais ceļš ir pavisam neievērojams, un to lieto vienīgi vietējie zemnieki, transportējot savu ražojumu vezumus.

Šim ceļam oficiāli nav nekāda nosaukuma, tomēr vietējo iedzīvotāju starpā tas pazīstams ar Koleta ceļa vārdu.

Šo nosaukumu ceļš bija dabūjis no kāda fermera, kura īpašumi bija atradušies tā malā. Pateicoties pārmērīgām tieksmēm uz vismodernākajiem virzieniem lauksaimniecībā, citkārt bagātais Kolets bija galīgi izputinājis visu savu mantu, tā ka beidzot tam piederēja vairs tikai vecā, galīgi nolaistā ferma un neliels gabaliņš zemes. Pēc Koleta nāves arī šis īpašums tika pārdots parādu dēl, un to nopirka kāds amerikānis, kuru neviens visā apkārtnē nepazina.

Kaimiņi bija loti pārsteigti par bagātā amerikāņa gaumi, kurš šo drūmo, cietumam līdzīgo ēku bija izvēlējies par brīvdienu mitekli. Nepatīkamo iespaidu vēl pavairoja stieņiem aizrestotie logi un biezie mūri, kuros pat vasaras karstumā gaiss bija mitrs un drēgns.

Namā bez virtuves un apkalpotāju telpām vēl bija dzīvojamā istaba un guļamistabas. Bez tam vēl augšstāvā bija ierīkota atsevišķa istabiņa, kurā atradās milzīgi liels naudas skapis. Jāpiebilst, ka misters Kolets nekad nebija uzticējies bankām, un tādēļ savu naudu arvien bija glabājis mājās, kādam nolūkam arī licis ierīkot šo atsevišķo telpu, kurā varēja iekļūt pa šaurām, stāvām kāpnītēm tieši no guļamistabas.

Savedis namu daudzmaz lietošanas kārtībā, tā jaunais īpašnieks tikai retu reizi tajā ieradās. Pastāvīgi tur dzīvoja tikai kāda veca kalpone un nama pārzinis. Tie abi bija klusi, atturīgi cilvēki, kas nekad neielaidās sarunās ar kaimiņiem.

Bet tad pēkšņi nams atdzīvojās. Gandrīz ik dienas ieradās kāds apmeklētājs no Londonas, lai pēc dažām stundām atkal aizbrauktu atpakaļ. Reizēm tas bija pats īpašnieks, reizēm viņa palīgs. Bet nekad viņi nemēdza ierasties abi reizē, atskaitot to vienīgo nakti, kad Verita Bella tik negaidot bija nostājusies tiem ceļā.

Helders pats vadīja stūri, bet Taigers Brauns sēdēja tam līdzās. Visu ceļu neviens no viņiem nerunāja ne vārda.

Acīmredzot viņu ierašanās jau bija gaidīta, jo, tikko auto apstājās drūmā nama priekšā, tūliņ no mājas iznāca kāds vīrs ar atslēgu rokā. Klusēdams viņš atslēdza kāda šķūņa durvis, kur Helders novietoja savu mašīnu.

Neraugoties uz silto laiku, dzīvojamajā istabā kurējās kamīns, un abi atbraukušie brīdi žāvēja tā priekšā savas salijušās drēbes. Pārvaldnieks, kurš ari bija ienācis tiem līdzi, klusēdams viņus novēroja.

— Mums gan laikam nāksies kādu brītiņu šeit pakavēties,

—    Helders sacīja. Pavērsies pret pārvaldnieku, viņš piebilda:

—    Vai jums būs kāds sauss uzvalks Taigeram?

Pārvaldnieks klusēdams īgni pamāja ar galvu.

Helders iegāja guļamistabā un, ātri pārģērbies, atgriezās

dzīvojamā istabā, kur ari Taigers jau bija nomainījis savas samirkušās drēbes pret citām.

Bridi viņi pusbalsī sarunājās savā starpā. Pārvaldnieks runāja maz un tikai īsi atbildēja uz jautājumiem, ko tam uzdeva. Tas bija maza auguma cilvēks ar biezu, sirmu bārdu. Kuplās uzacis gandrīz pilnīgi aizsedza viņa acis, kuru asais skatiens neticamā ātrumā slīdēja no viena pie otra.

—    Ko viņš tagad dara? — Helders jautāja.

Pārvaldnieks paraustīja plecus.

—   Traks! — viņš īsi atcirta.

—    Ciktāl traks? — Helders nepacietīgi turpināja taujāt.

Bārdainais vīrs no jauna paraustīja plecus.

—   Viņš zīmē un dzer. Vai gribat viņu redzēt?

Helders pamāja ar galvu.

Pārvaldnieks, kuru Helders sauca par Klinkeru, izņēma no kabatas atslēgu un veda atbraucējus augšā pa kāpnēm, kur atradās naudas skapja istaba. Atslēdzis smagās tērauda durvis, viņš iegāja pirmais. Helders ar Braunu tam sekoja.

Istabu apgaismoja liela, spilgti degoša petrolejas lampa, kas bija pakārta pie griestiem. Atskaitot galdu, krēslu un gultu, tur nebija gandrīz nekādu mēbeļu.

Pie galda sēdēja kāds cilvēks bez svārkiem. Izdzirdis troksni, viņš pavērsa atpakaļ galvu. Galds bija piemētāts dažādiem smalkiem tērauda darba rīkiem, un pie zīmējamā galdiņa bija piestiprināta kāda pusgatava klišeja.

—    Nu, Mepl? — Helders sveicinādams ierunājās.

Toms Mepls vāji pasmaidīja, pa pusei pieceldamies no

krēsla.

—   Vai nu laidīsit mani vaļā? — viņš drebošā balsī jautāja. — Esmu darījis visu, ko jūs prasījāt no manis, bet nu vairs ilgāk nespēju to ciest.

Helders uzsita viņam uz pleca.

—    Gan jau aiziesit, Mepl, — viņš sacīja. — Tā ir jūsu paša vaina, ka arvien vēl esat šeit.

No pirmā acu uzmetiena varēja redzēt, ka gūsteknis bija slims. Viņa rokas stipri trīcēja, un vienīgi tajos brīžos, kad viņš rīkojās ar saviem instrumentiem, tās pēkšņi kļuva mierīgas. Viņš bija loti nervozs, un viņa sejas muskuli bez pārtraukuma raustījās. Šķita gluži neticami, ka šīs vājās, nedrošās rokas iegravējušas tērauda plāksnītē tik smalkus, sarežģītus ornamentus.

Aplūkojis viņa darbu, Helders pakratīja galvu.

—    Neturpiniet vairs šo klišeju — mēs pārtrauksim Amerikas un Francijas naudas drukāšanu. Visa pasaule jau pievērsusi tai uzmanību. Mēs gribam vilkt vēl pēdējo lielo lomu un tad izbeigt šo darbu uz visiem laikiem. Tagad, Mepl, jums jāpagatavo vēl dažu Anglijas naudaszīmju klišejas, un tas tad arī būs jūsu slavenā mūža darba noslēgums.

Mepls sabāza rokas kabatās un atgāzās atpakaļ krēslā. Viņa sejā bija lasāma negrozāma apņēmība, kas Helderu redzami satrauca.

—   Jūs taču nesāksit atkal ietiepties, Mepl! — viņš sacīja. — Es zinu, jūs dusmojaties uz mums par to, ka esam jūs aizveduši un turam šeit, bet ticiet man, ka tas nāk vienīgi

* jums pašam par labu. Un, galvenais, — viņš turpināja, redzot, ka Mepls pat nepakustas, — jūs taču nedarīsit nekā Jaunāka par to, ko esat darījis arī līdz šim.

Iesmēķējis cigāru, viņš sāka omulīgi staigāt pa istabu turp un atpakaļ kā cilvēks, kam laika diezgan patērzēt par vecām, patīkamām atmiņām.

—    Pirms sešiem gadiem, — viņš domīgi turpināja, — es dabūju zināt, ka jūs esat viens no spējīgākajiem Austrijas valsts spiestuves gravieriem… Toreiz jūs izmēģinājāt roku ar vienu simtkronu zīmi, — tā taču bija, Mepl?

Šo jautājumu viņš uzdeva pavisam vienaldzīgā balsī, bet Toms Mepls tomēr redzami satrūkās.

—    Valdība jūs tad padzina, — Helders turpināja. — Tā nevēlējās atklātu skandālu un tādēļ nenodeva jūs tiesai. Jūs devāties uz Franciju un arī tur iestājāties darbā naudasspiestuvē. Bet tur kāds jūs pazina, un jums nācās atstāt ari šo vietu. Kur īsti jūs iepazināties ar Goldu? — viņš negaidot jautāja.

Mepls palika atbildi parādā.

—    Jādomā, ka šis okšķerētājs uzmeklējis jūs aiz tā aprēķina, ka zagli visvieglāk var noķert caur otru zagli.

Helders iesmējās. Mepls pacēla galvu, un viņa lūpas pavērās.

—    Nesmejieties, — viņš sacīja. Viņa balss bija vāja un nedroša. — Jūs runājat par to laiku, kad es vēl biju neapzinīgs, bet tagad es sajūtu savu atbildību. Esmu kļuvis par noziedznieku… un par dzērāju, un šo manu vājību jūs izmantojāt savā labā. Es pazīstu jūs. — Viņš lēni, bet draudoši pamāja ar galvu. — Un pazīstu arī sevi.

Viņa galva noslīga uz krūtīm, un viņš no jauna iegrima klusēšanā.

Helders ar Taigeru Braunu pārmija ātrus skatienus, un abi reizē uzlūkoja KlinkerU; likās, ka tiem abiem pēkšņi bija iekritusi prātā viena un tā pati doma. Bet pārvaldnieks, it kā atbildot uz viņu mēmo jautājumu, noraidoši pakratīja galvu.

—   Nāciet, Mepl, — Helders draudzīgi sacīja, — iedzersim visi kopā kādu glāzīti un pārrunāsim to lietu mierīgi.

Mepls nedroši piecēlās, rokām atbalstīdamies pret galdu. Helders redzēja, ka ar viņu vajag būt notikušam kam ārkārtīgam. Viņa skatienā bija redzama nesatricināma apņēmība.

—    Es nedzeršu, — viņš mierīgi sacīja. — Jūs nezināt, ko man nozīmē šī apņemšanās. Dzeršana man bija kļuvusi par nepieciešamību — man vienkārši bija jādzer, dzeršana man bija tas pats, kas jums gaiss vai zivij ūdens. Bet nu esmu to atmetis — gribu būt skaidrā prātā. Esmu dziļi grimis, bet nu man atkal jātiek ārā no šī purva!

Heldera seja apmācās.

—   Jūs nepieņemat manu piedāvājumu? — viņš īsi jautāja. — Aizejot no šejienes, jums atliek tikai viens ceļš— Uz cietumu. Jūs esat gājis pārāk tālu, Mepl. Es vairs nedrīkstu atļaut jums tādas muļķības. Ne jums, ne ari man vairs nevar būt ne nožēlošanas, ne atgriešanās. Jūs tāpat esat piedalījies šo banknošu viltošanā kā mēs, un nu jums jāpaliek kopā ar mums tik ilgi, kamēr visi izbeigsim šo lietu.

Mepls lēnām pakratīja galvu.

—   Es nupat sacīju, ka ari jūs esat tur piedalījies, — Helders turpināja. — Senāk jūs strādājāt mūsu labā pats no savas brīvas gribas, tagad jums tas jādara tādēļ, ka es tā vēlos. Vai tiešām jūs domājat, ka es ļaušu jums aiziet no šejienes, lai jūs varētu doties tieši uz Skotlendjardu un tur paziņot, ka nožēlojat savu kļūdu un gribat atgriezties? Tāds nelga nu gan vēl neesmu! Tik zemu es vis nevērtēju savu brīvību un savu stāvokli sabiedrībā!

—   Ar mani ir beigas, — Mepls nomurmināja, — beigas — galīgi beigas!

—     Nav tiesa, — Helders sacīja. — Jums jākļūst atkal normālam — vienalga, vai jūs dzerat vai ne. Iedomāsimies, ka es esmu atbildīgs par pēdējā laika viltojumiem. Vai zināt, ko tas nozīmē? Mani notiesātu uz visu mūžu cietumā, kas būtu daudz ļaunāk par nāvi. Un jūs taču nedomāsit, ka es mierīgi ļautu tam notikt? — Viņš iesmējās; šī doma tam likās pārāk jocīga. — Nē, mans draugs. Gadījumā ja mani noķertu, es nešaubīdamies ietriektu sev lodi galvā. Un, ja jau esmu gatavs zaudēt pats savu dzīvību, tad jūs gan sapratīsit, ka es neapstāšos ari cita dzīvības priekšā, ja tā nostātos starp mani un manu mērķi. Lai iegūtu bagātību un stāvokli sabiedrībā, esmu melojis, zadzis un viltojis, un, ja būtu vajadzīgs, es izdarītu arī slepkavību. Vai sapratāt?

Mepls uzmeta viņam vienaldzīgu skatu un pakratīja galvu.

—  Vai sapratāt, ko nupat jums sacīju? — Helders atsāka. — Ja būs vajadzīgs, es jūs nonāvēšu! Pirms ielaist sev lodi galvā, es jūs nošaušu kā suni! Jums vajag pagatavot Anglijas naudas klišejas, pie tam visdrīzākajā laikā! Pašreiz policija interesējas vienīgi par Amerikas banknotēm. Pēc kāda mēneša tā jau būs ievērojusi arī Francijas naudu.

Mepla skatiens pēkšņi iegailējās.

—  Vai Francijas banknotes jau izlaistas apgrozībā? — viņš ieinteresēts jautāja.

Helders pamāja ar galvu.

—    Pirmais izlaidums jau beidzies. Neķildosimies vairs, Mepl, — viņš sacīja, kļūdams atkal laipns. — Vai darīsit, ko jums sacīju?

Mepls mazliet paraustīja plecus.

—    Man šķiet, ka jā, — viņš sacīja. — Man ir… man ir zināmi pienākumi. Man ir brāļameita, Helder, kura paliek neapgādāta. Viņa uztraucas manis dēl, un tas mani sāpina.

Helders aizlika mutei roku priekšā, lai noslēptu smaidu.

—   Bet es taču jau sacīju jums, ka jūsu brāļameita ir pilnīgi nodrošināta.

—   Bet kā? Kādā ziņā? Tā ir meitene, kura nekādā gadījumā nepieņems anonīmi piesūtītu naudu.

—    Jums jāapmierinās ar to, ka viņa ir nodrošināta, — Helders atkārtoja.

Pēkšņi Klinkers brīdinoši pacēla roku, dodams zīmi apklust.

—    Kāds nāk pa ceļu. Es nokāpšu lejā un palūkošu, kas tas tāds ir.

Viņš izgāja no istabas, cieši pievērdams biezās tērauda durvis. Drīz pēc tam bija dzirdams, kā lejā atvērās un atkal aizvērās ieejas durvis.

Mirkli vēlāk pārvaldnieks atgriezās istabā ar telegramma rokā.

—   Tas bija tikai telegrammu iznēsātājs, — viņš sacīja. — Tas jums.

Viņš pasniedza telegrammu Braunam, kurš to tūliņ atplēsa un izlasīja.

—    Kas ir? — Helders jautāja.

—   Šrīners Parīzē arestēts, kad tas mēģinājis izdot tūkstošfranku zīmes, — Taigera balss skanēja dobji un nedroši.

Viņi saskatījās. Brauna seja nervozi raustījās, un Helders bija pēkšņi nobālis. Turpretim Klinkers palika pilnīgi vienaldzīgs. Viņš bija jau tik vecs karātavu putns un tik filozofiski noskaņots noziedznieks, ka draudošajām briesmām viņš spēja mierīgi lūkoties pretim.

Bet Mepla seja bija no jauna atdzīvojusies. Viņa skumjās acis mirdzēja, un lūpas viegli kustējās, it kā tas gribētu ko teikt: — Šrīners Parīzē apcietināts ar viltotu tūkstošfranku zīmi? Vai tā nav viena no tām, kuras es gravēju?

Helders neatbildēja, tikai piekrizdams pamāja ar galvu.

—    O… — Mepls iesāka, bet tad pēkšņi aprāvās un no jauna noslēdzās sevī.

Helders ar Taigeru Braunu steidzās atpakaļ uz Londonu. Ilgu laiku viņi brauca klusēdami. Tikai kad auto jau tuvojās Volšemkrosai, Brauns pēkšņi uzsāka:

—    Es Meplu visai labi nesaprotu— vismaz viņa pēdējo izrunāšanos.

Helders sēdēja pie stūres un cieši lūkojās sev priekšā uz ceļu.

—   Man šķiet, ka es viņu saprotu. Viņš redz, ka mēs tuvojamies beigām, bet… — viņš atkal apklusa.

Taigers nogaidīja, vai Helders nepabeigs iesākto teikumu, bet, redzēdams, ka tas nedomā šo sarunu turpināt, atsāka pats:

—   Pirmīt, piedraudot Meplam ar nāvi, jūs taču viņu tikai biedējāt?

—    Nebūt ne, — Helders atbildēja, strauji pagriezdams stūri, lai apbrauktu kāda zemnieka ratus. — Es bez vilcināšanās nonāvētu viņu vai ari ikvienu citu, par kuru man būtu aizdomas, ka tas grib mani nodot — jā, arī ikvienu citu, — viņš zīmīgi atkārtoja.

—    Saprotu, — Taigers Brauns pamāja ar galvu.

Vairāk netika runāts ne vārda. Helders izsēdināja savu

pavadoni Sitijā un, novietojis mašīnu garāžā, kājām devās uz Kērzonstritu.

Viņš juta, ka bija sapinies pats savos tīklos. Krievs jau sēdēja cietumā. Šrīners bija Parīzes policijas rokās, Mepls vairs negribēja paklausīt. Nelaimes pazīmes ar katru dienu vairojās. Sevišķi smagi viņš bija pievīlies savās cerībās uz Meplu. Viņš bija pārāk stipri paļāvies uz tā dzeršanas kaiti. Verita Bella bija Londonā, un ari Komstoks Bells pārāk aizdomīgi slēpās no atklātības.

Helcters neskaidri nojauta, ka šī jaunā radniecība tam nelaimes brīdī var nākt par labu.

Viņš iegāja savā darbistabā, kur to gaidīja vesela kaudze vēstuļu. Viņš jau bija iekarojis sabiedrībā tik redzamu stāvokli, ka dažādu ielūgumu skaits pieauga ar katru dienu. Viņš nodrebēja, iedomājoties, kas notiktu, ja viņa nodomātais plāns neizdotos.

Pavirši viņš aplūkoja vienu vēstuli pēc otras, līdz beidzot apstājās pie kādas, kas sevišķi saistīja viņa uzmanību.

Tā bija žurnāla "Post" redaktora vēstule:

"Vai neparādīsit mums sevišķu laipnību, nekavējoties mūs apmeklējot? Komstoka Bella noslēpumainajā lietā radušies jauni apstākļi. Tā kā jau senāk esam ieguvuši no jums visai vērtīgu informāciju, tad ceram, ka ari šajā gadījumā varēsit mums palīdzēt ar savu padomu. Mums ir pamats domāt, ka misis Verita Bella ir mirusi."

Helders nolika vēstuli un, nostājies pie loga, sāka domīgi lūkoties ārā.

Līdz šim viņš bija ticējis, ka varētu šo mistisko gadījumu atrisināt, bet nu viņam sāka likties, ka šī lieta nenovēršami izslīd no viņa rokām.

18

Kāds taksometrs Helderu aizveda uz laikraksta redakciju. Redaktors vēl nebija ieradies, bet Helderu pieņēma Džeksons.

Šis veiklais žurnālists apsveica viņu ar laipnu smaidu un ieveda to redaktora kabinetā.

—    Kas tad īsti noticis? — Helders jautāja, nosēzdamies piedāvātajā krēslā.

—   Arī es labprāt vēlētos to zināt, — Džeksons atbildēja. Sabāzis rokas bikšu kabatās, viņš nemierīgi staigāja pa

istabu.

—   Pēc tam, kad Komstoks Bells tik negaidot bija atstājis Londonu, — viņš beidzot sacīja, — un mēs bijām redzējuši misis Veritu Bellu aiz viņas viesistabas loga tik neparastā stāvoklī, mūsu avīze spēra visus solus, lai noskaidrotu jaunā pāra uzturēšanās vietu. Kaut Komstoks Bells mums rakstīja no Lucernas, mēs tomēr zinām, ka viņš tur nemaz nav bijis. Vēlāk mēs saņēmām vēl otru vēstuli— no Vīnes…

—    Kas tā bija par vēstuli? — Helders viņu pārtrauca.

—   Kā jau dažkārt — ar mašīnu rakstīta, un paraksta vietā gumijas zīmoga nospiedums. Bez tam vēstulē bija arī misis Bellas paraksts. Tā bija rakstīta uz kādas pirmklasīgas viesnīcas veidlapas, un atkal mūsu līdzstrādnieks noskaidroja, ka ne misters Komstoks Bells, ne arī viņa kundze šajā viesnīcā nav dzīvojuši. Jūs jau zināt, cik daudz pūlu mēs esam pielikuši, lai iegūtu kādus norādījumus. Visu Eiropu mēs esam pārklājuši ar savu aģentu tīklu. Un tomēr mūsu pūles līdz pat vakarvakaram palika bez kādām sekmēm.

—    Un kas tad notika vakar?

—   Viens no mūsu aģentiem rūpīgi novēro katru uz Buloņu atejošu kuģi. Pēc tam, kad tvaikonis vakar bija atstājis ostu, viņš devies uz kazino paēst vakariņas. Ceļā uz turieni viņš panācis kādu dāmu, kurā tas tūliņ pazinis Veritu Bellu. Sekojot viņai, mūsu aģents ar izbrīnu redzējis, ka tā dodas tieši uz koka steķiem, kur piestāj jūras tvaikoņi. Pirmajā acumirklī viņš gribējis tai sekot, bet tad pārlicis, ka atpakaļ viņai jānāk pa to pašu ceļu, pa kuru tā gāja prom, un, apmierinājies ar to, nostājies pie steķu uzejas, lai nogaidītu misis Bellas atgriešanos. Divas stundas velti izgaidījies, viņš beidzot devies pa steķiem tajā pašā virzienā, kur bija aizgājusi dāma. Nonācis līdz signālstacijai, viņš beidzot pārsteigts pārliecinājies, ka misis Bella bez pēdām pazudusi.

Džeksons zīmīgi apklusa, vērodams, kādu iespaidu viņa stāsts atstājis uz klausītāju.

—    Un tad?

—    Šorīt, — Džeksons turpināja, — mēs saņēmām no Buloņas kādu vēstuli ar Komstoka Bella un viņa kundzes parakstiem. Tajā viņi atkārtoti protestē pret mūsu interesi par viņiem, nosaucot to par viņu vajāšanu. Šeit ir tā vēstule.

Viņš pasniedza to Helderam, kurš pat nepapūlējās to izlasīt, bet ar vieglu galvas mājienu atdeva to atpakaļ Džeksonam.

—     Man šķiet, ka es to lietu saprotu, — viņš sacīja. — Vai Veritu Bellu kāds pēc tam vēl redzējis?

-— Neviens. Mēs domājam, ka viņa noslīkusi, — reportieris atbildēja. — Nakts bija diezgan vētraina, un viņa nevarēja atgriezties pa citu ceļu, kā vienīgi pa to, kuru uzmanīja mūsu aģents.

Helders piecēlās.

—   Vai jūs varētu izdarīt man kādu pakalpojumu? — viņš sacīja.

—   Ja vien iespējams, — žurnālists smaidīdams atbildēja.

—   Pirms dažām nedēļām, — Helders sacīja, — tika apcietināts kāds krievs, kuru turēja aizdomās par līdzdalību naudas viltošanā.

—    Es atceros, — Džeksons pamāja ar galvu. — Viņam piesprieda trīs mēnešus cietumsoda, pēc kura izciešanas to izraidīs no Anglijas.

—    Gluži pareizi, — Helders atbildēja. — Ja man izdotos satikties ar šo cilvēku, var būt, ka tad noskaidrotos misis Bellas noslēpums. Vai jūs varētu izgādāt man valdības atjauju šī krieva apmeklēšanai cietumā?

Džeksons domīgi sarauca pieri.

—    Šaubos, vai tas man izdosies, tomēr darīšu visu, ko spēšu. Kad atnāks redaktors, mēs tūliņ aprunāsimies, kas darāms.

Atsveicinājies no žurnālista, Helders atgriezās savā dzīvoklī Kērzonstrītā. Pa telefonu viņš ievāca ziņas, ka Golds pašreiz izbraucis.

—   Jo labāk, — Helders norūca. — Varbūt man tomēr vēl palaimējas izrauties no cilpas.

Viņš iegāja guļamistabā, lai dažas stundas atpūstos, jo pēdējie notikumi to bija loti nogurdinājuši.

Pulksten piecos pēcpusdienā sulainis viņu uzmodināja, ienākdams ar kādu telegrammu. Tā bija no laikraksta redakcijas, un tās saturs skanēja:

"Saruna ar krievu atļauta. Viņš atrodas Čelmsfordas cietumā. Ierodieties pēc atļaujas."

Džeksons jau bija aizgājis, un Helderu sagaidīja pats redaktors, kas nodeva viņam cietumnieka apmeklēšanai vajadzīgo dokumentu.

—   Es gan neesmu ziņkārīgs, tomēr mani ārkārtīgi interesē, kāds gan varētu būt sakars starp šo cietumnieku un mūsu pašreizējo uzdevumu? Vai domājat, ka arī Komstoks Bells ir iejaukts šajā naudas viltošanas afērā? — redaktors jautāja..

Helders zīmīgi pamāja ar galvu.

—   Jā, tā es domāju.

Dažos vārdos viņš pastāstīja redaktoram par "Noziedznieku klubu" un par Komstoka Bella saistību ar to.

—    Hm, — redaktors norūca, kad viņš bija pabeidzis. — Arī es biju ko tamlīdzīgu dzirdējis, bet tas man likās pārāk neticami. Tātad jūs apgalvojat, ka Viletu nodevis Bells?

—    To es noteikti zinu, — Helders atbildēja. — Bells nekrietnā kārtā nodeva Viletu, lai noveltu no sevis jebkādu atbildību.

—    Un kā jūs izskaidrojat viņa negaidīto pazušanu? — redaktors jautāja, uzmezdams Helderam asu skatienu.

Helders vilcinājās. Viņš vēl pats nebija ticis skaidrībā par šī neizprotamā notikuma cēloni.

—   Acumirklī vēl neko noteiktu nevaru sacīt, — viņš beidzot atbildēja. — Pēc manām domām, viņš apprecējis šo meiteni, baidīdamies no viņas varbūtējās liecības pret sevi. Man šķiet, ka pašreiz viņš izdara pēdējo izmisuma pilno mēģinājumu…

—   Atvainojiet, ka jūs pārtraucu, — redaktors sacīja. — Bet mēs taču noteikti zinām, ka Komstoks Bells ir ārkārtīgi

bagāts cilvēks. Un tagad viņa bagātība vēl vairāk pieaugusi.

Helders viņu jautājoši uzlūkoja.

—   Jā gan, — redaktors turpināja. — Pirms kādas nedēļas nomirusi viņa māte, kas pēdējā laikā bieži slimoja. Visas Ņujorkas avīzes rakstīja par viņas nāvi. Visu savu mantu viņa novēlējusi dēlam, kurš arī pirms tam jau bija loti bagāts. Tagad viņš ir vairākkārtējs miljonārs, un naudas viltošana tādos apstākļos taču būtu pārāk neticama lieta, kurai trūkst jebkāda pamata.

—    Bet tādā gadījumā arī viņa laulībai ar Veritu Meplu nav nekāda pamata, — Helders iebilda.

—    Laulībai arvien ir kāds pamats, — redaktors īsi atbildēja, tad smaidīdams piebilda: — Bet cerēsim, ka jūsu satikšanās ar krievu ienesīs šajā lietā kādu gaismas stariņu. Uz redzēšanos!

Otrā rītā Helders ar pirmo vilcienu devās uz Čelmsfordu. Pulksten deviņos viņš jau sasniedza cietuma drūmo ēku, kur tika ievests direktora kabinetā.

Pulkvedis Speijers, vīrs ar sirmu bārdu, piecēlās viņam pretim.

—   Jūs vēlaties sarunāties ar krievu? — viņš sacīja. — Tas ir vienīgais krievs mūsu cietumā, un mums tas sagādā daudz nepatikšanu. Neviens šeit neprot viņa valodu, un divas vai trīs reizes nedēlā mums nākas pieaicināt tulku, lai uzklausītu viņa vēlēšanās un paskaidrotu tam iestādes noteikumus.

—   Atjaujiet vienu jautājumu, — Helders sacīja, kopā ar direktoru atstādams kabinetu. — Kā tas izskaidrojams, ka šis krievs tiek turēts apcietinājumā Čelmsfordas cietumā? Es domāju, ka šis cietums domāts tikai vietējiem iedzīvotājiem.

—   Nē, šeit mums ir sadzīti kopā visādi ļaudis. Šajā iestādē tiek turēti noziedznieki ar lieliem soda mēriem pirms viņu nosūtīšanas uz Dārtmūru vai Portlendu. Vai jūs runājat krieviski? — viņš jautāja.

Helders piekrītoši pamāja ar galvu, un direktors uzmeta tam mazliet aizdomīgu skatienu.

—   Tādā gadījumā man īstenībā vajadzētu sūtīt jums līdzi kādu, kas šo valodu saprot, — ierēdnis sacīja, vēlreiz pārlasīdams ministrijas izsniegto atļauju. — Bet es ticu, ka jūs nepārkāpsit cietuma administrācijas rīkojumu. — Viņš īsumā paskaidroja Helderam, ko tas nedrīkst jautāt un par ko nedrīkst runāt.

Tad viņš ieveda apmeklētāju kādā tukšā istabā, kuras vidū bija nolikts garš priedes koka galds. Bridi vēlāk tika ievests arī cietumnieks. Ieraugot savu agrāko darba devēju, krieva acis iemirdzējās priekā.

Krievs tika nosēdināts galda vienā galā, un Helderam piedāvāja krēslu, kas bija nolikts otrā galā, tā ka garais galds atradās starp viņiem. Galdam katrā pusē nosēdās pa cietumsargam. Tie, cik varēja vērot, nemaz neinteresējās par sarunu, kas norisinājās viņiem nepazīstamā valodā.

Heldera saruna ar krievu neturpinājās ilgi. Tomēr tā viņu pilnīgi apmierināja, jo krievs apsolījās noklusēt visu, par ko Helders tam apsolīja izmaksāt prāvāku summu naudas, kolīdz krievs būs sodu izcietis.

Koridorā viņu sagaidīja direktors.

—    Vai nevēlaties aplūkot mūsu iestādi? — viņš jautāja.

Viņš bija ļoti lepns uz to disciplīnu, kārtību un tīrību,

kāda valdīja viņa cietumā.

—    Ar lielāko prieku, — Helders atbildēja.

Viņš sekoja direktoram cauri lielai zālei, kur ieslodzīto kameras garās rindās pacēlās viena virs otras līdz pat stikla jumtam. Gar visām četrām sienām atradās šauras tērauda laipas, zem kurām pāri visam telpas vidum bija pārstiepts liels drāšu tīkls.

—       To mēs bijām spiesti ierīkot pēc tam, kad daži no ieslodzītajiem nolēca no augšējiem stāviem un nositās, — direktors paskaidroja.

Helderam neviļus pārskrēja drebuli.

—   Cietumniekiem nepieciešamas arī kustības, — direktors turpināja, izvezdams Helderu pagalmā, kur pašreiz pastaigājās kāda ieslodzīto grupa.

Cilvēki pelēkos cietumnieku apģērbos cits aiz cita klusēdami gāja pa šauro pagalmu, veidodami apli. Helders apstājās un novēroja garāmejošos ieslodzītos. Tur bija gan veci, gan arī jauni cilvēki; daži ziņkāri uzlūkoja svešo apmeklētāju, citi īgni novērsās no tā. Viens no viņiem bija lielāks un slaikāks par visiem citiem. Viņa gaita Helderam izlikās dīvaini pazīstama, un viņš pievērsa tam sevišķu uzmanību. Kad cietumnieka seja pavērsās uz viņa pusi, Helderam bija jāpieliek visas pūles, lai aizturētu pārsteiguma saucienu, kas gribēja izlauzties tam pār lūpām.

Tas bija Komstoks Bells.

—    Kas jums notika? — direktors pēkšņi jautāja.

—    Sakiet, lūdzu, kas ir tas garais cietumnieks?

Direktors palūkojās norādītajā virzienā.

—    Tas ir kāds Vilets — viņš notiesāts par naudas viltošanu, — viņš mierīgi paskaidroja.

19

Helders atgriezās Londonā. Viņš bija tik pārsteigts un satriekts, ka tikai ar pūlēm spēja sakopot domas. Tātad Komstoks Bells un Vilets bija viena un tā pati persona! Varbūt Vilets bija miris un Bells uzņēmies viņa lomu, lai novērstu iespējamo skandālu. Ar šo pieņemto vārdu viņš bija ļāvis sevi notiesāt.

Tas noskaidroja daudz ko, kas agrāk šķita nesaprotams. Bells bija izmantojis visu savu iespaidu un varu, lai panāktu, ka Vileta prāvas iztiesāšanas laikā ne Golds, ne Helders nebūtu Londonā. Par to tagad vairs nevarēja būt šaubu.

Kāda pēkšņa doma lika Helderam satrūkties. Tātad Bells zināja par viņu pietiekoši daudz, lai Amerikā sameklētu vajadzīgos pierādījumus. Tas nozīmēja, ka starptautiskās naudas viltotāju organizācijas dienas ir skaitītas. Vilets bija notiesāts uz gadu cietumā, bet pie pastāvošās kārtības bija skaidrs, ka tam nenāksies nosēdēt tur ilgāk par deviņiem mēnešiem. Jā, no Komstoka Bella naudas viltotājiem draudēja vislielākās briesmas.

Taigers Brauns ar telegrammu tika ataicināts uz Kērzonstrītu, kur Helders īsos vārdos atstāstīja tam visu notikušo.

—   Nu mēs zinām, kādēļ Komstoks Bells apprecējās. Pasaciņa par viņa ievainoto roku nu vairs nav nekāds noslēpums. Viņš pēkšņi pārtrauca vēstuļu rakstīšanu ar roku un pārgāja uz rakstāmmašīnu, lai vēlāk viņa uzticības persona varētu kārtot viņa korespondenci, nemodinot nekādas aizdomas. Par šādu uzticības personu viņš izraudzījās Veritu Meplu, to apprecot. Viņa tad ari rakstījusi visas šīs vēstules, nosūtot tās no visdažādākajām Eiropas pilsētām, kur tā, jādomā, ik reizes pavadījusi tikai dažas stundas, lai paēstu kādā viesnīcā un -paņemtu līdzi dažas šīs viesnīcas vēstuļu veidlapas.

—    Man tomēr tas viss vēl liekas diezgan nesaprotams, — Taigers iebilda. — Kādēļ īsti Bells labprātīgi uzņēmies Viletam piespriesto sodu? To es nespēju sev izskaidrot.

Helders nesteidzās ar atbildi. Viņš zināja, kādas ciešanas dažiem cilvēkiem sagādā sirdsapziņas pārmetumi, no kuriem tie nereti meklē izeju pat pašnāvībā vai alkoholā. Un Komstokam Bellām turklāt vēl bija māte, kura tik loti bija lepojusies ar savu vienīgo dēlu, par kura godīgumu tā ne mirkli nebija šaubījusies. Droši vien domas par māti šeit spēlējušas izšķirošo lomu.

. — Lai nu tas būtu, kā būdams, — Helders beidzot sacīja,

—   bet mēs nedrīkstam palaist šo gadījumu garām neizmantotu. Mums rokā tagad ir divi svarīgi ieroči.

—    Ko jūs ar to domājat? — Brauns jautāja.

—              Pirmkārt, mēs zinām Bella noslēpumu, un, otrkārt, Toms Mepls ir pilnīgi mūsu varā. To mēs varam izmantot pret tiem abiem. No mums pašiem tagad atkarīgs, vai pratīsim lietderīgi izmantot tās ziņas, ko liktenis pats mums atklājis.

Bella dēl viņš tātad pagaidām varēja justies drošs. Atlika vēl vienīgi Golds, tomēr tas viņu pārāk neuztrauca. Bet šajā gadījumā Helders loti maldījās. Šī detektīva spējas viņš bija novērtējis par zemu. Par to art nebija ko brīnīties, jo Golds nekad vēl nebija atklājis tam savas īstās domas. Divas reizes Helderam bija izcēlusies ar to ķilda, un abas reizes viņš bija to uzvarējis.

Viņš nebūt nejutās norūpējies, kad divas dienas vēlāk saņēma no Golda vēstuli, kurā tas viņu lūdza ierasties pie sevis Savojas viesnīcā.

Amerikāņu detektīvs jau bija atgriezies no sava Parīzes brauciena. Viņa ceļasomas vēl stāvēja lejā vestibilā.

Helderam ienākot, Golds pacēla galvu no rakstāmgalda.

—    Lūdzu, sēstieties, Helder, — viņš sacīja.

Pats viņš pa visu turpmākās sarunas laiku palika stāvam kājās.

—   Es jūs lūdzu mani apmeklēt, — Golds beidzot iesāka,

—   jo gribēju ar jums atklāti izrunāties.

—            Ja kāds apgalvo, ka viņš grib būt atklāts, — Helders smaidīdams atbildēja, — tad tas nozīmē, ka viņš sāks tevi apvainot.

Golds piekrizdams pamāja ar galvu.

—   Jums taisnība — to es ari gribu darīt. Bet jums vispirms mierīgi jānoklausās viss līdz galam.

Viņš sāka staigāt pa istabu turp un atpakaļ.

—   Jau divpadsmit mēnešus es dzenu pēdas kādai bandai, kas izplata viltotu naudu.

—    To es jau zinu, — Helders vēsi noteica. —Jūs pat bijāt tik laipns izteikties, ka arī man esot kādi sakari ar šo bandu.

—    Jā, es izteicu par to noteiktas aizdomas, — Golds atbildēja. — Es zinu, ka jūs piedalāties šajā lietā. Zinu pat arī to, ka jūs saviem nolūkiem izmantojat Toma Mepla pakalpojumus.

Golda atklājumi bija loti tuvu patiesībai, un tas stipri uztrauca Helderu. Tomēr viņš izlikās pilnīgi vienaldzīgs.

—   Jūs mani uzjautrināt, — viņš sacīja.

—   Mepls viltojis Francijas banknotes, — Golds turpināja. — To es varu pierādīt. Es ataicināju jūs, Helder, lai liktu jums izšķirties: vai nu jūs tūliņ pat likvidējat šo lietu, vai ari tā izvērsīsies par vislielāko anglu-amerikāņu skandālu, kādu vien Londonā jebkad piedzīvojuši.

Helders iesmējās.

—    Es labprāt sagādātu jums šo prieku, — viņš sacīja. — Ja vien man būtu vajadzīgās aktiera dāvanas, es nokristu jūsu priekšā ceļos, atzītu savus grēkus un nodotu sevi prokuratūras žēlīgajās rokās. Droši vien es tā izdarītu. Tas tik labi saskanētu ar to teatrālo veidu, kādā jūs vadāt savu izmeklēšanu.

Viņš piecēlās un paņēma platmali un cimdus.

—   Diemžēl, — Helders turpināja, — es šoreiz nevaru jums pakalpot. Jūsu uzdevums ir atrast noziedzniekus, un, kad tas jums negrib izdoties, jūs ķeraties pie iebiedēšanas. — Viņš atkal iesmējās. — Tas jau viss ir loti jauki, Gold. Tomēr es labāk ieteiktu jums ķerties pie grāmatu rakstīšanas. Jūs taču zināt tikpat labi kā es, ka vainīgais šajā lietā ir Komstoks Bells.

Šajā acumirklī kāds viegli pieklauvēja pie durvīm, bet ne Golds, ne arī Helders nedzirdēja šo klauvējienu.

—    Jā gan, jus pats it labi zināt, ka Komstoks Bells ir naudas viltotājs, — Helders vēlreiz atkārtoja.

—    Bet es apgalvoju, ka Kornēlijs Helders ir nekrietns melis, — aiz viņiem pēkšņi atskanēja kāda maiga balss.

Viņi abi reizē pagriezās turp. Durvīs stāvēja skaista, eleganti ģērbusies dāma.

Heldera seja tumši pietvīka, tomēr viņš nenolaida savu skatienu šo pelēko, smaidošo acu priekšā.

—   Vai atjausit, man apsēsties? — dāma jautāja.

Golds pasniedza viņai krēslu un aizvēra durvis.

—   Loti nožēloju, ka pārtraucu jūsu sarunu tik interesantā vietā.

Helders nicinoši pasmaidīja. Neveltīdama viņam vairs nekādu vērību, misis Koleka atvēra savu zeltīto rokassomiņu un, izņēmusi no tās kādu laikraksta izgriezumu, pasniedza to Goldam.

—   Vai jūs ievietojāt avīzēs šo sludinājumu? — viņa jautāja.

Golds apstiprinoši pamāja ar galvu.

—     Dīvaini, ka es to pamanīju, — Greindžera Koleka turpināja. — Tas bija iespiests kādā itāļu avīzē. Daudziem no mums ir tūkstošfranku banknotes, bet tikai retais tās vērīgāk aplūko.

Helders ieinteresēts klausījās viņas vārdos. Ko gan nozīmēja šī saruna par tūkstošfranku zīmēm?

Golds labprāt būtu vēlējies, kaut Heldera šoreiz nebūtu klāt, bet nu tur nekas nebija grozāms.

—   Vai varu aplūkot šo izgriezumu? — Helders jautāja.

Golds klusēdams pasniedza viņam paplrīti. Sludinājums

bija iespiests itāļu, angļu un franču valodā, un tajā visi tie, kuru īpašumā atradās tūkstošfranku zīmes ar numuriem no 687642 līdz 687653, tika lūgti pieteikties Parīzes prefektūrā vai ari pie Ventvorsa Golda.

Helders izlasīja šo sludinājumu ar pieaugošu nemieru. Viņš gan nesaprata tā īsto nozīmi, tomēr nojauta, ka tas nesola viņam nekā laba.

—    Vai tad šīm banknotēm ir kāda sevišķa īpašība? — viņš jautāja.

Golds palika atbildi parādā.

. Misis Koleka izņēma no somiņas salo'cītu tūkstošfranku zīmi un pasniedza to detektīvam.

—    Manās rokās nejauši nokļuvis viens no minētajiem numuriem — te tas ir, — viņa sacīja.

Golds paņēma naudaszīmi un, piegājis pie loga, ātri aplūkoja tās mugurpusi.

—   Šī banknote ir viltota, — viņš tad paskaidroja. — Bet, lai jums neceltos zaudējumi, es izmaksāšu jums tās vērtību.

Viņš pūlējās runāt mierīgi, tomēr viņa balsī bija dzirdams uztraukums.

Helders, kas visu laiku bija viņu novērojis, satrūkās. Viņš nojauta, ka šī ir viena no tām viltotajām naudaszīmēm, kuras viņš bija laidis apgrozībā. Viņš tikai nesaprata, ar ko gan viena banknote varētu atšķirties no citām. Apgrozībā taču bija divi tūkstoši šādu banknošu. Viņš pārāk labi pazina Goldu, lai saprastu, ka šoreiz tas nekādā ziņā neuzticēs viņam savu noslēpumu.

Vēl brīdi pasēdējis, Helders atzina par pareizāku atvadīties.

***

—    Jums tagad jāizlīdz man ar savu atminu, Taiger, — Helders sacīja.

Vini bija satikušies Haidparkā un tagad nesteigdamies soļoja Kensingtongārdenas virzienā. Parkā bija maz staigātāju, tā ka viņi varēja netraucēti sarunāties.

—  Jūs taču varēsit vēl atcerēties, — Helders turpināja, — kādos apstākļos norisinājās Francijas banknošu iespiešana?

—   Protams, — Brauns apliecināja un sīki atstāstīja visus apstākļus, kas bija saistīti ar naudas viltošanu, nosaucot pat skaitļus, cik banknošu katru dienu ticis iespiests.

—   Vai bez jums vairāk neviens nav turējis gatavo naudu rokās?

Taigers pakratīja galvu.

—     Es pats izņēmu banknotes no mašīnas un nosūtīju aģentiem.

—   Atcerieties labi, vai tikai vēl kāds nav tām piedūries? — Helders neatlaidās.

Taigers Brauns mirkli vilcinājās.

—   Dažas banknotes es tiešām rādīju Meplam. Vai atceraties, ka viņš lūdza parādīt tam gatavās naudaszīmes, lai viņš vēlreiz varētu tās pārbaudīt?

—   To es zinu, — Helders domīgi sacīja. — Vai viņš bija viens, kad izdarīja šo pārbaudi?

—    Jā, viņš arvien strādā vienatnē.

—    Vai vēlāk viņš atdeva tās banknotes jums atpakaļ?

—   Jā, es tās paņēmu un laidu apgrozībā. Tās tika izsūtītas jau pirmajā partijā — to es skaidri atceros.

—    Cik banknošu jūs iedevāt Meplam?

—    Pavisam vienpadsmit.

Helders izgrūda klusu lāstu.

—       Taisni tikpat daudz banknošu minēts kādā sludinājumā, — viņš norūca. — Ja Mepls būs mūs piemuļķojis — nu, lai tad!… — Viņš zīmīgi apklusa.

Bet ko gan Mepls būtu varējis ar šīm banknotēm iesākt — sevišķi vēl tik īsā laikā? Viņš ilgi un rūpīgi pārdomāja šo jautājumu. Katrā ziņā tur vajadzēja būt sevišķam iemeslam, kādēļ Golds tik ļoti priecājās par vienas šādas banknotes iegūšanu. Bija izskatījies tā, it kā pēc šīs banknotes iegūšanas viņš nemaz vairs nešaubītos par saviem panākumiem un uzvaru. Katra no viņa sludinājumā minētajām banknotēm acīmredzot saturēja kāda svarīga noslēpuma atrisinājumu.

Helders paņēma taksometru un kopā ar Taigeru Braunu aizbrauca uz savu dzīvokli. Pat platmali nenolicis, viņš nosēdās pie rakstāmmašīnas un uzrakstīja kādu duci telegrammu. Tās bija sastādītas norunātā valodā un adresētas uz dažādām pilsētām gan Eiropā, gan ari Amerikā. Pabeidzis šo darbu, viņš nodeva visas telegrammas Braunam.

— Tūlīt nosūtiet šīs telegrammas un pēc stundas satiksimies Finsberiparkā.

Norunātajā laikā viņš savā lielajā auto nesteigdamies brauca garām parkam. Brauns veikli ielēca un nosēdās viņam līdzās.

Bija jau tumšs, kad viņi sasniedza vietu, kur nogriezās

ceļš uz mazo fermu.

***

Palicis ar misis Koleku vienatnē, Golds nezaudēja laiku, īsos vārdos viņš pastāstīja tai par Komstoka Bella un viņa jaunās kundzes neizprotamo nozušanu. Viņa jau bija lasījusi par to avīzēs, tomēr tikai tagad tā pirmo reizi dabūja dzirdēt, ka Bella vārdu saista ar naudas viltošanu.

Golds bija labs cilvēku pazinējs un reti kad vīlās viņu rakstura noteikšanā. Viņš zināja, ka var pilnīgi uzticēties šai sievietei, par kuras draudzīgo labvēlību pret Bellu viņš ne mirkli nešaubījās. Nolicis banknoti uz galda, viņš iededza mazu gāzes plītiņu, piezvanīja sulainim un pavēlēja ienest glāzi piena. Paņēmis palielināmo stiklu, viņš parādīja misis Kolekai dīvaino uzrakstu banknotes mugurpusē.

—   Izmantot pienu? — viņa izbrīnā atkārtoja. — Kāds gan tam visam sakars ar pienu?

—    Man šķiet, ka esmu to uzminējis, — Golds atbildēja.

Paņēmis sulaiņa atnesto piena glāzi, viņš nolika viltoto

banknoti uz lēzena šķīvja un aplēja to ar pienu. Brīdi vēlāk viņš izņēma naudaszīmi no baltā šķidruma un uzmanīgi to izžāvēja, turēdams virs gāzes liesmas.

Misis Koleka klusēdama sekoja viņa rīcībai.

Beidzot Golds izslējās, turēdams apžuvušo banknoti rokā. Viņš bija ārkārtīgi uztraukts.

—    Nu? — viņa jautāja.

Uz banknotes mugurpuses bija parādījušās dažas rakstītas rindiņas, kas piena un siltuma iespaidā tagad bija kļuvušas skaidri saredzamas. Viņi kopā izlasīja īso uzrakstu, un Golds nocēla telefona klausuli.

—     Nu šī lieta ir pavisam skaidra, — Golds sacīja, kad viņi jau stāvēja lejā uz ielas un gaidīja auto, kuram tūliņ vajadzēja ierasties ar Skotlendjarda ierēdņiem. — Tas ir stipri izplatīts slepenraksta veids. To dara tā: ņem jaunu rakstāmspalvu, apslapina to ar siekalām un uzraksta vajadzīgo ziņojumu. Raksts paliek neredzams tik ilgi, kamēr to iemērc pienā un sasilda uz uguns, — tad burti kļūst skaidri salasāmi. Tā, nu jūs arī pratīsit šo mākslu, — viņš smaidīdams piebilda.

***

Helders ar Braunu sasniedza fermu un pieklauvēja pie durvīm. Citkārt viņiem tika bez kavēšanās atvērts, bet šoreiz pagāja labs laiciņš, pirms bulta tika no iekšpuses atbīdīta un durvis mazliet pavērās. Abi atbraucēji iegāja namā.

Klinkers paskaidroja savas kavēšanās iemeslu.

—    Meplam klājas ļoti slikti, — viņš sacīja.

—   Drīz viņam klāsies vēl daudz sliktāk, — Helders zīmīgi atbildēja.

Abu savu palīgu pavadībā viņš devās tieši naudas skapja istabā. Mepls, pa pusei apģērbies, gulēja gultā. Viņa seja bija %āla un iekritusi, acis dziļi iegrimušas dobumos, bet lūpas kļuvušas zilas. Helderam ienākot, viņš atvēra acis, tomēr neteica ne vārda.

Uzmetis slimniekam ātru skatienu, Helders tūliņ saprata, ka šis cilvēks vairs ilgi nedzīvos.

—    Vai viņš jau ilgi tā guļ? — viņš jautāja Klinkeram.

—   Kopš vakarvakara. Ar pārmērīgiem dzērājiem, kas pēkšņi atsakās no alkohola, arvien tā notiek.

Helders nosēdās uz gultas malas.

—     Mepl, — viņš rupji sacīja, — vai atceraties vēl tās Francijas banknotes, kuras jūs pārbaudījāt pirms to nosūtīšanas?

Mepls mazliet sakustējās.

—     Nu, vai atceraties? — Helders atkārtoja. — Ko jūs darījāt ar tām?

Mepls aizvēra acis un vāji pamāja ar roku, it kā šādas lietas viņā vairs neizsauktu nekādu interesi.

—     Ko jūs izdarijāt ar tām? — Helders atkal jautāja. — Vai jūs runāsit reiz?

Viņš satvēra Mepla kaulaino plecu un to krietni sapurināja.

—     Man vajag to zināt— vai saprotat, ko es saku? — viņš iekliedzās. — Ko jūs izdarījat ar tām banknotēm?

Viņš atkal sapurināja slimnieku tā, ka zobi tam klabēdami sitās kopā un asaras sāka plūst pār vaigiem. Tomēr tas vēl ciešāk saknieba lūpas un klusēja.

—    Es… — Helders nevaldāmās dusmās iesāka, bet pēkšņi Taigers Brauns satvēra to pie rokas.

—    Kāds auto brauc šurp, — viņš čukstēja.

Helders ieklausījās. Tālumā tiešām skaidri bija dzirdams auto motora troksnis.

—    Nāciet lejā, — Brauns sacīja.

Viņi cieši aizvēra aiz sevis Mepla istabiņas durvis un, nokāpuši lejā, klusu piezagās pie ārdurvīm. Viņi dzirdēja, kā auto apstājās un kāds pienāca pie durvīm un skali pieklauvēja.

Nākamajā acumirklī klauvēšana atkārtojās un ārpusē kāda balss uzsauca:

—    Karaļa vārdā— atveriet!

Brauna seja nervozi noraustījās.

—     Policija! — viņš izdvesa, ar acīm meklēdams kādu izeju.

Helders nezaudēja galvu. Viņa auto stāvēja mazajā šķūnītī aiz mājas. Uz pirkstu galiem viņš iezagās virtuvē un palūkojās ārā pa logu. Pārliecinājies, ka no šīs puses nekādas briesmas nedraud, viņš ātri atslēdza durvis un izslīdēja ārā. Abi pārējie sekoja viņam pa pēdām. Nepamanītiem viņiem izdevās sasniegt šķūnīti un izvest no tā mašīnu.

—    Iekāpiet, ātrāk! — Helders pavēlēja.

Viņš bija pārliecināts, ka motora troksnis tūliņ pievērsīs policistu uzmanību, bet citas izejas viņam vairs nebija.

Viņš aizsēja sejai priekšā lielu zīda kabatas lakatu, tā ka palika redzamas vienīgi acis.

Auto straujā gaitā pārjoņoja nelīdzeno pagalmu un izbrauca uz ceļa. Helders redzēja, kā divi cilvēki, kas bija stāvējuši durvju priekšā, metās pie policijas auto. Tomēr viņš zināja, ka izbēgs no tiem, ja vien cels nebūs apsargāts.

Viņš saprata, ka policija tagad ieguvusi visus vajadzīgos pierādījumus pret viņu. Galējā izmisumā viņš bija spiests izspēlēt pēdējo trumpi.

Un viņam neticami laimējās.

20

Golds nolūkojās pakal aizbraucošajam auto. Viņam nebija atlicis laika spert nepieciešamos solus, lai aizkavētu Heldera bēgšanu.

—    Viņa apcietināšanai vēl laika diezgan, — viņš sacīja, no jauna atgriezdamies pie nama durvīm. Viņam ienāca prātā, ka bēgli acīmredzot lietojuši kādu citu ieeju, un viņš kopā ar Skotlendjarda ierēdni apgāja mājai apkārt.

Virtuves durvis stāvēja vaļā, un abi detektīvi iegāja namā. Arī Mepla istabas durvis nebija aizslēgtas, un Golds piegāja pie slimnieka gultas.

Nemaz nevajadzēja būt mediķim, lai redzētu, ka Meplam klājas loti slikti. Golds tūliņ aizsūtīja šoferi pēc ārsta. Slimais karsonī valstījās pa gultu, murminādams kaut ko nesaprotamu.

Golds ātri pārmeklēja mazo telpu un atrada vairākas iesāktas, bet nepabeigtas klišejas, kuras liecināja par to, kas notika šajā fermā. Viņš pašreiz bija beidzis istabas pārmeklēšanu, kad ieradās ārsts.

—    Baidos, ka viņu nevarēs no šejienes aizvest, — ārsts pēc slimniek^ paviršas izmeklēšanas sacīja. — Sirds ir loti vāja, un, bez šaubām, ir arī vēl citi sarežģījumi, kurus es acumirklī nevaru noteikt.

Golds ielūkojās pulkstenī.

—   Drīz vajag ierasties viņa brāļameitai, es tai telegrafēju. Laimīgā kārtā es vēl īsi pirms pilsētas atstāšanas dabūju zināt viņas uzturēšanās vietu. Kur atrodas tuvākā pasta iestāde?

—   Roistonā, — doktors atbildēja. — Ar auto līdz turienei ir divdesmit minūšu ilgs brauciens.

Ilgāk vairs nedrīkstēja kavēties. Goldam vajadzēja sazināties ar Skotlendjardu, lai dabūtu Heldera apcietināšanas pavēli. Visi pierādījumi pret viņu tam nu bija rokā. Viņš nosēdās pie galda un sāka steigā rakstīt. No šī darba viņu iztraucēja Skotlendjarda detektīvs ar ziņojumu, ka fermai tuvojas kāds auto.

—   Tā laikam ir misis Bella, — Golds sacīja un, pametis pusē pierakstīto papīra lapu uz galda, izgāja pagalmā.

Auto apstājās, un no tā izlēca garš, slaiki noaudzis vīrietis.

—    Bell! — detektīvs pārsteigts iesaucās.

Komstoks Bells bez kavēšanās devās namā. Golds ievēroja, ka viņa seja izskatījās bāla un iekritusi.

—    Kur mana sieva? — viņš jautāja.

—    Es gaidu viņas ierašanos kuru katru mirkli, — Golds atbildēja.

Bella sejā atspoguļojās skaidri redzams nemiers.

—    Kur jūs..? — Golds iesāka.

—   To visu es pastāstīšu jums vēlāk, — Bells steigā viņu pārtrauca. — Es redzēju manas sievas auto uz ceļa kādas četras jūdzes no šejienes. Pakaļējā ass tam bija pārlūzusi, un šoferis paskaidroja, ka misis Bella devusies šurp kājām. Vai viņa būtu nomaldījusies no ceļa?

—   Tas nav ticams. Bet varbūt viņa atgriezusies Londonā? Es tūliņ nosūtīšu šo ziņojumu ūn tad kopā ar jums došos atpakaļ uz pilsētu.

—     Kur Mepls? Vai viņš miris? — Bella balss skanēja neparasti skarbi.

—    Vēl ne, bet man šķiet, ka viņš ilgi vairs necietīs.

—    Vai viņš ir pie samaņas?

Ārsts, kas šajā brīdī ienāca dzīvojamā istabā, bija dzirdējis Bella jautājumu.

—   Pašreiz viņš ir pamodies, — viņš atbildēja. — Bet viņu nedrīkst uztraukt.

Komstoks Bells mirkli vilcinājās.

—    Bet šeit ir runa par visu manu dzīvi, — viņš beidzot sacīja. — Vai gadījumā, ja viņš netiktu traucēts, jūs cerat glābt viņa dzīvību?

Ārsts pakratīja galvu.

—    Tad man jārunā ar viņu, — Bells cieši noteica. — Nāciet, kungi!

Viņi uzkāpa Mepla istabiņā. Goldu ieraugot, slimais vāji pasmaidīja. Bet, kad durvīs parādījās Komstoka Bella lielais augums, viņa acis plaši iepletās un lūpas uztraukumā sāka raustīties.

—    Komstok Bell, — viņš tikko sadzirdami izdvesa.

Bells pamāja ar galvu. Nosēdies uz gultas malas, viņš

viegli saņēma slimnieka roku savējā.

—    No kurienes jūs nākat? — Mepls vājā balsī jautāja.

Bells mirkli vilcinājās, bet tad mierīgi atbildēja:

—    Mani nupat atbrīvoja no cietuma.

—    No cietuma? — Mepls izbrīnā atkārtoja.

Komstoks Bells pamāja ar galvu. Istabā valdīja nāves

klusums.

—     Jā, es nāku tieši no cietuma, — Bells atkārtoja. — Pirms daudziem gadiem Parīzē bija notikusi naudas viltošana. Aizdomas krita uz diviem studentiem. Viens no tiem tiešām bija viltojis banknotes, bet otrs to pat nezināja. Kādreiz senāk viņi bija runājuši par šo noziegumu kā par lielu joku. Kad noziegums tika atklāts, abi aizdomās turētie studenti atstāja Parīzi.

Toms Mepls stingu skatienu lūkojās griestos, un viņa lūpas viegli kustējās, it kā tas vēlētos ko sacīt.

—    Pirms dažiem mēnešiem, — Bells turpināja, — es pats pieteicos policijā, jo nespēju vairs ilgāk paciest mūžīgās bailes, kas mani nemitīgi vajāja. Uzdodamies par Viletu, es ļāvos notiesāties, un tagad esmu savu sodu izcietis.

—     Bet Vilets taču miris! — Golds iejaucās sarunā. — Kādēļ tad jūs esat to darījis?

—    Vilets ir dzīvs, — Bells īsi atbildēja.

Mepls vāji pasmaidīja.

—   Jā, — viņš vājā balsī sacīja, — viņš vēl ir dzīvs — es esmu Vilets.

Viņš pagriezās uz sāniem un nomurmināja vēl dažus vārdus, ko tikai ar pūlēm varēja saprast.

—   Es esmu Vilets, — viņš izdvesa, — nabaga Toms Vilets. Nebiju domājis, ka vēl kādreiz dzirdēšu šo vārdu.

Viņš apklusa, un klātesošajiem šķita, ka tas iemidzis. Beidzot ārsts noliecās pār viņu un viegli pieskārās viņa sejai.

—    Viņš ir miris.

***

Stundu vēlāk Komstoks Bells ar Goldu jau atradās ceļā uz pilsētu. Viņiem bija daudz kas pārrunājams.

—    Čelmsfordu es atstāju šorīt, — Bells sacīja. — Pateicoties Lekonta gādībai, soda laiks man tika saīsināts. No cietuma es devos tieši uz Sautendu, kur uzturējās mana sieva.

Atbildot uz Golda jautājošo skatienu, Bells paskaidroja tam visu notikušo tuvāk:

—   Kad biju nolēmis izpirkt noziegumu, kurā mani apvainoja, man katrā ziņā vajadzēja atrast sev kādu vietnieku, uz kuru es pilnīgi varētu paļauties. Tā es atzinu par vislabāko apprecēties. Man bija izstrādāts plāns, kā noslēpt citiem manu uzturēšanos cietumā. Es nopirku kādu velkoni un liku to pārkārtot par izpriecu tvaikonlti, lai mans vietnieks nepamanīts varētu katrā vajadzīgā brīdī ierasties Londonā un atkal aizbraukt no šejienes. Dodoties savā kāzu ceļojumā pa Eiropu, es aizbraucu tikai līdz Buloņai. No turienes es kopā ar sievu atgriezos ar savu kuģi Londonā. To pašu vakaru es lāvu sevi apcietināt. Sagadīšanās dēl Verita bija redzēta manā namā. Es pats viņu turp biju aizsūtījis pēc mana zīmoga, kuru es nepiedodamā kārtā biju aizmirsis paņemt līdzi.

—    Nu es saprotu visu, — Golds sacīja.

—     Diena, kad mani atbrīvos no cietuma, Veritai tika paziņota, — Bells turpināja. — Bija norunāts, ka viņa sagaidīs mani Sautendā. Vai jūs zinājāt, ka viņa ir tur?

—   Jā, es gluži nejauši dabūju to zināt.

—   Man par lielu pārsteigumu es viņu tur tomēr nesastapu. Bet viņas dzīvoklī es atradu jūsu telegrammu, kurā jūs uzaicināt viņu ierasties šajā fermā.

—     Mums atliek tikai mierīgi nodot šo lietu Londonas policijas ziņā, bet pašiem nekavējoties doties uz jūsu kuģi, — Golds lika priekšā. — Varbūt, ka viņa jau būs tur.

Bells vilcinājās.

—     Bet varbūt viņa atgriezusies Londonā, lai apmeklētu jūs jūsu dzīvoklī?

—    Tādā gadījumā mums nebūtu par viņu jāraizējas, — Golds atbildēja. — Mēs varam nogriezties pa ceļu, kas ved no Volšemkrosas tieši uz Sautendu.

Ceļu atrast nenācās grūti, un drīz vieņ viņi jau ieraudzīja nelielo tvaikoni, kas stāvēja noenkurots upes vidū. Netālu no krasta šūpojās laiva, kurā kapteinis Loders bija atbraucis sagaidīt misis Bellu, kura vēl nebija atgriezusies. Vecais

jūrnieks bija stipri norūpējies par viņas neizprotamo pazušanu.

—    Man ir neskaidra nojauta, ka viņas nozušanai ir kāds sakars ar Helderu, — Loders sacīja, kad viņi jau sēdēja "Seabreaker" mazajā salonā. — Pēdējā laikā bieži esmu braukājis pa upi, un tās tuvumā nav nevienas celtnes, kuru es nebūtu redzējis. Pirms trim mēnešiem Eseksas piekrastē tika uzcelta kāda jauna laivu mājiņa. Tā atrodas starp Tilberiju un Berkingu, tātad izpriecu jahtai pavisam nepiemērotā vietā.

—    Kas tā par izpriecu jahtu? — Golds ātri jautāja.

Kapteinis tikai pamāja ar galvu.

—   Tā ir visskaistākā motorlaiva, kādu jebkad esmu redzējis. Dīvaini tikai tas, ka neviens to nelieto. Ik dienas kāds cilvēks atbrauc to aplūkot un pārliecinās, vai viss kārtībā. Mans dēls reiz uzsāka ar šo cilvēku, kas izrādījās laivas mehāniķis, sarunu, un tas pastāstīja, ka jahta esot apgādāta ar visu nepieciešamo, lai vismaz divas nedējas varētu uzturēties atklātā jūrā. Šī motorlaiva pieder Helderam.

—   Tas tiešām izklausās aizdomīgi, — Golds domīgi noteica.

Uzmetis Bellām ātru skatienu, viņš redzēja, ka kapteiņa stāsts atstājis uz to lielu iespaidu.

—    Man šķiet, ka mums vajadzētu bez kavēšanās doties turp, — Bells sacīja. — Mēs taču nekā nevaram zaudēt. Ja laiva vēl būs vecajā vietā, mēs atstāsim pie tās kādu sargu, bet paši atgriezīsimies Londonā.

Golds piekrizdams pamāja ar galvu, un kapteinis izgāja. Dažas minūtes vēlāk "Seabreaker" jau ātri slīdēja pa upi pret straumi.

Nakts bija loti tumša. Tvaikonītis pašreiz pabrauca garām Tilberijai, kad kapteinis pēkšņi deva kādu pavēli, un kuģis strauji mainīja virzienu.

—   Tur kaut kas brauc, — Loders, stāvēdams uz komandtiltiņa, iesaucās.

Gara, šaura motorlaiva pilnā gaitā aizšāvās viņiem garām. Skaidri varēja sadzirdēt motora troksni.

Mazā kabīne jahtas pakaļgalā bija spilgti apgaismota, bet tad pēkšņi gaisma nodzisa.

—   Viņi brauc mazliet par ātru, — kapteinis sacīja. — Bet, kad būsim izkļuvuši jūrā, es viņus viegli panākšu.

Acis nenovērsdams, Bells sekoja katrai motorlaivas kustībai. "Seabreaker" visu laiku turējās vienādā attālumā no tās.

—    Ir iespējams, ka tā nemaz nav jahta, kuru mēs meklējam, — Golds sacīja. — Tomēr mēs nedrīkstam ļaut tai aizbēgt. Katrā ziņā tai vajag būt dīvainai motorlaivai, kas ar izdzēstām ugunīm tik loti steidzas izkļūt no Temzas.

Kapteinis iesmējās.

—    Senāk arī es tā bieži darīju, — viņš piebilda.

—    Es domāju… — Bells iesāka, bet viņu pārtrauca skaļš kliedziens, kas atskanēja no motorlaivas puses.

Gaisma tās kabīnē atkal iedegās, un laivas pakaļgalā kļuva redzami divu cilvēku stāvi, kas spilgti atdalījās pret apgaismotajiem logiem.

Skaidri varēja atšķirt vienu vīrieša un vienu sievietes stāvu. Nākamajā acumirklī tie attālinājās viens no otra, un viens no tiem iegāzās tumšajā dzelmē.

—    Tā bija sieviete! — Komstoks Bells iesaucās, un viņa balsī bija dzirdamas šausmas..

21

Kādā neapdzīvotā vietā uz Kembridžas ceļa Helders, bēgdams no savas fermas, ieraudzīja pašā ceļa vidū stāvošu auto, kurš acīmredzot bija sabojājies. Lai pabrauktu tam garām, viņam negribot nācās samazināt savas mašīnas ātrumu.

Salūzušajā auto sēdēja kāda sieviete un lasīja avīzi. Šoferis bija aizgājis uz tuvējo ciemu pēc palīgiem.

Izdzirdusi motora troksni, sieviete pacēla galvu. Helders strauji nobremzēja savu mašīnu.

—    Vai tiešām jūs, misis Bella? — viņš iesaucās.

Viņa bezbailīgi ielūkojās tam sejā. Bet Helders nebija tik viegli samulsināms.

—    Jums jābrauc man līdzi, — viņš sacīja.

Verita palūkojās visapkārt. Tuvumā nebija neviena cilvēka. Viņa saprata draudošās briesmas un zināja, ka pretoties būtu velti.

Helders izkāpa un aicinoši norādīja viņai uz sava auto durtiņām. Neraugoties uz laipno smaidu, viņa skatienā bija skaidri saskatāmi draudi.

—   Es nebraukšu kopā ar jums, — Verita mierīgi, bet cieši noteica.

—    Tūliņ iekāpiet! — Helders rupji uzkliedza.

Satvēris viņu, viņš gandrīz nēšus iestūma to savā auto.

—    Ja jūs kliegsit, es apklusināšu jūs uz mūžu, — viņš sacīja, nosēzdamies pie stūres. Pagriezies pret Taigeru Braunu, viņš pavēlēja:

—    Uzvelciet jumtu!

Kolīdz tas bija padarīts, tālumā, ceļa līkumā pamirdzēja kāda cita auto ugunis.

—   Nosēdieties dāmai katrs savā pusē, — Helders turpināja rīkot savus palīgus. — Ja viņa kliedz — apklusiniet to!

Pamanījis Brauna vilcināšanos, viņš izņēma no kabatas revolveri.

—    Es neļaušu jums visu sabojāt, — viņš mierīgi sacīja. — Vai sapratāt? Lai velns jūs parauj, ja tūliņ nepaklausīsit man!

Ne vārda neatbildējis, Taigers Brauns nosēdās norādītajā vietā.

Bija jau vēls vakars, kad viņi, straujā gaitā izjoņojuši cauri Londonai, tuvojās Eseksai.

Ceļā Helderam atlika diezgan laika vēlreiz pārdomāt savu plānu. Jau sen viņš bija sagatavojis visu nepieciešamo bēgšanai. Viņš jau iepriekš bija nopircis vai noīrējis nelielus namiņus dažādos Anglijas apvidos, jo skaidri saprata, cik lielu kļūdu izdara citi noziedznieki, pūlēdamies izvairīties no policijas ar biežu uzturēšanās vietas maiņu. Viņš atzina, ka daudz drošāk un neuzkritošāk ir apmesties kādā vietā uz pastāvīgu dzīvi, lai vēlāk, kad policija jau sāk pagurt, meklētu patvērumu ārzemēs. .

Desmit jūdzes no Berkingas kāds vientuļš, maziebraukts ceļš nogriezās tieši uz upes krastu, kur atradās dažas drūma izskata fabrikas, kāds aerodroms un milzīgs ogļu noliktavas laukums.

Helders vadīja savu auto turp. Kā likās, viņš loti labi pazina šo apvidu.

—   Te mēs izkāpsim, — viņš pēkšņi sacīja, nobremzēdams mašīnu.

Tuvumā neredzēja nevienas mājas. Verita redzēja tikai augstas ogļu kaudzes, kas pacēlās uz betonētā laukuma. Mirkli viņai uzmācās bailes par savu dzīvību.

Satvēris viņas roku, Helders vilka viņu uz priekšu.

—    Jums nekas Jauns nenotiks, ja būsit prātīga, — viņš sacīja.

Atstājuši ogļu noliktavu, viņi kādu stundas ceturksni skrēja pa nelīdzenu lauku, kur Verita bieži klupa.

Beidzot viņa tumsā saskatīja kādu nelielu 'mājiņu, kas stāvēja tieši ūdens malā.

Atslēdzis durvis, Helders tās atvēra un iebīdīja jauno dāmu tumšā telpā, kur oda pēc petrolejas un ellas.

Helders iededza lampu, un tās gaismā Verita pārliecinājās, ka tā nokļuvusi šķūni, kura lielāko dalu aizņēma liela motorlaiva, kas bija nolaista ūdenī. Ceļu uz upi tai aizsprostoja koka vārti.

—    Šī ir mana glābšanas laiva, — Helders sacīja, — kas izglābs mani no visnepatīkamākās bojāejas. Man šķiet, ka nu ir pēdējais laiks atstāt šejieni.

Abi viņa pavadoņi ar neslēptu ziņkāri aplūkoja lielo, stipri būvēto jahtu.

—   Laiva ir piemērota braukšanai pa atklātu jūru, — Helders paskaidroja. — Tajā mēs atradīsim visus krājumus, kas nepieciešami ilgākam ceļojumam.

Viņš pavilka kādu virvi, kas nokarājās no griestiem, un šķūņa vārti, kas veda uz upi, bez trokšņa atvērās, un aiz tiem kļuva redzami Temzas tumšie ūdeņi.

—    Iekāpt! — Helders uzsauca.

—     Es nekāpšu laivā, — Verita atbildēja. — Man gluži vienalga, ko jūs darāt, bet jums līdzi es neiešu!

—    Es tomēr ticu, ka jūs iekāpsit, misis Bella. Man nav ne vismazākās patikšanas sastapties ar jūsu vīru Čelmsfordas cietumā.

Verita nobāla un pakāpās soli atpakaļ. Helders rupji iesmējās.

—    Nekas, jūs labi esat pratuši saglabāt savu noslēpumu, un līdz šim es esmu vienīgais cilvēks Anglijā, kas to zina. Jūsu vīrs ir pārāk jūtīgs pret tādām lietām. Jūs aiztaupīsit man un sev daudz nepatikšanu, ja bez pretošanās izpildīsit visus manus rīkojumus.

—    Mans vīrs ir nevainīgs, — Verita pārliecinoši sacīja, cieši lūkodamās viņam sejā. — Viņš cieš par kāda cita noziegumu.

Helders ironiski palocījās.

—   Gandrīz visi cilvēki, kas sēž cietumos, ir nevainīgi un sakās ciešam par citiem. Bet nu kāpiet laivā!

Viņa saprata, ka pretoties nebija vairs iespējams. Kā gan Helders bija varējis izdibināt noslēpumu, kuru viņa ar tik lielām pūlēm un apdomību bija sargājusi no visiem? Ja tagad viņa atteiktos Helderam paklausīt, tas droši vien nodotu Komstoku Bellu.

Viņa sekoja Heldera abiem palīgiem, kas jau sēdēja motorlaivā, un tūliņ pēc viņas iekāpa arī pats Helders.

Brīdi vēlāk skaistā jahta jau pilnā gaitā devās lejup pa upi.

Helders ar Veritu bija vieni mazajā kabīnē. Viņš uzdedza uguni.

—    Varbūt pastāstīsit man kaut ko par pēdējiem notikumiem? — viņš jautāja.

Verita neatbildēja.

—    Bet jūs gan arī pati laikam maz ko zināt par tiem. Visvairāk mani interesē jautājums, kādā veidā jūsu krusttēvs mūs nodevis.

Viņa turpināja klusēt. Viņas nicinošais skatiens vēl pavairoja Heldera dusmas.

Ar vienu roku izslēgdams elektrisko gaismu, viņš ar otru satvēra jauno dāmu. Ar veiklu kustību viņai izdevās atbrīvoties no tā. Viņa jau stāvēja laivas pakaļgalā.

—   Ja nāksit tuvāk, es lēkšu ūdenī!

Viņas balss liecināja, ka tie nebija tikai tukši draudi.

—   Jums nav ko bīties, — Helders smiedamies sacīja. — Jūs esat man pārāk dārga, lai es jums vēlētu ko ļaunu. Man šķiet, ka Komstoks Bells labprāt būs ar mieru samaksāt par jums prāvu izpirkšanas maksu.

Pie pēdējiem vārdiem viņš negaidot pielēca tai klāUun satvēra viņu savās rokās. Verita skali iekliedzās.

—   Vai turēsit muti! — Helders viņai nikni uzkliedza.

—    Laidiet mani! — Verita iesaucās.

—   Vai apsolaties vairs nekliegt?

—    Laidiet mani, — viņa mierīgākā balsi atkārtoja.

Viņš atlaida viņu un atkāpās no tās dažus solus.

.— Nāciet šurp, — viņš skarbi pavēlēja.

—    Vispirms uzgrieziet gaismu.

Elektrības slēdzis noknikšķēja, un nākamajā acumirklī kabīnē kļuva gaišs. Bet Verita nekustējās. Viņa pēkšņi sajuta, ka visu tās būtni pārņem prieka un atvieglojuma sajūta.

—   Paldies Dievam, — viņa čukstēja, — tas ir "Seabreaker"!

Arī Helders jau bija pamanījis draudošās briesmas, un

acumirklī aptvēra stāvokļa nopietnību. Pieskrējis pie Veritas, viņš ar roku aizspieda tai muti un gribēja ieraut viņu kabīnē, īsu brītiņu viņa izmisusi cīnījās, un beidzot tai izdevās atbrīvoties. Helders gribēja satvert viņu no jauna, bet bija jau par vēlu — viņa bija ūdenī.

Viņš zināja, ka vajātāji no sava tvaikoņa visu notikumu redzējuši. Atri viņš iesteidzās kabīnē un izslēdza gaismu.

Taigers Brauns nobijies ienāca kabīnē.

—    Kas noticis? — viņš jautāja.

Helders iesmējās.

—    Ja mums līdz rīta gaismai izdosies sasniegt Beļģijas piekrasti, tad viss būs labi, — viņš sacīja.

Viņš atkal palūkojās atpakaļ. Attālums starp viņu un "Seabreaker" ar katru mirkli kļuva lielāks un lielāks, jo gūstītāji bija spiesti apstāties un nolaist laivu, lai uzņemtu Veritu Bellu.

22

Verita tika noguldīta "Seabreaker" skaisti iekārtotajā salonā. Viņa vēl jutās vāja, tomēr viņas lūpas smaidīja, uzlūkojot Komstoku Bellu, kurš sēdēja pie viņas gultas. Tvaikonis bija mainījis virzienu un tagad devās augšup pa upi. Golds, stāvēdams uz tiltiņa līdzās kapteinim, nerunāja ne vārdā. Viņš pūlējās uzminēt, vai telegrammas, ko tas bija nosūtījis visām krasta stacijām, vēl laikus sasniegs savu mērķi, lai varētu aizturēt bēgošo motorlaivu.

Pūta stiprs ziemeļrietumu vējš. Kaut kas liktenīgs vienoja šos abiļs cilvēkus tvaikoņa mazajā salonā. Komstoks Bells nu bija 'atraisījies no mūžīgajām bailēm, izpērkot savu vainu ar labprātīgi uzņemtu sodu. Viņš jutās tik pateicīgs Veritai, ka uzlūkoja to gandrīz kā glābēju eņģeli. Viņu laulība, kas bija noslēgta bez mīlas, nu bija izpildījusi savu uzdevumu.

Gulēdama mīkstajā gultā, arī Verita domāja par to pašu. Viņa jutās tik nogurusi un bezspēcīga, ka nespēja runāt, bet tikai domāt.

Savu pienākumu viņa bija izpildījusi — bet kas notiks tālāk?

Pievērtām acīm viņa jau ilgu laiku bija vērojusi Bellu, pirms tas pamanīja, ka viņa atguvusi samaņu. Viņa pūlējās noskaidrot sev savas jūtas un attiecības ar šo vīrieti. Viņas stāvoklis bija tik dīvains, ka grūti nācās atrast kādu izeju. Ko viņai nesīs nākotne?

Viņas domas apstājās pie viena atrisinājuma — šķirties. Bet jau nākamajā acumirklī viņa novērsās no šīm domām, jo Anglijas likumi šajā ziņā ir tik bargi, ka laulības šķiršanu var pieprasīt vienīgi cilvēks, kas zaudējis jebkuru kautrību un pašlepnumu.

Komstokam Bellām šis jautājums nelikās tik sarežģīts. Tomēr Veritas skaistums, kuru viņš tikai tagad pirmo reizi īsti ievēroja, nespēlēja nekādu lomu viņa lēmuma formulēšanā. Viņš tikai atzina, ka viņa izdarījusi tam neatsveramu pakalpojumu, pašaizliedzīgi uzupurēdamās viņa interešu labā.

Bells no jauna uzlūkoja Veritu. Viņa arvien vēl izskatījās bāla un nespēcīga. Savas samirkušās drēbes viņa bija novilkusi, un tagad tai mugurā bija spilgti sarkana zīda kirfiono, kas vēl vairāk izcēla viņas sejas maigo bālumu.

Smaidīdama viņa atvēra acis.

—    Nu?

Tas bija viens vienīgs īss vārdiņš, bet balss, kādā ,<tas tika izrunāts, skanēja neizsakāmi maigi un mīli. Taisni' tā viņš bija iedomājies viņas atmodu.

—    Tu laikam esi pārsteigta, jau tik drīz ieraugot mani?

Kāds neizprotams biklums viņam nejāva to nosaukt vārdā.

—    Nē, — viņa mierīgi atbildēja.

Brīdi valdīja klusums.

—     Mans krusttēvs… — viņa beidzot ierunājās..— Vai viņš…

Bells skumji palocīja galvu.

—    Tā jau domāju, — viņa klusu sacīja. — Nabadziņš! īstenībā viņš gan bija pārāk jauns, lai varētu būt mans krusttēvs, bet viņš tiešām bija labs pret mani. — Asaras saskrēja viņai acīs… — Tagad es… — Viņa pēkšņi apklusa, un maigs sārtums iesitās tai sejā.

—    Ko tu gribēji sacīt? — viņš maigi jautāja.

Viņa pakratīja galvu.

—    Neko… neko, — viņa ātri apgalvoja.

—   Tu gribēji sacīt, ka nu tu esi palikusi pasaulē viena, — Bells saņēma viņas roku savējā. — Un tomēr tev nav vairāk tiesību to teikt kā man. — Mirkli klusējis, viņš vēl klusāk piebilda: — Mēs taču esam apprecējušies.

—    To es zinu, — viņa atbildēja. — Es gandrīz vēlējos, kaut tu nebūtu to pieminējis. — Viņas acis lūkojās tam garām. — Tagad mums nopietni jāpārrunā mūsu stāvoklis.

Viņš piekrizdams pamāja ar galvu.

—  Ja tas būtu rakstīts kādā romānā, tad pēc visa notikušā mums vajadzētu sākties ļoti laimīgai kopdzīvei — un es vēlētos, kaut tiešām būtu tā kā romānā. Tomēr īstenībā tas nav iespējams. Nekādā ziņā es nedrīkstu sabojāt tavu dzīvi…

—   Un es nedrīkstu izpostīt tavu nākotni, — Bells viņu pārtrauca.

—   T^s nu nebūtu tik svarīgi, — Verita smaidīdama atbildēja. —i Es nekad nebūtu sev piedevusi, ja toreiz būtu liegusi tev savu palīdzību. Toreiz, kad tu stāstīji man par jūsu "Noziedznieku klubu", man pēkšņi atvērās acis… — viņa vilcinādamās ^apklusa.

—    Uz ko?

—    Ka mans krusttēvs un Vilets ir viena un tā pati persona, — viņa nopietnu skatienu ielūkojās tam sejā. — Mepla ir mans īstais vārds, bet krusttēvs šo vārdu bija tikai piesavinājies. To sapratusi, es nācu pie slēdziena, ka mans pienākums ir palīdzēt tev izlabot to kļūdu, ko mans krusttēvs jaunībā izdarījis. Protams, bija gluži lieki teikt tev, ka esi nevainīgs, jo par to tu pats sen biji pārliecināts.

Bells pakratīja galvu.

—   Raugoties no likuma viedokļa, es tiešām biju nevainīgs,

—   viņš mierīgi sacīja. — Tomēr mana sirdsapziņa nebija gluži tīra, jo es biju tas, ar kuru Vilets vairākkārt pārrunāja savu nodomu un kurš to zināmā mērā pat atbalstīja; tomēr es neticēju, ka viņš tiešām īstenos šo noziedzīgo plānu dzīvē.

No jauna iestājās klusums, kuru traucēja vienīgi kuģa mašīnu ritmiskais troksnis.

—    Bet mēs vēl nekā neesam nolēmuši par savu nākotni,

—    Verita pēc brīža atsāka. — Mums jābūt prātīgiem.

—   Ar to tu laikam gribi teikt, ka mums jādara kaut kas tāds, kas mums abiem būtu nepatīkams? — Bells smaidīdams sacīja. — Es zinu, ka arī šoreiz tu gribēsi uzupurēties manis dēļ. Bet no šī nodoma tev nāksies atteikties. Mūsu laulības šķiršana, man šķiet, nekādā ziņā nebūtu uzskatāma par tagadējā stāvokļa pareizāko atrisinājumu.

Viņa pietvīka.

—    Bet nebūtu arī pareizi, ja mēs vēl ilgāk paliktu kopā,

—    viņa klusu atbildēja. — Nebūtu taisnīgi, ja es turpinātu saukties tavā vārdā un dalītos ar tevi tavā bagātībā,/nespēdama sniegt pretim nekā cita, kā vienīgi apmierinātības sajūtu par to, ka esmu tev palīdzējusi sasniegt tavu mērki.

Viņa piecēlās gultā sēdus un atglaudīja atpakaļ savus samirkušos matus.

—    Un… arī es esmu sieviete, kas kādreiz var vēl iemīlēties…

Viņa novērsa skatienu.

—   Par to esmu pilnīgi pārliecināts — un šis laimīgais būšu es.

Vina neatbildēja.

—   Manis dēļ tu uzņēmies tik lielu risku, — viņš turpināja.

—    Vai esi ar mieru uzņemties arī vēl šo otru— iemīlēties manī, ja jau kādreiz būsi nodomājusi to darīt?

Viņa pacēla galvu un nopietni uzlūkoja Bellu, tad sniedza tam savu roku.

—   Jā, to es tev apsolu.

Neraugoties uz vētru, kas ar katru bridi pieņēmās stiprumā, pa Ziemeļjūras viļņiem uz priekšu slīdēja grezna motorlaiva.

Nedaudzie iekšāsēdētāji tika svaidīti no vienas puses uz otru. Uzlocījis jūrnieka mēteļa apkakli, Helders stāvēja līdzās Klinkeram, kurš vadīja stūri. Taigeru Braunu mocīja jūras slimība, un tas nespēkā gulēja mazajā kabīnē.

—   Vai tiešām laiks paliks vēl sliktāks? — Helders jautāja, pūlēdamies pārkliegt vētras trokšņošanu.

Klinkers pakratīja galvu.

—    Kā liekas, mums nāksies pavadīt ne visai patīkamu nakti.

Spēcīgs vēja brāziens sašķieba laivu, un liels vilnis pārvēlās tai pāri.

Klinkers pavērsās pret Helderu.

—   Vai mums katrā zinā jāsasniedz kontinents? Vai nevaram iegriezties kādā mazā ostā un tur nogaidīt, kamēr pāriet vētra? ,

Helders neatbildēja. Pametis skatienu atpakaļ, viņš ieraudzīja pie apvāršņa peldošās bākas blāvo atspīdumu. Tai viņi bija pabraukuši garām, atstājot Temzu.

Jauns vilnis tikko neapgāza laivu. Helders nebija jūrnieks, tomēr arī viņš saprata, ka šādā laikā viņi vairs ilgi nevarēs braucienu turpināt.

—   Griezīsimies atpakaļ, — viņš sacīja. — Kur mēs varētu piestāt malā?

Klinkers brīdi pārlika.

—   Varam atgriezties Temzā.

—    Nē, tas būtu bīstami. Turklāt mēs nedrīkstam velti kavēt laiku, jo pēc četrām stundām jau ausīs gaisma.

—    Bet mēs taču varētu doties uz Klektonu? — Klinkers sacīja. — Tur es zinu daudz klusu vietiņu, kur mēs netraucēti varētu piestāt malā.

—    Mēģināsim, — Helders piekrita. — Tātad grieziet apkārt un brauciet uz krastu.

Krasta tuvumā vētra nebija tik stipri jūtama, un pulksten piecos no rīta laivas priekšgals čirkstēdams atdūrās smilšainajā liedagā starp Klektonu un Voltonu. Visi trīs pasažieri iebrida ūdenī, lai dotos uz malu.

—    Ko darīsim ar laivu? — Taigers Brauns jautāja. Viņš jau tiktāl bija atspirdzis no jūras slimības, ka atkal sāka interesēties par apkārtni.

Helders vilcinājās. Viņam bija žēl šķirties no laivas, ar kuru tas varēja cerēt laimīgi atstāt Angliju. Tomēr viņš saprata, ka krasta sardze drīz vien pamanītu jahtu un paziņotu par to policijai. Tātad gribot negribot vajadzēja upurēt dārgo jahtu.

Pagriezuši laivas priekšgalu pret atklāto jūru, vini nostiprināja stūri un nostādīja motoru uz vislielāko ātrumu/ Brīdi vēlāk jahta jau vairs nebija saredzama.

Helders un viņa pavadoņi bija samirkuši līdz ādai. Krasts šajā vietā bija pilnīgi neapdzīvots, un ceļā tie nesastapa pat nevienu sargu. Nepamanīti viņi sasniedza Litlklektonas ciemu. Tur viņi izšķīrās. Katram no viņiem bija līdzi prāva naudas summa.

Gabalu pagājis, Helders sastapa kādu strādnieku. Tas ātri soļoja pa ceļu, svilpodams kādu dziesmiņu. Helders viņu apturēja..

—    Atvainojiet, — viņš sacīja.

Svešais apstājās un uzmeta Helderam aizdomīgu skatu.

—    Vai gribat labi nopelnīt? — Helders jautāja.

—    Protams, — strādnieks atbildēja; viņa balsī tomēr nedzirdēja sevišķu sajūsmu.

—    Man gadījās klizma ar manu motorlaivu, — Helders stāstīja. — Piecas jūdzes līdz šejienei nācu kājām, un tagad man vajadzētu kādu pajumti un sausas drēbes.

Svešais saprata, ka viņa priekšā stāv labāko aprindu kungs, un kļuva mazliet laipnāks.

—   Pilsētā jūs atradīsit istabu katrā viesnīcā un ari uzvalku varēsit nopirkt, kolīdz atvērs veikalus.

—   Bet drēbes taču man vajadzīgas tūliņ. Es nevaru gaidīt. Vai jūs dzīvojat tālu no šejienes?

—     Nē, tikai piecu minūšu gājiens. Bet mans dzīvoklis jums nebūs piemērots.

Helders pasteidzās izkliedēt viņa šaubas.

—     Man ir zināmi iemesli, kuru dēl es negribu iet uz viesnīcu. Nevēlos, lai citi zinātu, ka esmu šeit. Es būtu mierā ar katru uzvalku, lai tikai tas būtu sauss.

Izņēmis kabatas portfeli, viņš pasniedza strādniekam piecmārpiņu baknoti.

—    Lūdzu, nāciet man līdzi, — svešais godbijīgi sacīja.

Viņš aizveda Helderu uz kādu sānielu un, apstājies pie

mazas viendzīvokla mājiņas, atvēra tās durvis. Viņi iegāja patīkaņii iekārtotā dzīvojamā istabā. Strādnieks iededza gaismu.

—    Es iešu aprunāties ar sievu un pameklēšu jums kādu no saviem uzvalkiem.

Brīdi vēlāk viņš atgriezās ar dažiem apģērba gabaliem, kurus tas atvainodamies nolika uz kāda krēsla.

—    Mana sieva tūliņ uzvārīs jums tēju.

Viņš atkal izgāja, un Helders pārliecinājās, ka tas atdevis viņam savu svētdienas uzvalku.

Pārģērbies citās drēbēs, Helders izskatījās pavisam pārvērties. Ikviens viņu būtu noturējis par kādu amatnieku vai strādnieku. Viņš atteicās no piedāvātās apkaklītes un apsēja ap kaklu kādu vilnas šalli.

Strādnieka sieva ienesa viņam glāzi karstas tējas un iekūra kamīnā uguni.

—     Es negribētu, ka par šo gadījumu tiek daudz runāts, — Helders sacīja savam viesmīlīgajam saimniekam. — Mani piederīgie domā, ka esmu Londonā, un man būtu loti nepatīkami, ja tie dabūtu zināt patiesību.

Strādnieks smaidīdams saprotoši pamāja ar galvu.

—    Varat uz mani pilnīgi paļauties, — viņš sacīja. — Ko lai daru ar jūsu drēbēm?

—   Varat paturēt tās sev.

Jau mazā gaismiņā Helders atstāja laipnā strādnieka mājiņu. Nonācis dzelzceļa stacijā, viņš paņēma strādnieku biļeti līdz Romfordai, bet tur nopirka atkal citu līdz Londonai.

Pulksten astoņos no rīta viņš sasniedza Liverpūlstrītas staciju. Ielas bija pilnas ar strādniekiem, kuri steidzās uz savām darbnīcām. Izvairīdamies no dzīvākām ielām, Helders sāka solot austrumu priekšpilsētas virzienā. Viņš iegriezās kādā mazā gatavu apģērbu pārdotavā, kur nopirka sev biezu mēteli un platmali, kādu tas līdz šim nekad vēl nebija valkājis.

Beidzot viņš sasniedza Ņūkrosu, kur piestāj uz piekrasti ejošie pasažieru vilcieni.

Tur viņam atkal palaimējās. Viss izrādījās daudz vieglāk un vienkāršāk, nekā viņš bija cerējis. Viņš jutās līdz nāvei noguris pēc negulētās, uztraukumu pilnās nakts.

Līdz Ešfordai viņš mazliet pagulēja, un tur atstāja vilcienu. Apēdis piestātnes bufetē dažas sviestmaizes, viņš nopirka kādu avīzi.

Tas bija pēdējais rīta izdevums, kas nupat tikai bija pienācis no Londonas. Helders atlocīja avīzi, un viņa pirmais skatiens krita uz kādu rakstu, kas lika tam satrūkties.

Virsraksts bija iespiests trekniem burtiem un skanēja:

"Starptautiskās naudas viltotāju organizācijas atklāšana. Bandas vadoņa Heldera bēgšana un atgriešanās."

Helderam bija jāsavaldās, lai pārsteigumā neiesauktos. Mazliet nomierinājies, viņš sāka lasīt:

"Skotlendjards atkal guvis lielus panākumus, atklājot kādu lielu naudas viltotāju bandu, kas jau kopš gadiem nodarbojusies ar Amerikas dolāru zīmju viltošanu un izplatīšanu. Vakar vakarā Amerikas sūtniecības detektīvs misters Ventvorss Golds beidzot atrada šis bandas galveno mitekli. Tas bija ierīkots kādā nelielā fermā divdesmit piecas jūdzes no pilsētas, netālu no Kembridžas lielceļa. Misters Golds kopā ar dažiem Skotlendjarda ierēdņiem ieradās tur, lai apcietinātu bandas vadoni, bet tas paguva vēl laikā sasniegt savu auto un aizbēgt.

Vēlāk noskaidrojās, ka noziedznieki Berkingas tuvumā sasnieguši Temzu, kur tos gaidījusi kāda motorlaiva. Iekāpuši tajā, viņi pilnā gaitā aizbrauca jūras virzienā un drīz vien izzuda no gūstītāju redzesloka.

Par notikumu tūliņ tika ziņots Doveras torpēdlaivu flotilei, kas nekavējoties uzsāka pamatīgu gūstīšanu, rūpīgi pārmeklējot visu jūru līdz pat Francijas un Beļģijas robežām. Motorlaiva tomēr nebija atrodama, un sākumā domāja, ka tā stiprajā vētrā gājusi bojā.

Bet šorīt ir neapšaubāmi pierādījies, ka bēgli, redzēdami, ka tādā laikā nav iespējams ceļu turpināt, ir atgriezušies malā. Acīmredzot viņi izkāpuši krastā starp Klektonu un Frintonu, pēc tam tukšo laivu palaiduši atklātā jūrā.

Motorlaivu šorīt atrada trīs jūdzes no krasta stacijas un ar zināmām pūlēm izveda to malā. Krastā, tajā vietā, kur bēgli izkāpuši no laivas, sargi atrada zemē nomestu tālskati, kas piederējis Helderam.

Noziedznieki pagaidām vēl nav apcietināti, tomēr Skotlendjards jau ir tiem uz pēdām. Ir zināms, ka viens no noziedzniekiem redzēts Kolčesterā, un policija pieļauj varbūtību, ka Helders atgriezies Londonā, lai pa dzelzceļu mēģinātu sasniegt kontinentu.

Visi vilcieni, kas iet caur Doveru, Folkstonu, Ņūheivenu un Heridžu, tiek rūpīgi uzmanīti."

Salocījis avīzi, Helders iebāza to kabatā. Viņa stāvoklis bija kļuvis katastrofāls.

Kamēr viņš vēl pārdomāja, ko iesākt, stacijā apstājās kāds vilciens, kas devās austrumu virzienā. Atri izšķīries, Helders iekāpa tajā. Viņam nebija vairs laika nopirkt biļeti, un viņš ari negribēja bez sevišķas vajadzības rādīties stacijā. Spriežot pēc visa līdzšinējā, varēja domāt, ka policija būs sadzinusi viņa pēdas līdz pat Ņūkrosai.

Viņš bija nodomājis izkāpt kādā no mazajām stacijām, bet izrādījās, ka šis vilciens no Ešfordas līdz pat Londonai iet bez apstāšanās, tā ka Helderam negribot bija jāatgriežas galvaspilsētas centrā, kur to gaidīja vērīgu detektīvu rinda. Viņa vienīgā cerība bija tā, ka policija pievērš visu uzmanību tikai tiem vilcieniem, kas atiet no Londonas uz cietzemi. Laimīgā gadījumā viņa vilciens varēja pienākt starplaikā starp diviem aizejošiem vilcieniem.

Vilciens apstājās Vaterlo piestātnē. Helders izkāpa un drošiem soliem devās uz barjeru, kur stāvēja biļešu kontrolieris.

—    Ešfordā es nepaguvu nopirkt biļeti, — viņš sacīja, pasniegdams kontrolierim mārciņu sterliņu. Nenogaidījis, kamēr ierēdnis izdod atlikumu, viņš turpināja savu ceļu.

Viņam apbrīnojami laimējās. Stacijā atradās vismaz pusducis kriminālpolicistu, tomēr neviens no tiem nepiegrieza viņam vērību.

Iegādājies visu nepieciešamo, starp citu arī ceļasomu un jaunu uzvalku, Helders no jauna sēdās vilcienā, lai brauktu uz Saidenhemu. Tur viņš kādā klusā vietiņā pārģērbās jaunajā uzvalkā, strādnieka apģērbu noglabādams ceļasomā. Bez tam viņš nopirka vēl zelta brilles, kas viņa izskatu tik ļoti pārvērta, ka to gandrīz nemaz vairs nevarēja pazīt.

Tajā pašā laikā Golds atkal bija sadzinis viņa pēdas. Vaterlo stacijas biļešu kontrolieris bija ziņojis policijai par dīvaino pasažieri — strādnieku pelēkā uzvalkā, kas iedevis tam veselu mārciņu, bet pats aizsteidzies, nenogaidot, kamēr ierēdnis izdod naudu.

Pulksten piecos pēcpusdienā Brentfordā tika arestēts Taigers Brauns. Viņu nopratinot, policija neieguva nekādu vērtīgu ziņu.

Bet Helders nekur nebija atrodams.

—    Viņš ir braukājis pa Londonu no viena gala uz otru, — Golds sacīja. — Bet nu es tiešām nesaprotu, ko lai iesākam.

Braucot no stacijas uz stacijai un bieži pārkāpjot no viena vilciena otrā, Helders arvien vairāk attālinājās no Londonas.

Redingu viņš sasniedza ar preču vilcienu, no turienes devās uz Fišgārdu un vēl īstā laikā nokļuva rietumu ostā, lai nenokavētu uz Īriju aizejošo tvaikoni. Neviens neredzēja viņu iekāpjot kuģi, kaut ostu uzmanīja divi detektīvi.

Bet liktenis, kas līdz šim bija tik labvēlīgs pret viņu, tagad novērsās no Heldera, izspēlēdams ar viņu joku, par kuru pēc tam tika daudz runāts un smiets.

Agrā rītā Goldu uzmodināja telegramma, ko viņam bija atsūtījis Skotlendjarda inspektors, kuram bija nodota šīs lietas izmeklēšana. Telegrammas saturs bija ļoti īss:

"Helders apcietināts Kvīnstounā."

Ar pirmo vilcienu Golds devās ceļā uz Īriju. Helderu viņš atrada ostas policijas stacijas mazajā kamerā. Helders nelikās visai noskumis, un savās atbildēs tas bija loti atklāts, reizēm pat rupjš.

—    Nu, Gold, tātad beidzot tomēr esat mani noķēris!

Golds pamāja ar galvu.

—   Jā, bet diezgan jau esat mani nodzenājis.

Helders rūgti pasmaidīja.

—    Vai jums jau zināms, kā mani arestēja?

—   Nē, — detektīvs izbrīnā atbildēja. Viņam likās dīvaini, ka pats arestētais runā par to.

—    Es iegriezos kādā ceļojumu birojā, lai nopirktu biļeti braucienam uz Ameriku, — viņš sacīja. — Kopā ar citu naudu es iedevu kasierim arī divas piecmārciņu zīmes. Es nepiegriezu nekādu vērību tam apstāklim, ka biļete tik drīz netiek man izsniegta, bet brīdi vēlāk birojā ieradās kāds detektīvs un mani apcietināja.

—    Vai biroja darbinieki bija jūs pazinuši? — Golds jautāja.

—    Nē, pazīt viņi mani vis nepazina, — Helders vilcinādamies atbildēja. — Bet abas piecmārciņu banknotes, kuras es biju iedevis samaksai par biļeti, izrādījās viltotas.

Golds domīgi sarauca pieri.

— Bet jūs taču nekad neesat viltojis piecmārciņu zīmes? t— Nē, un tas jau ir tas trakākais! Tās bija viltojis kāds cits, un es tikai nejauši biju viņas saņēmis.

23

Misis Verita Bella sēdēja un ēda azaidu uz "Sesila" viesnīcas lielās terases, no kurienes tai atklājās plašs skats uz Gibraltāra kalnu grēdu, no kuras pa kreisi bija saskatāma Spānijas kalnainā piekraste, bet pa labi— Tanžeras baltie nami.

No tālienes atplūda šurp mostošās pilsētas īpatnējie trokšņi. Veritai Tanžera bija loti iepatikusies. Viņai tā šķita it kā no Vecās Derības lappusēm izkāpusi pilsēta. Un tomēr šī pilsēta tika apgaismota ar elektrību.

Zilā jūra rāmi gulēja pie viņas kājām. Tālumā pie apvāršņa bija redzama tieva dūmu strūkliņa, tur kāds tvaikonis devās ceļā uz Rietumiem. Gaisu pildīja tropisko puķu aromāts.

Verita sēdēja uz terases viena pati, bet galds bija klāts divām personām.

Viņa jutās gandrīz laimīga. Pēdējos trīs mēnešus viņa bija dzīvojusi tādu dzīvi, kādu tā senāk bija redzējusi vienīgi savos vispārdrošākajos sapņos. Tālās pilsētas un krāšņās ainavas, kuras tā senāk bija skatījusi tikai gleznās, viņa nu bija redzējusi ari īstenībā.

Viņa gan pūlējās sev iegalvot, ka ir loti laimīga, tomēr bija kāds apstāklis, kas nejāva viņai izbaudīt šo laimi visā pilnībā. Viņa neiedrošinājās izteikt to vārdos, pat savās domās viņa nebija gluži skaidrībā par to.

Izdzirdusi aiz muguras solus, viņa pagrieza galvu un palūkojās atpakaļ. Tas bija Komstoks Bells.

—   Vai tu jau tik agri kājās? — viņš izbrīnā jautāja, sasveicinādamies ar Veritu.

Viņa uzmeta tam rūpju pilnu skatienu.

—   Tu taču neesi slims? — viņa bailīgi jautāja.

Komstoks nevērīgi pasmaidīja.

—    O, nē — es neesmu slims.

—    Šveicars man sacīja, ka Tanžerā plosoties tīfs, — viņa turpināja. — Vai nebūtu labāk, ja mēs aizbrauktu no šejienes?

Viņš smaidīdams pakratīja galvu.

—   Tu uztraucies gluži veltīgi — tādēļ mums nebūt vēl nav jābrauc prom.

—   Bet es negribu, ka tu šeit saslimtu. Ja vēlies, brauksim uz Parīzi.

—    Bet tici taču man, ka es… — viņš pēkšņi apklusa un sarauca pieri. — Tanžerā tīfs? — viņš atkārtoja. — Protams, tas taču ir loti bīstami. — Viņš satrūcies uzlūkoja Veritu. — Man šķiet, ka tomēr būs labāk, ja aizbrauksim no šejienes. Es nekad nevarētu sev piedot, ja tu saslimtu.

Verita skaļi iesmējās. Komstoks tikai tagad saprata šīs situācijas komismu un arī pievienojās viņas smiekliem.

—    Man šķiet, ka tīfu varētu atrast visā pasaulē, ja vien neatlaidīgi pēc tā taujātu!

Pārlaidis nevērīgu skatienu vēstulēm, kas bija noliktas līdzās viņa šķīvim, viņš paņēma vienu no tām un atplēsa. No pirmā acu uzmetiena viņš pazina Ventvorsa Golda rokrakstu, un ātri izlasīja tā rakstīto.

—   Vai kas jauns? — Verita jautāja.

—    Nekā sevišķa, — Komstoks atbildēja. — Bet vai tas nav dīvaini, ka Golds, kuru taču nekādā gadījumā nevar saukt par romantiķi, domā, ka Helders miris savas salauztās sirds dēļ?

Verita klusēdama domīgi lūkojās tālumā.

—   Viņš bija bīstams noziedznieks, — Bells turpināja. — Kas zina, kādi kārdinājumi un pārdzīvojumi viņu līdz tam noveduši. Tagad es varu piedot viņam daudz ko. Tomēr man šķiet, ka naudas viltošana vēl nebija viņa smagākais noziegums.

Viņa klusēja, zinādama, ka Komstoks pašreiz domā par to dienu, kad tas pirmo reizi bija saticis viņu Heldera birojā.

—   Vai cita nekā interesanta nav? — viņa pēc brīža jautāja, kad Komstoks no jauna bija iedziļinājies lasīšanā.

Viņš nolika uz galda vēstuli, kuru nupat bija smaidīdams lasījis.

—    Cik savādi, ka katrs cilvēks atzīst vienīgi tikai tādu laimi, kādu viņš to iedomājies, — viņš sacīja.

Verita uzmeta viņam ātru skatu, bet tūliņ atkal to novērsa.

—    Vai tad tagad tu esi laimīgs? — viņa mierīgi jautāja.

—   Jā, es esmu laimīgs, — to viņš izteica bez vilcināšanās, tomēr viņa uztvēra tā balsī kādu tikko nojaušamu pieskaņu.

—   Vai tiešām tu esi tā laimīgs, kā vēlies? — viņa zināja, ka rotaļājas ar uguni, bet nespēja pretoties šim kārdinājumam.

—    Es esmu pat laimīgāks, nekā jebkad drīkstēju cerēt.

Viņš bija piecēlies kājās un nopietnu skatienu lūkojās tai sejā.

—    Jā gan, laimīgāks, nekā varēju cerēt… Bet tu esi tik bāla— vai nejūties vesela? — viņš ātri jautāja.

Viņa uzsmaidīja tam.

—   Esmu vesela, bet reizēm man uzmācas rūpes par nākotni. Mani moka sirdsapziņa. Es jūtu, ka zināmā mērā stāvu ceļā tavai dzīves laimei.

—   Mana dzīves laime esi tu, — viņš klusu sacīja. — Lai ko arī nestu man nākotne, tas tomēr būs un paliks galvenais. Tik viegli un patīkami ir tevi mīlēt, Verita.

Viņa vārdi skanēja vienkārši un pārliecinoši, un Verita zināja, ka tie nāk tieši no vina dvēseles dziļumiem.

Viņa nosarka un, slēpdama savu mulsumu, pacēla pie lūpām jau tukšo tasi.

—   Kādreiz vēlāk, varbūt pēc gadiem, arī tu izjutīsi šādas mīlas jaukumu, un ir vērts gaidīt uz to…

—   Bet ja nu tā nenāk nekad? — Verita nobijusies viņu pārtrauca. — Vai būtu pareizi atstāt to vienīgi likteņa ziņā?

—   Un ja arī tā nebūtu pati lielā mīla, tad tomēr tas varbūt būs kaut kas tikpat vērtīgs.

Viņa ilgi sēdēja klusēdama un rotaļājās ar savu tasi.

—   Bet ja nu mēs kādu dienu tomēr pamanām… — viņa neuzdrošinājās pacelt acis. — Tas ir, es domāju, ja nu pēkšņi… — viņa galīgi samulsa.

Bells pamāja ar galvu.

—    Bet ja nu kādreiz mūsu starpā notiktu tas, kam būtu jānotiek… ja mēs tiešām iemīlētu viens otru galīgi neglābjami… vai tad mēs atkal dotos tādā pašā ceļojumā kā šis — tālu prom no pasaules un visiem cilvēkiem… tikai mēs divi — tu un es?

Viņš neiedrošinājās atbildēt.

Tasīte Veritas pirkstos sāka griezties ātrāk.

—  Tas būtu loti vilinoši, — viņa klusu turpināja, — vēlreiz izbaudīt šo brīnumjauko ceļojumu, un es vēlētos, kaut man vismaz rastos cerība to kādreiz atkārtot, pirms vēl mēs atgriežamies Anglijā uz pastāvīgu dzīvi.

Tasīte izslīdēja viņai no rokām un saplīsa simts sīkos gabaliņos. Viņa iesmējās un strauji piecēlās. Viņas vaigi kvēloja.

—    Bet es taču negribu vairs ilgāk gaidīt! — viņa kautri sacīja.

Beigas

Izdevniecība Tapals jau izdevusi šādus E. Vollesa darbus:

Ceturtais mēris Pie 3 ozoliem Londonas tumšās acis Noslēpumainais testaments Bongindas karalis Dvēseļu kapteinis Pazudušais miljons Miljonāra kaimiņš Cilvēks, kas zina visu Trīs taisnīgi vīri Spoku nams

Savādā grāfiene Zaļais strēlnieks Kaislību upuri Dižciltīgais klaidonis Hipodroma blēži Nodevēju vārti Šausmu eņģelis Sidraba trīsstūris Tetovētās rokas Piektais dūzis Parādnieks

Sagatavošanā:

^ Jūras laupītāju varā ^ Durvis ar 7 atslēgām

Sēriju izteiksmīgi noformējis mākslinieks Edgars FOLKS. tālrunis 280728

Aizraujošs sižets, dēkas, romantika, eksotika un, protams, mīlas piedzīvojumi un pārdzīvojumi latviešu un cittautu rakstnieku darbos!

Izdevniecība tapals piedāvā lasītājiem izklaidējošās literatūras sēriju

Sagatavošanā:

P. Benčlijs. Žokļi v. kārkliņš. Vientulības kalns

Content

Volless Edgars Parādnieks

Izdevniecība Tapals jau izdevusi šādus E. Vollesa darbus: