Feikss Gerhards

Parīzes lielā auss. Francijas policija: vēsture un šodiena

Gerhards Feikss

Parīzes lielā auss

.

.

Priekšvārds

Parīzes «lielā auss»—šādi tautas valodā dēvē Francijas galvaspilsētas policiju; daudzu vienkāršo parīziešu apziņā tā asociējas ar gigantisku dzirdes aparātu, kurš modri uztver visu, kas varas pārstāvjiem šķiet interesants sarunās uz ielas un aiz privātmāju sienām, bistro, stadionos un strādnieku mītiņos, universitātes auditorijās un reliģiskās kopienas sanāksmēs.

Attiecībā uz pašreizējo Parīzi tā, protams, ir hiperbola, tomēr veiksmīga, dziļu jēgu saturoša. Atcerēsimies, ka K. Markss kādreiz salīdzināja toreizējo prūšu buržuāzijas un junkuru valsti ar ausīm, rokām, kājām, kuras privātīpašnieka interesēs noklausās, izokšķerē, novērtē, sargā, ķer, smaida.[1]

Tā tas iegājies, ka jebkurā ekspluatatoru sabiedrībā «pastāvēja grupa cilvēku, kuri pārvaldīja, kuri komandēja, valdīja un kuru rokās, lai noturētu varu, bija fiziskas piespiešanas aparāts, varmācības aparāts»[2].

Šo marksisma-ļeņinisma spriedumu pareizība ir acīm redzama arī mūsdienās, kad policijas un izlūkdienesta aģenti iekļūst strādnieku, studentu, reliģiskajās organizācijās nolūkā atklāt pastāvošās iekārtas «potenciālos» ienaidniekus pat buržuāziskās demokrātijas «citadelēs». Policijas aģenti tagad, tāpat kā agrāk, nereti organizē viltīgas provokācijas, mēģinot iebaidīt mietpilsoņus ar «sarkanajām briesmām», dezorientēt vienkāršās tautas masas.

Pastāvīgi te vienā, te otrā kapitālistiskajā valstī kļūst zināmi fakti par buržuāzisko konstitūciju deklarēto cilvēka tiesību pārkāpumiem.

Šādā aspektā lasītājiem piedāvātā Gerharda Feiksa grāmata ir vērtīga un interesanta. Jādomā, ka to apstiprina arī

grāmatas acīm redzamie panākumi VDR lasītāju masās, un tā pēc pirmās iznākšanas 1975. gadā jau tūlīt pēc gada tika izdota apkārtoti.

Iespējams, ka šāda panākuma cēloņi sakņojas ne tikai intriģējošajā nosaukumā, kas izraisa asociācijas ar kaut ko noslēpumainu, bet arī aizraujošajā sižetā. Jāatzīmē, ka problēmu loks, uz kuru koncentrēta autora uzmanība, ir pietiekoši nopietns: viņš vēsta par Francijas policijas un iekšējā izlūkdienesta attīstību, sākot ar 17. gadsimtu līdz mūsu dienām. G. Feikss cenšas dot savu ieguldījumu, lai atmaskotu vienu no ideoloģiskā mīta, ko izplata buržuāziskā propaganda, postulātiem, proti, ka buržuāziskā policija ir ārpus šķirām pastāvošs instruments, kas kalpo visas sabiedrības interesēm.

Tajā pašā laikā piedāvājamā grāmata nebūt nav garlaicīgs zinātnisks traktāts, kas saprotams tikai speciālistiem. Aizraujošā formā, vienlaikus pieturoties pie vēsturiskās patiesības, G. Feikss stāsta par to, kā tika organizēta policijas izmeklēšana «trīs musketieru» laikos, Luija XIV —«karaļa saules» Francijā. Viņš iepazīstina mūs ar Žoržu Fušē, Napoleona Bonaparta policijas ministru, viltīgo Vidoku, kurš no katordznieka kļuva par detektīvu «karali», ar politisko provokāciju meistariem un talantīgiem noziedznieku ķērājiem.

Autors stāsta par dažādu laiku nevainīgiem policijas upuriem: par ļaudīm, ko nomocījuši inkvizitori feodālajā Francijā, par anarhistu — bumbu metēju Vaijānu, ko Trešās republikas policijas provokatori izmantoja kā rotaļlietu, par apmeloto Dreifusu. G. Feikss tēlo arī atsevišķus neveiksmīgus valdošās šķiras pārstāvjus, kuri nokļuvuši uz apsūdzēto sola, lai gan pēc savām morālajām īpašībām maz atšķiras no «godīgajiem» (te ir gan viltīgi indētāji no galma aprindām, gan superblēdis Staviskis, gan baudkārie mūsdienu buržuā).

Cenšoties stāstījumu padarīt interesantu plašam lasītāju lokam, autors nemitīgi rūpējas, lai tas būtu politiski ass, aktuāls, kaut arī runa būtu par sen pagājušu dienu lietām. Neuzbāzīgi, taču pakāpeniski un argumentēti viņš lasītāju noved pie secinājuma, ka jebkurā ekspluatatoru valstī neatkarīgi no tās vēsturiskā tipa un formas policija un izlūkdienests vienmēr stāvējuši valdošās šķiras interešu sardzē, ka likumus, kuriem valstī formāli jāsargā cilvēka tiesības, praksē nemitīgi pārkāpj paši «likuma kalpi».

G. Feikss nesniedz notikumu izklāstu hronoloģiskā secībā: plašiem otas vēzieniem (aprakstot atsevišķus, attiecīgajam laika posmam vairāk vai mazāk raksturīgus noziegumus, politiskus skandālus, atsevišķu policijas darboņu karjeras uz

valsts politisko notikumu fona) viņš cenšas uzgleznot lielu vēsturisku audeklu. Būtībā lasītājs iepazīstas ne tikai ar Francijas soda iestāžu vēsturi, bet arī ar tās jaunās un jaunākās politiskās vēstures galvenajiem momentiem. Jādomā, ka šeit slēpjas grāmatas neapšaubāmā izziņas vērtība.

Vienlaikus nevar neatzīmēt, ka secīgu notikumu fragmentārais izklāsts rada lasītājam zināmas grūtības tagadnes un pagātnes savstarpējās sarežģītās sakarības izpratnei. Ne visur pareizi izvietoti akcenti. Dažos gadījumos, izceļot ārēji efektīgo, autors izlaiž būtisko. Sastopamas arī neprecizitātes faktu materiāla izklāstā, dažu pagātnes epizožu vērtējumā.

Tas viss noteicis priekšvārda raksturu: zināmā mērā papildināt, bet dažviet precizēt, lai palīdzētu lasītājam izprast tuvos un tālos vēsturiskos notikumus to sarežģītībā un iekšējā pretrunīgumā.

Vispirms gribētos apstāties pie termina «policija», bez kura satura pareizas izpratnes nav iespējams orientēties ekspluatatoru valsts represīvā mehānisma vēsturē.

Pirmkārt, jāņem vērā, ka terminam «policija» ir divējāda nozīme: tā sauc gan specializēto represiju aparātu, gan šī aparāta realizēto darbību.

Otrkārt, no 15. līdz 16. gadsimtam pastāvīga policijas aparāta nebija, bet termins «policija» pēc šī vārda otrās jēgas nozīmēja pavisam ko citu nekā mūsdienās. Toreiz ar policiju saprata gan valsts iekšējo, gan ārējo funkciju ievērojamas daļas izpildes kopumu: finansu pārvaldi, justīciju, tiešu sabiedriskās kārtības uzturēšanu, kā arī ārējo attiecību realizēšanu.

Tikai 18. un 19. gadsimtu mijā, buržuāziskās valsts veidošanās procesā, policejiskā darbība, atdalījusies no justīcijas, ieguva veidolu, kas tuvs mūsdienīgajam; tad arī izveidojās policijas orgānu—tiešu šķiriskās vardarbības instrumentu sistēma.

Tomēr tas apstāklis, ka ar policiju, runājot par valsts darbību, 15. gadsimtā saprata pavisam ko citu nekā 19. gadsimtā, nenozīmē, ka šķiru sabiedrībā pie varas esošie ekspluatatori lietoja vardarbību pret ekspluatējamiem. Ne tikai agrīnajā feodālajā, bet arī vergturu sabiedrībā valdošās iekšējās drošības nostiprināšanai izmantoja bruņotu spēku, tiesu, cietumus. Tikai pakāpeniski izveidojās specializēts valsts aparāts, kas ar laiku ieguva policijas iezīmes.

Tādējādi 19. un 20. gadsimtu mijā galīgi izveidojās buržuāziskās valsts policejiskais mehānisms. Tajā ietilpst divas galvenās apakšsistēmas, katra no tām savukārt sastāv no vairākiem komponentiem.

Pirmo apakšsistēmu veido patstāvīgi policijas aparāti (vai dienesti), kas ietilpst vienotu orgānu ietvaros, ir apgādāti ar sarežģītu kriminālistikas tehniku un izmanto speciālas izmeklēšanas metodes (operatīvās un pirmstiesas meklēšanas darbības) un kuru uzdevums ir novērst un apkarot likumpārkāpumus. Šie dienesti ir: a) kriminālpolicija, kas specializējusies cīņai ar tā saucamo vispārkriminālo noziedzību; b) politiskā policija, kas izveidota, lai apspiestu pastāvošās iekārtas politiskos pretiniekus; c) pretizlūkošanas policija, kas nodarbojas ar ārzemju izlūkdienestu darbības atklāšanu un novēršanu.

Otru apakšsistēmu veido policijas orgāni, kas veic vispārējo sabiedriskās kārtības sargāšanu pilsētās un lauku apvidos un valsts robežu sargāšanu, izmantojot šim nolūkam patruļu un posteņu dienestus un citas kontroles metodes par likumu un izpildvaras izdoto normatīvo aktu ievērošanu.

Parasti policistus, kas sastāda pirmās apakšsistēmas orgānus un apakšvienības, sauc par «policiju civilā», tā kā viņi, izpildot dienesta pienākumus, nenēsā formas tērpu. Atšķirībā no tiem policistus, kas realizē vispārējo kārtības un drošības sargāšanu, sauc par «uniformēto policiju», jo formas tērps ir šo ierēdņu neatņemams atribūts.

Viss iepriekš teiktais attiecas gan uz Franciju pagātnē, gan tagadnē un ir G. Feiksa aprakstīto notikumu pamatā.

Grāmatas pirmā daļa veltīta Francijas policijai absolūtisma uzplaukuma, krīzes un sabrukuma periodā šajā valstī (17. gs.— 18. gs. beigas). Tomēr lasītājam jāatceras, ka policijas iestāžu aizmetņi bija vērojami jau feodālisma sākuma posmā, pie agrīno viduslaiku frankiem: pirmie policijas ierēdņu priekšteči bija tā saucamie komisāri-izmeklētāji, ko franku karalis Hlotārs II iecēla 615. gadā.[3]

Turpmākās izmaiņas iekšējās drošības dienesta organizācijā notiek paralēli valsts pārvaldes sistēmas attīstībai Kapetin-gu dinastijas valdīšanas laikā. 1032. gadā ar karaļa Henrija I ediktu atsevišķus apgabalus dižciltīgo magnātu vietā uzdeva pārvaldīt karaļa varas pārstāvjiem — prevo^4. Viņu pienākumos ietilpa arī kārtības sargāšana, t.i., policijas dienests mūsu izpratnē, lai gan termins «policists» toreiz vēl nebija pazīstams. 1036. gadā karalis Filips IV Skaistais reformē kārtības sargāšanas dienestu Parīzē; līdzīgus pasākumus veic arī citi Valuā dinastijas karaļi. 1450. gadā Parīzes prevo rīcībā bija

jau 70 speciāli pilsētas sardzes kalpotāji — seržanti; tos papildināja 35 bruņinieki, kas šo pašu dienestu veica galvaspilsētas apkaimē.[5]

15. gadsimtā policijas dienests izveidojas arī ārpus karalistes galvaspilsētas — kavalēristu vienība kā mūsdienu žandarmu priekšteči (maréchaussée).[6]

16. gadsimtā, beidzoties Francijas apvienošanās, centrālās un vietējās pārvaldes aparāta izveidošanās procesiem, notiek tālāka policijas dienesta pilnveidošanās. 1526. gadā Parīzē kā prevo palīgs tiek ieviests tā saucamais «tiesneša mantijas leitnants». Viņš savus uzdevumus, kuros ietilpa noziedznieku meklēšana un arests, veica ar viņam pakļauta aparāta, kas sastāvēja no 20 loka strēlniekiem, palīdzību.[7] Pēc būtības tas bija nākamās kriminālpolicijas iedīglis.

Absolūtisma galīgā nostiprināšanās Francijā 17. gadsimtā policijas dienesta sfērā iezīmējās ar 60. gadu reformu, kuras gaitā ar terminu «policists» pirmoreiz apzīmēja karaļa ierēdni, kuram bija jārūpējas par kārfību un drošību galvaspilsētā. Vienlaikus var runāt par centralizācijas elementu pieaugumu policijas dienesta pārvaldē. Tomēr nebūtu pareizi apgalvot, ka šajā laikā jau bija izveidots patstāvīgs policijas aparāts.

Līdz ar to diezin vai iespējams piekrist G. Feiksa viedoklim, kurš raksta, ka policijas ģenerālleitnanta amata ieviešana 1667. gadā vienlaikus nozīmēja «centralizētas politiskās policijas sistēmas» radīšanu Francijā.[8] Jāņem vērā, ka šī persona veica tiesneša, ierēdņa, kas atbildīgs par kārtības sargāšanu pilsētas ielās un noziedznieku meklēšanu, pienākumus blakus citām funkcijām, piemēram, Parīzes apgādes ar pārtiku nodrošināšanai,[9] ko nekādi nevar uzskatīt par tiesības aizsargājošām.

Turpmāk policijas ģenerālleitnanta amats tika ieviests arī citās valsts pilsētās, un tādējādi šī titula Parīzes īpašnieks nebūt nebija centrālā figūra administratīvajā hierarhijā. Zināmā mērā absolūtiskās Francijas policijas ģenerālleitnants pēc

savu pilnvaru rakstura konkurēja ar karaliskās administrācijas reģionālajiem vadītājiem — gubernatoriem.[10]

G. Feiksa uzmanību galvenokārt saistījusi Parīzes pirmā policijas ģenerālleitnanta Nikolā Lareinī darbība un viņa loma divu savā laikā «trokšņainu»— apburošās indētājas marķīzes Brenvijē un mazāk dižciltīgās, tomēr ar galma aprindām saistītās juveliera Vuazēna (Monvuazēna) sievas — lietu izmeklēšanā.

Šīs lietas ir interesantas kā ilustrācija toreizējai policijas izmeklēšanas metodikai, kuras obligāts elements bija aizdomās turēto šausmīga spīdzināšana. Starp citu, tieši šajos gados (1670. gadā) ar karaļa ediktu tika noteikts spīdzināšanas paņēmienu saraksts un piemērošanas kārtība. Bez tam noziegumu apraksts attēlo galma aristokrātijas morālās degradācijas nepievilcīgo ainu, muižniecības neizglītotību un savtīgumu.

Jādomā, ka autors būtu varējis iepazīstināt lasītāju ar ne mazāk svarīgiem notikumiem absolūtisma norieta — Luija XV un Luija XVI valdīšanas laika Francijā. Korupcija, netaisna tiesa, policijas patvaļa bija toreizējās Francijas valdošo aprindu represīvās politikas raksturīga iezīme. Francijas iedzīvotāju vairākuma pilnīgas neaizsargātības varas iestāžu patvaļas priekšā simbols bija tā dēvētās Lettres de cachet — karaļa pavēles par arestu un ieslodzīšanu. Šīs nopirktās vai ar protekcijas palīdzību iegūtās neaizpildītās blankas deva iespēju to īpašniekam ieslodzīt jebkuru cilvēku cietumā, tādā kā briesmīgā Bastīlija, kur ieslodzītais nozuda uz visiem laikiem. Turpretī patiesie noziedznieki, līdzīgi vēsturē iegājušajam marķīzam de Sadam, savus upurus aiz baudkāres nolēma mokošai nāvei, ilgu laiku vai vispār tika atstāti ārpus justīcijas uzmanības sfēras.

Nākošā grāmatas nodaļa veltīta 18. gadsimta beigu un lielākās 19. gadsimta daļas Francijas policijas vēsturei, t.i., laika posmam, kad nostiprinājās un attīstījās pirmsmonopolis-tiskais kapitālisms. Interesantas ir lappuses, kas veltītas policijas attīstībai jakobīņu diktatūras laikā, pēc termidorie-šu nākšanas pie varas, Napoleona I impērijas periodā, Burbonu restaurācijas laikos, valdot baņķieru karalim Luijam Filipam, un Luija Bonaparta Otrajā impērijā. Lasītājs iepazīstas ar eksgarīdznieka, eksrevolucionāra Žozefa Fušē radīto politisko policiju, ar leģendāro Vidoku — katordznieku, kurš kļuva par karalisko detektīvu.

Bez tam gribētos uzsvērt, ka 18.—19. gadsimtu robeža bija lūzuma periods Francijas policijas vēsturē. Pie varas nākusī buržuāzija saskaņā ar saviem šķiriskajiem mērķiem reformēja valsts aparātu, ko tā mantojusi no gāztajiem feodāļiem. Jaunajiem ekspluatatoriem bija vajadzīgs efektīvāks apspiešanas mehānisms, kurš izmantotu izsmalcinātākas darba metodes un būtu labāk pārvaldāms.

Tieši šādā aspektā jāaplūko vispārējās policijas ministrijas nodibināšana 1796. gadā, kas kļuva par visas policijas sistēmas centrālo aparātu, teritoriālo policijas orgānu tīkla izveidošana Parīzē un citās valsts pilsētās, specializācijas elementu attīstība policijas darbā, politiskās un kriminālās izmeklēšanas ieviešana. Tajā pašā laikā veidojas arī žandarmērija — armijas tipa policijas formējumi, kas domāti kārtības sargāšanai lauku rajonos un darbaļaužu masu uzstāšanās apspiešanai.

No represīvā mehānisma struktūras attīstības viedokļa liela nozīme bija Parīzes prefektūras (policijas pārvaldes) izveidošanai, kura turpmākajos 150 gados kļuva par valsts policijas organizācijas autonomu elementu.

G. Feikss, runājot par pagājušā gadsimta Francijas politiskās izmeklēšanas attīstību, galvenokārt aprobežojas ar Fušē policiju. Tomēr politiskās policijas specifiskā attīstība, provokācijas kā pamatmetodes uzplaukums cīņā ar politiskajiem pretiniekiem bija raksturīgs visa pirmsmonopolistiskā kapitālisma perioda franču policijai. Tieši šis apstāklis padarīja tā laika franču policiju par paraugu visiem reakcionārajiem režīmiem Eiropā, to skaitā arī cariskajai Krievijai. Ne velti izcilais krievu satīriķis M.Saltikovs-Ščedrins iemūžinājis franču detektīva Senapāna, kurš mācīja krievu «pompadūriem» policijas spiegošanas civilizēto tehniku, tēlu.

Tamlīdzīga Francijas represīvā aparāta attīstība bija likumsakarīga. Pēc 1789.—1794. gada Lielās franču revolūcijas valsts joprojām paliek par nebeidzamu sociālu un politisku konfliktu arēnu gan 1830., 1848. gada revolūciju periodā, gan 1871. gada Parīzes Komūnas laikā.

Politiskā situācija liek valdošajām šķirām balstīties pirmām kārtām uz militāru spēku un rafinētu policijas izmeklēšanu kā uz galvenajiem līdzekļiem kaut vai relatīvas stāvokļa stabilitātes saglabāšanai.

Apziņa par savas pozīcijas un politiskā pamata nedrošību piespiež valdošo varu paplašināt un modernizēt špiku un provokatoru armiju.

Kanlers, bijušais Parīzes policijas drošības dienesta (Sirtē) šefs, kas daudzus gadus (sākot ar 1820. gadu) nokalpoja

prefektūras aparātā, savos memuāros diezgan izteiksmīgi raksturoja tā laika apstākļus. «Provokācija, šis viltīgais un zemiskais ierocis, kurš izraisa taisnīgas dusmas... tika padarīts par pastāvīgu sistēmu, pirmkārt, tādēļ, lai piešķirtu likumības šķietamību represijām... otrkārt, tādēļ, lai izzinātu atsevišķu personu un masu uzskatus un sodītu par tiem.»[11] Pēc kāda augstu stāvoša pagājušā gadsimta Francijas policijas ierēdņa Keratrī liecības, «izņemot Orsīni sazvērestību (atentāts pret Napoleonu III — V.G.), visas pēdējo desmit gadu laikā pret valdību vērstās sazvērestības (domāts laika posms no 1860. līdz 1870. gadam — V.G.) bija organizējusi slepenpolicija, un bez tās iejaukšanās šīs sazvērestības vai nu vispār nebūtu notikušas, vai arī paliktu neievērotas»[12].

Kad izveidojās pirmā starptautiskā strādnieku organizācija — Pirmā Internacionāle, pret to tika vērstas franču varas iestāžu represijas, tās rindās iesūtīja provokatorus.

Arī Trešā republika, kas nodibinājās pēc Parīzes Komūnas sagrāves, izrādījās ne mazāk uzcītīga politiskās izmeklēšanas organizatore. Pretēji oficiālajiem apgalvojumiem par politiskās policijas ierobežošanu mušāru (špiku) un provokatoru skaits pieaug. Kā savā grāmatā par Parīzes policiju rakstīja sociālists Morels, «šie spiegi piedalās manifestācijās, nes sarkanos karogus... darbojas kā aktīvi politisko un strādnieku savienību biedri, kļūst par to prezidentiem, kasieriem, sekretāriem... īsi sakot, kļūst par šo organizāciju visaktīvākajiem, viscentīgākajiem elementiem»[13].

īpašu vietu pagājušā gadsimta Francijas politiskās izmeklēšanas vēsturē ieņem anarhistu «sazvērestību» inscenēšana. Savā grāmatā G. Feikss pieskaras šai tēmai.

Nedaudzu anarhistu — vienpatņu darbību 1880,— 1890. gadu Francijā reakcija izmantoja, lai iebaidītu mietpilsoņus ar «sarkano teroru», noskaņotu sabiedrisko domu pret strādnieku kustību vispār.

Bet vispikantākais ir tas apstāklis, ka anarhistus caur savu aģentūru finansēja pati policija. Tāds policijas pasākums bija, piemēram, anarhistu avīze — instruments viltīgam «psiholoģiskajam karam» pret vienkāršajiem iedzīvotājiem. Zīmīgas ir šo izdevumu raksturojošās rindas, ko atrodam P. Kropotkina

«Revolucionāra piezīmēs»; viņam radīja aizdomas šīs avīzes rakstu māksloti «radikālais» tonis: «Avīze bija līdz galējībai asinskāra, katrā numurā tika sludinātas dedzināšanas, slepkavības un dinamīta sprādzieni.»[14]

P. Kropotkins nezināja par policijas provokatoru piedalīšanos anarhistu darbībā. Labāk informēts bija franču anarhists 2ako, kurš savās atmiņās rakstīja: «Viņiem (t.i., provokatoriem — V.G.) izdevās apbruņot nedaudzus apmulsušus cilvēkus, kurus bija padarījusi niknus nabadzība un netaisnība, kas vēl ik uz soļa sastopama sabiedrībā, kur atļaujas runāt par ideālu taisnīgumu un kur visur vietā un nevietā tiek minētas cilvēka tiesības, brīvība, vienlīdzība, brālība.»[15]

19. gadsimta beigās Francija ieiet imperiālisma periodā, . kura sākums iezīmējās ar iekšējo pretrunu pieaugumu. To izpausme bija daudzās politiskās krīzes un skandāli, starp tiem Dreifusa lieta (G. Feikss to aplūko diezgan detalizēti).

Mazāku interesi rada apraksti par franču policijas un militārās pretizlūkošanas darbību pirmā pasaules kara laikā (Matas Hari lieta u.c.).

Centrālo vietu grāmatas ceturtajā nodaļā ieņem stāstījums par Parīzes policijas piedalīšanos divu lielāko periodā starp abiem pasaules kariem afēru — Staviska lietas un «sērkociņu karaļa» Ivara Krēgera noslēpumaino nāves apstākļu izmeklēšanā. Nesalīdzināmi mazāku uzmanību autors pievērš «Mar-seļas slepkavībām»—teroristiskam aktam, ko izdarīja grupa fašistisko aģentu un par kura upuriem 1934. gada 6. oktobrī kļuva Francijas ārlietu ministrs Luijs Bartū un Dienvidslāvijas karalis Aleksandrs.

Šo traģēdiju pēdējo 40 gadu laikā ne vienu reizi vien mēģinājuši izpētīt autori vairākās Eiropas valstīs. Tomēr tikai pirms dažiem gadiem, pateicoties tam, ka tika atklāti jauni dokumenti, Marseļas notikumu aina ieguva pavisam citu raksturu, nekā tas šķita laikabiedriem. Jāatzīmē, ka saturīgu grāmatu «Operācija «Teitoņu zobens»» 1966. gadā publicēja padomju balkānistikas speciālists V. Volkovs. G. Feikss šo jaunāko laiku vēstures ievērojamo provokāciju apgaismo nepietiekami ne tikai pēc apjoma un avotu izmantojuma, bet zināmā mērā arī virspusēji, neiedziļinoties notikumu sarežģītajās aizkulisēs. Protams, Parīzes Sirtē un komisāram Belēnam, kas vadīja operatīvās grupas darbu, neizdevās atklāt patiesos

nozieguma iedvesmotājus, tāpat kā tas neizdevās tiesai Eksanprovansā, kad tika tiesāti noziedznieki, kuriem lielajā politiskajā spēlē bija atvēlēta bandinieku loma. Bet toreiz ne tikai Parīzē, bet pat Romā, fašistiskā diktatora Musolīni tuvākajās aprindās, visu nezināja.

Versija, kas likās patiesa līdz otrajam pasaules karam, bija sekojoša: slepkavības Marseļā izdarījusi horvātu fašistiskās «ustašu» organizācijas locekļu grupa, kuras galvenās bāzes atradās Itālijā un Ungārijā. Atentāta organizatori bija ustašu līderi —Pavelies un Kvaterniks, kas uzstājās par neatkarīgas Horvātijas izveidošanu un orientējās uz Itāliju. Galvenais teroristu mērķis bija Dienvidslāvijas karalis Aleksandrs, kura dzīvību ustaši jau vairākkārt bija apdraudējuši.

Patiesībā centrs, no kura dziļā slepenībā tika vadīta slepkavu darbība, atradās Berlīnē. Tiešā Trešā reiha «otrā cilvēka» Hermaņa Gēringa vadībā tika izstrādāts plāns operācijai ar kodētu nosaukumu «Teitoņu zobens», ko apstiprināja pats Hitlers. Galveno triecienu sazvērnieki gribēja vērst pret Luiju Bartū, kurš bija viens no vadošajiem PSRS un Francijas sadarbības piekritējiem un aktīvi atbalstīja ideju par kolektīvās drošības sistēmas izveidošanu fašistiskās agresijas novēršanai. Ar Bartū likvidēšanu Berlīnē cerēja izjaukt fran-ču-padomju līguma noslēgšanu. Lai maskētu šī viltīgā un noziedzīgā pasākuma patieso mērķi, nacistu vadība vienlaikus ieplānoja organizēt atentātu arī pret karali Aleksandru — tādā gadījumā Bartū bojāeju varētu iztēlot kā nejaušību.

Ar šo pašu nolūku teroristu grupā tika iekļauti slikti sagatavotie ustaši, kuriem gandrīz noteikti vajadzēja krist franču policijas rokās. Kā rakstīja V. Volkovs, «ustaši bija nepieciešami tikai tādēļ, lai kļūtu par grēkāžiem, pievērstu sev starptautiskās sabiedrības uzmanību, vestu pa savām pēdām franču un dienvidslāvu drošības dienestus»[16].

Tomēr uzmanības novēršanai domātais palīgtrieciens, ko vērsa pret karali Aleksandru, bija saistīts ar noteiktiem svarīgiem, kaut arī dotajā gadījumā otršķirīgiem stratēģiska rakstura apsvērumiem. Berlīne ar aizdomām sekoja Romas partnera darbībām un centās izjaukt iespējamo Francijas un Itālijas tuvināšanos. Tieši tādēļ operācijas «Teitoņu zobens» dalībniekiem piepulcināja ustašus, lai gan no paša sākuma galvenā loma nodomāto slepkavību izdarīšanā bija piešķirta maķedoniešu teroristiskās organizācijas loceklim profesionā-

lam slepkavam Veličko Georgijevam.[17] Šīs organizācijas labējā spārna vadonis Vančo Mihailovs bija nacistu aģents.

Visbeidzot, karaļa Aleksandra bojāejai bija jāsarežģī projektētā Donavas pakta noslēgšana. Viens no tā galvenajiem mērķiem bija Austrijas, kuras sagrābšanu plānoja fašistiskā Vācija, neatkarības saglabāšana (piezīmēsim, ka fašistiskā Itālija toreiz Austriju uzskatīja par savu interešu objektu).

Tādas īsumā ir Marseļas notikumu aizkulises. Gribētos apstāties vēl pie vienas problēmas. Ārkārtīgi sarežģītajos to gadu politiskajos apstākļos policijas un izlūkdienesta darbībai bija liela nozīme. Pie tam jāņem vērā, ka šajos orgānos bez elementiem, kas tieši bija saistīti ar fašistiskās Vācijas aģentūru, strādāja arī godīgi, patriotiski noskaņoti ļaudis. Tieši pateicoties viņiem, franču policija un militārā pretizlūkošana guva zināmus panākumus bīstamu nacistu aģentu atmaskošanā 1936.—1939. gadā, piemēram, tika atklāta kagulāru sazvērestība, arestēti vairāki abvēra aģenti utt.[18]

Kara gados, kad daļa policistu un izlūku, ar sirdi un dvēseli kalpodami fašistiskajiem okupantiem, strādāja Hitlera ielikteņu Petēna un Lavāla represīvajā aparātā, citi atradās «barikāžu otrajā pusē», cīnījās Pretošanās kustības organizācijās. Daudzi no viņiem krita cīņā ar fašismu.

G. Feiksa grāmatas pēdējā nodaļa veltīta franču policijas darbībai pēckara gados (galvenokārt Parīzē un Marseļā). Interesanti aprakstīta organizētā noziedzība Marseļā, korupcijas fakti, kuri zināmā mērā raksturīgi visu kapitālistisko valstu policijām (visplašākajos apmēros — amerikāņu).

Šķiet, ka autora pievēršanās ar Marseļu saistītajiem faktiem ir likumsakarīga.

Jau ilgus gadus Marseļa, lielākā Francijas osta pie Vidusjūras, kas regulārām kuģniecības līnijām saistīta ar daudziem pasaules tirdzniecības centriem, pilsēta ar milzīgu restorānu, pagrīdes bordeļu tīklu, plašām sociālajām «padibenēm», bija neskaitāmu gangsteru grupu darbības lauks.

Kopš 30. gadiem Marseļa ir Francijas «heroīna galvaspilsēta». Šeit slepenās laboratorijās no Austrumiem atvestā izejviela — opijs—tiek pārstrādāta briesmīgā galaproduk-tā — heroīnā un nosūtīta uz ASV vai Eiropu.

Brāļi Gverīni, par kuriem raksta G. Feikss, pārstāvēja Marseļas «heroīna karaļu» otro paaudzi. Viņu «uzplaukums» attiecas uz 20 pēckara gadiem. Jāatzīmē, ka bez saiknēm ar vietējo reakcionāro politiķu aprindām viņi jau kara gados nodibināja kontaktus ar amerikāņu izlūkdienestu. Tikai 60. gadu beigās «Gverīni impērija» sabruka zem organizētās noziedzības «uzlecošās zvaigznes» Marsela Frančizī triecieniem, kurš saskaņā ar franču presē publicētajiem datiem bija saistīts ar vienu no franču izlūkdienesta vadītājiem Žanu Fokāru.

Franču sabiedrības satraukumu izraisīja arī Delueta lieta. 1971. gada 5. aprīlī muitas dienesta apskatē Ņūdžersijā tika atrasts slēpnis kādam Renē Deluetam piederošajā mašīnā. Deluets bija kādreizējais franču izlūkdienesta (analoģiska amerikāņu CIP) aģents. Slēpnī atradās liela heroīna partija. Pratināšanā Deluets liecināja, ka darbojies pulkveža Pola Furnjē — izlūkdienesta priekšnieka uzdevumā. Kaut arī Fur-njē vaina netika pierādīta, no amata viņam bija jāatkāpjas.

Notikumi, kurus apraksta G. Feikss, noslēdzas 60. gadu beigās. Kopš tā laika notikušas daudzas pārmaiņas, un mūsdienu franču policija, it īpaši tās centrālais aparāts, ieguvusi jaunu veidolu. Kāda tad ir tās organizācija šodien?

Vispirms jāmin tālāka pārvaldes centralizācijas pastiprināšanās, tendence likvidēt kopš 19. gadsimta sākuma iesakņojušos policijas iedalījumu divās daļās — municipālajā un valsts policijā. Ar 1966. gada 9. jūlija likumu Parīzes policijā tika ieviesta pakāpju sistēma, līdz ar bijušo autonomiju tā zaudēja savu municipālās iestādes statusu.

1966. gada decembrī tika likvidēta Nacionālās drošības ģenerālā direkcija — slavenā Sûreté Nationale, tās vietā izveidoja Nacionālas policijas ģenerālo direkciju, kurai pakļauta arī Parīzes policijas prefektūra.[19]

Nacionālās policijas ģenerālās direkcijas aparātā tika sakoncentrēta visu policijas un iekšējā izlūkdienesta orgānu vadība, izņēmums bija tikai žandarmērija, kuras pārvalde joprojām palika kā iekšlietu un aizsardzības ministru prerogatīva.

1971. gadā tika izdarīta žandarmērijas reforma: to sāka saukt par «nacionālo žandarmēriju» un iedalīja trīs struktūr-elementos (korpusos)— departamentu žandarmērijā, mobilajā žandarmērijā un Parīzes civilajā gvardē.[20]

Pēdējā nopietnā franču policijas reorganizācija tika izdarīta saskaņā ar 1974. gada 19. aprīļa likumu.[21] Nacionālās policijas ģenerālā direkcija ieguva jaunu struktūru. Tās sastāvā iekļāva divas direkcijas (pārvaldes), kuru pārziņā ir administratīvie jautājumi, un piecus funkcionālo operatīvo dienestu štābu aparātus.

Jāuzsver, ka līdz ar franču policijas pārvaldes sistēmas pilnveidošanu pēdējos gados veikti pasākumi arī tās materiāli tehniskās bāzes nostiprināšanai, ieviešot jaunāko kriminālistikas un citu tehniku, it īpaši ESM. Nevar neatzīmēt kvalificēto kadru labo sagatavotību, kas tiek veikta Nacionālajā augstākajā policijas skolā.

Tas viss ļāvis franču policijai dot jūtamus triecienus noziedzības pasaulei, īpaši tādos organizēto tiesībpārkāpēju koncentrācijas centros kā Marseļa. Tomēr atsevišķie panākumi galu galā, izrādās, ir tas «Sīzifa darbs», kas pēc savas būtības arī ir cīņa ar noziedzību kapitālisma pasaulē. Noziedzība Francijā, tāpat kā citās lielās un mazās kapitālistiskajās valstīs, nepielūdzami aug.

īpašu Francijas sabiedrības satraukumu pēdējā laikā izraisa neofašistisko teroristu grupu aktivitātes pieaugums, policijas panākumi cīņā ar tām ir visai pieticīgi. Progresīvā franču prese pamatoti vērš uzmanību uz satraucošajiem faktiem par dažu iekšējā izlūkdienesta darbinieku sakariem ar neofašistisko pagrīdi.

V. Gilensens,

juridisko zinātņu doktors

I. Pasaules brīnums — policija Komisārs Zavilje un brīva mīlestība

Rona bija izskalojusi krastā vīrieša līķi, kas šķita jau vairākas dienas mircis ūdenī. Pat daudz pieredzējušajiem policijas inspektoriem bija grūti saglabāt mieru, un vienīgi komisārs Žaviljē, Lionas policijas organizētās noziedzības apkarošanas brigādes šefs, bija un palika gluži nejūtīgs. Viņš stāvēja mazliet nomaļus, vēroja savus darbiniekus un izjuta pat zināmu apmierinājumu. Dievs pasarg, ne jau tāpēc, ka viņam slīkoņi sevišķi patiktu! Tie nepatīk nevienam kriminālistam, jo dienām ilgi nav iespējams aizmirst to izskatu. Ar komisāru Žaviljē bija tāpat. Apmierināts viņš bija tālab, ka tas, kuru ar lodi galvā bija glabājusi Rona, bija Dedē Buarejons.

Buarejons bija suteners, kas nepalaida garām izdevību kārtot arī dažādus citus darījumus, ja vien tie bija pietiekami ienesīgi. Tālab viņam dažkārt radās konflikti ar konkurentiem.

Lionā prostitūcija un tās blakus nozares bija lieliski organizētas, darbības rajonu robežas nospraustas un attiecības ar policiju noregulētas. Tādēļ arī pilsētas 200 priekanami līdz šim bija spējuši noturēties pret visiem uzbrukumiem un pat pārdzīvot dažu politiķu uzsākto karu pret brīvo mīlestību un netiklību. Fetiša klubā un pārējos 199 striptīza meiteņu patvērumos tikai pasmīnēja par to, ka daži gollistu deputāti uzstājās par visu seksiestāžu slēgšanu, un pieprasīja 1946. gada aprīlī oficiāli aizliegto meitumāju atvēršanu. Protams, bija jāievēro spēies noteikumi, pareizāk sakot, daži veikalnieciski principi, jo sevišķi attiecībās ar policiju.

Taču Dedē Buarejons ne vienmēr bija tos ievērojis un tādējādi daudzreiz izraisījis sašutumu, bet tagad tas bija beidzies. Par viņu komisāram Žaviljē turpmāk vairs nevajadzēs raizēties. Ne jau tāpēc, ka komisāram būtu kādi iebildumi pret prostitūciju, kas galu galā iederējās Lionā tāpat kā strēlnieku apvienība vai policija. Lionā bez Fetiša kluba un putains^22, kas diendienā ar spilgti sarkanām lūpām un

supermini svārciņos slāja šurpu turpu pat gar Tiesu pili un policijas prezidiju, nebūtu vairs Liona. Bez šīs Lionas ar tās gangsteriem un putains komisārs Žaviljē nevarētu braukāt dārgā mersedesā un atvaļinājumu pavadīt pirmklasīgās kūrvietu viesnīcās. Nevar noliegt, ka komisāram Fetiša kluba ļaudis šķita gluži kārtīgi cilvēki — ne tikai tālab, ka šīs iestādes šefs 2oržs Meijers, saukts 2oržs Melis, agrāk pats bijis kriminālkomisārs un pat 2aviljē padotais. Komisāram zināmi ļaudis no šīs vides patika galvenokārt tādēļ, ka viņš bija tiem parādā pateicību par savu slavu un lauvas tiesu labklājības.

Runājot par slavu, jāsaka, ka 2aviljē uzskatīja par spējīgāko gangsteru vajātāju Francijā, un viņam bija vislielākie panākumi. Apmēram astoņdesmit no simt viņam nodotajām lietām tika noskaidrotas — milzīgs sasniegums, ja atceras, ka noziegumu noskaidrošanas kvota Francijā ir aptuveni 56 procenti. Nebija nekāds brīnums, ka avīzēs viņa vārdu parasti pieminēja ar bijību. To, ka komisārs 2aviljē par vairumu panākumu bija pateicību parādā noziedznieku pasaulei vai, pareizāk sakot, dažiem tās pārstāvjiem, kas deva viņam vajadzīgos mājienus, lai pašam 2aviljē atliktu tikai saņemt ciet vainīgos, avīzes nerakstīja, to uzzināja vēlāk.

Protams, šie mājieni netika saņemti par velti, jo pasaulē visam ir sava cena. Komisāra 2aviljē sniegtie pakalpojumi netika atzīmēti ne policijas izdevumu kontā, ne arī ietilpa Tirdzniecības ministrijas apstiprinātajos cenrāžos, proti, viņš maksāja ar labvēlību. Tomēr policijas virsnieka vēlīgumam var būt liela vērtība, un to neviens nezināja labāk par ļaudīm no Fetiša kluba un viņu šefu ekskomisāru Meijeru. Policijas labvēlības paspārnē varēja netraucēti nokārtot sarežģītus darījumus un spēcīgākos konkurentus bez lieka trokšņa padarīt nekaitīgus, jo vēlīgi noskaņots kriminālkomisārs var visneticamāko pārvērst ticamā.

Vislabākais piemērs bija mirušais Dedē Buarejons, kuram inspektori pašlaik noņēma pirkstu nospiedumus. Buarejons bija dabūjis lodi galvā, jādomā, no konkurentiem. Tā bieži notika gangsteru aprindās, tomēr komisārs 2aviljē nevēlējās nekādas nepatikšanas ar šiem konkurentiem, tas varētu apdraudēt viņa labklājību. Tālab viņš nolēma lodi vienkārši nepamanīt. Viņš paziņoja, ka Dedē Buarejons ielēcis no tilta upē, tātad — pašnāvība. Galu galā kāpēc gan kādreiz arī gangsteris nevarētu ciest no depresijas? Turklāt kādā jaukā dienā Buarejonu tik un tā vajadzētu giljotinēt. Kāpēc tad pievērst šim gadījumam sevišķu uzmanību?

Organizētie «žili» un «maki», kā tautā sauc sutenerus, aiz

prieka berzēja rokas. Uz viņu komisāru gan varēja paļauties! Tagad goda lieta bija nenolaisties un pirmajā izdevīgajā reizē pakalpot viņam. Tāpat goda lieta bija arī sagādāt Žaviljē iespēju lieliski pavadīt atvaļinājumu kādā aristokrātiskā pansijā un rūpēties, lai viņam allaž būtu vajadzīgie līdzekļi mersedesa izmantošanai. Un galu galā arī inspektori nedrīkstēja palikt tukšā. Pateicīgā suteneru cunfte uzdāvināja Lionas policijas Strēlnieku līgai, kuras prezidents, pats par sevi saprotams, bija slavenais gangsteru vajātājs Žaviljē, lieliski iekārtotu šautuvi.

Policija savukārt revanšējās un pagādāja draudzīgajiem dāvinātājiem ieročus. Šādā savstarpējas uzticības un mierīgas līdzāspastāvēšanas garā Folice Judiciaire — kriminālpolicija un «strādnieki guļus stāvoklī» dzīvoja gadiem ilgi. Policija kļuva par seksiestāžu labvēli un palīgu un komisārs Žaviljē — par brīvās mīlestības sargu un aizstāvi.

Pasākums zēla, un, kad Dilaka mamma no Fetiša kluba bija iebaudījusi kādu glāzīti pāri par mēru vai arī viņai uzmācās kāre filozofēt, viņa tikumības policijas pārstāvjiem, kuri viesojās klubā, vērodama viņus noreibušām acīm, skaidroja:

— Zināt, kungi, mēs pārdodam mīlestību gluži tāpat kā citi dārzeņus.

Kad iejaucās sens komisāra Žaviljē sāncensis — izmeklēšanas tiesnesis Sekaldi, šī saticība pēkšņi saņēma bīstamu triecienu. Vainīgs bija gangsteris Robērs Ēlens, kuru 1968. gada 11. decembrī sašāva Fetiša klubā. Neviens negribēja zināt, kas šāvis, un nevienam arī nebija ne mazākās vēlēšanās jaukties šai lietā. Ekskomisārs Žoržs Melis bija nepatīkamā situācijā. Un vajadzēja arī zināmiem cilvēkiem izrēķināties tieši viņa iestādē! Tas varēja bēdīgi beigties.

Tāpēc Žoržs Melis vispirms pasteidzās tikt vaļā no ievainotā. Abi viņa «gorillas»—brāļi Sbērs un Ogistēns Sorbā, kuri bija iekļuvuši šai sabiedrībā tikai tāpēc, ka vēlēšanu kampaņas laikā tika pakalpojuši gollistu deputātiem,—šķita esam īstie palīgi. Viņiem vajadzēja ievainoto, kamēr tas vēl dzīvs, ar skubu aizvest uz tuvāko slimnīcu — lai tad tur ar viņu noņemas ārsti.

Saņēmuši uzdevumu, brāļi Sorbā uzjautrināti pamirkšķināja viens otram ar aci: kāpēc gan ne? Tam zellim, tam Ēlenam, tik un tā neviens vairs nespēj palīdzēt, lai tad vismaz ārstiem slimnīcā tiek visas nepatikšanas ar līķi. Tomēr, iekāms viņi ar ievainoto drīkstēja aizbraukt, viņiem bija jāatdod savi ieroči bosam — ekskomisāram. Žoržs Melis gribēja, lai lieta būtu pavisam tīra, tāpēc viņš, drošs paliek drošs, pašrocīgi iesvieda pistoles Ronā (vēlāk viņam to nezin kāpēc ņēma ļaunā).

Abi Sorbā aizvāca Ēlenu un labā garastāvoklī atgriezās klubā, kur pa to laiku komisārs 2aviljē strādāja savu grūto darbu un viņam laipni palīdzēja ekskolēģis. Žaviljē lika visu sīki paskaidrot, apskatīja asins traipus un telpas, nopratināja lieciniekus un beidzot paraustīja plecus: īstenībā taču viss pilnīgi skaidrs --kāds neuzmanīgi rīkojies ar savu pistoli. Tā sprāgusi un trāpījusi tieši Robēram Elenam. Ko gan lai dara policija, ja noticis šāds nelaimes gadījums?

Viss arī būtu laimīgi beidzies, ja lieta nebūtu nonākusi izmeklēšanas tiesneša Sekaldi rokās. Sekaldi, antigollistam, kas nemūžam nespēja piedot dižajam Šarlam, ka viņš beigu beigās bija atteicies no domas par Algérie Française un ļāvis Alžīrijai iegūt neatkarību, likās aizdomīga brāļu Sorbā darbība vēlēšanu kampaņas laikā. Un ar 2aviljē viņam arī vēl bija kārtojami veci rēķini, jo viņš tāpat bija viens no tiem, kuri tika svilpojuši dziesmiņu par Evianu^23, un darbojies pret OAS. Jā, šis komisārs toreiz bija pat uzdrošinājies viņu, Emīlu Sekaldi, dažas nedēļas turēt mājas arestā par to vien, ka viņš simpatizēja nacionāli noskaņotajiem militāristiem un OAS. To šis komisārs ar pārāk lielo muti vēl rūgti dabūs nožēlot, jo Sekaldi taču nebija akls un pavisam labi zināja Lionas policijas vājās vietas. Un tā nu izmeklēšanas tiesnesis Sekaldi, kas ņēma ļaunā to, ka komisārs 2aviljē nebija pietiekami labvēlīgi noskaņots pret labējiem, vienkārši izdeva pavēli apcietināt brāļus Sorbā un viņu šefu ekskomisāru 2oržu Meijeru.

2oržs Melis, kas pēc komisāra 2aviljē izdarītās nelaimes gadījuma izmeklēšanas nebija gaidījis tik brutālu justīcijas uzbrukumu, nojauta nodevību, jo pēc ilgajiem mierīgas līdzāspastāvēšanas gadiem ar policiju viņa apcietināšana, kā arī pret viņu vērstie apvainojumi par savešanu un smaga nozieguma slēpšanu citādi nebija izskaidrojami. Un, tā kā Meijeram ne prātā nenāca vienam pašam tēlot grēkāzi, viņam atraisījās mēle. Pats par sevi saprotams, ne jau tūlīt, bet pamazām viņš sāka pa sīkumam vien justīcijas kungiem bāzt degunā visu, ko zināja par Lionas policijas ierēdņiem.

Un tā izmeklēšanas tiesnesim Sekaldi nāca ausīs lietas, kas pārspēja viņa vispārdrošākās cerības. Tomēr šķita svarīgāk smagi iezāģēt vecajam 2aviljē nekā nomazgāt baltu Lionas

policiju, tāpēc viņš slepeni un lielā steigā visu uzzināto piespēlēja labējiem žurnālistiem, kuri savukārt uzklupa agrāk slavinātajam gangsteru ķērājam Žaviljē.

Sekaldi izdarības ar žurnālistiem kļuva zināmas atklātībā, tāpēc viņam lieta bija janodod citam izmeklēšanas tiesnesim. Viņa pēctecis dedzīgi pētīja lietu tālāk, un arī viņš atrada ne vienu vien vanckaru policijas ligzdiņā, ko gadiem ilgi bija sildījis Žaviljē, no kura visi baidījās. Dabiski, tiesnesis bija pārsteigts, padzirdējis par dārgo mersedesu, izšķērdību atvaļinājumu laikā, bet it sevišķi par Žaviljē komfortablo villu — par visu, kas tālu jo tālu pārsniedza franču policijas kriminālkomisāra ienākumus. Jo vairāk Sekaldi pēctecis iedziļinājās brāļu Sorbā lietā, jo vairāk tā pārvērtās par Žaviljē lietu, un, jo tālāk viņš izsekoja komisāra slavas ceļam, jo kodīgāka kļuva korupcijas smirdoņa. 1972. gada augustā izmeklēšanas tiesnesim neatlika nekas cits kā aizsūtīt komisāru Žaviljē tur, kur komisārs agrāk bija licis pazust daudziem noziedzniekiem, kas nebija ieguvuši viņa labvēlību,— uz cietumu.

Kriminālkomisārs Saris Gistavs Žaviljē, ar kuru 1971. gadā bija jānodarbojas franču justīcijai, nebūt nebija izņēmums. Franču policijas vēsturē sastopam dučiem šādu un vēl ļaunāku Žaviljē. Ne vienmēr sabiedrība uzzina viņu vārdus. Ne velti pie Sirtē — visvarenās un visas policijas darbības jomas aptverošās Francijas drošības iestādes šūpuļa kūmās bija stāvējis katordznieks. Sirtē komisārs Megrē, kas iekarojis visu kriminālromānu draugu sirdis, diemžēl ir tikai fikcija. Īstenībā «komisāriem Megrē» nav gandrīz nekādu iespēju Sirtē brutālajā praksē.

Policijas vēsture ir tikpat veca kā noziegumu vēsture arī Francijā. Tomēr policija iegūst lielāku nozīmi un tās vēsture kļūst interesantāka tikai XVII gadsimtā.

Noblesse oblige^1

Francijā XVII gadsimta otrajā pusē pie varas nāca absolūtais monarhs Luijs XIV un izveidojās spēcīga centralizēta vara. Šis karalis par glaimojošo iesauku «karalis saule» (Roi Soleil) revanšējās ar pieciem agresīviem kariem, kolbertis-mu — tās radītāja Koibēra vārdā nosauktu ekonomisko sistēmu, kas centās panākt nacionālo ekonomisko neatkarību,—

Stāvoklis uzliek pienākumu. Franču vai.

jauniem lieliem nodokļiem, greznu karaļa pili Versaļā, 2,5 miljardiem livru budžeta deficīta un policijas reformu.

Karus un grezno pili viņam vajadzēja prestižam, kolber-tismu un augstos nodokļus — lai finansētu karus un savu izšķērdīgo dzīvi, bet policijas reformu — lai uzliktu iemauktus naidīgi noskaņotajiem nodokļu maksātājiem. Tikai deficītu gan viņam nemaz nevajadzēja, tomēr tas bija vislabāk izdevies. Kari viņam deva jaunus iekarotus apgabalus, greznība un izšķērdība sagādāja apbrīnotājus un sekotājus, un reformētā policija kļuva pat par pasaules brīnumu.

Nodokļu spaidi, izputināšana un parādu nasta noveda pie tā, ka pēc karaļa nāves zemnieki un sīkpilsoņi cits citu apsveica.

XVII gadsimta otrā puse ir arī marķīzes Brenvijē un Katrīnas Dezaijē sacelto skandālu laiks. 1679. gada 10. aprīlī Parīzes Arsenālā sanāca sevišķa slepenā tiesa — Chambre ardente —«degošā kamera» jeb ugunstiesa.

Chambre ardente sēdes notika ar melnu tūku drapētā un plīvojošu sveču liesmu apgaismotā zālē. Priekšsēdētājs bija karalim padevīgais jurists Gabriels Nikolā Lareinī, kas šo briesmīgo izrādi bija inscenējis Luija XIV uzdevumā. Ugunstiesa Francijā bija darbojusies jau sen pirms Lareinī dzimšanas.

Jau Anrī II 1547. gadā—pirmajā savas valdīšanas gadā — iecēla īpašu, par uguns kameru sauktu tiesu, lai tiesātu kalvinistus; tā trīsarpus gados notiesāja pustūkstoti protestantu un sešdesmit no viņiem lika sadedzināt uz sārta.

Kaut gan inkvizīcija un ķeceru dedzināšana Francijā ne tuvu nesasniedza tādus apmērus kā, piemēram, Spānijā vai Itālijā, taču arī franču karalim patiešām nevar pārmest, ka viņš būtu klīrējies, izrēķinoties ar ķeceriem, kuri lielākoties bija arī antirojā listi.

Tātad Lareinī rīkojās pilnīgi pēc tradīcijām. Viņa bālajā sejā, kurā kvēloja fanātiķa acis, nepakustējās ne vaibsts, kad tribunāla priekšā atvilka Katrīnu Dezaijē, sauktu Monvuazē-nu. Apsūdzība —ķecerība, indes gatavošana un slepkavība.

Kāds leitnants Degrē no Parīzes Maré Chaussée — policijas jātnieku sardzes — bija 12. martā apcietinājis Monvuazē-nu uz senās, slavenās Parīzes Dievmātes katedrāles kāpnēm. Izvēloties apcietināšanai šādu vietu, Degrē bija arī pierādījis, ka ciena tradīcijas, jo jau pirms trim gadiem viņš no šīs svētās vietas tika nogādājis tieši cietumā kādu citu sievieti — slepkavu Mariju Margaretu d'Obrē, marķīzi Brenvijē, kura, glābjoties no likuma sargiem, bija atradusi patvērumu Lježas klosterī. Tikai toreiz, lai sasniegtu mērķi, Degrē apmainīja

policista uniformu pret priestera tērpu un parasto apcietināšanas formulu «karaļa vārdā» pret kvēliem mīias zvērestiem.

Monvuazēna bija skaista sieviete, bet, kad viņu atveda tribunāla priekšā, nežēlīgā nopratināšana bija viņu nomocījusi un viņas greznais, ar zeltu rotātais tērps saplosīts. Viņas krāšņais ķermenis, kas bija sniedzis baudu ne vienam vien augstdzimušam kavalierim, bet reiz pat Sansona kungam — Parīzes bendem, bija mocībās sakropļots. Viņu spīdzināja un nāves spriedumu izpildīja ar savām rokām tas pats Sansona kungs, par kuru Anrī Sansons, pēdējais bende šai dinastijā, vēlāk rakstīja, ka viņš esot bijis rāma un melanholiska rakstura un «drīzāk maigs nekā kaislīgs».

Gandrīz tūlīt pēc Dezaijē kundzes apcietināšanas Lareinī kļuva skaidrs, ka viņam laimējies neparasts ķēriens, kas atklāj nepatīkamas lietas franču augstākās aristokrātijas dzīvē. Dižciltīgie, kuri turklāt vēl nebija paspējuši atbrīvoties no baigā zīmoga, ko pirms pāris gadiem tiem bija uzspiedusi marķīze Brenvijē, atķal nonāca nepatīkamā situācijā.

1676. gadā tiesas priekšā stājās augsti cienītā Parīzes civilleitnanta d'Obrē meita un augstākās tiesas tiesneša māsa, visaugstākās aristokrātijas pārstāve — marķīze de Brenvijē. Viņa bija noindējusi savu tēvu, likusi noindēt abus savus brāļus, tīkojusi pēc savas māsas un tās vīra dzīvības, Parīzes nabagu slimnīcā slimniekiem izdalījusi saindētas kūkas un šad tad izdarījusi toksikoloģiskus eksperimentus arī ar saviem kalpotājiem un viesiem. Pēc tam kad 1676. gada jūlijā Sansona kungs Grēva laukumā, tradicionālajā nāves soda vietā, bija nocirtis šai megerai galvu un viņas ķermeni sadedzinājis sārtā, slavenā hroniste de Seviņē rakstīja savai meitai: «... viņas (Brenvijē) pīšļi tika izkaisīti vējā. Tagad mēs varam tos ieelpot, un, kas zina, ar kādiem indes maisītāju untumiem tie mūs saindēs.»

Kad 1679. gadā sāka runāt Monvuazēna, kļuva nepārprotami skaidrs, ka franču aristokrātijas aprindās marķīzes de Brenvijē metode, kā tikt pie mantojuma, nebija tikai atsevišķs gadījums vien. Franču aristokrāti gan poudre de succes-sion — mantojuma pulveri — nebija atklājuši, šis nopelns laikam pieder venēciešiem, tomēr ļoti čakli lietoja to. Tas, protams, nenotika tāpēc, ka Parīzes gaiss būtu piesātināts ar marķīzes pelniem, kā tika pareģojusi Seviņē kundze, bet gan tāpēc, ka aristokrātijas morāle bija sapuvusi un policija un tieslietu zinātne vēl maz attīstītas.

Arī par šo afēru nebūtu uzzināts tik daudz, ja Lareinī būtu ievērojis karaļa norādījumus par lietas slepenību un visus

dokumentus iznīcinājis, nevis uzglabājis arhīvā, kur tos <itrada pēc 1789. gada buržuāziskās revolūcijas. Tomēr pilnīgi noklusēt šo lietu tik un tā nevarētu, jo tajā bija iejauktas pārāk daudzas un pārāk augstu stāvošas personas. Galu galā Monvuazēna kundze nebija nekāda nabadzīga zāļu sieva, kas māņticīgajiem par dažiem sū pārdod necilas, ar brīnumzālēm iegūstamas ilūzijas. Nē, viņa bija cienījama pilsoņa kundze, dzīvoja greznā namā, un viņas tērpi vien maksāja līdz 15 000 livru, viņu aptecēja kalpotāji un apjūsmoja kavalieri. Var teikt, ka viņa bija gandrīz šā amata hercogiene, un viņai bija arī vairāk, ko pārdot, nekā tikai ilūzijas, turklāt par cenām, kas viņas klientūru ierobežoja,— par tādām varēja iepirkties tikai turīgie. Tā, piemēram, Orleānas hercogiene, kas piederēja pie karaliskās ģimenes un dedzīgi vēlējās tikt vaļā no sava vīra, kurš traucēja viņu nodoties mīlas dēkām, arī bija Monvuazēnas kliente. Viņa pie Mon-vuazēnas pasūtīja «melno mesu».

«Melnās mesas» bija viena no Monvuazēna kundzes klientiem piedāvājamām atrakcijām. Tās bija māņticīgu cilvēku slimīgās fantāzijas auglis, tomēr tās pievilka sadistiskus raksturus. «Melnās mesas» bija katoļu mesas atdarinājums, tomēr godināja tieši svētā sakramenta pretstatu, piesauca nevis dievu, bet gan velnu, un tālab lieki bija jautājumi par šķīstību un dievbijību. Dāma, kas pasūtīja mesu un kura tātad vēlējās kaut ko izlūgties no elles valdnieka, kaila nogūlās uz altāra. Viņai uz ķermeņa uzlika kausu, ar kuru kāds paklīdis priesteris Gibūrs izdarīja rituālu. Ja velnu vajadzēja noskaņot uz sevišķu labvēlību, upurēja cilvēkus. Virs sievietes, kas gulēja uz altāra, pārgrieza rīkli zīdainim, kuru Gibūrs par dažiem livriem bija nopircis Parīzes nabadzīgo kvartālā, un bērna asinis savāca kausā, no tām izcepa dievmaizītes un apēda tās. Tiesas prāvā pret Monvuazēnu tika pierādīts, ka šais mesās nepiedalījās «dievlūdzēji» vien, bet arī tādi labākās sabiedrības pārstāvji, kas mesu tikai noskatījās un pēc tā laika likumiem ar to vien jau kļuva par ķeceriem. Tādu nodarījumu pieradīja Buijonas hercogienei, kurai bija apnicis vīrs un kura tāpēc slimoja ar Ancien régime^24modes slimību.

Luija XIV ilggadējā metrese de Montespāna kundze piecdesmit dienu laikā bija trīs reizes gulējusi uz altāra, tāpēc ka gribēja, lai veins viņai palīdz atgūt karaļa labvēlību,

jo «karalis saule» bija pagādājis sev jaunāku mīļāko — marķīzi Lavaljē. Montespāna kundze, kurai līdz tam bija piederējusi pirmā vieta karaļa labvēlībā un kuram viņa bija dzemdējusi trīs bērnus, dabiski, nespēja ar to samierināties. Un, kamēr priesteris nogalināja zīdaini, viņai, pēc Rata-Vega^25domām, bijusi jāskaita lūgsna:

«Es vēlos, lai karalis un doflns vienmēr būtu man draudzīgi noskaņoti. Lai arī turpmāk karaliene paliek neauglīga, un lai karalis viņu pamet manis dēļ. Lai karalis vienmēr man un maniem radiniekiem dod visu, ko es vēlos. Lai visi galma augstmaņi mani ciena un mīl. Es vēlos, lai mani aicina piedalīties karaliskajā padomē un es uzzinu visu, kas tur notiek. Lai karalis padzen Lavaljē un negrib viņu vairs ne acīs redzēt. Beidzot es vēl gribu, lai karalis šķiras no karalienes un apprec mani.»

Taču velnam laikam bija pārāk biezas ausis, jo Luijam ne prātā nenāca viņu precēt. Protams, Montespānu un pārējās metreses mazāk gan interesēja pats saulainais Luijs nekā vara galmā un karaļa dāvanas. Tomēr Montespānas (un pārējo metrešu) ietekmi uz «karaļa saules» politiku un šķindošās monētas, ko tā ienesa, arī nedrīkstēja novērtēt par zemu. Katrā ziņā viņa varēja Monvuazēnai piedāvāt miljonu livru par pulverīti, kas novāktu no kaujas lauka viņas konkurentes.

Savukārt Monvuazēna šādos darījumos pelnīja pat divkārt, jo, ko de Montespāna kundze vēlēja savām konkurentēm, to pašu citas dāmas, piemēram, Angulemas hercogiene, de Vitrī kundze un viņas pašas svainiene marķīze Lavivona, vēlēja viņai. Ancien régime galminieku pūlis bija jauka sabiedrība, kas pulcējās ap iedomīgo monarhu, noplītēja franču zemnieku un sīkpilsoņu sviedrus, asinis un asaras un izmantoja tik pakalpīgus rokaspuišus kā Monvuazēna un abats Gibūrs.

Nav nekāds brīnums, ja Luijs XIV gribēja būt drošs, ka Monvuazēnas procesa akti tiks sadedzināti. Nav arī nekāds brīnums, ka augstākā aristokrātija vērpa intrigas pret Lareinī, kas izvilka no Monvuazēnas visu, ko viņa zināja. Tā viņš uzzināja arī par diviem citiem «saistošiem» Monvuazēnas darbības atribūtiem: mistiskajām figūriņām un mīlas dzērienu. Figūras — māņticīgas pūšļošanas un noziedzīgas krāpšanas sajaukums — bija mazas, atbilstoši noteiktas personas izskatam izveidotas vaska lellītes, kuras abats Gibūrs nokristīja

attiecīgos vārdos. Šiem tualetes galdiņu dēmoniem piedēvēja pārdabisku spēku. Apgalvoja, ka viss, kas notiekot ar lellītēm, notiekot arī ar personām, kuru vārdos tās nokristītas.

Ja Buijonas hercogiene gribēja, lai viņas vīru nodur, viņai bija jāpasūta vaska figūriņa un jāiedur tai krūtīs adata. Tas bija tik viegli, un patiesi toreizējās Parīzes nedrošajās ielās šis novēlējums bieži vien piepildījās pārsteidzoši ātri — jo vairāk tādēļ, ka Monvuazēnai bija «veikalnieciski sakari» arī priekšpilsētas noziedznieku midzeņos.

XVII gadsimtā ticība šo figūriņu brīnumainajam spēkam bija tik plaši izplatīta, ka ar tām sāka darboties arī dažs labs jaunais eskulaps. Monvuazēnas kundzes ienākumi no šiem minidēmoniem bija milzīgi. Viņa saņēma līdz 20 000 livru par figūriņu.

Labi atmaksājās arī burvju un mīlas dzērieni. Tos lielākoties pagatavoja no sikspārņu asinīm, žāvētu kurmju pelniem, dažādiem augiem un spāniešu mušas. Visam tam pievienoja vēl citas sastāvdaļas, piemēram, mazu bērnu asinis, kā arī, protams, vīnu garšas uzlabošanai. Montespāna kundze iegādājās šādus «mīlas dzērienus», lai iepildītu tos karaļa vīna glāzē.

Un beidzot Monvuazēnas pakalpojumos ietilpa arī savešana— viņa pēc vajadzības piegādāja meitenes un zēnus. Turklāt Chambre ardente pierādīja arī, ka viņa izdarījusi 2500 abortus.

Šīs slīpētās dāmas visienesīgākais veikals tomēr bija poudre de succession pārdošana aristokrātiem, kuriem bija nepieciešama palīdzība. Toksikoloģijā šo vielu pavisam prozaiski sauc par arsēniku. Monvuazēna kundze atzinās, ka indi pārdevusi simtiem cilvēku un ar to saraususi ievērojamu bagātību. Par devu indes, kas pie aptiekāra ar nosaukumu «žurku inde» jeb «elles akmens» būtu maksājusi tikai pāris sū, viņa saņēma līdz 50 000 livru. Bet klienti tikai maksāja un maksāja. Tā, piemēram, kardināls Bonzī no Narbonnas diacē-zes, vispār gaužām skopulīgs kungs, kad vajadzēja nolīdzināt parādus, bieži mēdza tos atmaksāt ar pulverīšiem, kurus iegādājās pie Monvuazēna kundzes. Laba kliente bija arī Marzīni kundze, nelaiķa kardināla Mazarīni māsīca, «karaļa saules» eksmetrese un vēlāk tik slavenā Savojas prinča Ežēna māte.

Tā nenogurstošais Lareinī un viņa leitnants Degrē soli pa solim izsekoja Monvuazēna kundzes darbošanos. Tas acīmredzot nebija pārāk grūti, jo viņa bija kārtīga veikalniece un savā mājā Senžermenā sīki un rūpīgi pierakstīja klientu vārdus un arī attiecīgos finansiālos darījumus. Lareinī va-

jadzēja šos sarakstus tikai kārtīgi izlasīt. Par kādiem pakalpojumiem šis livru lietus bija lijis pār Monvuazēna kundzi, protams, pēc šā reģistra nevarēja uzzināt, toties Monvuazē-nas atmiņa bija neticami laba un toreizējās nopratināšanas metodes palīdzēja viņai to jo čakli izmantot.

Viņa atkal un atkal atcerējās, kā pamestā karaļa favorīte Montespāna, kura pamazām vien bija izmēģinājusi visu, kas tikai bija Monvuazēnas repertuārā, manot, ka, pat karaļa iebaudītajiem krupja pelniem un zīdaiņu asinīm par spīti, viņa sava bijušā karaliskā mīlnieka labvēlību vairs nespēj atgūt, izšķīrās viņu kopā ar viņa pašreizējo mīļāko marķīzi de Fontānu nogādāt viņpasaulē. Monvuazēna, protams, bija ar mieru un izstrādāja arī šā pasākuma piānu. Pēc tā karaiim—cilvēkam, kas faktiski bija analfabēts,— publiskas lūdzēju pieņemšanas laikā vajadzēja pasniegt saindētu vēstuli. šis pasākums gan šķita visai bezcerīgs, jo audiencēs vēstules uz sudraba paplātes nolika karaļa tuvumā un monarhs mēdza kādam likt tās nolasīt viņam priekšā, tāpēc jāšaubās, vai karalis vēstuli vispār paņems rokā un pēc tam pa paradumam nolaizīs pirkstus. Tomēr 1679. gada 5. martā AAonvuazēna aizbrauca uz priekšpilsētu, kur bija paredzēta Luija XIV audience, taču viņai uzmācās šaubas, un arī karalis savu popularitātes vairošanai domāto izrādi pārtrauca neparedzēti ātri.

Nākamā audience bija nolikta uz 13. martu, un tad arī vajadzēja notikt otram mēģinājumam. Dažas dienas pirms tam Monvuazēna tika apcietināta, un tā izjuka plānotā saindētu cimdu pasniegšana karaļa favorītei marķīzei de Fontaņai.

Pilsētā ziņa par apcietināšanu izplatījās vēja ātrumā un pamudināja daudzas aristokrātu ģimenes pa galvu pa kaklu steigties projām no Parīzes. Tas tomēr nelīdzēja, jo Chambre ardente un Degrē policijas jātnieku sardze prata vairumu bēgļu uzokšķerēt. Tikai marķīzēm Marzīni un Montespānai tika aiztaupīta Chambre ardente. Viņu karaliskais labvēlis, kuru Lareinī nekavējoties bija informējis, laikus brīdināja abas dāmas. Marzīni kundze aizbēga uz Genti, kur tikai par mata tiesu izglābās no pūļa, kas gribēja viņu nomētāt ar akmeņiem, bet Montespāna kundze ar viņai piešķirto pensiju, 1000 luidoriem mēnesī, aizbrauca uz kādu no saviem īpašumiem.

Tomēr Lareinī, ielaužoties karaliskajā guļamistabā, bija pārsteidzies. Pašapmierinātais «karalis saule» taču nevarēja pieļaut, ka viņa kādreiz vismīļākā metrese, kas bija viņam dzemdējusi trīs bērnus, tiktu atmaskota kā potenciāla karaļa slepkava un saukta pie tiesas. Un dievs vien zina kas viss vēl

būtu nācis gaismā, ja Lareinī arī turpmāk būtu okšķerējies pa aristokrātu ģimenēm. Chambra ardente, kas ne tikai bargi un asiņaini tiesāja sīkos noziedzniekus, bet nežēloja arī lielbur-žuju un aristokrātu galvas, karalim kļuva pārāk bīstama. Tālab 1680. gada 1. oktobrī karalis tikpat pēkšņi, kā pirms pāris mēnešiem bin iecēlis šo tiesu, to likvidēja.

Šī tiesa, bez šaubām, bija daudz darījusi, lai ierobežotu indēšanu franču sabiedrības augstākajos slāņos, tomēr tai pietrūka spēka, lai bez kompromisa sāktu cīņu pret noziedzīgajiem augstmaņiem. Tā tomēr bija tikai absolūtās monarhijas justīcijas orgāns, kuru karalis varēja likvidēt, kad vien viņam iepatikās. Kad Chambre ardente likvidēja, nebūt nebija pabeigta visu lietu izmeklēšana, tāpat nebija līdz galam iztiesātas visas prāvas. Līdz tam brīdim bija notiesāta tikai Monvuazēna, kā arī vēl 35 citi apsūdzētie, kuriem spriedums bija jau izpildīts — viņi bija sadedzināti uz sārta. Monvuazē-nai kā galvenajai apsūdzētajai bija liegta pat parastā žēlastība — slepena nožņaugšana pirms sārta aizdedzināšanas.

Jau agrāk pieminētā de Seviņē kundze rakstīja, ka Monvuazēna atteikusies no šādos gadījumos parastās baznīcas uzliktās grēku izpirkšanas un līdz pēdējam elpas vilcienam kliegusi šausmīgus lāstus.

Bez notiesātajiem apsūdzētajiem izmeklēšanas apcietinājumā vēl bija 147 apvainotie, arī abats Gibūrs, sātana priesteris. Dabiski, karalis negribēja pieļaut, ka viņi nonāktu parastajā tiesā, tāpēc ar tiem tika galā bez tiesas sprieduma. Tie, pret kuriem apsūdzība nebija sevišķi smaga, tika izsūtīti no Francijas, pārējie, arī Gibūrs, ar personisku karaļa pavēli, tā saukto lettre de cachet^26, nokļuva mūža ieslodzījumā —tik vienkārši tika kārtotas tieslietas absolūtajā monarhijā.

Ar Chambre ardente likvidēšanu Lareinī kā augstākais tiesnesis savu lomu bija nospēlējis, taču palika policijas šefa lomā, kas gan bija mazāk populāra, tomēr ne mazāk svarīga, jo sagādāja Francijai policijas valsts slavu, kuru Luijs XIV labprāt izlietoja. Bija nodibināta toreizējos apstākļos moderna policija — piemērs visai Eiropai, un tas lielākoties bija Lareinī ideju un neatlaidības nopelns.

Tomēr Lareinī karjera policijā nekādā ziņā nav sensacionāla. Cēlies no lielburžuāzijas, tāpat kā vairums juristu kopš XV gadsimta, viņš 1661. gadā, tātad tai pašā gadā, kad absolūto

varu pēc MazarTni nāves ieguva Luijs XIV, nopirka sūdzību un lūgumrakstu galvenā pieņēmēja amatu. Valsts amatu pārdošana toreiz Francijā bija ļoti parasta. Tā bija izdevīga, tāpēc «karalis saule» un viņa pēcnācēji to bija izvērsuši līdz pilnībai straujā valsts kases diloņa dēļ un pārdeva pat nevienam un nekur nederīgus amatus, piemēram, sniega pārdevēja, siena skaitītāja, būvakmeņu revidenta, parūku kontroliera, sālīta sviesta nogaršotāja un nesālīta sviesta nogaršotāja amatus...

Arī šādu amatu pirkšana bija izdevīgs darījums, jo vienmēr varēja atrast kādu jaunu paņēmienu, kā padarīt vēl plānāku jau tā nelielo un sūri pelnīto nodokļu maksātāju maizes riku, bet lielburžuāzija jau toreiz zināja dažādas viltības un tai bija nepieciešamie sakari, lai varētu izvairīties no nodokļu maksāšanas.

Droši vien arī Lareinī gluži labi nopelnīja no lūdzējiem, jo sešus gadus vēlāk, kad sakarā ar policijas reformu pirmo reizi atbrīvojās policijas ģenerālleitnanta postenis, viņš varēja par to karaliskajā kasē iemaksāt 250 000 livru.

Lareinī ievieš kartību

Kriminālpolicijas pirmsākumi Francijā meklējami XVI gadsimtā, turklāt dažiem tās nozarojumiem ir vēl senāka vēsture. Tā, piemēram, lielākajās pilsētās ārzemnieku lietu policija bija jau ap IX gadsimta sākumu. Tai vajadzēja aizkavēt svešu noziedznieku pieplūdumu. Arī tikumības policija dažās valstīs darbojās jau pat pirms IX gadsimta.

Tomēr valsts policijas pamati tika likti XVII gadsimtā. Toreiz Parīzē bija 500 000 iedzīvotāju, 100 000 zirgu, 12 000 kariešu un 20 000 kalpu. Klaidoņus un ubagus, ielu laupītāju bandas un zagļus neviens nebija saskaitījis. Ik dienu pazuda cilvēki, tika atrasti nogalinātie, nosistie, nožņaugtie, noslīcinātie.

Viens Parīzes priekšpilsētas rajons atradās pilnīgi noziedznieku rokās. No šejienes viņi devās uzbrukumos un kramplaužu gaitās, šeit dzīvoja zagto mantu slēpēji, kuri nozagtos priekšmetus mazliet pārtaisīja un pa slepeniem tirdzniecības tīkliem nogādāja tirgū. Sis rajons bija profesionālo slepkavu, lielceļa laupītāju, zagļu un suteneru galvenā mītne, kur tika kaldināti laupīšanas plāni un savāktas bandas. Policija šeit neiedrošinājās ierasties pat dienā, tā ka tās vara pie šī rajona robežas faktiski beidzās. Kāds tā laika publicists 1664. gadā rakstīja: «Dienu un nakti Parīzē zog un

slepkavo. Mēs esam nonākuši šā gadsimta padibenēs.» Tā bija ancien régime kreisā puse — nesaudzīgās masu ekspluatācijas un pauperizācijas loģiskas sekas, kā arī 1667. gada 19. marta reformas cēlonis. Vissvarīgākais iemesls tomēr bija politiskā un sociālā absolūtisma loģiskās sekas — aizvien vairāk izplatījās zemnieku un piisētu nabadzīgo iedzīvotāju nemieri, un daļa aristokrātu, galvenokārt nabadzībā nonākusī lauku aristokrātija, sāka kurnēt pret pieaugošo feodālo reakciju.

Tomēr reformu ediktā par sociālo stāvokli, kas bija noziegumu cēlonis, nebija minēts ne vārda. Vēl vairāk — Luija XIV augstajā stilā tur bija teikts: «Ievērojot to, ka mūsu labā pilsēta Parīze ir mūsu valsts galvaspilsēta, kurai jābūt par paraugu visām karalistes pilsētām, mēs nolēmām, ka mūsu vislielākās rūpes jāveltī, lai tajā būtu labi organizēta justīcija un policija.»

Un par policiju: «Tai ir lieli panākumi, un dažas tās darbā pieļautās kļūmes, par laimi, ir jau izlabotas, tā ka visiem, kuriem tādēļ ir mierīgāka dzīve, jāapvienojas un jāpieliek arī sava roka pie šī lielā darba.» Ar «panākumiem» viņš droši vien domāja «melno kabinetu»/ kas jau Rišeljē laikā, 1628. gadā, tika ierīkots Parīzes pastā un kurā tika aizturētas un izlasītas aizdomīgu personu vēstules. Tomēr Luijs XIV noklusēja faktu, ka haute police — augstā policija, kura tika nodibināta ar 1667. gada reformu, mazāk nodarbojās ar vispārējo noziegumu apkarošanu un «visu labklājības» aizsargāšanu, bet galvenokārt bija domāta monarha labklājības un miera sargāšanai. Proti, haute police pirmām kārtām bija politiskā policija, pirmā politiskā slepenpolicija Eiropā. Arī tā balstījās uz tradīcijām, it īpaši uz spiegošanu. Jau pirms Luija XIV valdniekiem un viņu ministriem parasti bija vesels bars ziņu pienesēju un informatoru, aģentu provokatoru, ar kuru palīdzību uzmanīja režīma pretiniekus un uzzināja viņu nodomus. Arī haute police, kuras pamatuzdevums bija atrast visus karalim un valstij naidīgos elementus, darba būtiskākā sastāvdaļa bija spiegošana. Spiegus policijas žargonā sauca par «modrajiem», tautas mutē viņi bija nicināmie «pelēksvār-či» vai mouchards —špiki.

Vispirms haute police nodibināja tikai Parīzē, kur tika ierīkots uzticamības pārbaudes un drošības birojs ar policijas ģenerālleitnantu priekšgalā. Bet vēlāk policijas iestādes tika nodibinātas visās provincēs.

Policijas ģenerālleitnants kļuva par Parīzes policijas prezidentu un vēlāk — par policijas ministru. Vienlaikus tiesneši tika atbrīvoti no policijas pārvaldīšanas, kas izsenis bija viņu

pienākums. Viņiem palika padoti vēl tikai civilleitnants un kriminālieitnsnts, kuriem bija jāizpilda vienīgi tiesu ierēdņu uzdevumi. Tātad pirmais policijas ģenerālleitnants bija Lareinī, kas jau pašā sākumā nepieļāva nekādas šaubas par to, ka savu uzdevumu uzskata par ļoti svarīgu. Jau pirmajā savas darbības gadā viņš deva smagu triecienu Parīzes noziedznieku kvartālam, lika izspiegot noziedznieku satikšanās un slēpšanās vietas, dubultoja policijas un apsardzes dienesta darbinieku skaitu, pieņēma palīgpolicistus, tā palielinādams policistu skaitu līdz 400 kājniekiem un 144 jātniekiem. Ar šiem policijas spēkiem viņš hermētiski norobežoja noziedznieku kvartālu, un sākās pirmā lielā operācija Francijas policijas vēsturē. Policijas priekšniekam bija skaidrs, ka, ja viņa cilvēki ielaidīsies cīņā ar noziedzniekiem līčloču ieliņās, viņi noķers labi ja dažus. Lareinī galvenais nolūks bija visus šos salašņas padzīt no Parīzes. Tāpēc viņš noziedzniekiem uzstādīja savai darbībai raksturīgu ultimātu: ja šā kvartāla «noziedznieki» (vienkāršības labad tā sauca visus šā kvartāla iedzīvotājus) tūlīt atstās priekšpilsētu un vairs neatgriezīsies, viņi varēs nekavēti aizvākties. Tiks aizturēti tikai pēdējie divpadsmit, kas nebūs paspējuši pazust pietiekami ātri, un viņiem būs jāizpērk arī visu citu grēki. Lareinī piedraudēja — ja nepaklausīs viņa pavēlei, viņš lietos varu.

Kvartāla iedzīvotāji piekrita viņa priekšlikumam. Sākās neaprakstāms haoss, tika pārrauta policijas ķēde, un pazuda pilnīgi visi kvartāla iedzīvotāji. Lareinī neatrada nevienu pašu grēkāzi, kur nu vēl divpadsmit. Par to, ka licis noziedzniekiem ņemt kājas pār pleciem, viņš vismaz īsu brīdi varēja baudīt slavas augļus, jo dabiski, ka ar šādām metodēm ilgstošus panākumus nevar gūt un vēl mazāk — iznīdēt noziegumus.

Bet Lareinī nepaļāvās uz šādiem trikiem vien un sāka reorganizēt policiju no pašiem pamatiem. 1691. gadā viņš izdeva noteikumus par policijas kompetenci un tās izturēšanos, apcietinot un nopratinot aizturētos, rūpējās par ielu apgaismošanu, tā ka, viņam aizejot no policijas dienesta, Parīze ar 6000 ielu apgaismošanas laternām bija vislabāk apgaismotā pilsēta Eiropā. Turklāt viņš noteica, kad jāaizver krogi —22.00 vakarā, un, protams, tāpat kā jau pirms viņa daži karaļi un to ierēdņi, cīnījās pret prostitūciju, kaut arī neguva nekādus vērā ņemamus panākumus. Šī profesija viņa darbības laikā zēla tālāk un kopā ar to arī «baudkāres slimība», kas skāra visus sabiedrības slāņus. Lareinī bija

pārliecināts, ka noziegums mājo visur — arī pilīs; to pārliecinoši pierādīja Monvuazēnas lieta. Tomēr sevišķi viņa uzmanību piesaistīja iedzīvotāju zemākie slāņi. Viņš lika no Parīzes padzīt visus čigānus un uz visiem laikiem aizliedza viņiem ierasties pilsētas teritorijā. Čigānietes, kuras pēc šīs pavēles izsludināšanas tika notvertas pilsētā, pēra un atkal padzina. Ja viņas atgriezās vēlreiz, viņas sadedzināja. Vīriešus šādos gadījumos notiesāja uz galerām.

Arī tas nebija nekas jauns. Jau Fransuā I 1539. gadā bija izdevis rīkojumu, ka čigāni, kas nepakļaujas izraidīšanai, bez tiesas tiek nosūtīti uz galerām.

Lareinī nevarēja pārmest, ka viņš izjustu sirdsapziņas pārmetumus vai līdzjūtību. Vismazāk šīs jūtas viņam piemita attieksmē pret monarhijas pretiniekiem. Karalim uzticīgais policijas priekšnieks visur saoda nodevību un sākumā arī Monvuazēnas lietā domāja saskatām politisku sazvērestību.

Daudz vairāk viņam laimējās ar diviem Parīzes tipogrāfijas darbiniekiem — grāmatiespiedēju un zīmētāju, kurus turēja aizdomās, ka viņi sacerējuši populāru satīru par «karali sauli» un viņa draugaļām, par kuru tauta smējās. Lareinī nekavējoties iedarbināja haute police un tās špikus un ātri savāca apsūdzības materiālus. Pārējos pierādījumus sagādāja pēkšņa dzīvokļu kratīšana. Iespiedējs un zīmētājs tika notiesāti uz nāvi un saraustīti uz rata. Tai pašā laikā Lareinī bija pazīstams ar Voltēru un draudzējās ar rakstnieku Sensimonu, kā arī kolekcionēja seno grieķu rakstus.

Pats par sevi saprotams, ka, būdama tik apzinīga pret karali un valsti, Lareinī haute police aktīvi piedalījās arī hugenotu vajāšanā. Pateicīgais karalis savu policijas priekšnieku iecēla par valsts padomnieku uz visu mūžu, un tādēļ visas sabiedrības šķiras nīda viņu vēl vairāk.

1697. gadā viņš policijas ģenerālleitnanta amatu par 150 000 livru pārdeva marķīzam d'Aržansonam, kas tajā darbojās līdz 1718. gadam.

Traipi uz pasaules brīnuma

Pasaules brīnuma nimbu Francijas policijai XVII gadsimtā piešķīra galvenokārt haute police un tās labi informētais špiku dienests. Protams, traipus tās reputācijā labprāt centās neievērot, piemēram, ne visai retās policijas pieļautās kļūdas, kuru dēļ cieta nevainīgas personas, kas zaudēja eksistences iespēju, brīvību, veselību un bieži pat dzīvību. Turklāt tikai nelielu daļu šo kļūdu var izskaidrot ar tolaik ierobežotajiem

juridiskās zinātnes sasniegumiem un policijas arodzināšanām. Galvenokārt vainīga bija aprobežotība, tāpat arī kukuļošana, kā to pierāda durvju sarga Lebrēna lieta.

Kad Mazēla kundze, cienījamā de Savonjēra kunga atraitne, svētdien, 1689. gada 27. novembrī, atstāja savu četrstāvu māju Mūrnieku ielā Parīzē, lai dotos uz baznīcu, slepkava jau glūnēja zem viņas gultas. Viņš bija ielavījies mājā jau piektdien, tomēr savu nodomu nozagt atraitnes mājās esošo skaidro naudu bija atlicis līdz šim brīdim. Māju un tās apkārtni viņš pazina ļoti labi. Viņš zināja atraitnes paradumu katru piektdienu un pirmdienu savākt pie sevis dedzīgu kāršu spēlmaņu sabiedrību, tāpat arī viņas naudas kāri. Viņam nebija noslēpums, ka zeltu Mazēla kundze glabāja naudas lādītē ģērbtuvē guļamistabā un tās atslēgu dienā nēsāja, pakārtu kaklā, bet naktī palika zem spilvena. Vajadzēja tikai pacietību un paslēptuvi. Pirmās viņam netrūka, un otro viņš atrada tieši zem mājas jumta. Beidzot svētdien viņš bija pārliecināts, ka pienācis īstais brīdis, un nolavījās lejā otrajā stāvā, guļamistabā, un, zem atraitnes gultas palīdis, nogaidīja, kamēr istabene uzkopj istabu. Tikai pēc tam viņš atvienoja zvanu, kas bija ierīkots no atraitnes gultas līdz istabenes skabūzītim. No istabā aiz spoguļa atrastas salvetes viņš sasēja galvassegu, pēc tam, sēdēdams pie kamīna un sildīdamies, vienā mierā gaidīja, kamēr piebrauc atraitnes kariete, palīda atkal zem gultas un nogaidīja līdz pusnaktij. Kad visi trokšņi mājā bija apklusuši un atraitne svētlaimīgi* dusēja, viņš gribēja izmakšķerēt atslēgu, kas atradās zem spilvena, taču atraitne uztrūkās no miega un tūlīt pazina viņu.

— Kundze, ja jūs kliegsiet, es jūs nogalināšu,— viņš piedraudēja un prasīja naudu. Mazēla kundze tomēr to neuzņēma nopietni un sniedzās pēc zvana auklas. Vīrietis tūlīt izrāva nazi un sāka ar to mežonīgi durt atraitnei. Ārsti vēlāk konstatēja piecdesmit naža dūrienu, lielākoties rokās un kājās. Slepkavas nazis bija skāris arī Mazēla kundzes seju, kaklu un plecus. Kad viņa vairs nekustējās, slepkava pavisam mierīgi paņēma zem spilvena paslēpto atslēgu, atvēra lādīti un paņēma apmēram 5000 vai 6000 zelta gabalu, kas svēra vairākus kilogramus. Viņš bija pieticīgs, jo lādītē bija vairāk nekā 10 000 livru, kā arī dārglietas par 15 000 livriem. Lādīti viņš atkal aizslēdza, nolika atslēgu vecajā vietā un uzzagās atpakaļ bēniņos, kur novilka asinīs izmirkušo kreklu un paslēpa zem salmu kūļa, pēc tam aizgāja no Mazēla kundzes mājas. Viņš tika vaļā arī no virvju kāpnēm, kuras bija sagatavojis gadījumam, ja būtu jābēg pa logu. Likās, ka beigu beigās viņš tomēr iekulsies ķibelē. Kāda paveca

sieviete, kas šad tad Mazēlas mājās piepalīdzēja saimniecībā, redzēja viņu aizejam. Un, tā kā sieviete viņu pazina, viņa būtu varējusi palīdzēt ātrāk atklāt apstākļus, kādos bija noticis noziegums, ja vien kriminālleitnants Defitā nebūtu viņu ignorējis.

Šis Parīzes krimināltiesas kriminālleitnants bija slavens, un no viņa baidījās, turklāt godīgie pilsoņi gandrīz vairāk nekā dīkdieņi, jo viņa centība dienestā dažkārt līkumoja pa līčloču takām. Vainīgais galu galā vienmēr tika atrasts, tikai diemžēl ne vienmēr tas bija īstais. Kopš 1667. gada visi kriminālleit-nanti bez izņēmuma bija pakļauti justīcijas dienestam, tātad nebija policijas ierēdņi. Viņi tomēr nodarbojās ar izmeklēšanu — apskatīja nozieguma vietu, meklēja pēdas, kā arī nopratināja lieciniekus un vainīgos.

Pēc tiesas pieprasījuma policija sniedza tai palīdzību. Tā meklēja arī aizbēgušos noziedzniekus un apcietināja tos, uzmanīja aizdomīgas personas un skatījās, lai tiktu ievēroti policijas un varas iestāžu izdotie rīkojumi.

Tiesu iestādes nebija mazāk svarīgi varas īstenošanas instrumenti kā policija un armija. Karaļvalstī, kurā galvenokārt ar vardarbību, viltību un krāpšanu cīnījās par varu feodālie sāncenši un vasaļvalstiņas, tiesai abās karotāju pusēs bija svarīga loma.

Jau XIII gadsimta vidū, Luija Dievbijīgā valdīšanas laikā, tika radīta tieši karalim pakļauta īpaša iestāde — parlaments noziegumu izskatīšanai. Karaliskā tiesa, kas bija arī augstākā apelācijas tiesa karaļvalstī, varēja atcelt feodālo tiesu un pat vasaļvalstiņu, kas neiekļāvās karaliskajā domēnē, firstu tiesu lēmumus. Dažus noziegumus —ļaunprātīgu dedzināšanu, sieviešu nolaupīšanu, naudas viltošanu — un, dabiski, visas lietas, kas sevišķi interesēja karali, drīkstēja iztiesāt tikai karaliskā tiesa.

Par tiesnešiem parasti tika iecelti cilvēki, kas bija studējuši romiešu tiesības, bet tie lielākoties bija buržuāzijas pārstāvji, kuri gan kalpoja karalim, gan centās izpatikt arī savai šķirai.

XVI gadsimtā, pēc centralizācijas pabeigšanas Francijā, karaliskie juristi paziņoja, ka neviena persona un neviena iestāde nedrīkst ierobežot karaļa varu. 1527. gadā Parīzes parlamenta — tātad karaļa augstākās tiesas — prezidents, vērsdamies pie karaļa Fransuā I, paziņoja: «Sīr, jūs stāvat pāri likumiem.» Karalis revanšējās, stingri aizliegdams parlamentam iejaukties valsts lietās, un lika saprast, ka tam jārūpējas tikai par juridiskiem jautājumiem. Tomēr arī vēlāk, 1648. gadā, kad Parīze dumpojās, parlaments, kuru atbalstīja tautas

33

2—G. Feikss

masas un ar MazarTni politiku neapmierinātā buržuāzijas daļa, mēģināja pacelt savu balsi pret karali.

Līdz buržuāziskajai revolūcijai 1789. gadā Parīzes parlaments bija augstākā tiesa Francijā, tomēr tā nebija vienīgā apelācijas instance. Provincēs pie prefektiem, vēlāk intendantiem, bija ne tikai pirmās instances tiesas—krimināltiesas, bet pastāvēja arī otrās instances — apelācijas tiesas, kas varēja atcelt departamenta krimināltiesas spriedumus.

Mazēlas lieta tātad bija jātiesā Parīzes krimināltiesā, kas, tāpat kā Parīzes policija, ieņēma sevišķu vietu franču tiesu sistēmā. Tās spriedums bija spēkā kā autentisks valsts likumu un vietējo rīkojumu tulkojums un to papildinājums. Tam bija svarīga nozīme, jo tai laikā vēl nebija kodificēta likumu krājuma. Krimināltiesas spriedumi noderēja kā likumu papildinājumi. Tikai 65 gadus vēlāk, 1754. gadā, atsevišķie rīkojumi un edikti par fiksētajiem noziegumiem tika apkopoti vienā Code pénal — kriminālkodeksā.

Tātad policijas leitnants Defitā nebija vis nekāda nieka persona, un tas, protams, uzlika pienākumus. Nogalinātās vecākais dēls Renātus de Savonjērs bija Parīzes parlamenta padomnieks, tātad kolēģis, netieši pat Defitā priekšnieks.

Neviens atsevišķs nogalinātās ievainojums pats par sevi nebūtu bijis nāvīgs, tikai visi kopā tie bija radījuši lielu asins zudumu, no kura mirusi atraitne. Defitā pārmeklēja viscaur asinīm piemirkušo gultu un atrada mežģīņu apkakli un salveti, no kuras noziedznieks bija izgatavojis sev galvassegu. Tās izcelsme un lietošana drīz vien tika noskaidrota. Un, tā kā aiz nogalinātās nagiem vēl atrada dažus matus, kas nepiederēja pašai Mazēla kundzei, Defitā nosprieda, ka noziedznieks, cīnoties ar upuri, pazaudējis galvassegu un pametis atraitnei dažus savus matus. Viņam, protams, iekrita acīs arī ap gultas stabu apmestā zvana aukla. Un, kad viņš kamīna pelnos vēl atrada kabatas nazi — ieroci, ar kuru bija izdarīta slepkavība, lieta daļēji jau bija atrisināta. Tas, ka ģērbtuves un naudas lādītes atslēgas atradās savā vietā, nespēja viņu samulsināt. Viņu neietekmēja arī tas, ka ne parlamenta padomnieks, ne viņš pats, ne arī durvju sargs Lebrēns ar attiecīgo atslēgu nespēja atslēgt lādīti, jo tajā bija iebūvēts slepens mehānisms, kas sagādāja lielas grūtības pat atslēdzniekam. Tā kā Mazēla kundze, dzīva būdama, nebija nevienam ļāvusi ieskatīties savā naudas makā un zaglis lielāko daļu naudas bija atstājis, kriminālleitnantam šķita, ka slepkavība notikusi aiz naida vai atriebības. Un, kaut gan nelaiķes radinieki runāja par zādzību un vēlāk pat apgalvoja, ka pazudusi visa nauda, tas Defitā sevišķi neietekmēja. Viņš sistemātiski meklēja

vainīgo. Apskatot māju, viņš uzdūrās kaut kam sevišķam. Tieši blakus nogalinātās gultai bija durvis, aiz kurām atradās slepenas kāpnes uz trešo stāvu, kas, izņemot vienu vienīgu istabu, bija neapdzīvots. Istabā bija apmeties garīdznieks Pulārs. Viņš pie Mazēla kundzes dzīvoja jau sešus gadus, un viņa stāvoklis mājās neradīja nekādas šaubas par viņa attiecībām ar Mazēla kundzi. Kriminālleitnants pārmeklēja istabu, tomēr neko neatrada. Bēniņiem viņš tikai pavirši uzmeta acis. Pēc tam kriminālleitnants iztaujāja kalpotājus par notikumiem iepriekšējā dienā. Viņš uzzināja, ka Lebrēna meita bija apmeklējusi Mazēla kundzi un tikusi draudzīgi uzņemta, bet uzkavējusies tikai īsu brīdi, jo namamāte gribējusi pēcpusdienā braukt uz dievkalpojumu. Uz turieni viņu bija aizvedis Lebrēns, pēc tam pulksten 20.00 viņš aizbraucis viņai pakaļ pie kādas viņas draudzenes un atvedis viņu uz mājām.

Vakariņās, kā parasti, piedalījies abats Pulārs un, kā to ievērojusi istabene, vairākkārt uzsvēris, ka nākamajā naktī nebūšot mājās.

Ap 23.00 atraitne devusies savā guļamistabā. Pie viņas bijušas vēl abas istabenes, kad pie ģērbtuves durvīm pieklauvējis Lebrēns un, tā kā neviens durvis neatvēris, aizgājis pie galvenās ieejas. Mazēla kundze sākumā saskaitusies, bet pēc tam gluži žēlīgi sniegusi norādījumus nākamajai dienai, pēc kuriem viņš ieradies. Tā bija pirmdiena — tātad «spēles diena». Pēc tam Lebrēns kopā ar meitenēm atstājis istabu, iegājis virtuvē, apsēdies pie krāsns un iesnaudies. Naktī, kad nozvanījis baznīcas pulkstenis, viņš ar skubu meties laukā aizslēgt pagalma vārtus. Pēc tam devies pie miera savā istabā. Šis stāstījums kriminālleitnantam pagalam nepatika. Viņš pārbaudīja Lebrēna rokas, tomēr tās nebija saskrāpētas, arī asiņainas ne. Tā kā Lebrēns torīt vēl nebija paspējis nomazgāties, Defitā vispirms iemērca viņa rokas ūdenī un mēģināja berzt. Velti! No asinīm nebija ne pēdu. Kabatā durvju sargam bija kabatas nazis un atslēga ar izvīlētu zobu. Defitā tūlīt piesējās tai. Jā, šo papildatslēgu Lebrēns bija izvīlējis pirms laba laika, kad viņam sava atslēga bijusi jāatdod abatam Pulāram. Kad vēl noskaidrojās, ka ar šo pašu atslēgu, kaut arī ar grūtībām, tomēr var atslēgt guļamistabas durvis, Defitā par izmeklējamo lietu bija pilnīgi drošs. Viņš paņēma noziedznieka no salvetes pagatavoto galvassegu un uzmauca galvā durvju sargam. Dabiski, ka tā būtu pašā laikā arī citiem kalpotājiem, Savonjēra kungam un arī pašam Defitā... Tomēr kriminālleitnantam pietika ar to, ka tā bija derējusi Lebrēnam, kuru pēc tam kopā ar viņa sievu un pārējiem kalpotājiem vīriešiem apcietināja.

2*

35

Nākamajā dienā Defitā desmit stundas pratināja kambarsulaini, virtuveni un kučieri. Sievieti, kas patiešām bija redzējusi noziedznieku, viņš nemaz neņēma vērā, toties ieradās vēlreiz nozieguma vietā, šauro kāpņu lejas galā atrada virvju kāpnes un savā nodabā nobrīnījās, kāpēc gan Lebrēnam, kuram bija atslēga, vajadzējis šādas virvju kāpnes... Varbūt viņš tās tur bija nolicis ar nodomu, lai novērstu no sevis aizdomas? Tomēr kriminālleitnantu vis tik viegli nepiekrāpsi!

Cik nemaldīgi šis prātvēders varēja izsekot pēdas, pirms diviem gadiem bija uzzinājis jau kāds Anglada kungs, kuram Defitā bija «piesējis» zādzību un nosūtījis viņu uz galerām. Un šis Anglads pat uz moku sola bija noliedzis savu vainu un arī, būdams jau galeru vergs, apgalvojis, ka ir nevainīgs. Pa šo laiku viņš, protams, bija beidzis to apgalvot, jo 1689. gada maijā bija nomiris. Tikai Anglada kundze, kura vēl atradās cietumā, aizvien turpināja apzvērēt, ka ne viņas vīrs, ne viņa šo noziegumu neesot izdarījuši. Ja jau kriminālleitnants bija ticis galā ar šiem abiem, gan jau tiks galā arī ar Lebrēniem. Sākumā viņš turēja apcietinājumā visus kalpotājus, tomēr ar laiku bija spiests pārējos atbrīvot.

Trīsdesmitajā novembrī kriminālleitnants vēlreiz pārmeklēja nozieguma vietu un zem salmu kūļa atrada asiņainu kreklu. Turpat bija arī mežģīņu apkakle, kurai trūka tieši tā gabala, kuru Defitā bija atradis nogalinātās gultā. Viņš nekavējoties steidzās uz Lebrēna dzīvokli un izkratīja to.

Kriminālleitnantam iešāvās prātā, ka tik daudz asiņu un tik nikna cīņa nevarēja palikt bez redzamām sekām noziedzniekam. Lebrēnu pārbaudīja vēlreiz — velti! Tas, protams, bija dīvaini, tomēr galu galā arī Anglada lietā nozagtās mantas neatrada pie noziedznieka, bet gan pie kāda kambarsulaiņa, par kuru apzagtais bija ar mieru likt roku ugunī. Gluži tāpat arī Lebrēns varēja nodrošināties pret nodevīgām asins pēdām. Tomēr kriminālleitnantam bija vēl pietiekami daudz citu trumpju — lietpratēji, kuriem bija jāpārbauda iegūtie lietiskie pierādījumi. Defitā, izmeklējot noziegumu laikā, kad zinātniskā kriminālistika, izņemot medicīnisko pārbaudi, vēl neeksistēja, stūrgalvīgi izmantoja visas iespējas, kādas vien bija XVII gadsimtā.

Vispirms viņš nažu kalējiem uzdeva salīdzināt pie Lebrēna atrasto kabatas nazi ar ieroci, kas bija izmantots, izdarot noziegumu. Viņiem vajadzēja spriest tā, lai varētu secināt, ka Lebrēnam piederējuši divi vienādi naži, no kuriem viens lietots slepkavībai. Tomēr vienīgā nažu līdzība bija tā, ka abi bija taisīti Šatlerānā un tos bija pulējusi viena un tā pati roka.

Otra Defitā cerība bija aiz nogalinātās sievietes nagiem

atrastie mati. Parūku taisītājiem tie bija jāsalīdzina ar Lebrēna matiem — pārdrošs pasākums laikā, kad tikko sāka attīstīt mikroskopu un šādus salīdzinājumus varēja izdarīt tikai ar aci, labākajā gadījumā spriežot pēc matu garuma un krāsas, nevis to stiprības un jo sevišķi struktūras. Parūku taisītāji arī nevilcinoties paskaidroja, ka, lai varētu spriest par matu sakritību, to ir pārāk maz.

Šuvējas, kurām bija jāsalīdzina bēniņos atrastais asiņainais krekls ar Lebrēna veļu, deva Defitā pēdējo triecienu. Viņas apgalvoja, ka krekls esot pilnīgi cita piegriezuma un daudz mazāks nekā Lebrēna krekli un mežģīņu apkakle nekādi nesaderoties ar visu pārējo Lebrēna veļu. Gluži velti arī pārējie kalpotāji apliecināja, ka nekad neesot Lebrēnam redzējuši mežģīņu apkakli, turpretim agrākais kalpotājs Bērī parasti esot tādas nēsājis. Šis Bērī, kuru Defitā tikpat augstprātīgi neņēma vērā kā izpalīdzi, kas bija noziedznieku sastapusi (gluži tāpat kā pirms gada viņš nebija ņēmis vērā kambarsulaini, kas bija liecinājis par labu Angladam), 1689. gada martā, tātad astoņus mēnešus pirms slepkavības, ticis padzīts, jo nozadzis Mazēla kundzei 1500 livru.

Tā vietā, lai pārbaudītu šos norādījumus, kriminālleitnants meklēja vēl kādus pierādījumus, kas apliecinātu Lebrēna vainu, Lebrēnu miteklī viņš atrada daļēji sasietas auklas. Nu virvju vijējiem vajadzēja tās salīdzināt ar virvju kāpnēm, kuras bija pametis noziedznieks, un pārbaudīt, vai virves un mezglu siešanas veids atbilst tām. Tomēr arī virvju vijēji paskaidroja, ka ne materiālam, ne mezgliem neesot nekādas līdzības.

Durvju sarga dzīvē arī nevarēja uzokšķerēt nekā noziedzīga. Lebrēns strādāja pie Mazēla kundzes no 16 gadu vecuma, un pat nogalinātās dēli apgalvoja, ka sava dienesta divdesmit deviņos gados viņš allaž esot izturējies priekšzīmīgi. Arī Mazēla kundze bija viņam uzticējusies un testamentā novēlējusi 6000 livru. Visi liecinieki raksturoja viņu kā dievbijīgu, uzticamu un godīgu. Vienīgi Pulārs izplatīja baumas, ka Lebrēns kopā ar padzīto kalpotāju Bērī esot noslepkavojis Mazēla kundzi.

Īstenībā dažām personām būtu bijis iemesls nogalināt Mazēla kundzi. Piemēram, Žoržs de Savonjērs, mirušās otrais dēls, sarūgtinādams māti, aplidoja kādu atraitni Šapelēnu, abata Pulāra māsu, un apbēra to dāvanām. No abiem laikam būtu iznācis pāris, ja Mazēla kundze nebūtu piedraudējusi dēlam, ka izslēgs viņu no mantojuma. Abats Pulārs to bija ņēmis ļaunā un arī pēc Mazēla kundzes nāves neteica par viņu neviena laba vārda. Tā kā, no vienas puses, pavecā

atraitne viņu bija apgrūtinājusi, un, no otras puses, viņš būtu tikai ieguvis no savas māsas un Žorža Savonjēra precībām, arī viņam vajadzētu figurēt aizdomīgo personu sarakstā. Un beidzot trešo — jaunāko nogalinātās dēlu Mišelu de Savon-jēru, majoru Pjemontas pulkā, arī bija vērts ietilpināt aizdomīgo sarakstā, jo arī viņam bija svarīgs iemesls naidam pret māti. Jau pirms trīspadsmit gadiem viņa bija dēlu pārvērtusi par salmu atraitni, ieslogot viņa jauno, dzīvespriecīgo sievu Sanandrē klosterī Buržā. Šī jaunā dāma lika ragus savam laulātajam draugam, kas, kā šķita, tomēr vairāk uztrauca vīramāti nekā vīru pašu. Mazēla kundze neļāvās pielūgties. Dzīves alku pilnā vedekla gan šad tad izbēga no klostera vientulības, tomēr vienmēr tika atkal noķerta. 1689. gada martā, tieši tad, kad tika atlaists kalpotājs Bērī, viņa atkal bija Parīzē, tomēr visai drīz tika aizvesta atpakaļ uz Buržu. Piecus mēnešus vēlāk viņa atkal izbēga no mūķenēm, paslēpās Senžermēnā un pašpārliecināti paziņoja, ka trīs mēnešus vēlāk tikšot uz mūžu vienota ar vīru. Bet tieši trīs mēnešus vēlāk tika nogalināta Mazēla kundze.

Tā kā kriminālleitnantam Defitā vainīgais, proti, Lebrēns, bija jau rokā, šādi aizdomīgi momenti viņu it nemaz neietekmēja. Viņš labāk pameklēja vēl kādu speciālistu un tāpēc lika atslēdzniekam pārbaudīt Lebrēna taisīto atslēgu. Noskaidrojās, ka ar durvju sarga izvīlēto atslēgu varēja atslēgt ārējās, priekštelpas un Mazēlas guļamistabas abas durvis, kamēr pārējās atslēgas slēdza tikai vienas durvis.

Trīs dienas vēlāk Renātus de Savonjērs mantinieku vārdā iesniedza kriminālleitnantam memoriālu, kurā bija manāma parlamenta padomnieka pasmagā roka un tika pieprasīts, lai Lebrēna vainu uzskata par pilnīgi pierādītu, jo viņš nogalinājis Mazēla kundzi un piesavinājies visu lādītē esošo naudu, atstājot tikai pusluidoru. Tāpēc esot nepieciešams ne tikai atņemt Lebrēnam mirušās testamentā novēlēto naudu, bet panākt, lai viņš atdod nozagto naudu un samaksā tiesas izdevumus.

Pēc toreizējiem tiesvedības noteikumiem Francijā apsūdzība un aizstāvība notika rakstiski. Tas bija ļoti sarežģīts process— bija ne tikai nepieciešama laba rakstītprasme, bet arī māka piemēroties tiesnešu domu gaitai. Renātus de Savonjērs, kā jau jurists, šo mākslu pārvaldīja lieliski. Viņš lietā figurēja kā apsūdzētājs, jo tādi apsūdzētāji kā vēlākie prokurori uzstājās tikai tad, ja noziegums kaut kā skāra tieši karaļa intereses. Lebrēns, kas no tieslietām neko nesaprata, pieaicināja par aizstāvi slaveno advokātu Ž. B. Okūru, kas savā aizstāvības rakstā apgāza visus sūdzētāja argumentus un

pierādījumus, ko Defitā ar pūlēm bija savācis, pārvērta par Lebrēna nevainības pierādījumiem.

Tiesa sastāvēja no vienpadsmit tiesnešiem un jau 18. janvārī pasludināja spriedumu. Pierādījumi pret Lebrēnu tika atzīti par pietiekamiem, un viņš «pelnīti» tika notiesāts uz nāvi, dzīvu saraustot uz rata. Pirms tam vēl bija jālieto parastā un sevišķā spīdzināšana. Ar spriedumu karaļa vārdā tika konfiscēta arī viņa manta, no kuras 8000 livru bija jāizmaksā de Savorijēriem kā atlīdzība par zaudējumiem un 100 livru jāizlieto, lai noturētu aizlūgumu par Mazēla kundzes dvēseli. Turklāt vēl spriedums atņēma Lebrēnam tiesības uz testamentā novēlēto legātu un piesprieda viņam samaksāt visus tiesas izdevumus.

Izmeklēšanu Lebrēna kundzeg lietā atlika uz laiku pēc sprieduma izpildes viņas vīram.

Pēc franču tālaika kriminālkodeksa notiesātais varēja iesniegt apelāciju parlamentā. Parlamenta lēmums bija galīgs un nepārsūdzams, pat karalis nevarēja to oficiāli atcelt, tikai varēja izlietot savas tiesības apžēlot.

Lebrēns iesniedza apelācijas prasību. 1690. gada 22. februārī viņa lieta bija parlamenta darba kārtībā. Prāvā piedalījās divreiz lielāks tiesnešu skaits nekā parasti. Sešpadsmit balsoja par spīdzināšanu, četri — par tālāku izmeklēšanu un divi par krimināltiesas sprieduma apstiprināšanu. Balsu vairākums noteica lietas tālāko gaitu, un nākamajā dienā Lebrēnu sāka spīdzināt.

Parīzē tai laikā notiesāto parasti iztaujāja, lietojot tā saukto spāniešu zābaku. Apsūdzētajam pie augšstilbiem ārpusē un iekšpusē cieši piestiprināja ozolkoka plāksnes. Starp plāksnēm iedzina ķīļus, kas sašķaidīja muskuļus un beidzot arī kaulus. Parastajā spīdzināšanā lietoja četrus ķīļus, sevišķajā — astoņus.

Pirms katra ķīļa iedzīšanas un pie katra āmura sitiena Lebrēnu uzaicināja atzīties. Viņš varonīgi izturēja visbriesmīgāko spīdzināšanu, šo viduslaikiem raksturīgo izmeklēšanas metodi, kas gan nebija visai piemērota patiesības uzzināšanai. Dažreiz arī vainīgie izturēja visas mokas, tomēr vēl biežāk tā izspieda nepatiesu atzīšanos. Jau toreiz humānie domātāji un apgaismotie juristi noraidīja šādu izmeklēšanas metodi, tomēr spīdzināšana pastāvēja vēl simt gadu.

Cik maz vērības jau XVII gadsimta nogalē pievērsa šādi iegūtiem rezultātiem, skaidri pierāda Lebrēna lieta. 27. februārī paziņotais parlamenta galīgais spriedums atcēla nāves sodu Lebrēnam un uzlika par pienākumu gada laikā izdarīt turpmāko izmeklēšanu. No cietuma atbrīvoja tikai viņa sievu.

Viens no tiesnešu kungiem, kā lasām prāvas protokolā, arī pēc spīdzināšanas balsojis par nāves sodu Lebrēnam.

1690. gada 1. martā, tātad divas dienas pēc galīgā sprieduma pasludināšanas, spēcīgais, tikai četrdesmit piecus gadus vecais Lebrēns nomira — gandrīz gadu vēlāk nekā Anglada kungs un tieši tā paša iemesla — spīdzināšanas dēļ.

Ar to arī šī lieta tiktu pievienota ad acta^27, ja tikai četras nedēļas pēc Lebrēna nāves nebūtu atrasts Mazēla kundzes slepkava.

Leitnants Žesī no Sansas jātnieku policijas, kurš uzmanīgi bija sekojis Lebrēna procesam un daudz domājis par to, pievērsa uzmanību kādam 2erlā, kuru sauca arī par Bērī un kurš it kā esot kalpojis pie Mazēla kundzes. 1690. gada 27. martā Žesī apmeklēja šo Žerlā, un tas tiešām izrādījās Mazēla kundzes padzītais kalpotājs. Bērī par šo apmeklējumu tik acīm redzami pārbijās, ka leitnants nekavējoties apcietināja viņu. Bērī aizdomas vēl pastiprināja, mēģinādams nopirkt brīvību ar pamatīgi piebāztu naudas maku.

Tā kā ar Mazēla kundzes lietu jau bija nodarbojies parlaments, pēc spēkā esošā likuma tikai parlaments drīkstēja šo lietu turpināt.

Bērī pārveda uz Parīzi. Un lietā pret viņu uzreiz parādījās arī liecinieki, kas varēja apliecināt, ka viņš slepkavības laikā bijis Parīzē un nozieguma vietā,— izpalīdze, kuru Defitā stūrgalvīgi neņēma vērā, un kāds frizieris, kuram dažas stundas pēc slepkavības Bērī licis nodzīt bārdu. Frizierim bija kritušas acīs daudzās skrāpējumu brūces uz Bērī rokām. Asiņainais krekls, tāpat arī mežģīņu apkakle piederēja Bērī. Arī vēlreiz pieaicinātās šuvējas šoreiz nāca pie pozitīva lēmuma, ka krekls, tāpat arī mežģīņu apkakle esot no Bērī veļas krājumiem, turklāt atbilstot viņa augumam.

21. jūlijā ar parlamenta spriedumu Bērī pasludināja par vainīgu Mazēla kundzes nogalināšanā un aplaupīšanā. Tomēr arī viņu spīdzināja, un viņš par līdzvainīgajiem uzdeva nogalinātās dzīvespriecīgo vedeklu un Lebrēnu.

Tikai īsi pirms nāves soda izpildes viņš bez jebkādas piespiešanas atzinās, ka noziegumu pastrādājis viens pats, un tuvāk pastāstīja arī dažus sīkumus.

Ar to Lebrēna nevainība bija neapšaubāmi pierādīta, tomēr parlaments tikai četrus gadus vēlāk reabilitēja viņu un viņa sievu.

Kriminālleitnants Defitā, gluži tāpat kā Anglada lietā,

nebija notvēris īsto vainīgo. Arī Anglada lietā pēc notiesātā nāves tika atklāts īstais vainīgais. Izšķirošos pierādījumus par Anglada nevainību savāca leitnants Degrē no Parīzes jātnieku policijas sardzes, kad viņš, izlasījis kādu anonīmu vēstuli, izdarīja attiecīgu izmeklēšanu.

Arī šai gadījumā izrādījās, ka kriminālleitnants Defitā jau pašā sākumā bija ignorējis svarīgus norādījumus par īsto noziedznieku.

Ābols nekrīt tālu no abeles

Juridiskās kļūdas, tādas kā Anglada un Lebrēna lietās, dabiski, veicināja masu neuzticību pret absolūtisma apstākļos izveidojušos šķirisko tiesvedību. Pat buržuāzijā, kuras virsotnes dzīvoja ciešā konkubinātā ar dižciltīgajiem un garīdzniekiem, auga neapmierinātība ar sabiedrības attīstību kavējošo feodālo iekārtu. Tādā pašā mērā, kā sabruka un tuvojās savam galam absolūtisms, mainījās arī Parīzes policijas darbības smaguma centrs. Cīņa pret parastajiem kriminālnoziegumiem, policijas darbība noziegumu apkarošanā un atklāšanā, kas Lareinī laikā bija svarīga policijas funkcija, tika nobīdīta dibenplānā.

Iznīcībai lemto feodālo sabiedrību un buržuāziju, kas bija sagrābušas varu savās rokās, nomāca pavisam citas rūpes nekā Anglada un Lebrēna liktenis, un tāpēc policija bija nepieciešama ienesīgākiem uzdevumiem nekā slepkavu un zagļu vajāšana.

Policijas šefa amats kļuva par vienu no atbildīgākajiem, jo viņa rīcībā bija milzīgā haute police un visu citu policijas iestāžu savāktā informācija, un tātad, pats par sevi saprotams, arī par vienu no ienesīgākajiem amatiem.

Tāpēc līdz buržuāziskajai revolūcijai nenotika nekādas izšķirošas pārmaiņas, kas palīdzētu uzlabot policijas organizāciju cīņas pastiprināšanai pret strauji augošo noziedzību, izņemot tikai to, ka tika noorganizēts drošības birojs ar piecām galvenajām nodaļām un speciāliem inspektoriem noziegumu apkarošanai un sevišķiem uzdevumiem. Šo galveno nodaļu kompetence aptvēra visu valsti. Tas bija solis tālāk ceļā uz tagadējo police judiciaire — kriminālpoliciju, solis, kura sekas toreiz vēl gandrīz nekā neizpaudās.

Pirmā policijas ģenerālleitnanta pēcnācēju godkāre un aktivitāte vērsās citā virzienā. Jau d'Aržansons veltīja visas pūles spiegu organizācijas izveidošanai, kuru šis Fušē priekštecis galvenokārt izmantoja, lai iegūtu informāciju par ievēro-

jamu personu privāto dzīvi. Tāpēc drīz vien viņš bija informēts ne vien par visām augstākās šķiras izdarībām un darījumiem, bet arī par karali un pēc Luija XIV nāves varēja apmierināt savu patriotisko godkāri un palikt savā amatā arī tad, kad virsroku guva Luija XIV pretinieki.

Reizē ar feodālās valsts morālo sabrukumu izvirta arī tās policija. Apmēram kopš 1725. gada, kad par policijas ģenerālleitnantu kļuva Ero, un it sevišķi Renē Berjēra (1747—1757) darbības laikā franču policijas morālais līmenis pazeminājās un tā aizvien vairāk kļuva par okšķeru organizāciju. Policisti bieži piedalījās netīros darījumos kopā ar noziedzniekiem un izmantoja personiskos nolūkos dienesta uzdevumus pildot savākto informāciju par pilsoņu amorālo uzvedību. Agrākais pasaules brīnums — policija noslīdēja līdz noziedznieku līmenim. Pēdējo Parīzes policijas ģenerālleitnantu Tjero de Krosnu par bezdarbnieku padarīja revolūcija. Tomēr četrus gadus pirms tam viņam vēl bija iespēja pakalpot karalim slavenajā kaklarotas afērā.

Rafinētā grāfiene Lamota kopā ar savu vīru, izmantojot kardināla Roāna vājību uz Mariju Antuaneti, izkrāpa no viņa veselu bagātību un ar viņa palīdzību izmānīja no galma juvelieriem Bērnera un Basanža dimanta kaklarotu pusmiljona livru vērtībā. Tas bija viens no visveiklākajiem blēžu trikiem franču kriminālnoziegumu vēsturē.

Nebaidies, bende!

Kaklarotas afēra sacēla lielu satraukumu Francijas valdošajās aprindās. Plašās tautas masas tā interesēja ievērojami mazāk, jo ciižciltīgo morāle nebija viņu morāle un to prestižs viņus skāra maz.

Pavisam citādi tauta izturējās divdesmit gadus vecā Žana Luija Lušāra lietā gadu pirms revolūcijas. Viņu 1788. gada jūlijā apvainoja par to, ka viņš strīdā ar veseri nogalinājis savu tēvu — karalisko kalēju Matirēnu Lušāru.

Lušāra lieta nebija ģimenes traģēdija vien, savā ziņā tā raksturoja paaudžu problēmu Francijā XVIII gadsimtā. Mati-rēnam Lušāram Montreijas ielā Versaļā piederēja smēde. Viņu bija apsēdusi cunftes uzpūtība. Apgaismotāju idejas, Voltēra, Ruso un Monteskjē raksti viņam šķita apgrēcība un sā+ana darbs. Par zemnieku un pilsētu trūcīgo iedzīvotāju sacelšanos, kura sekoja 1788. gada neražai un badam, viņš domāja, ka tā esot tikai neprātīga dumpošanās, un uztvēra to gandrīz vai kā personisku apvainojumu. Meistars Lušārs

mīlēja monarhiju galvenokārt tāpēc, ka tā viņam bija palīdzējusi tikt pie 200 000 livru lielas bagātības, kas ļāva viņam nodot vienīgo dēlu Žanu Luiju audzināšanā Diplesī koledžā.

Taču tur jaunais kalēja dēls nonāca saskarē ar sava laika revolucionāro domu un, šausminādams tēvu, aizrāvās ar to. Pēc studiju beigšanas dēlam, paklausot tēva pavēlei, vajadzēja aplikt ādas priekšautu un ģimenes darbnīcā kalt pakavus karaliskajiem zirgiem. Meistars Lušārs bija pārliecināts, ka jau kopš pasaules sākuma Lušāri vienmēr ir bijuši karaliskie kalēji. Ja reiz kāds no viņiem kļūtu par tirgotāju vai notāru, pasaules gals vairs nevarētu būt tālu.

Tēvam par sarūgtinājumu, Žans Luijs arī pie laktas palika uzticīgs savai revolucionārajai pārliecībai. Dienā viņš paklausīgi darbojās ar veseri un plēšām, bet vakarus izmantoja studijām un atrada pat cītīgu skolnieci —jaunu meiteni, kas kopā ar māti dzīvoja Lušāru mājā.

Ilgi tā nevarēja turpināties. Tēvs nepalaida garām nevienu izdevību parādīt savu naidu pret revolucionārajiem ķeceriem un nopietni pieprasīja:

— Ja jau tu domā, ka vari iztikt bez dieva, kas valda tur augstībā, tad vismaz man vajadzētu būt tavai reliģijai un tavam dievam!

Beidzot domstarpības tā saasinājās, ka abi viens ar otru vairs gandrīz nemaz nerunāja. Žans Luijs mēģināja ar tēvu izskaidroties.

Meistars Lušārs bija labprāt gatavs atgriezties pie agrākās ģimenes saticības, tiklīdz viņa dēls apzvērēs: «Ar šo es atsakos no sātana, viņa greznības un darbiem, no filozofiskajiem uzskatiem, no brīvības un vienlīdzības principiem.» Tomēr Žans Luijs domāja, ka personiskajai pārliecībai nedrīkstētu būt nekāda sakara ar ģimeniskajām jūtām, un tā sakaitināja veco vēl vairāk, lekāms Žans Luijs paspēja izrunāt līdz galam, viņam jau bija atņemts mantojums un «uz mūžīgiem laikiem» aizliegts spert kāju pār tēva mājas slieksni.

Žans Luijs aizgāja pie cilvēkiem, kuri domāja tāpat kā viņš un ar kuru palīdzību atrada pat darbu. Ar to arī šis notikums varētu beigties, ja Žans Luijs pēkšņi neaptvertu, ka viņam pietrūkst jaunās meitenes — viņa pacietīgās klausītājas Helēnas Verdjē. Žans Luijs, būdams jauns un optimistisks, aizgāja pie meitenes mātes un lūdza Helēnas roku. Tomēr Verdjē kundze savu pavisam jauno meitu bija apsolījusi jau citam. Tā Žanam Luijam, nekā nepanākušam, vajadzēja aiziet un pirms tam vēl noklausīties, ka viņam piedraud ar tēva dusmām.

Dažas dienas vēlāk viņš uzzināja, ka viņa iemīļotajai Helēnai jākļūst par viņa pamāti. Tā jaunais Lušārs un viņa tēvs

kļuva ne tikai par politiskiem pretiniekiem, bet arī par sāncenšiem sirdslietās.

Tomēr jaunais Lušārs bija audzināts pārāk patriarhālā garā, lai uzdrošinātos atņemt tēvam līgavu. Viņš samierinājās ar likteni, kaut arī tas bija gluži lieki, jo Helēna viņam bija ļoti pieķērusies, un nolēma atstāt Versaļu.

Savas aizbraukšanas priekšvakarā viņš vēlējās vismaz atvadīties no Helēnas un aizgāja uz Montreijas ielu. Beidzot atrāvis skatienu no tēva mājām, viņš devās atpakaļ uz savu dzīvokli. Tur viņš atrada Helēnu nosalušu sēžam uz akmeņiem mājas priekšā. Viņa bija aizbēgusi no mājām un katrā ziņā gribēja braukt līdzi Žanam Luijam. Tomēr jaunais Lušārs palika uzticīgs ne tikai savam nodomam atteikties no Helēnas, bet vēl centās viņu pierunāt klausīt mātei un precēt meistaru Lušāru, kaut gan tam labāk piestāvētu vectētiņa, nevis jauna vīra loma. Un, lai paklausības mērs būtu pilns līdz malām, Žans Luijs neatļāvās un arī Helēnai liedza kaut visniecīgāko no tiem priekiem, kurus vēlējās baudīt viņa tēvs, bet pavadīja visu nakti laukā kopā ar Helēnu, kur viņi apliecināja viens otram gatavību atteikties no laimes.

Rītam austot, Žans Luijs pavadīja Helēnu un atvadījās netālu no viņas dzīvokļa. Viņš grasījās jau doties projām, kad izdzirda Helēnu kliedzam. Verdjē kundze, kas pie mājas bija uzglūnējusi meitai, bez žēlastības sita viņu, pat vilka aiz matiem pa ietvi. Bet apgaismotajās durvīs, rokas uz krūtīm sakrustojis, meistars Lušārs apmierināts vēroja savas nākamās sievas sodīšanu.

Tas bija par daudz pat Žanam Luijam. Viņš gribēja steigties Helēnai palīgā, taču ceļā stājās tēvs. Žans Luijs lūdza, lai tēvs dara galu barbariskajai izrīcībai, un apliecināja pilnīgu Helēnas nevainību, tomēr tēvs tikai ņirgājās:

— Jo mīļāks bērns, jo asāka rīkste!

Tad viņš piedraudēja ar kārtīgu pērienu arī savai paklīdušajai atvasei un sāka lamāt meiteni un Žana Luija politiskos ideālus.

Pa to laiku Verdjē kundze turpināja sist Helēnu. Žans Luijs norija visus apvainojumus, turklāt vēl apsolīja atteikties no savu filozofu mācības, lai tikai beidzot liek mieru Helēnai. Tomēr tas tikai vēl vairāk sakaitināja veco Lušāru.

— Ak tu nevari noskatīties, kā pārmāca tavu mīļāko?— vecais kliedza un, savilcis savu vareno roku dūrē, iesita Žanam Luijam pa seju.

Verdjē kundze beidzot palaida vaļā Helēnu, nostājās blakus savam nākamajam znotam un centās uzrīdīt viņu Žanam Luijam. Tagad, kad Helēnai vairs nedraudēja tiešas

briesmas, arī jauneklī pamodās pretestības gars. Viņš nosauca uz kaušanos kāro veceni par kraukļu māti.

To sakot, viņš uz mirkli bija pagriezis tēvam muguru. Helēnas kliedziens lika viņam atskatīties. Meistars Lušārs, paceltajās rokās sažņaudzis smagu dzelzs stieni, stāvēja aiz viņa.

Žans Luijs tik tikko izbēga no sitiena un pa atvērtajām durvīm ieskrēja mājā. Tēvs drāzās viņam pakaļ. Žans Luijs gribēja skriet atpakaļ uz ielas, taču Verdjē kundze aizsprostoja viņam ceļu. Vecais kalējs trakoja. Par laimi, mājas priekšnams bija tik šaurs, ka viņš ar garo stieni trāpīja tikai pa sienām. Žans Luijs cauri tēva istabai iebēga darbnīcā un mēģināja tikt laukā uz ielas pa pakaļējām durvīm, tomēr tās bija aizbultētas, lekāms Žans Luijs paspēja tās atvērt, vecais, kas pa to laiku bija paspējis dzelzs stieni apmainīt pret kalēja veseri, pieskrēja viņam klāt. Pirmais sitiens Žanu Luiju neķēra, smagais veseris tikai sadragāja durvju stenderi. Žans Luijs satvēra tēva roku. Abi cīnījās un nokrita zemē. Jauneklim izdevās atņemt vecajam veseri, pielēkt kājās un pieskriet pie durvīm. Viņš atrāva bultu, pāri plecam iemeta veseri atpakaļ darbnīcā, ar skubu ielēca pirmajos pasta ratos un aizbrauca.

Tēva kliedzienu viņš nebija dzirdējis. Veseris bija trāpījis vecajam kalējam virs labās acs un nogalinājis viņu. Verdjē kundze par notikušo paziņoja policijas komisāram, kas tūlīt sāka Žana Luija meklēšanu. Jau tai pašā dienā policijas jātnieku sardze viņu apcietināja pasta karietē Sevrā. Viņš vēl nezināja, ka nogalinājis tēvu, un apstrīdēja arī apgalvojumu, ka viņam bijis tāds nodoms. Lietu iztiesāja Parīzes krimināltiesa, kas neņēma vērā Žana Luija teikto, ka viņš rīkojies pašaizsardzības nolūkā. Vēl vairāk — tā apgalvoja, ka Žans Luijs tēva galvaskausu sadragājis ar iepriekšēju nodomu. Par tādu faktu nostādni bija parūpējusies Verdjē kundze.

1788. gada 31. jūlijā krimināltiesa notiesāja Žanu Luiju Lušāru uz nāvi, dzīvu saraustot uz rata. Nāve viņam jāsagaida ar debesīm pievērstu seju, pēc tam viņa līķis jāsadedzina.

Līdz 1789. gada revolūcijai krimināltiesības paredzēja vairākus nāves soda veidus. Nāves soda, tāpat kā visu pārējo sodu pamatā bija atriebības princips. Pēc nozieguma smaguma noteica soda nežēlības pakāpi, tāpēc nāves soda izpilde lielākoties izvērtās par dzīvniecisku slepkavošanu, kam vairs nebija nekāda sakara ne ar tiesībām, ne cilvēciskumu. Visi miesas un nāves sodi tika izpildīti publiski uz ešafota — tieši šai vajadzībai speciāli ierīkota paaugstinājuma.

Nāve uz rata bija par slepkavību un lielceļa laupīšanu

paredzētais soda veids, tomēr to lietoja arī, sodot par citiem noziegumiem. Tas skaitījās tik kaunpilns nāves veids kā neviens cits un, tāpat kā saraustīšana gabalos, bija viens no viscietsirdīgākajiem. Šāds liktenis tagad bija paredzēts arī jaunajam Lušāram.

Sprieduma izpilde bija nolikta uz 3. augustu. Pēc tiesas prakses soda izpildei vajadzēja notikt nozieguma vietā, šai gadījumā — Versaļā. Jau tad, kad būvēja ešafotu, izcēlās kautiņš starp galdniekiem un satraukto tautu, jo cilvēki centās aizkavēt ešafota celšanu. Lai uzturētu kārtību, tika izsaukti kalēju cunftes pārstāvji, tiesas ierēdņi un policija.

Satrauktais bende (tāpat kā Monvuazēnas lietā, Sansonu ģimenes pārstāvis) ziņoja ģenerālprokuroram de Flerī par šo notikumu un lūdza veikt papildu drošības pasākumus. De Flerī lika pastiprināt policijas sardzi un sprieduma izpildīšanu pārcelt uz agru rīta stundu. Sansons pats arī vēl nodrošinājās, uzceļot ap ešafotu akmeņu un mietu valni.

Tomēr jaunā Lušāra draugi bija modri. Visu nakti viņi stāvēja sardzē pie ešafota. Tāpēc nākamajā rītā noslēpumā turēto noziedznieka gājienu uz ešafotu sagaidīja kurnošie versaļieši. Sansons raksturoja stāvokli šādi: «Vīrieši, sievietes, sirmgalvji, bērni — visi bija kājās un uz ielas. Pēc apģērba varēja spriest, ka liela daļa ir lauku iedzīvotāji, kas apvienojušies ar pilsētniekiem. Parasti tik rāmo tautu pēkšņi bija pārņēmis drudžains satraukums. Bendes ratus sagaidīja ar lamu vārdu straumi, un tiem tikai ar vislielākajām pūlēm izdevās izlauzt ceļu.» Rati iegriezās Satori ielā. Līdz Senluija laukumam, kur atradās ešafots, nebija vairs tālu. 2ans Luijs, padevies savam liktenim, sēdēja ratos un šķita nemaz nemanām, kas notiek viņam apkārt. Tad Helēna Verdjē, kas arī atradās pūlī, sauca viņu vārdā. Jaunais Lušārs pacēla galvu. Nevarēdams trakojošajā pūlī ieraudzīt meiteni, viņš kliedza: «Dzīvo sveika, Helēna!» Šai mirklī milzīga auguma kalējzellis, kas visu laiku bija soļojis gājienam pa priekšu, uzlēca uz ratu dīseles:

— Tev jāsaka — uz redzēšanos! Žan Luij, vai tad godīgus cilvēkus, tādus kā tu, drīkst nogalināt uz rata?

Pūlis sakustējās, un policijas jātnieku sardzei, kas pavadīja ratus, tikai ar grūtībām izdevās atbrīvot tiem ceļu.

Kad beidzot gājiens bija sasniedzis Senluija laukumu un jaunajam Lušāram noņēma ķēdes un aizstāja tās ar virvēm, tas pats kalējzellis, kas jau bija aizkavējis gājienu, pārlēca barjerai, nogrūda pie malas bendes palīgus, atbrīvoja Žanu Luiju no virvēm un, pūlim gavilējot, aiznesa viņu pie draugiem.

Ļaužu masas metās uz ešafotu un iespieda bendi un viņa palīgus kaktā. «Nebaidies, bende!» atskanēja kliedzieni, «Mums nevajag tevis, bet tikai tavus darbarīkus!» Un, iekāms monsieur Paris bija paspējis izpildīt savu pienākumu, viņa ierīces un spīdzināšanas iekārta jau bija sadauzīta, ešafots salauzts un viss samests degošā sārtā.

Spriedums Žana Luija Lušāra lietā bija pēdējais Parīzes krimināltiesas spriedums par sodīšanu uz rata.

Nepilnu gadu pēc tam tauta ieņēma Bastīliju. Bija sākusies revolūcija. Tā sagrāva veco justīcijas un policijas aparātu. Tika likvidēti arī policijas ģenerālleitnanta, policijas komisāra un sardzes virsnieka amati, kā arī feodālo tiesu iekārta. Reizē ar to izzuda arī nežēlīgo sodu un nāves sodu sistēma. Jau 1780. gadā Žans Pols Marats, viens no izcilākajiem un gudrākajiem revolūcijas vadoņiem, savā «Kriminālajā likumdošanā» rakstīja: «Ja taisnība prasa, lai sods vienmēr atbilstu noziegumam, tad cilvēcība prasa, lai sods nekad nebūtu nežēlīgs.»

Tas, ko karalis noturēja par sacelšanos,

kad pienāca ziņa par Bastīlijas ieņemšanu, īstenībā bija revolūcija, tā revolūcija, kas kļuva par buržuāziskās revolūcijas klasisku piemēru. Un tā, kā rakstīja Ļeņins, savai šķirai, tas ir, buržuāzijai, deva tik daudz, ka viss XIX gadsimts, kas atnesa civilizāciju un kultūru visai cilvēcei, stāvēja zem franču revolūcijas zīmes.

Revolūcija pamatīgi izmēza Ancien régime Augija staļļus. Muižniecības un garīdzniecības priekšrocības tika likvidētas un pavērts ceļš kapitālistiskajai ērai. Policija un tiesa bija ieroči tās buržuāzijas grupas rokās, kura bija sagrābusi varu. Tūlīt pēc Bastīlijas ieņemšanas 1789. gada 14. jūlijā policija un tiesa sāka kalpot lielburžuāzijai, kas koalīcijā ar liberālo muižniecību bija sagrābusi varu. Parīzes mērs pārņēma policijas vadību savās rokās. Feodālo senjoru tiesu vietā iecēla zvērināto tiesas.

Šai fāzē, kad karaļa varu tikai ierobežoja, policija un tiesa bija instrumenti, kas, no vienas puses, palīdzēja likvidēt dižciltīgo un garīdznieku privilēģijas, no otras — tomēr rūpējās, lai zemnieki un pilsētu trūcīgie iedzīvotāji 1789. gada augusta deklarāciju par cilvēka un pilsoņa tiesībām nesaprastu pārāk burtiski. Kaut arī tajā bija teikts: «Daba ir cilvēkus radījusi brīvus un vienlīdzīgus,»—tomēr tur bija arī cits teikums: «Tiesības uz privātīpašumu ir neaizskaramas un svētas.» 1789. gadā visiem pilsoņiem tika apsolīt enlīdzī-

ba, taču pat divus gadus vēlāk vēlēšanu tiesības bija tikai četriem miljoniem no divdesmit pieciem miljoniem pilsoņu.

Tomēr zemniekus, pilsētu nabadzīgos iedzīvotājus, strādniekus un revolucionāros sīkpilsoņus šāda «vienlīdzība» neapmierināja, jo pastāvēja ne tikai konstitūcija, bet bija arī karalis ar veto tiesībām un vēl aizvien turpinājās augļošana, spekulācija un bads. Viņi organizēja savienības un rīkoja streikus. Tas neiederējās buržuāzijas plānos, un tāpēc steigšus tika aizliegtas visas strādnieku savienības un izdoti likumi, kas aizliedza streikus.

Policija kopā ar nacionālo gvardi, kas bija nodibināta no «labāko aprindu» pilsoņiem, likvidēja savienības un streikus un vainīgos apšāva. Jaunās zvērināto tiesas, kas sastāvēja no lielburžuāzijas pārstāvjiem un tās pakalpiņiem, bez jebkādām ceremonijām izrēķinājās ar aktīvajiem streiku dalībniekiem.

Aizkulisēs slepeni darbojās karalis, kas arī lielburžuāzijas valdīšanas laikā nebija atmetis dižciltīgo ieradumu doties medībās. Piemēram, 4. augustā viņš savā dienasgrāmatā varēja ierakstīt: «Briežu medības mežā. Viens nomedīts. Turp un atpakaļ zirgos.»

Tikai trīs gadus vēlāk, kad 1792. gada 10. augustā tauta ieņēma Tileriju pili un Parīzes revolucionārā komūna kronēto «briedi» kopā ar galminieku baru iebāza aiz restēm, arī karalim medības beidzās. Luiju XVI atcēla no troņa, lielbur-žuāzija bija spiesta varu atdot žirondistiem. Šie ar rūpniecību un tirdzniecību nodarbinātie republikāniskās pilsonības pārstāvji arī tiesu pārvērta par republikānisku institūtu. Par tieslietu ministru iecēla revolucionāro jakobīni advokātu Žoržu Žaku Dantonu.

Parīzes Komūna, kas turēja gūstā karali un bija atcēlusi galvenokārt no lielburžuāzijas pārstāvjiem sastāvošās Satversmes sapulces lēmumus, organizēja valsts aizstāvēšanu pret prūšu karaspēku, kurš atradās jau pie Verdenas, un tai pašā laikā deva triecienu monarhistiem. Karalim uzticīgi elementi augustā bija mēģinājuši sacelties, gribējuši ieņemt cietumus, atbrīvot karali un sagūstītos kontrrevolucionārus, bet pašu revolūciju noslīcināt asinīs. Policija apcietināja daudzus sazvērniekus.

1792. gada sākumā par sazvērestību sašutušās tautas masas sadumpojās, ieņēma cietumus un nogalināja tūkstošiem ieslodzīto.

Jakobīņu un Komūnas ietekmē tika sasaukts Revolucionārais tribunāls, kas Luiju XVI notiesāja uz nāvi. 1793. gada 21. janvārī viņu giljotinēja.

Arī revolūcijas laikā giljotīnu darbināja Šarls Anrī San-

sons, tas pats bende, kuram tautas masas nebija ļāvušas nogalināt jauno Lušāru uz rata.

Taču arī pēc Luija XVI nāves rojālisti vēl nenomierinājās. Vandejā pacēla galvu kontrrevolūcija. Garīdznieki un zemes īpašnieki ar angļu naudu un ieročiem piedabūja zemniekus sacelties pret revolūciju. Rojālistu niknums pret republiku nepazina robežu.

Visur glūnēja kontrrevolūcija un tās aģenti. 1793. gada maijā žirondistu ģenerālis Dimurjē, kas bija Ziemeļu armijas virspavēlnieks, nodeva republiku un pārgāja pie austriešiem.

1793. gada 13. jūlijā tika nogalināts Marats, kuru parīzieši sauca par tautas draugu.

Brīžiem kontrrevolucionāru ietekme bija tik spēcīga, ka praktiski no 83 valsts departamentiem tikai 23 bija Konventa pusē.

Iekšējos ienaidniekus atbalstīja ārējie. Piemēram, angļu premjerministrs Pits atvēlēja piecus miljonus mārciņu spiegošanas un sabotāžas organizēšanai jaunajā Francijas republikā. Aģentiem katru mēnesi maksāja līdz 2500 livru par sabotāžas aktiem. Nodevēji aizdedzināja munīcijas fabriku Bajonā un uzspridzināja artilērijas nometni šemilā. Lai bads būtu vēl lielāks, tika iznīcinātas labības un pārtikas noliktavas.

Sīkburžuāzijas visnožēlojamākie slāņi — amatnieki un strādnieki, kurus sauca par sankilotiem, pieprasīja radikālus pasākumus pret bagātniekiem, spekulantiem un revolūcijas izmantotājiem, kas guva peļņu uz tautas ciešanu rēķina. Viņu pārstāvis Žaks Rū jautāja: «Vai tad neliešu īpašums ir vērtīgāks par cilvēku dzīvībām?» Marats un jakobīņi pieprasīja noteikt stingras cenas maizei un pārtikai. Konvents pieņēma lēmumu par «maksimumu», tas ir, noteica, kādas drīkst būt visaugstākās labības un pārtikas preču cenas.

Tomēr žirondisti nedomāja buržuāzijai, kas galu galā arī no šā likuma prata izsist sev labumu, nodarīt vairāk pāri, nekā bija pilnīgi nepieciešams. Gluži otrādi, policijai un tiesām uzdeva padarīt nekaitīgus viskreisākos spēkus, kas pulcējās ap Konventu. 1793. gada 12. aprīlī Konvents lika apcietināt un tiesāt Maratu par to, ka viņš dedzīgā apsūdzības runā atmaskojis žirondistus, tomēr divpadsmit dienu vēlāk, pēc masu pieprasījuma, bija spiests viņu attaisnot. Parīzieši gavilēdami uz pleciem aiznesa savu draugu no tiesas zāles tieši uz Konventu. Pārskaitušies žirondisti izdarīja prettriecienu un gribēja tiesāt Komūnu un Parīzes revolucionārās sekcijas, tikai tās netiesātu vis Revolucionārais tribunāls, kas bija attaisnojis Maratu, bet gan speciāli iecelta tiesa, tā sauktā divpadsmit cilvēku komisija.

Tomēr žirondisti bija jau spēli zaudējuši, pirms paspēja to iesākt. 31. maijā parīzieši apbruņojās, padzina žirondistus un izveidoja jakobīņu diktatūru, kura reprezentēja visrevolucionārākos un visnoteiktākos pilsonības pārstāvjus. Nelokāmi konsekventi un bargi jakobīņi vērsās pret republikas pretiniekiem.

Jakobīņu diktatūras laikā gandrīz visa vara atradās Sabiedrības glābšanas komitejas rokās, kurai blakus stāvēja Sabiedriskās drošības komiteja un Revolucionārais tribunāls.

Sabiedriskās drošības komiteja, kuras sastāvs, tāpat kā visu pārējo komiteju sastāvs, mainījās saskaņā ar politisko spēku pārgrupēšanos, sagatavoja Revolucionārajam tribunālam materiālus procesiem pret valsts ienaidniekiem. Tā savāca pierādījumus, sagatavoja attiecīgās izmeklēšanas materiālus, ko iesniegt Konventam, un dekrētus par aizdomīgajām personām. Līdz ar to tā bija augstākais policijas un drošības orgāns republikā.

Policijas vara, kas pēc revolūcijas tika decentralizēta pa komūnām un sekcijām, jakobīņu diktatūras laikā atkal tika centralizēta un stingrāk organizēta.

Bez Sabiedriskās drošības komitejas, sekciju revolucionārajām komitejām un policijas iestādēm komūnās policijas varu realizēja arī komisāri, kurus Konvents nosūtīja uz armijas daļām un departamentiem.

Turklāt eksistēja arī vēl otrs drošības orgāns — policijas birojs. To vadīja Senžists, Robespjēra tuvākais līdzgaitnieks, un tas bija pakļauts Justīcijas komitejai. Tas darbojās operatīvi un ne tikai uzņēmās speciālus uzdevumus revolūcijas aizsargāšanai, bet izpildīja arī vispārējās policijas uzdevumus. Vēlāk, 1794. gada jūlijā, to apvienoja ar Sabiedriskās drošības komiteju. Otrs svarīgs revolūcijas laika policijas aparāta balsts bija žandarmērija, kas apsargāja cietumus un Konventu, kā arī pavadīja gūstekņu transportus.

Republikas augstākā tiesa bija Revolucionārais tribunāls. Tas sastāvēja no četrām nodaļām ar tiesnešiem un zvērinātajiem, kuru darbu organizēja tā, lai viņi iepriekš nezinātu, kādas lietas viņiem būs jātiesā.

Līdz 1794. gada maijam arī departamentos pastāvēja revolucionārie tribunāli, kas gādāja par revolucionārās likumības ievērošanu provincē. Pēc tam visas politiskās lietas iztiesāja tikai Parīzes Revolucionārais tribunāls.

Blakus revolucionārajiem tribunāliem turpināja darboties krimināltiesas, protams, tagad kā zvērināto tiesas.

Jakobīņu dūre

Par spīti visam, jakobīņu diktatūra nebija proletariāta diktatūra, un tās policija nebija proletariāta milicija.

Utopisko komunistu Babefa un Rū idejas par bagātnieku īpašuma sadali, eberiešu — viskreisākā jakobīņu novirziena — prasības neguva jakobīņu vadoņu piekrišanu.

Robespjērs un viņa piekritēji, šie revolūcijas varoņi, galu galā tomēr bija savas šķiras — buržuāzijas dēli, tātad privātīpašuma aizstāvji. Tāpēc viņi savu dūri pacēla ne tikai pret rojālistiem un žirondistiem un neripoja tikai labējo galvas vien, bet arī kreiso, jā, pat viņu pašu mēreni noskaņoto piekritēju un kādreizējo cīņas biedru galvas.

Kopš 1792. gada 25. aprīļa nemitīgi nodarbinātā giljotīna, ar kuru 1794. gada vasarā ik dienas tika izpildīts nāves sods līdz piecdesmit cilvēkiem, trāpīja ne tikai Luiju XVI, Mariju Antuaneti un karaliskos augstmaņus un garīdzniekus, bet arī Dantonu, Demulēnu un Ebēru. Tā, bez šaubām, būtu nocirtuši arī Žaka Rū galvu, ja viņš pēc tam, kad viņu apcietināja drošības orgāni, nebūtu devis priekšroku pašnāvībai un nodūries. Tāpat tā, vēl aizvien ar jakobīņu lentēm rotāta, būtu ķērusi arī apcietinātā Babefa galvu, ja pirms tam,

1794. gada 28. jūlijā, nebūtu giljotinēti paši Robespjērs un Senžists. Babefam giljotīna aizgāja secen tālab, ka reakcionārie termidorieši uzvarēja jakobīņus. Toties no giljotīnas neizglābās Žaks Renē Ebērs, ietekmīgais Parīzes Komūnas loceklis, kurš aktīvi piedalījās, kad sankiloti apcietināja karali, piespieda attaisnot Maratu, padzina žirondistus un palīdzēja nākt pie varas jakobīņiem.

Revolucionārā un ļoti populārā «Le Père Duchesne» izdevējam un tā piekritējiem jakobīņi šķita nepietiekami revolucionāri. Viņi gribēja revolūciju, kas, nemitīgi iznīcinot feodālo iekārtu, nesa lielu labumu buržuāzijai, pārveidot par tādu, lai no tās iegūtu arī nabadzīgie tautas slāņi. 1794. gada 4. martā eberiešu piekritēji, parādot savu neapmierinātību, pārklāja cilvēka tiesību deklarāciju ar sēru plīvuru. Aizstāvot nabagos, Ebērs un viņa draugi uzstādīja arī daļēji ekstrēmas prasības, piemēram, pastiprināt revolucionāro teroru, iznīcināt kristīgo ticību Francijā un tās vietā ieviest saprāta kultu. Tā kā šīs prasības nerada ne Robespjēra, ne Sabiedrības glābšanas komitejas atsaucību, viņi mēģināja mobilizēt Komūnu un Parīzes sekcijas pret Robespjēru. Ebērs Konventā uzstājās ar apsūdzības runu pret Robespjēru un Sabiedrības glābšanas komiteju un aicināja uz bruņotu sacelšanos pret

jakobīņiem. Komūna un sekcijas tomēr atteicās piedalīties Ebēra vadītā ultrakreiso uzbrukumā.

Drošības komiteja tūlīt deva prettriecienu. Ebēru apcietināja, un Revolucionārais tribunāls viņu notiesāja uz nāvi. Spriedumu izpildīja 1794. gada 24. martā.

Jakobīņu dūre ar tādu pašu niknumu kā pret kontrrevolu-cionārajiem republikas ienaidniekiem triecās arī pret bijušajiem cīņas biedriem. Un šī nešķirošana bija pirmais solis uz revolucionāri demokrātiskās jakobīņu revolūcijas kapu. Kontrrevolucionārā buržuāzija izmantoja plašos tautas slāņos augošo neapmierinātību ar jakobīņu valdīšanu un gāza Robespjēru un viņa piekritējus. Robespjēram draudzīgie policisti un tiesneši tika padzīti un nogalināti. Reakcija pacēla savu zobenu.

1795. gadā Direktorijā tika radīts 7000 vīru liels «Légion de police générale» un dažus mēnešus vēlāk, 1796. gada pavasarī, nodibināta Policijas ministrija.

Viena no pirmajām jaunās policijas akcijām bija «Vienlīdzīgo sazvērestības» izspiegošana un satriekšana. Tās priekšgalā stāvēja divdesmit sešus gadus vecais revolucionārs Fransuā Noels Babefs, zinātniskā komunisma priekštecis, kurš bija cēlies no nabadzīgas Ziemeļfrancijas ģimenes un pats uz savas ādas izjutis nabadzīgo iedzīvotāju postu. Jau 1789. gadā viņš uzstājās par privāto zemes īpašumu likvidēšanu un 1792. gadā Sommā, kur neilgu laiku darbojās par administratoru, bija izpelnījies lielo zemes īpašnieku un turīgo zemnieku naidu, kad gribēja atmatā stāvošās zemes izdalīt nabadzīgajiem apstrādāšanai. Kad pret viņu grasījās safabricēt tiesas prāvu, viņš devās uz Parīzi un sāka aktīvi darboties Komūnā.

1793. gada pavasarī, žirondistu valdīšanas laikā, Babefs pieprasīja, lai Konventā pieņem likumu par sankilotu «pilnīgu vienlīdzību». Kā Komūnas apgādes biroja priekšnieks viņš ļoti labi zināja par badu, ko cieta nabagie, un par pārtikas preču spekulantu mahinācijām.

Ar veiklām intrigām pret Babefu vērsa jakobīņu aizdomas, jo viņš nebija tiem pieslējies, un beidzot apcietināja.

Pēc Robespjēra gāšanas Babefu atbrīvoja no cietuma, un viņš turpināja savu revolucionāro darbību, nodibināja Pan-teona klubu un izdeva avīzi «Tautas Tribūns». Kāds iespiedējs viņu denuncēja, un 1794. gada 25. oktobrī Babefu no jauna apcietināja, tomēr atkal atbrīvoja. Taču Policijas ministrija slepus iesūtīja Babefa klubā spiegu Grizēiu, kas regulāri un apzinīgi ziņoja savam šefam par visu, kas tur notika. Tā policijas priekšnieks Košons uzzināja, ka Babefs un viņa

hiedri vēlas jakobīņu satversmes atkalieviešanu, varas atņem-sdnu lielburžuāzijai un tautas diktatūras nodibināšanu. Un tas viss notika laikā, kad Direktorijas pārstāvis paziņoja: «RojāSis-♦iem zobenu vajag tikai parādīt, bet jakobīņiem vajag ar to cirst un trāpīt!»

Un Policijas ministrija deva triecienu. 1796. gada maijā apcietināja Babefu un viņa draugus, tomēr tiesas procesu novilcināja veselu gadu. Taču tad Direktorijas tribunāls notiesāja viņu un viņa draugu Dartē uz nāvi giljotinējot.

Babefu, kuru bija saudzējusi jakobīņu dūre, uz giljotīnu aizsūtīja kontrrevolūcija.

II. No katorgas uz kriminālpoliciju. Ķeizara ēna

/

XIX gadsimts bija ne tikai dabaszinātņu un tehnikas, bet arī policijas — it sevišķi kriminālpolicijas attīstības gadsimts. Francijā tas sākās ar haute police, tas ir, politiskās policijas reorganizāciju, kura Napoleona Bonaparta valdīšanas laikā piedzīvoja uzplaukumu, kāds nebija pieredzēts kopš Lareinī darbības laika.

Jau pēc kontrrevolucionārā apvērsuma 9. termidorā (1794. gada 27. jūlijā) revolūcijas laikā decentralizētie policijas un tiesas orgāni tika atkal atņemti komūnām un sekcijām, revolucionārie tribunāli likvidēti un aizstāti ar lielburžuāzijas tiesām.

Pēc 18. brimēra (1799. gada 9. novembra) Napoleona apvērsuma no revolucionārās policijas un tiesas orgāniem gandrīz nekas vairs nepalika pāri.

Jakobīņi un sankiloti, Robespjērs, Rū, Ebērs un Babens bija iedzinuši bailes ne tikai dižciltīgajiem un augstākajai garīdzniecībai, bet arī lielburžuāzijai, tāpēc tā pasteidzās revolucionāro jakobīņu likumdošanu un izpildvaru iespējami ātri, pamatīgi un efektīvi novākt pie malas; bija tikai divi izņēmumi — saglabāja Lašapeljē likumu, kas sankilotiem'aiz-liedza politiski organizēties un streikot, un giljotīnu, lai iedzītu vajadzīgo respektu pret šo un jaunajiem likumiem.

1796. gada pavasarī nodibinātā Policijas ministrija Napoleona valdīšanas laikā kļuva par visvarenu policijas centru, un valsts policija kļuva par visu zinošu, triecienam gatavu dzelžainu dūri, ar kuras palīdzību Napoleons padarīja Francijas pavalstniekus par lielburžuāzijas interešu kalpiem. To, kas Luijam XIV un viņa valsts padomniekam Lareinī nebija pilnīgi izdevies un pēc kā Lareinī pēcteči tikai veltīgi un nemākulīgi centās, Napoleons un viņa policijas ministrs panāca vienā rāvienā: Francija kļuva par priekšzīmīgāko policijas valsti visā Eiropā. Un, kamēr Napoleona kareivji ar lielgabaliem un musketēm iekaroja Eiropu, mājās viņus pašus un viņu tautiešus izspiegoja Napoleona spiegu ausis un acis.

Vīru, kas organizēja Napoleona policijas aparātu un

pārklāja Franciju un tāpat arī ieņemtos apgabalus ar smalku spiegu un aģentu tīklu, sauca Žozefs Fušē. Viņš kļuva par XIX gadsimta politiskās policijas reprezentantu, un viņa personā uz skatuves uznāca vīrs, kurš Francijas policijas vēsturē pārstāvēja tieši politisko policiju un kura raksturīgākās īpašības, bez šaubām, bija rakstura trūkums, sevis pārvērtēšana un kāre pēc varas. Žozefs Fušē, Napoleona policijas ministrs, slepenpolicijas spiritus rector, bija politisks avantūrists par excellence. Tikpat avantūristiska bija arī viņa karjera. Viņš nodarbojās ar konspirāciju un intriģēja ar visiem pret visiem, ja tikai viņam no tā atlēca kāds labums.

Neievērojamais garīdznieks, viduvējais matemātikas skolotājs Nantē revolūcijas dienās nojauta izdevību. 1792. gadā viņš pat ļāva sevi ievēlēt Konventā, kur mēģināja pievienoties jakobīņiem, paredzēdams lielas nākotnes iespējas. 1793. gadā viņš skaļi balsoja par to, lai Luijam XVI nocirstu galvu, un, būdams Konventa komisārs Lionā, tēloja ultrakrei-so un pavēlēja vērst veselu virkni neprātīgu un nežēlīgu represiju pret streikojošiem strādniekiem. šīs revolucionārās izdarības viņu nebūt netraucēja laikā, kad sākās jakobīņu diktatūras krīze, tūlīt mesties tālu pa labi — Fušē ar skubu pievienojās kontrrevolucionārajiem termidoriešiem, kas tomēr viņu pietiekami labi neatalgoja, un tāpēc viņš jo veikli pārvērtās par Direktorijas piekritēju. Šeit Fušē jau atalgoja ar policijas šefa posteni, kas deva tam iespēju nežēlīgi vajāt kādreizējos cīņas biedrus jakobīņus un citus revolucionārus spēkus. Viņš pavēlēja nekavējoties likvidēt un slēgt jakobīņu klubus. Protams, Fušē nepalika uzticīgs arī Direktorijai, bet nodeva to Napoleonam, kuru viņš atbalstfja 18. brimēra (1799. gada 9. novembra) valsts apvērsumā. Bonaparts revanšējās, piešķirot viņam policijas ministra posteni, kurā (ar pārtraukumiem) Fušē strādāja līdz 1815. gadam. Galu galā Napoleons piešķīra viņam Otranto hercoga titulu. Tomēr savu slepenpoliciju viņš neizmantoja tikai pret Napoleona ienaidniekiem, bet arī lai izspiegotu pašu valdnieku. Tas uz laiku pārtrauca viņa ministra karjeru, un tādēļ Fušē mēģināja sadarboties ar burboniem pret Napoleonu. Tomēr no giljotīnas izbēgušie karaļa piekritēji negribēja viņam piedot, ka jakobīņu valdības laikā viņš bija prasījis Luija XVI galvu. Tie pagrieza muguru Fušē, un tāpēc viņš no jauna pieglaimojās Bonapartam, kas atkal izmēģināja viņu kā policijas ministru un valsts policijas šefu. Tomēr Fušē nebūtu Fušē, ja jau pēc neilga laika nesāktu vērpt intrigas kopā ar rojālistiem un nepalīdzētu viņiem gāzt ķeizaru Napoleonu. Un, tā kā Fušē vienmēr locījās pa vējam, pats par sevi saprotams, ka,

korsikānim atgriežoties no trimdas Elbas salā, arī uz simt dienām atjaunotās ķeizara valdīšanas jukās viņš nespēja nociesties un stāvēt malā. Pēc tam viņš labprāt būtu sagrābis visu valdības varu savās rokās, tomēr neatrada pietiekami daudz piekritēju. Restaurācijas laikā rojālisti viņu pilnīgi padzina. Tomēr savu nākotni tas bija nodrošinājis, jo pēc nāves atstāja 15 miljonu franku lielu mantojumu.

Laikā no 1799. gada līdz 1815. gadam Fušē bija viens no varenākajiem cilvēkiem Francijā. Būdams policijas ministrs, viņš bija reorganizējis un izveidojis pēc sava prāta policijas aparātu, un izrādījās, ka viņš bijis lielisks organizators. Napoleona diktatūra bija finansu buržuāzijas diktatūra, un Fušē bija radījis tās varai atbilstošu policijas aparātu. Viņa laikā izveidotā policijas struktūra palika gandrīz nepārveidota līdz Parīzes Komūnai, jā, pat šodien to pamatos vēl var pazīt modernajā Sirtē.

Par Napoleonu stāsta, ka viņš nicinājis strādniekus, tomēr no visniecīgākajiem strādnieku nemieriem baidījies vairāk nekā no zaudētas kaujas. Lokans kā zutis, zinādams velnišķīgus niķus un stiķus, Fušē saprata, kas sagādāja rūpes viņa ķeizaram. Tāpēc viņa pamatlikums un pirmais policijas princips bija: «Ja kaut vai trīs cilvēki sanāk kopā un neapdomīgi sarunājas par politiku, policijas ministram tas jāzina jau nākamajā dienā.» Savos memuāros viņš pašapzinīgi atklāj: «Man izdevās radīt pārliecību, ka visur, kur sanākuši kopā kaut vai četri cilvēki, ir arī mans algotnis, lai visu novērotu un noklausītos.» Spiegu savāktās ziņas, ciktāl Fušē tās uzskatīja par noderīgām un turēja par vajadzīgu darīt zināmas, tika apkopotas viņa izdotā slepenā informācijas izdevumā «Bulletin du Ministère».

Šie biļeteni pierāda, ka nebija nevienas sabiedriskās dzīves jomas Francijas politikā un ekonomikā un gandrīz nevienas ārzemju valdības, kurā nebūtu Fušē informatoru.

Viņa noorganizētais spiegošanas tīkls pārspēja visus līdz tam pastāvējušos. Pat Rišeljē, Mazarīni un Lareinī varētu pamācīties no Fušē. Napoleona policijas šefa algotņi bija visur: revolucionārajās un rojālistiskajās slepenajās organizācijās, armijā, fabrikās, priekanamos, spēļu zālēs, valsts aparātā, ķeizara sekretariātā, jā, pat Napoleona laulības gultā. Jo arī Zozefīne, Bonaparta sieva, saņēma no Fušē «kabatas naudu» pat līdz 1000 franku dienā. Tā Fušē kļuva arī par ķeizara «ēnu».

Atklājums, kā likt lietā sieviešu pievilcību un seksu, tomēr nav Fušē atklājums. Jau kardināls Rišeljē tos bija izmantojis, lai iegūtu informāciju, un ir bijis arī ne mazums galmadāmu un

karalieņu, kurām šī nodarbošanās nebija sveša. Tomēr Fušē priekšteči šai jomā bija tikai «sīktirgotāji», kas darbojās uz savu roku un tikai slepeni, turpretim Fušē strādāja en gros un savāca simtiem aģenšu. Šī tā saucamā «gultas kohorta» vienpadsmit mēnešos Fušē izmaksāja 5,5 miljonus franku un turklāt strādāja tikai viņam.

Šādas lielas summas policijas ministrs mēdza sagādāt, uzliekot speciālu nodokli par dažādām azarta spēlēm un prostitūciju. Parīzes spēļu zāļu galvenais pārvaldnieks viens pats šīm vajadzībām maksāja 3000 franku ik dienas. Un, tā kā priekanamu nodevas nebija mazākas un policijā reģistrētajām ielasmeitām bija jāstrādā akorddarbs, Fušē zināmā mērā var uzskatīt par liela mēroga suteneru. Prūsijā kādu laiku vienīgi bendem kā valsts pilnvarotam ielasmeitu patronam bija tiesības pieprasīt nelielu «prieka nodokli». Fušē laikā džentlmenim sarkanajā mētelī būtu jāpārtiek tikai no sava roku darba un sabiedriskās labdarības pabalsta.

Šie ministra pasākumi zēla divējādā nozīmē. Pirmkārt, priekanamu īpašnieki un ielasmeitas maksāja augstus nodokļus un, otrkārt, vai nu viņi gribēja, vai ne, tika ievilkti spiegu tīklā. Tā policijas ministram nepalika nezināms ne tikai katrs nepārdomāts vai naidīgs vārds, kas tika pārmīts viņu interesējošos sabiedrības slāņos, bet arī katra ievērības cienīga godājama augstākās sabiedrības pilsoņa zaudējums azartspēlēs un katra nepatīkama priekanamā iegūta slimība. Napoleons no «Fušē slepenajiem dosjē» saņēma sīkas, delikātas ziņas un iepazina savas uzticības personas labāk, nekā tās pazina viņu sievas vai vīri. Tā policijas ministrs, kurš bija intrigants pēc pārliecības, varēja ietekmēt arī Napoleona personisko politiku.

Fušē «veikali», protams, nepadarīja cēlākus franču tikumus. Gluži otrādi —Fušē un viņa slepenā policija profitēja no netikumiem, un neviens veikalnieks — un Fušē vēl ne tik—labprātīgi neatsakās no ienesīgas vietas. Tāpēc arī viņam nebija nekādas personiskas intereses par policijas orgāniem, kuriem nebija speciālu politisku uzdevumu. Un tāpēc arī viņa interese par tādas policijas, kura jau sen bija kļuvusi par sabiedrisko nepieciešamību un kura ar kapitālistiskās ražošanas veida attīstību no dienas dienā kļuva nepieciešamāka,— par neatkarīgas specializētas kriminālpolicijas organizēšanu un attīstību bija visai niecīga.

Protams, Napoleona policijas ministram, dienesta pienākumus pildot, bija jānodarbojas arī ar citiem policijas uzdevumiem, kas nebija tieši saistīti ar politiskās policijas darbību, taču viņš neiedziļinājās to būtībā un apmierinājās ar paviršu

policijas orgānu pārraudzību un galvenokārt izmantoja savu ietekmi, ieceļot darbiniekus augstos posteņos.

Franču policijai jāpateicas Fušē par jauninājumiem, kuri, izņemot speciālo naudas viltošanas apkarošanas daļu, sākotnēji gan kalpoja tikai politiskās slepenpolicijas mērķiem, lai tikai vēlāk ieviestos arī pārējos policijas orgānos. Svarīgākie no tiem bija uzskaites kartotēka «Noziegumu topogrāfija» un Biographie Chouannique («Noziedznieku biogrāfijas»).

«Noziegumu topogrāfijā» bija fiksētas visas policijai zināmās aizdomīgo organizāciju, grupu un atsevišķu personu slēptuves un satikšanās vietas visā valstī. Tā noderēja par pamatu policijas akcijām pret revolucionārām un citām savienībām.

«Biographie Chouannigue» turpretim bija reģistrētas politisko policiju interesējošās vai aizdomīgās personas, kā arī aprakstītas viņu biogrāfijas, paradumi, noslieces un izskats. Tā zināmā mērā ir vēlāk slavenās Vidoka «noziedznieku kartotēkas» priekštece.

Turklāt policijas darbība balstījās ne tikai uz šīm speciālajām kartotēkām, bet arī uz 1803. gadā ieviestajām strādnieku un amatnieku darba grāmatiņām. Tajās bija atzīmētas visas darba grāmatiņas īpašnieka darbavietas, tā ka policija un darba devējs nekavējoties varēja uzzināt vajadzīgās personas uzturēšanās vietu.

Tika reģistrētas arī 1800. gadā aizliegtās neatkarīgās avīzes un stingrai cenzūrai pakļauta iznākošā prese, kā arī žurnālisti. Pats par sevi saprotams, ka Fušē laikā atkal lietoja jau pirms revolūcijas ieviestās «šifra pases», kas zinātājam ar gudri izdomātu zīmju sistēmu pavēstīja vairāk, nekā nojauta pats neko nezinošais pases īpašnieks.

Fušē bija praktiķis un tāpēc neaprobežojās ar politisko pretinieku novērošanu un izspiegošanu vien. Emigrējušie rojālisti ciešā savienībā ar angļiem atkal un atkal mēģināja gāzt Napoleonu un atjaunot Burbonu monarhiju. Pašā valstī karalim uzticamie dižciltīgie organizēja sacelšanās citu pēc citas. Tāpēc Fušē nodibināja Colonne mobile — speciālu mobilu vienību, kurai bija tikai viens uzdevums-— demoralizēt rojālistu grupas un tā apspiest sacelšanos jau dīglī.

Pirmajā ķeizarvalstī policijas struktūra vadījās pēc vispārējās Napoleona pārvaldes organizācijas. Valsts bija sadalīta departamentos, apgabalos, kantonos un komūnās. Policijas priekšgalā bija policijas ministrs, kas bija atbildīgs par policiju visā Francijā. Viņa ministrija šai laikā sastāvēja no sešām daļām:

slepenās daļas (to vadīja Fušē slepensekretārs), kas apstrādāja visas lietas, kuras Fušē paturēja pats savā ziņā;

vispārējās drošības un slepenpolicijas daļas, vēlākās Sûreté Générale sākotnējās formas;

trešās daļas, kura tāpat bija pakļauta politiskajai policijai un nodarbojās ar emigrantu uzraudzību;

ceturtās daļas, kura pārzināja cietumus un presi.

Abas pārējās daļas bija atbildīgas par arhīvu, grāmatvedību un teātra jautājumiem.

Departamentos policijas ministra padotie bija policijas prefekti, kuriem bija pakļauti subprefekti (apgabalos) un mēri pilsētās un komūnās. Mēriem savukārt bija padoti policijas komisāri. Katrā pilsētā ar vismaz 5000 iedzīvotājiem darbojās policijas komisārs. Lielākajās pilsētās uz katriem 10 000 iedzīvotājiem iecēla policijas komisāru; lielpilsētās ar 100 000 un vairāk iedzīvotājiem darbojās vēl arī ģenerālkomisārs. Tā visa policija bija organizēta slepenpolicijā (valsts policijā);

vispārējā policijā, kas nodarbojās ar pārvaldes un kārtības uzraudzību, kā arī apkaroja noziegumus; militāri organizētā žandarmērijā.

Tāda policija būtībā palika līdz Otrajai impērijai, ja pat vēl ne līdz mūsu dienām, kaut gan laiku pa laikam mainījās policijas spēku proporcijas un kompetences jomas.

Blakus trīs policijas pīlāriem eksistēja arī vēl ceturtais — galma policija, kas nebija padota policijas ministram, bet Napoleonam personiski un nodarbojās ar izlūkošanu un gādāja par imperatora un viņa ģimenes personisko drošību.

Pati Policijas ministrija politiskajos notikumos bija kā rotaļbumba. 1796. gadā Direktorijas dibinātu, 1802. gadā to likvidēja konsuli, bet jau divus gadus vēlāk Napoleons to nodibināja no jauna. Pēc Burbonu atgriešanās to uz laiku likvidēja, tomēr drīz vien tā parādījās atkal kā visvarens policijas centrs galvenokārt politisko nemieru laikos, tas ir, revolucionāru notikumu periodos, kas lieku reizi liecina par šī institūta šķirisko funkciju. Svarīgi izcelt šo aspektu, jo vairumā aprakstu par franču policiju šķiriskais aspekts nav ņemts vērā. Kreiso radikāļu un pat revolucionāro strādnieku rīcība tiek klasificēta kā laupītāju bandu nodarījumi. Valsts policijas un Policijas ministrijas rīcība dēvēta par noziedznieku apkarošanu, kaut gan tā ir visai ierobežota. Ne no viena cita kā no paša Fušē mēs uzzinām, ka viņu noziegumu būtība interesēja tikai tik daudz, cik tie traucēja (vai arī atbalstīja) viņa politiskos plānus. Bija tikai viens izņēmums — naudas viltošana.

Atceļot jakobīņu likumus, kontrrevolucionārā termidora vadība atcēla arī likumu par maksimālajām cieti noteiktajām cenām. Tas tūlīt radīja strauju cenu celšanos, un valsts izlaida milzīgu daudzumu papīra naudas. Tā savukārt, būdama puslīdz nevērtīga, vēl vairāk uzskrūvēja cenas. Tā bija dilemma, kuru izmantoja rojālisti. Lai vēl vairāk satricinātu Francijas finansu saimniecību, viņi ar savu angļu draugu palīdzību laida apgrozībā viltotu naudu. Tā kā franču valdības izlaisto papīra naudu bija samērā viegli viltot, šai pasākumā piedalījās arī zināms skaits privāto «drukātāju». Tā Francija tika pārplūdināta ar viltotām banknotēm. Neviens cilvēks vairs neuzticējās papīra naudai. Viltotā nauda kļuva par politiku un tāpēc sāka interesēt arī policijas augsto šefu. Ar mainīgiem panākumiem Fušē mēģināja savaldīt naudas viltotājus, izveidojot speciālu policijas nodaļu šo noziegumu apkarošanai. Sākumā tā bija padota tieši policijas ministram un tikai vēlāk nonāca vietējo policijas orgānu pakļautībā.

Izņemot šo speciālo gadījumu, Fušē visu policijas darbu, kas neskāra politisko grupu darbību, atstāja saviem četriem palīgiem, kuri, būdami valsts padomnieka rangā, savā laikā bija atbildīgi katrs par vienu no lielajiem Francijas policijas apgabaliem.

Detektīvu karalis

Sirtē nelabprāt uzklausa atgādinājumu (un kura gan policija pasaulē labprāt to uzklausītu!), ka tās pirmais šefs bijis izbēdzis noziedznieks. Un tomēr tas ir tikpat pareizi kā fakts, ka pirmie «Brigade de sûreté» (drošības brigāde)— mūsdienu franču kriminālpolicijas priekšteces darbinieki nēsāja uz pleca iededzinātu burtu V (voleur — zaglis) un tādēļ kopā ar viņu šefu Vidoku arī tika saukti par «Vidoka bandu». Delikāts nosaukums!

Bet Vidoks, kura dzīve un karjera bija vēl avantūristiskāka nekā viņa laikabiedra Fušē dzīve, un viņa «banda» bija labāki policisti, nekā pēc viņu sliktās slavas varētu domāt.

Tai laikā, kad radās franču policija, nebija kriminālstatisti-kas (kriminālstatistiku Francijā ieviesa 1826. gadā), tomēr no laikabiedru ziņojumiem var secināt, ka Napoleona Parīze bija dažādu blēžu Eldorado. Pa visu valsti klaiņoja laupītāju bandas, kas bija izveidojušās no dezertējušiem kareivjiem un klaidoņiem. Aizvien vairāk izplatījās angļu preču kontrabanda ar kriminālām blakus parādībām. Šo kontrabandu faktiski bija izraisījis Napoleons pats, izsludinot kontinentālo blokādi.

Spekulanti, kontrabandistu bandas un augļotāji vairojās kā sēnes pēc lietus; kareivji nodarbojās ar laupīšanu un, tāpat kā lielceļa laupītāji, uzglūnēja pie ceļiem. Parīzes priekšpilsētās bija ieperinājušies zagtu mantu slēpēji un zagļu bandas. Tā bija augsne, no kuras izauga Francijas kriminālpolicija.

Toreiz Parīzes policijas prefektūra drudžaini dzina pēdas kādam cilvēkam, kas saucās Vatrēns, pēc amata bija iespiedējs un jau gadiem ilgi vazāja aiz deguna policiju, turklāt tik pamatīgi, ka Parīzes prefektūras II daļa, kas bija atbildīga par noziegumu apkarošanu, par viņu nezināja neko daudz vairāk kā tikai to, ka viņš vilto un laiž apgrozībā banknotes. Viņa izskats, tā kā noziedznieku fotografēšana vēl neeksistēja, bija zināms tikai nedaudziem policijas ierēdņiem, kas varēja arī kļūdīties un, protams, kļūdījās arī. Turklāt cilvēka ārieni varēja pārgrozīt — pietika tikai uzaudzēt vai nodzīt bārdu, citādi sakārtot matus vai tos nokrāsot, noziest brūnu vai ar miltiem apkaisīt baltu seju, lai apgrūtinātu identificēšanu un padarītu to pat neiespējamu.

Turklāt Vatrēns bija īsts lapsa, kura rīcībā bija dučiem slēptuvju un patvērumu un kurš bija tik viltīgs, ka viņam nespēja piekļūt pat spiegi. Reiz viņu Parīzes līkumotajās ieliņās bija aplenkuši vairāki policijas ierēdņi. Pēc dažiem mirkļiem viņš tomēr aizbēga un kopš tā laika bija pazudis.

Naudas viltošana bija ar nāvi sodāms noziegums. Uz Vatrēnu giljotīna tomēr gaidīja velti, jo policija bija pazaudējusi viņa pēdas.

Šis toreizējai policijai gandrīz neatrisināmais jautājums 1811. gadā kļuva par uzticamības pārbaudi Ežēnam Fransuā Vidokam, kas bija izbēdzis no katorgas un jau divus gadus strādāja par policijas okšķeri Parīzes policijas prefektūrā.

Uzdevumu sameklēt Vatrēna pēdas un viņu apcietināt Vidokam deva Anrī kungs, Parīzes policijas prefektūras II daļas šefs. Pēc Vidoka izteikumiem, tas noticis apmēram tā:

— Vidok, jūs uzmeklēsiet un nodosiet mums bēdīgi slaveno naudas viltotāju Vatrēnu!

— Protams, kungs,— Vidoks vienaldzīgi atbildēja.

Viņa neizdibināmajā, cietuma gaisa izbalinātajā sejā nepakustējās ne vaibsts. Viņš bija trīsdesmit sešus gadus vecs, gaišmatains un spēcīgs, drukna auguma. Vēl pirms trim nedēļām viņš bija ieslēgts Laforsas cietuma mūros.

— Vatrēns ir nesaudzīgs bandīts, kas zina visus trikus,— Anrī turpināja.— Mani inspektori jau gadiem ilgi meklē viņu.

— Es to zinu, kungs.

— Reiz viņi bija Vatrēnu jau atraduši, tomēr viņš atkal aizbēga. Vatrēns ir īsts velns.

Pār aģenta seju, kas nekādā ziņā nebija nesimpātiska, pārslīdēja smaids.

— No manis viņš neizbēgs, kungs. Velnu nav.

— Bet mums nav ne jausmas, kur viņš pašreiz slēpjas.

— Tomēr es viņu atradīšu!

Anrī dīvaini paskatījās uz Vidoku.

— Vatrēnu gaida ešafots.

Vidoks nicīgi savilka lūpas.

— Viņš ir pelnījis nāvi. Un visi cilvēki ir mirstīgi.

Vidoka pašpārliecība attaisnojās, jo kas gan labāk par

viņu pazina visus slepenos patvērumus; viņš bija sīki iepazinis noziedznieku domāšanas veidu un paradumus un pats gadiem ilgi ar panākumiem vazājis aiz deguna policiju. Kurš gan cits varētu sameklēt tādu zelli kā Vatrēns? Leģendārajam bēglim no katorgas pavērās pavisam citas iespējas nekā policijas daļas vadītājam Anrī, un Vidoks tās izmantoja.

Vispirms viņš izvairījās no pārāk lielas steigas un daudz neko netaujāja, lai nekļūtu aizdomīgs. Gluži otrādi, pilnīgi pārliecināts par savu «labo slavu» noziedznieku aprindās, viņš sistemātiski apmeklēja priekšpilsētas krodziņus, žūpoja kopā ar veciem draugiem, it kā starp citu apjautājās par vienu otru paziņu, izrādīja interesi par naudas viltošanu un tā jau visai drīz uzzināja, ka kādā zināmā dzīvoklī Monparnasa bulvārī tiek glabātas Vatrēna mantas. Līdz ar to Vidoks grūtāko jau bija veicis, jo viņš zināja, kā noziedznieki pieķeras personiskajam īpašumam, un bija pārliecināts, ka kaut kad Vatrēns ieradīsies pēc savām lietām.

Vidoks noīrēja dzīvokli, no kura varēja novērot bijušo Vatrēna slēptuvi, un mierīgi gaidīja. Četrpadsmit dienu vēlāk kādā pastaigā viņš uzzināja, ka Vatrēns ar savu kompanjonu, nodzērušos kurpnieku, manīts kādā blēžu midzenī blakus ielā. Vidoks pamatīgi pārmeklēja visu rajonu. Viņš gan uzdūrās tikai uz Vatrēna kompanjonu, bet ar to viņam arī pietika. Kādā vientuļā vietā, kur neviens nevarēja dzirdēt saucienus pēc palīdzības, Vidoks ņēma priekšā kurpnieku. Vidokam nebija formālu tiesību viņu aizturēt. Un ko tas būtu devis? Policijai tas zellis būtu samuldējis kaut kādas pasaciņas un ar to sagādājis Vatrēnam iespēju atvadīties «pēc franču modes». Vidoks taču pazina noziedznieku domāšanas veidu un tāpēc labāk pats satvēra kurpnieku kā spīlēs. Tas gan nebija īsti likumīgi, bet kuru gan tas būtu varējis uztraukt.

Napoleona impērijas ziedu laikos karš un vardarbība iederējās valsts doktrīnā. Napoleons I, kas zem sava militārā

zābaka turēja visu Rietumeiropu un Viduseiropu, pavēlēja simtiem tūkstošu Francijas, Flandrijas, Vācijas un Itālijas pavalstnieku šaut, durt, cirst un kārt. Kurpnieks, kuram Vidoks 1811. gadā izsita zobus un tā piespieda viņu runāt, dzīvoja Movēgarsona ielā 4 un jau dažas dienas slēpa Vatrēnu savā dzīvoklī. Tagad Vidoku vairs nekas nekavēja. Viņš tūlīt aizsteidzās uz uzdoto adresi un tur tumšā priekšnamā saskrējās ar kādu cilvēku, kuram, kā Vidoks instinktīvi nojauta, bija jābūt Vatrēnam.

Tas patiešām bija viņš, un arī viņam piemita tikpat smalks instinkts, lekāms Vidoks spēja apdomāties, Vatrēns ar spēcīgu kājas spērienu bija viņu jau nogrūdis lejā pa kāpnēm un pats nozudis partera dzīvoklī.

Vidoks apbruņojās ar pacietību un nostājās zem partera loga. Viņš gaidīja tik ilgi, kamēr Vatrēns izbāza galvu pa logu. Vidoks zibensātrumā metās klāt Vatrēnam un aiz matiem izvilka viņu uz ielas. Viss pārējais bija tīrā bērnu spēle. Mazliet vēlāk Vatrēns, par prieku Anrī kungam un par sarūgtinājumu neveiksmīgajiem policijas inspektoriem, jau sēdēja aiz atslēgas.

Notverot naudas viltotāju Vatrēnu, Vidoks bija pirmoreiz sadarbojies ar policiju ārpus cietuma mūriem.

Nav neviena detektīva (protams, izņemot fiktīvos Šerloku Holmsu un komisāru Megrē), kas būtu tik slavens un izdaudzināts kā Vidoks. Onorē de Balzaks ar savu Votrēnu uzcēlis viņam literāru pieminekli. Valžānam, Viktora Igo romāna varonim, nepārprotami piemīt Vidoka pazīmes. Edgars Alans Po, Čārlzs Dikenss, Aleksandrs Dimā un Ežēns Sī atraduši ierosmi saviem darbiem Vidoka biogrāfijā un memuāros. Viņa trauksmainā dzīve, piedzīvojumiem bagātā karjera, panākumi noziegumu atklāšanā nevarēja neizraisīt literātu interesi.

Vidoks dzimis 1775. gada 24. jūlijā Arasā, Robespjēra dzimtajā pilsētā, maiznieka ģimenē. Uz viņu attiecas sakāmvārds: «Kas grib kļūt par kāsīti, tam jau laikus jāsāk liekties.» Trīspadsmit gadu vecumā viņš pie sava tēva sāka mācīties par maiznieku, tomēr maizīšu cepšana viņu garlaikoja, jo sevišķi tāpēc, ka viņš kā māceklis un pašu ģimenes loceklis saņēma tikai ļoti niecīgu kabatas naudu. Tomēr jaunais «miltu tārps» jau toreiz mācēja izlīdzēties. Sākumā ar lipīgu žagaru, kas bija apgrūtinoši, tāpēc vēlāk — ar mūķīzeri viņš apstrādāja tēva veikala kasi. Nočiepto naudu viņš noplītēja dzimtās pilsētas priekanamā, kur pabeidza savā ziņā speciālkursu. Kad tas nāca ausīs Vidoka tētiņam, viņš mēģināja, tomēr neveiksmīgi, iznīdēt sava dēla apšaubāmo mācīšanās kāri ar

desmit dienu ilgu šoka terapiju aiz pilsētas cietuma restēm. Kad drīz vien pēc tam Vidoks no jauna piesavinājās naudu no tēva veikala kases, viņam pie pirkstiem pielipa 2000 franku. Šoreiz viņš arī tūdaļ savāca savas mantiņas un aizlasījās, taču nonāca tikai līdz Ostendei. Tur kāds cits blēdis izmānīja viņam nočiepto naudu, un Vidoks atgriezās dzimtas klēpī pie skābās mīklas. Protams, ne jau uz ilgu laiku. Drīz vien viņš atkal devās ceļojumā un, tikko piecpadsmit gadus vecs, izmēģināja kļūt gan par aktieri leļļu teātrī, gan matrozi, gan leļļu teātra mākslinieku, gan kādas aktrises mīļāko.

Jau četrpadsmit gadus vecs viņš divkaujā bija nogalinājis savu paukošanas skolotāju; piecpadsmit gadu vecumā viņš kļuva par kareivi, saglabājot samērā veselus locekļus, pārdzīvoja vairākas ķildas, beidzot izpļaukāja savu kaprāli un ar skubu pameta pulku, lai tūdaļ iestātos citā. Šādu spēlīti viņš atkārtoja vairākas reizes, tā ka iepazina lielu skaitu militāro vienību un kopā ar tām izstaigāja pusi Eiropas.

Kad jaunajam Vidokam franču pulkos sāka zeme degt zem kājām, viņš, ilgi nedomājot, apmainīja frontes un pārbēga pie austriešiem, ar kuriem kopā kādu laiku dūšīgi kāvās pret saviem tautiešiem. Tomēr arī austriešu armijā tai laikā par kareivju disciplīnu vēl gādāja kaprāļi ar nūjām, vēl aizvien notika pēršana, dzenot caur ierindu. Tas Vidokam nepatika jau tāpēc vien, ka viņam ar savu raksturu agrāk vai vēlāk nāktos ar šiem soda veidiem iepazīties. Tāpēc viņš labāk atgriezās franču armijā un aiz piesardzības mainīja tautību un vārdu. Atgriezies Francijā, viņš vispirms patvarīgi piešķīra sev garāku atvaļinājumu, lai izmēģinātu laimi revolūcijā.

Tomēr viņš kā dezertieris tūlīt nokļuva cietumā, kur nāca saskarē ar mademoiselle Ševaljē, kāda ietekmīga sankilota māsu. Kaut arī viņa nebija sevišķi skaista, Vidoks viņu apprecēja. Katrā ziņā (pēc Vidoka paša izteicieniem) viņš nebija Ševaljē jaunkundzi izvēlējies par sievu gluži labprātīgi. Par dezertēšanu viņu gaidīja giljotīna. Šādā situācijā pavecā jaunkundze, kurai bija labi sakari, piedāvāja viņam apmainīt galvu pret laulības gultu. Vidoks nolēma labāk precēties nekā palikt bez galvas un izšķīrās par laulības gultu. Un patiešām — pēc tam viņu izlaida no cietuma uz viņa sievas ne visai ienesīgo sīktirgotavu. Bet: «Mani smagi nomāca šis kavaliera jūgs, tāpēc es ar... prieku uzvilku atkal formas tērpu, kuru ar tādu labpatiku biju noģērbis,»— viņš rakstīja savos memuāros. Tā ar uniformas palīdzību Vidoks varēja aizbēgt no laulības gultas, taču arī mundierim viņš nepalika uzticīgs. 1796. gadā, divus gadus pēc jakobīņu varas gāšanas, viņš pie savas mīļākās atrada franču armijas

virsnieku un piekāva to. Virsnieks pasauca policiju, un Vidokam piesprieda trīs mēnešus cietuma. Viņa nožēlas māktā mīļākā steigšus pagādāja sardzes virsnieka formas lorpu, lai Vidoks varētu aizbēgt.

Ar to viņš iepazina jaunu piedzīvojuma veidu — izbēgšanu, kas kopš tā brīža trīs gadus bija viņa galvenā nodarbošanās. Vidoka bēgšana no cietumiem un ar to saistītie piedzīvojumi ir iegājuši franču cietumu vēsturē. Tas bija sava laika slavenākais bēglis. Reiz viņš aizbēga ārsta virsvalkā, kādu citu reizi nolēca no augsta torņa ledus aukstā, straujā upē, ar nožēlojamiem darbarīkiem izraka eju zem cietuma mūriem un, pārģērbies par mūķeni, bēguļoja pa visu valsti. Lilles cietumā Vidoks iekūlās naudas viltotāju afērā un tika notiesāts uz astoņiem gadiem katorgā.

Par bagno — katorgu — sauca galeru (tās bija likvidētas jau Luija XIV valdīšanas laikā) pēctečus — tumšus, masīvus cietumus ar sevišķi biezām sienām. Tie bija domāti īpaši bīstamiem noziedzniekiem un toreiz atradās ostas pilsētās Brestā, Tulonā un Rošforā. Katorgā notiesātajiem noziedzniekiem uz drēbēm uzkrāsoja tradicionālos burtus GAL (galeere) un ar kvēlojošu dzelzi iededzināja plecā TF (travail forcé— spaidu darbi). Starpība starp agrākajiem uz galerām notiesātajiem un bagno iemītniekiem bija tikai spaidu darba veids. Bagno noziedznieki vairs neairēja karakuģus, bet viņiem bija jālauž un jāapstrādā akmeņi vai jādara kāds cits smags darbs. Uz bagno transportējamos noziedzniekus komplektēja Bisetrā, vienā no Parīzes cietumiem. Tur notiesātajam ap kaklu apkala dzelzs riņķi, pēc tam — ja viņš šo procedūru bija pārcietis un palicis dzīvs — viņu kopā ar 25 citiem notiesātajiem piekala pie smagas ķēdes, kuru noņēma tikai tad, kad bija sasniegts galamērķis. Tur notiesātajiem nodzina matus līdz ādai un viņi saņēma buru audekla bikses, sarkanu jaku un zaļu vilnas mici. Lai aizkavētu bēgšanas mēģinājumus, viņus sakala kopā pa pāriem ar ķēdi, pie kuras piestiprināja smagu dzelzs bumbu, ko dēvēja par billes — biljarda bumbu.

Vidoku vajadzēja nogādāt Brestas bagno, tomēr viņš tik tālu netika, jo izbēga no Bisetras. Viņa brīvība gan ilga tikai īsu laiku. Taču arī Brestas bagno mūri viņam nebija pietiekami biezi. Viņš izbēga, klaiņoja pa Beļģiju un nodibināja sakarus ar visizdaudzinātākajām XVIII gadsimta laupītāju bandām, kļuva par pirātu un 1799. gadā beidzot atkal par bagno ieslodzīto. Kā cherval de retour— izbēdzējs viņš šoreiz tika pieķēdēts ar dubultām ķēdēm un turklāt vēl aizvests uz kādu bagno vecā kuģī pie Tulonas.

Vidoks izbēga no bagno trīs reizes. Beidzamo reizi — [28]

65

1799. gada beigās—bēgšana izdevās tik pamatīgi, ka viņš uz desmit gadiem varēja nozust brīvībā.

Viņš noslēpās Parīzē, Sendenī kvartālā, pie kādas meitenes, kuru sauca par Aneti, un uzsāka kārtīgu pilsonisku dzīvi, tirgodamies ar drēbēm un galantērijas precēm.

Policija viņu neatrada, taču viņa bijušie cietuma biedri gan, un tie gribēja no viņa nelegālās eksistences iedzīvoties. Tāpēc viņi pieprasīja ne tikai atlīdzību par klusēšanu, bet arī uzstāja, lai viņš slēpj zagtās mantas. «Liktenis man nebija lēmis laimi dzīvot godīgu dzīvi,» Vidoks nopūtās 19 gadus vēlāk. «Man kļuva skaidrs, ka man kā izbēgušam notiesātajam ir tikai divas iespējas — vai nu tikt nodotam, vai kļūt par nodevēju.»

Izvēle nebija grūta. 1809. gadā viņš brīvprātīgi pieteicās pie Anrī kunga, Parīzes policijas prefektūras II daļas šefa, un piedāvājās par līdzstrādnieku.

Anrī pieklājīgi un ar interesi noklausījās Vidoka stāstu un aizsūtīja viņu projām, apsolīdams, ka Vidoks par viņu vēl dzirdēšot.

Ziņa arī pienāca — veselas policistu grupas veidā, kura aplenca māju Sendenī un Vidoku bez lielām ceremonijām aizveda uz Bisetru. Viņš atkal bija nokļuvis cietumā, cilvēces padibeņu savākšanas vietas mežonīgie uzraugi bija dabūjuši bēgli atkal savos nagos un dedzīgi izgāza pār viņu savas dusmas. Vidokam bija nodrošināts bagno un oficiālais pēriens ar kokiem par izdevušos bēgšanu. Par spīti savai leģendārajai bēgļa slavai, diezin vai Vidokam izdotos vēlreiz izbēgt. Bet, iespējams, viņš to nevarētu arī vairs pat mēģināt, jo šādos gadījumos paredzētie sitieni padarīja katru bēgšanas mēģinājumu iluzoru un itin bieži beidzās pat ar saķertā bēgļa nāvi.

Vidoks nejuta ne mazāko vēlēšanos saņemt nāvīgo audzināšanu ar kokiem, bet stājās atkal sakaros ar Anrī kungu, kuram bija iesauka «Ļaunais eņģelis». «Ļaunais eņģelis» apžēlojās un lika nabaga velnu izlaist no «elles priekšnama», kā Bisetru iejūtīgi bija iedēvējuši, un aizvest uz policijas prefektūras «paradīzi». Tur noslēgtā vienošanās bija īsa un kodolīga: Vidokam bez jebkādiem noteikumiem bija jānodod policijas rīcībā savas zināšanas par noziedzniekiem un viņu paradumiem, kā arī jāliek lietā sava slava noziedznieku pasaulē. Par to viņam sākumā tika aiztaupīta Bisetra un bagno un, iespējams, varbūt pat tiks dāvāta brīvība.

Šķiet, ka II daļas šefs, par kuru Vidoks un citi viņa laikabiedri apgalvo, ka viņš bijis lielisks cilvēku pazinējs, jau Vidoka pirmā apciemojuma laikā bija sapratis, cik izdevīga policijai būtu viņa līdzdarbība. Varbūt Anrī bija dramatisko

apcietināšanas scēnu ar tai sekojošo elles garšu arī sarīkojis tikai tāpēc, lai viņa nākamais līdzstrādnieks Nr.1 nobītos un kļūtu mīksts un pakļāvīgs. Fušē gars nevaldīja politiskajā policijā vien. Arī vispārējā policija tai laikā, kad identifikācijas dienests bija ļoti primitīvs un tāpēc bija arī ļoti niecīgas identifikācijas iespējas, varēja galvenokārt paļauties tikai uz saviem špikiem. Bet tieši ar tiem negāja visai gludi, jo ne katrs, kas piedāvājās strādāt šo bēdīgo darbu, tiešām bija tam piemērots. Tāpēc policijai vai ik dienu vajadzēja atzīt, ka špiki, kas paši bija piedāvājušies, pazuda uz visiem laikiem, tiklīdz viņiem atvērās cietuma vārti. Kas gan var pārmest Anrī kungam, ja viņš negribēja riskēt ar Vidoku un nodrošinājās, lai viņa jaunais aģents pamatīgi parādītu sevi, tas ir, nodotu zināmu skaitu noziedznieku? Tikai tā viņš varēja kļūt uzticības cienīgs prefektūras partneris, jo līdz ar to policijai radās divas iespējas, kā dabūt viņu savā varā: nosūtīt viņu atpakaļ uz bagno vai, ja tas neizdotos, paziņot noziedznieku aprindām, ka viņš ir policijas špiks. Abas tās nozīmēja tikpat kā nāves sodu.

Vidoka pārbaudes laiks ilga divus gadus, kurus viņš pavadīja Laforsas cietumā. Šais divos gados Vidoks tad arī ieguva savu jauno šefu uzticību.

Visi noziedznieki, kas stūrgalvīgi noliedza savu vainu, tika ievietoti vienā cellē ar Vidoku, un drīz vien viņiem vairs nebija nekādu noslēpumu no visiem pazīstamā bēgļa. Ko viņi slepenībā uzticēja Vidokam, tas otrā dienā bija zināms II daļas šefam. Lētticīgais noziedznieks aizsoļoja uz ešafotu un paņēma kapā līdzi Vidoka noslēpumu. Nākamajā dienā Vidoka cellē viņa vietu ieņēma jau cits nāves kandidāts.

1811. gadā Vidoks pēc Anrī norādījuma un ar policijas prefekta Paskjē svētību «izbēga» no Laforsas, un ar to sākās viņa karjera policijā un ceļš uz «detektīvu karaļa» godu.

Noklusēta dzimšana

Police judiciaire — franču kriminālpolicija — piedzima 1812. gadā. Tās šūpulis IIdesitē, Parīzē. Atbildīgie palīgi «dzemdībās»— jau agrāk pieminētais Anrī kungs un policijas prefekts Paskjē, kas šai laikā uzņēma Vidoku Parīzes policijas personāla sarakstā un turklāt piešķīra viņam arī tiesības uz paša rēķina nodarbināt četrus palīgus pēc savas izvēles, un nosauca šo jauno iestādījumu daudzsološā vārdā Brigade de Sûreté— drošības brigāde. Ar to bijušais cietumnieks bija kļuvis par pirmo Francijas kriminālpolicijas šefu.

Par šo ne visai slaveno sākumu, protams, daudz nerunāja un to neslavēja, tāpēc arī nemaz nepamanīja. Tas prefektūrai bija gluži pa prātam, jo visai omulīgi tur jaunās iestādes un tās šefa dēļ vis nejutās—vienkārši aiz tā iemesla, ka pirmie franču kriminālpolicijas detektīvi visi bez izņēmuma bija agrākie kramplauži un kabatzagļi, jo Sirtē šefs Vidoks turējās pie uzskata: «Noziedzniekam nav briesmīgāku ienaidnieku par atbrīvotajiem notiesātajiem, kas salasās zem policijas karoga. Zaglis, kas uzskata sevi par izārstētu un glābtu, nejūt līdzjūtību pret kolēģiem.»

Piemēram, Vidoka vietnieks Koko Lakūrs, kas vēlāk, pēc Vidoka aiziešanas no policijas, pats kādu laiku vadīja drošības brigādi. Parīzes policijas arhīvā uzglabātajos aktos par viņu atzīmēti pieci sodi ar brīvības atņemšanu no diviem mēnešiem līdz četriem gadiem par zagšanu un dezertēšanu. 1812. gada 22. janvārī viņš kā «nelabojams zaglis» tika ievietots Bisetrā, no kurienes 1816. gada jūlijā viņu paņēma drošības brigādes rīcībā.

Arī Lakūrs savu daudzsološo karjeru sāka ļoti agri, proti, vienpadsmit gadu vecumā. Vissvarīgākais kabatzagļa darbarīks ir paša rokas, pirkstu veiklība un jutība. Bija dzimtas, kurās zagļa profesiju pārmantoja no paaudzes uz paaudzi, tāpat kā citās ģimenēs maiznieka vai miesnieka amatu, un cerību pilnās atvases jau bērnībā tika apmācītas «pirkstu veiklībā».

Vidoks skaidri zināja, ka zaudēta pirkstgalu jutība kabatzaglim ir gandrīz tikpat kā uzspiests godīgums. Tāpēc viņš pavēlēja dienesta laikā nēsāt biezus cimdus, kas padarīja neiespējamu nemanāmu grābienu svešā kabatā. Šie Vidoka cimdi—pirmā franču kriminālpolicijas uniformas detaļa un reizē arī dienestā esošo bijušo kabatzagļu godīguma simbols.

Tomēr Sirtē šefam šad tad gadījās nepatikšanas ar savējiem, un dažam labam detektīvam bija jāatgriežas uz turieni, no kurienes viņš bija nācis. Tomēr drošības brigādes panākumi ar uzviju atsvēra šos negadījumus, tā ka prefektūra jau 1817. gadā paplašināja brigādi līdz divpadsmit cilvēkiem. Darbiniekus Vidoks atkal izvēlējās no bijušajiem notiesātajiem. Tomēr arī viņi neiekļuva policijas algu sarakstos, kas divējādā nozīmē bija pilnīgi nesvarīgi. Pirmkārt, pirmie kriminālpolicisti, ieskaitot arī viņu šefu, tik un tā nevarētu dzīvot no niecīgās algas, bet viņi sedza savus izdevumus no tām prēmijām par panākumiem, kuras bija jāmaksā cietušajiem. Tā kā prēmijas vienmēr bija zināms procents no nozagto priekšmetu vērtības, sanāca krietna summiņa. Otrkārt, ierak-

.'išana policijas algu sarakstā, respektīvi, personāla sarakstā, tik un tā nedeva nekāda sabiedriska atbalsta. Piemēram, Vidoku, kas kopš 1812. gada skaitījās Parīzes policijas prefektūras sarakstos, oficiālās aptaujās noliedza vai uzdeva par «brīva līguma» aģentu. Tātad prefektūra kaunējās par savas kriminālpolicijas šefu. Jā, gadījās arī tā, ka prefektūra pat saņēma pavēles apcietināt Vidoku, kas oficiāli vēl aizvien skaitījās izbēdzis bagno ieslodzītais. Uz tām nereti tika atbildēts, ka tāds Vidoks prefektūrā ir «pilnīgi nepazīstams». Tas izklausās pēc slikta joka: cilvēks, kuram kā kriminālpolicijas šefam bija uzticēta noziedznieku meklēšana, pats vēl figurēja meklējamo sarakstā.

Šis stāvoklis beidzās tikai 1828. gadā, kad Vidoks tika oficiāli apžēlots, bet tad viņš jau bija aizgājis no kriminālpolicijas.

šie pirmie kriminālpolicisti vispār strādāja sevišķi grūtos apstākļos. Viņiem nebija ne policijas dienesta apliecības, ne zīmotņu, un viņus pazina tikai Vidoks viens pats vai labākajā gadījumā vēl arī II daļas šefs. Policijas komisāri un miertiesneši nelabprāt gribēja redzēt viņus un arī šefu, kuram vajadzības gadījumā bija jāpaglābj savi darbinieki. Pretstatā noziedzniekiem «Vidoka bandai» bija jācīnās divās frontēs: pret noziedzniekiem un pret skaudīgajiem un aizspriedumainajiem kolēģiem prefektūrā. Tomēr drīz šī mazā grupa strādāja labāk un ar lielākiem panākumiem nekā visi policijas komisāri kopā. Ar saviem vienpadsmit vīriem Vidoks, piemēram, 1817. gadā izdarīja 722 apcietināšanas un 39 kratīšanas. Viņš apcietināja 15 slepkavas, 6 bruņotus kramplaužus un laupītājus, 107 ielaušanās speciālistus, kabatzagļus un citus garnadžus, 17 izspiedējus, 38 zagtu mantu slēpējus, 46 viltotājus un krāpniekus, 14 izbēgušus cietumniekus un 43 recidī-vistus.

Viens no apcietinātajiem bija uz mūžu bagno notiesātais un no turienes izbēgušais dimantu laupītājs Fosārs. Fosārs pēc izbēgšanas no bagno bija paslēpies pie savas mīļākās Parīzē un turpināja savu agrāko nodarbošanos. Tas bija rūdīts zellis, brutāls un bez sirdsapziņas. Policija no diviem noķertajiem bēgļiem bija saņēmusi miglainu norādījumu, ka Fosārs atrodoties kaut kur Parīzē.

Vidoka brigādei sākumā nemaz negribēja šo lietu uzticēt, jo Sirtē šefs bija kā Fosāra, tā arī viņa mīļākās paziņa, tomēr miertiesneši, kuriem bija jāatrod un jāapcietina Fosārs, nespēja šo uzdevumu veikt.

Fosāra izbēgšana un nekaunīgā laupīšanu turpināšana bija

ļoti satraukusi sabiedrību, uz spēles bija Parīzes policijas un tās prefekta cieņa. Tāpēc 1817. gada decembra vidū tika iedarbināts slepenais ierocis Nr. 1—Vidoka brigāde.

Fosāra lieta bija ciets rieksts pat Vidokam. Līdz tam par Fosāru bija uzzinājuši tikai to, ka viņš laikam uzturoties kaut kur starp Grāfienes d'Artuā ielu un Puasonjēras ielu un pie istabas logiem esot izšūti dzelteni zīda aizkari. Tai pašā mājā dzīvojot arī kāda kupraina šuvēja.

Sirtē šefs vadījās no diviem apsvērumiem: pirmkārt, kuprīte droši vien atrodama vieglāk nekā dzeltenie aizkari, kas pa šo laiku varbūt jau apmainīti pret citiem; otrkārt, meklēšana jākoncentrē tādās vietās, kur vienmēr salasās sievietes,— veikalos un tirgos. Vidoka iedomība nemaz nepieļāva iespēju, ka kāds cits, nevis viņš varētu atrast dimantu laupītāju. Viņš noteikti gribēja atrast Fosāru pats.

Grāfienes d'Artuā ielas apkaimē dzīvoja galvenokārt solīdi pilsoņi, kas nodarbojās ar kādu godīgu amatu. Policijai tur nebija daudz darba. Lai medījumu nelaikā neaizbaidītu, Vidoks maskējās par nopietnu, mazliet no pasaules atrāvušos sešdesmitgadīgo, kuram uzlikti ragi un kurš meklē savu neuzticīgo sievu. Tā viņš dienām ilgi klīda pa ielām, turēdams rokā elegantu spieķi ar zelta rokturi, meklēja kuprainas sievietes un raudzījās pēc dzelteniem aizkariem. Viņš izpētīja piena un sakņu pārdotavas, skārņus, subproduktu un pārtikas preču veikalus, garšvielu bodītes un šuvēju darbnīcas. Beidzot viņš atrada pavecu kuprainu jaunkundzi, kas aizrāvusies tenkoja ar piena pārdevēju. Vidoks sekoja kroplajai jaunkundzei kādā garšvielu bodītē, pēc tam subproduktu tirgotavā un beidzot kādā mājā Ptīkaro ielā. Tur viņš uzzināja, ka dāma patiešām ir šuvēja, un nekavējoties devās pie viņas. Viņš pagaudās par savām laulības bēdām, aprakstīja Fosāra mīļākās izskatu un, uzdodot to par savu sievu un raksturojot Fosāru pašu kā nekur nederīgu dīkdieni, ar kuru sieva aizbēgusi, tā sakairināja šuvējas asaru dziedzerus un sažēlinā-ja veco dāmu, ka viņa pastāstīja: šī esot iedraudzējusies ar Fosāra mīļāko. Meklējamie patiešām esot dzīvojuši mājā Ptīkaro ielā, bet tagad esot pārvākušies, un viņa nezinot, uz kurieni.

Mājas īpašnieks, kuru Vidoks ar savu apmeklējumu pagodināja pēc tam, uz viņa žēlabaino stāstu neiekrita. Viņa acīs Fosārs, kas vienmēr bija laikā maksājis īri, bija godavīrs, lai nu tāds ragainis pļāpā, ko grib.

Pēc tam Vidoks izmēģināja laimi pie važoņa, kas bija pārvedis Fosāra iedzīvi, un ar diviem sudraba gabaliem (katru 5 franku vērtībā) panāca, ka tas atcerējās meklējamā

pašreizējo adresi. Nākamajā dienā važonis parādīja Sirtē šefam Fosāra jauno dzīvokli. Tas atradās neuzkrītošā pilsoniskā mājā kādā nostūrī starp Dipoņa ielu un Sentonorē ielu — atkal visai cienījamā apkaimē.

Vīntirgotājs, kura veikals atradās šai mājā, apliecināja, ka kāds vīrietis, kur^ āriene saskanēja ar Vidoka aprakstīto Fosāru, kopā ar sievu tiešām dzīvojot tur, tikai pašlaik neesot mājās.

Sirtē bija atradusi meklēto cilvēku un nu varēja mierīgi sagatavot tā apcietināšanu. Vidoks negribēja pārsteigties, jo bija zināma lieta, ka izbēdzis noziedznieks ir gatavs labāk nogalināt visus Parīzes policistus nekā ļaut sevi vēlreiz ievietot bagno. Sirtē darbiniekiem, tāpat kā visiem cilvēkiem, bija dārga sava dzīvība. Vidoks ķērās pie viltības. Mājas īpašniekam ieskaidroja, ka viņa īrnieks Fosārs ir ārkārtīgi brutāls laupītājs un slepkava, kas nedomā neko citu kā tikai aplaupīt un nogalināt mājas īpašnieku un viņa sievu. Krietnie pilsoņi, protams, drausmīgi pārbijās un aiz pateicības bija gatavi darīt visu, ko vēlējās Vidoks. Brigādes šefs ar saviem vīriem novietojās istabā, no kuras pa slepenu lodziņu varēja novērot priekštelpu.

Vecgada vakarā pulksten 23.00 Fosārs, jautri svilpodams, parādījās mājās, un jau pēc 20 minūtēm viņa istabā nodzisa gaisma. Bija pienācis īstais brīdis rīkoties. Steigšus un pavisam klusi tika atsaukts attiecīgais policijas komisārs un daži žandarmi. Tikmēr Vidoks ar mājas īpašnieka desmitgadīgo zēnu iestudēja žēlīga lūdzēja lomu.

Puisēns, ģērbies tikai krekliņā, piezvanīja pie Fosāra durvīm un lūdza mazliet odekolona savai tantei, kurai esot kļuvis nelabi. Fosāra mīļākā atvēra durvis. Divi spēcīgi žandarmi sagrāba neko nezinošo sievieti, aizbāza viņai muti ar kabatlakatiņu, un Vidoks, ģērbies melnā kā ogļdeģis, žigli iebrāzās istabā. Fosārs bija tā apjucis, ka viņu saņēma ciet, iekams viņš vispār bija aptvēris, kas notiek. Izkratot dzīvokli, atrada milzum daudz dārgakmeņu un dimantu, kā arī lielu summu naudas. 1818. gada 1. janvārī apcietinātais Fosārs jau atradās Bisetrā. Sirtē šefs savu solījumu — līdz Jaungadam apcietināt noziedznieku — bija izpildījis.

Sirte maina adu

Anrī kungs nebija pārrēķinājies — Sirtē brigāde Vidoka vadībā īsā laikā bija pārvērtusies par mobilu un sevišķi spēcīgu vienību, kuras darbība drīz vien aptvēra visu valsti.

Noziedznieki sāka no tās baidīties un nīst to vairāk nekā citus policijas orgānus. Starp Sirtē apcietinātajiem bija tik augstas personas kā galma policijas šefs un Luija XVIII mīlulis grāfs de Pontā de Sentelēns, kas īstenībā nebija nekāds grāfs, bet gan no bagno izbēdzis bandas vadonis Kuaņārs. Arī Uvāra kungs, Napoleona finansu padomnieks un baņķieris, kas ar Fušē ziņu aiz Napoleona muguras bija sācis slepenas sarunas ar Angliju, juta Vidoka smago roku uz sava pleca. Neskaitāmas bandas, arī tā sauktie «Amjēnas svilinātāji», kas no saviem upuriem izspieda laupījumu, dedzinot viņu kāju pēdas, tika padarīti nekaitīgi. Amjēnas bandu iznīcināja Vidoks viens pats, maskējies par mazliet vientiesīgu sulaini.

Detektīvu maskēšanās, kas modernās tehnikas laikmetā notiek vēl tikai kriminālparodijās, Vidoka laikā bija kriminālpolicijas darbā pilnīgi nepieciešama. Vidoks pats bija īsts pārģērbšanās meistars.

Bez šā palīglīdzekļa kriminālpolicistu rīcībā, meklējot noziedzniekus, vēl bija personiskā redzes atmiņa un iededzinātās zīmes, ar kurām iezīmēja notiesātos. Tāpēc Vidoks trenēja savu un savu līdzstrādnieku atmiņu, bieži apmeklējot cietumus, it sevišķi Bisetru, kur viņi studēja noziedznieku izskatu, izturēšanos, mīmiku un žestus. Lai stiprinātu atmiņu, Vidoks, mācoties no Fušē Biographie Chouannique, iekārtoja kartotēku, kurā tika reģistrēti visi policijai zināmie noziedznieki. Tomēr drošības brigāde nedzina pēdas tikai zināmiem noziedzniekiem vien. Tā atklāja arī noziegumus, noskaidroja likumpārkāpēju vārdus un pirmoreiz Francijas policijas vēsturē strādāja profilaktiski. Kā palīglīdzekli tā bieži lietoja no politiskās policijas pazīstamos aģents prova-cateurs, tas ir, špikus, kuri tika slepeni iesūtīti noziedznieku aprindās un paziņoja policijai paredzēto noziegumu laiku, vietu un plānu. Vidoks pats bieži ar panākumiem darbojās šai lomā.

Sirtē panākumi auga tik strauji, ka par Vidoku un viņa cilvēkiem rakstīja pat avīzēs.

Jau 1818. gadā Sirtē ieguva pati savas amata telpas Ptitsentannas ielā Nr.6, tieši blakus gotiskajai Senšapelas baznīcai. Sirtē eksistenci vairs nevarēja noklusēt. Francijas kriminālpolicija tika atzīta, un 1823. gadā to palielināja līdz 20 cilvēkiem, gadu vēlāk — līdz 28. Trīs gadus vēlāk, 1827. gadā, gadu pirms Vidoka apžēlošanas, viņu atlaida. Priekšmets, par kuru Vidoks samaksāja ar savu vietu, bija policijas prefekta kundzes mētelis. Kāds Sirtē līdzstrādnieks to «pazaudēja», bet Vidoks par šo cilvēku bija galvojis.

1832. gada martā Vidoks tomēr atgriezās savā amatā. Viņš

nomainīja toreizējo Sirtē šefu Ebēru un saņēma algu 6000 franku.

1832. gada 5. jūnijā sakarā ar iemīļotā ģenerāļa Lamarka bērēm Parīzē notika sacelšanās pret «pilsoņu karali» Luiju Filipu. Sīs sākumā sīkpilsoņu republikāņu iedvesmotās sacelšanās laikā Parīzes strādnieki devās uz barikādēm. Viņi uzvilka sarkano karogu un divas dienas varonīgi cīnījās pret karaliskā karaspēka pārspēku. Šai situācijā Vidoks kā Sirtē šefs sevi atkal apliecināja. Viņš, kas pirms četriem gadiem savos memuāros lielīgi bija paziņojis, ka nekad neesot valdošajam režīmam nodevis nevienu tā politisko pretinieku, tagad ar savu brigādi palīdzēja nogalināt un apcietināt sacelšanās dalībniekus.

Vidoks un jaunā Sirtē XIX gadsimta pirmās puses šķiru cīņā pierādīja, ka tā arī politiskajā ziņā ir iztapīgs ierocis buržuāzijas rokās. Par piedalīšanos sacelšanās apspiešanā Vidoku sevišķi uzslavēja toreizējais prefekts 2iskē savā 1832. gada 26. jūnija ziņojumā iekšlietu ministram: «Manas iestādes darbinieku vidū, kuri 5. un 6. jūnijā sacelšanās apspiešanā parādīja vislielāko centību, drosmi un pienākuma apziņu, jo sevišķi jāizceļ Vidoka kungs, drošības brigādes šefs...»

Tomēr Vidoks bija atgriezies tikai uz īsu laiku. Līdzko viņš bija paveicis to, ko no viņa gaidīja, viņam atkal bija jāpazūd. Lai viņu neatlaistu, viņš pasteidzās un 1832. gada 15. novembrī pats iesniedza atlūgumu.

Tūlīt pēc tam viņš nodibināja Bureau des Renseignements — Ekonomiskās informācijas biroju Klošpersa ielā Nr.12. Tas bija pirmais privāto detektīvu birojs pasaulē. Viņa birojā finansisti varēja saņemt visas nepieciešamās ziņas par saviem eventuālajiem veikala partneriem. Vidoks uzņēmās arī ziņu vākšanu par krāpšanu un turpināja savu karjeru kā detektīvs, tomēr laiku pa laikam darbojās kā policijas špiks.

Pēc Vidoka aiziešanas Sirtē brigādē izdarīja pamatīgas reformas. Visi, kas agrāk bija notiesāti, tika atlaisti. Reformas dekrēta 2. paragrāfs īsi un kodolīgi noteica: «Policijas

dienestā nedrīkst pieņemt nevienu agrāk sodītu personu.» No tā laika kriminālpolicijā nodarbināja tikai cilvēkus ar «tīru» pagātni no uniformēto policistu rindām. Drošības brigāde tika pārdēvēta par drošības dienestu un pārcelta uz Jeruzalemes ielu Nr.5.

Bieži apgalvo, ka ar Vidoka aiziešanu Sirtē panākumi esot beigušies. Patiešām jāatzīst, ka neviens no viņa pēctečiem detektīva darbu nepieprata tā kā viņš. Vidoks visā pilnībā pārzināja pārģērbšanās un maskēšanās māku, kā arī aģentu-

provokatoru metodes. Viņš bija pamatīgi iepazinis noziedznieku psihi un sava laika noziegumu cēloņus. Tas viss bija viņa panākumu atslēga, bet viņa sekotājiem pietrūka viņa lielās pieredzes.

Kriminālpolicijas darbs ā la Vidoque bija lielisks un noderīgs tikai tik ilgi, kamēr noziedznieku apkarošanai vēl nekalpoja zinātne un tehnika un nevarēja vēl būt ne runas, ka tās jau būtu nonākušas noziedznieku rīcībā. Dabaszinātņu lēcienveida attīstība XIX gadsimtā, ko pavadīja jauni tehnikas sasniegumi, un ar to saistītā eksaktā domāšana deva policijas rokās drošus līdzekļus noziedzības apkarošanai.

Jau tai laikā, kad Vidoks vēl ieņēma savu amatu, šī attīstība sevi pieteica. 1806. gadā Dagērs atklāja fotogrāfisko plati, kas 1839. gadā jau bija vispārpazīstama, un mazliet vēlāk to savā darbā pārņēma policija. 1823. gadā, kad Vidoka brigādi no 12 cilvēkiem palielināja līdz 20, čehu profesors Purkinjē uzrakstīja darbu par papillārlīnijām. Gadu pēc Vidoka nāves, 1858. gadā, Viljams Heršels Hūgli distriktā (Bengālijā) ieviesa pirkstu nospiedumu izmantošanu identifikācijai.

Jau piecus gadus pirms tam, kad Anrī kungs sāka nodarbināt Vidoku kā špiku, proti, 1804. gadā, Francijā Napoleona pavēle par Burboniem uzticīgā Anžēnas hercoga apcietināšanu tika pārraidīta ar gaismas signālu telegrāfu, kas darbojās gan tikai skaidrā laikā. Anglijā 1845. gadā pirmo reizi ar telegrāfa palīdzību notvēra slepkavu.

Ežēns Fransuā Vidoks, kas literatūrā iegājis kā «detektīvu karalis», darbojās laikā, kas sen jau bija nobriedis jaunu policijas organizācijas formu attīstībai, kriminālpolicijas nodibināšanai. Ilgi pirms Vidoka dzimšanas angļu rakstnieks Fīldings Boustrītas vajātājos bija iemiesojis Londonas detektīvu organizāciju.

Vācijā šī attīstība atpalika. Berlīnē tikai 1822. gadā, 10 gadus pēc drošības brigādes nodibināšanas Francijā, iecēla pirmos trīs kriminālkomisārus.

Virsnieku tiesa

1849. gada februāra sākumā kāda franču militārtiesa pulkveža Kornemīsa vadībā vientulīgā Parīzes viesnīcas istabā pasludināja spriedumu 1848. gada jūnija sacelšanās 24 barikāžu cīnītājiem. Šī viesnīcas istaba kādreiz agrāk bija noderējusi Tulūzas grāfam par guļamistabu. Ar savu 96 kvadrātmetru platību tā bija visai paliela telpa grāfa nakts guļai,

bet tikai pieticīga tiesai, kas tiesāja 24 apsūdzētos, kur piedalījās 250 liecinieku un apsūdzētos padarīja nicināmus ar 25 režīmam uzticamu žurnālistu spalvām; izskata pēc apsūdzētos aizstāvēja 24 advokāti. Pašai notiesāšanai vietas pilnīgi pietika, jo, kas un kā jāspriež, to virsnieku kungi zināja jau pirms prāvas sākuma. Tika piespriesti 5 nāves sodi, proti, četrdesmit gadu vecajam pārvaldniekam Anrī Žozefam Dē-nam, divdesmit astoņus gadus vecajam strādniekam Nikolā Lāram, divdesmit trīs gadus vecajam izpalīgam Šarlam Šopē-ram, trīsdesmit trīs gadus vecajam zirgu tirgotājam Stanislam Vepro un sešpadsmit gadu vecajam krāsotājam Žanam Nurī. Šiem pieciem cilvēkiem vajadzēja tikt giljotinētiem pie Fon-tenblo barjeras. Pārējie apsūdzētie — strādnieks Gotrons, grāmatsējējs Leblegē un pulksteņmeistars Niāns tika notiesāti uz mūžu spaidu darbos. Ielu uzraugs Liks dabūja divdesmit gadu cietumā, apsūdzētie Bisjērs, Bulē un Luijs Vepro — desmit gadu, strādnieki Brasā, Pārī un Žerī — divus gadus cietumā un apsūdzētie Bods un Masēns vienu gadu aresta, t.i., cietuma. Apvainotie Gijoms, Kontāns un Kentēns, kuru izteikumi bija iepriecinājuši tiesu, tika attaisnoti.

Savu spriedumu juridiskajam formulējumam virsnieku tiesai bija vajadzīgas vienpadsmit stundas, un tā izcilo nelikumību pasludināja pulksten 23.15 naktī, apsūdzētajiem klāt neesot. Apsūdzētajiem spriedumu paziņoja drošos apstākļos cietumā piecdesmit pielādētiem ieročiem bruņotu kareivju klātbūtnē piķa lāpu gaismā.

Bet kara tiesas tiesnešu kungi pievīlās. Nebija nekāda haosa, kas dotu iemeslu laist darbā ieročus, nekādu vaimanu, nekādas zobu griešanas. Tiesneši redzēja, ka apvainotie ir savaldīgi, pārsteigti vai apjukuši, vai naida pilni. Uz nāvi notiesātais Nurī atbildēja ar saucienu: «Lai dzīvo republika!» Nodēns, noklausījies spriedumu, aukstasinīgi noteica: «Tikai desmit gadu! Tad jau man pēc tam vēl būs pietiekami daudz laika veltīt savu darbību sociāldemokrātiskajai republikai.» Vairums notiesāto spītīgi paziņoja: «Mēs neko nenožēlojam! Mēs izpildījām savu pienākumu.»

Piecdesmit šaušanas kāru kareivju, pulkvedis un saujiņa reakcionāru virsnieku ar apmulsušām sejām gāja projām, tomēr pirms tam vēl atriebās. Pusstundu pēc sprieduma pasludināšanas notiesātos ar ķēdēm sasaistīja kopā pa diviem vai trim, un kā galeru laikos viņi tika piestiprināti visi pie vienas ķēdes un spēcīga dragūnu eskadrona pavadībā pārvesti uz visnožēlojamāko Vanvas cietokšņa kazemātu.

Pulkvedis un viņa ļaudis ar to bija ne tikai padarījuši pasūtīto darbu, bet izgāzuši arī savas personiskās dusmas uz

barikāžu cīnītājiem, jo tiesnešiem četrās cīņas dienās Sentan-tuānā ne reizi vien bija nācies noliekt galvu, lai pasargātos no lodēm, kas lidoja no viņu tik ļoti nicināto insurgentu ieročiem.

Iegansts šim juridiski izpušķotajam labēji radikālo militāristu atriebības aktam bija brigādes ģenerāļa Breā un viņa adjutanta Manžēna nošaušana 1848. gada 26. jūnijā aiz Fonter.blo barikādēm. Nošaušana, kas savā ziņā jau tāpēc vien bija visai nenozīmīga, ka nošautajiem nebija nekādas lielas politiskas nozīmes, bez šaubām, notika nežēlīgās un cietsirdīgās nacionālās gvardes un mobilās gvardes izturēšanās dēļ un labi saprotama kā sacēlušos strādnieku pašaizsardzības akts. Turklāt ģenerāļa un viņa trīs pavadoņu izturēšanās tīši bija provocējusi notikumus aiz barikādes.

Arī slepenpolicijas un Sirtē nozīme šai notikumā nebija mazā, lai gan par tām tiesas prāvā, protams, nerunāja, tāpat kā nerunāja arī par juridiskajiem un morālajiem motīviem, kurus ievērojot būtu bijusi iespēja notiesātos attaisnot.

Sirtē iziet uz barikādēm

Jau 1848. gada februāra dienās, kad Parīzes strādnieki, sīkpilsoņi un studenti piespieda «pilsoņu karali» Luiju Filipu atteikties no troņa, izvilka karaļa troni uz ielas, kur to demonstratīvi sadedzināja, un pasludināja republiku, policija bija kļuvusi sevišķi aktīva. Sirtē toreiz darbojās vairāk nekā 90 cilvēku —- spēcīgs ierēdņu aparāts, pie kura jāpieskaita arī vēl informatori un aģenti. Pēc februāra revolūcijas šis aparāts kalpoja pagaidu valdībai, tomēr ne visā pilnībā, jo, cik atšķirīgi bija atsevišķo buržuāzijas grupējumu plāni un uzskati, tikpat raibs bija policijas ierēdņu pasaules uzskats; varēja gadīties tā, ka diviem policijas komisāriem bija dažādi politiskie uzskati un tāpēc arī viņi pārstāvēja dažādas intereses. Tāpēc Ledrū-Rolēna — radikālās sīkpilsonības pārstāvja vadītā Iekšlietu ministrija atrada par nepieciešamu blakus Sûreté Générale izveidot slepenu policijas dienestu, kas bija tāpat organizēts un darbojās ar tādām pašām metodēm.

Īstais pagaidu valdības galva Lamartins, mērenās pilsonības pārstāvis, gluži atklāti paziņoja, ka lietderīgas būtu vairākas policijas, lai tās varētu cita citu kontrolēt. Sis apsvērums nemaz nebija tik aplams, jo, kāda īstenībā bija policijas virsnieku pārliecība un uzticība konstitūcijai, kļuva skaidrs trīs gadus vēlāk, 1851. gada 2. decembrī, prinča Luija Bonaparta apvērsuma laikā.

Tomēr, lai cik nepastāvīga arī būtu policijas nostāja pret atsevišķiem buržuāzijas grupējumiem, vienā punktā to uzskati saskanēja, proti, pilnīgi noteikti visiem vienoti jāvēršas pret proletariātu, kad tas saceļas.

Pēc 1848. gada februāra Sûreté Générale ne tikai uzlaboja savu oficiālo un neoficiālo aparātu, bet piesaistīja arī vēl lielu skaitu jaunu informatoru un provokatoru. Pat sen atlaistais Vidoks, kas februārī ar skubu bija novērsies no rojālistiem un kļuvis trīskrāsainā karoga piekritējs, atkal atrada darbu un maizi policijā. Protams, ne jau kā Sirtē šefs, kas viņš bija 1832. gada jūnija dienās,—šis postenis bija jau aizņemts,— bet gan kā ārštata aģents.

Šai amatā darbodamies, viņš, piemēram, slepenā Lamarti-na uzdevumā izzināja orleāniešu plānus Londonā un tai pašā laikā novēroja republikai naidīgi noskaņoto princi Luiju Bonapartu, Napoleona I brāļadēlu. Iekšlietu ministrijas un galvenā prokurora Landrēna, kas agrāk divās tiesas prāvās kā advokāts bija aizstāvējis Vidoku, uzdevumā viņš Parīzē izspiegoja sociālistu klubus. Arī Sûreté Générale šefs, neraugoties uz gadiem ilgām nesaskaņām, deva Vidokam slepenus uzdevumus, kurus viņš arī izpildīja pēc labākās sirdsapziņas. No kādreizējā «detektīvu karaļa», kas bija iedvesis visiem bailes, viņš atkal bija kļuvis par špiku, kurš vienlaikus kalpoja vairākiem kungiem (kas gan bija vienas šķiras pārstāvji).

Kad republikāniskā lielburžuāzija aprīļa vēlēšanās no 880 vietām parlamentā ieguva 500 un nekavējoties devās uzbrukumā strādnieku un sīkpilsoņu izcīnītajām politiskajām brīvībām, Sirtē pastiprināja savu darbu pagrīdē. Fušē gan jau 28 gadus kā bija miris, taču viņa gars un metodes vēl, tāpat kā agrāk, valdīja policijā, šai garā un ar šīm metodēm no iekšienes tika demoralizēti revolucionāru klubi un organizācijas, špiki piedalījās demonstrācijās un beidzot gāja līdzi arī uz barikādēm, lai ar sabotāžu palīdzētu gūt uzvaru revolūcijas pretiniekiem un lai sagatavotu kontrrevolucionāru izrēķināšanos ar revolucionāriem.

Ieganstu graujošai darbībai atradās pietiekami daudz. Parīzes strādnieku jūnija sacelšanās bija pirmā lielā proletariāta šķiru cīņa pret buržuāziju, spontāna akcija, kurā slikti apbruņoti un nepietiekami labi organizēti strādnieki varēja paļauties tikai paši uz sevi. Viņiem nebija ne vienotas vadības, ne arī skaidras programmas. Viņiem nebija sabiedroto, un viņu izcilie vadoņi — Blankī, Raspajs, Barbē un Albērs bija arestēti jau 1848. gada maijā. Strādniekus un studentus cīņā vadīja militāri nepieredzējuši revolucionāru

klubu vadoņi, kuriem turklāt bija dažādi uzskati un kuri darbojās pēc dažādiem plāniem. Starp atsevišķām cīņas vienībām uz barikādēm nebija nekādu sakaru, tur blakus šķiriski apzinīgiem strādniekiem stāvēja arī anarhisti, studenti ar miglainiem ideāliem un citi politiski putrotāji.

Tāpēc policijas aģentiem un špikiem nebija grūti maskēties ar attiecīgām frāzēm un iegūt barikāžu cīnītāju uzticību.

Arī Sentantuānā, visspēcīgākajā pretestības bastionā, savu darbu darīja policijas aģenti, kas pierādījās jau tad, kad brigādes ģenerālis Breā parādījās pie Fontenblo barikādes. Šis ģenerālis, kuru militāristi vēlāk izsludināja par varoni, nebija nekāds strādnieku draugs.

1848. gada jūnijā viņš bija labējā radikāļa ģenerāļa Damesma vadītās mobilās gvardes vienības štāba loceklis; tā pēc Panteona ieņemšanas Sēnas kreisajā krastā nogalināja sacēlušos strādniekus un studentus. Kad 25. jūnijā Damesms priekšpilsētā krita cīņā, Breā pārņēma šīs vienības virsvadību.

Mobilā gvarde, kuru jau 1848. gada februārī bija noorganizējusi pagaidu valdība, galvenokārt sastāvēja no nesavaldīgiem un apmātiem jauniešiem — pretsabiedriskiem un krimināliem elementiem, kuriem piešķīra privilēģijas, piemēram, augstāku atalgojumu nekā Nacionālajā gvardē un sevišķas uniformas. Šai vienībā skaitījās 24 000 vīru, un to komandēja armijas reakcionārākie virsnieki, galvenokārt tādi, kas bija sevi parādījuši, apspiežot brīvības cīņas Alžīrijā. Šie kareivji, kurus bija sakūdījuši vadoņi bez sirdsapziņas, bija pazīstami ar savu brutālo un nežēlīgo trakošanu. Viņu rokās kritušam barikāžu cīnītājam, strādnieka sievai vai bērniem, kas bija pienesuši akmeņus barikādei, nebija nekādas žēlastības. Viņi nevilcinoties šausmīgi apgājās ar bērniem, sievietēm un ievainotajiem, pat nogalināja tos un vēl lielījās ar savu cietsirdību. Šis uniformās tērptais pūlis vienmēr tika sūtīts tur, kur strādnieki pretojās sevišķi sīvi. To aizsūtīja arī uz Fontenblo barikādi.

Sacelšanās sākumā ģenerālis Kaveņaks —«Parīzes bende», kuram valdība bija piešķīrusi neierobežotas pilnvaras,— bija izplatījis liekulīgu proklamāciju, kurā tika apsolīts uzņemt strādniekus kā «nožēlojošus brāļus» un piedot viņiem, tiklīdz viņi nolikšot ieročus. Ar šo proklamāciju ģenerālis Breā sava adjutanta kapteiņa Manžēna un bataljona komandieru Gobēra un Demarē pavadībā devās no barikādes uz barikādi. Virsnieki beidzot nonāca arī pie Fontenblo, kur ģenerālis nolasīja proklamāciju. Acīmredzot pēc tam ģenerālis ticis uzaicināts ieiet barikādē. Kas viņu bija

uzaicinājis, vai šis uzaicinājums vispār bijis nopietni domāts vai tā bijusi tikai izsmejoša atbilde uz proklamāciju un kāpēc Breā un viņa pavadoņi patiešam paklausījuši šim uzaicinājumam, tāpat daudzas citas izšķirošas detaļas šai procesā palikušas nenoskaidrotas. Katrā ziņā četri apbruņotie un ordeņiem dekorētie virsnieki pa kādu lūku iegājuši barikādē, tātad sacēlušos vidū. Tas, spriežot pēc cīņu ilguma, bez šaubām, pats par sevi jau bija provocējošs akts.

Breā un viņa adjutants tūlīt arī tikuši arestēti, turklāt cīnītājiem radušās domstarpības, kas būtu darāms ar abiem virsniekiem. Vieni uzstājās par tūlītēju nošaušanu, citi tikai par apcietināšanu. Tā viņi kādu laiku strīdējās, līdz tie, kas izteicās pret nošaušanu, ņēma virsroku. Ģenerāli un viņa adjutantu aizveda uz kādas mājas augšējo stāvu, no turienes uz kādu citu, pēc tam atpakaļ uz pirmo māju. Virsniekus sīki iztaujāja, kas barikādes cīnītāju domstarpību dēļ nenotika bez incidentiem. Breā tika uzaicināts dot saviem kareivjiem un mobilajai gvardei rakstisku pavēli atkāpties.

Pēkšņi mājas priekšā sacēlās jukas, bija dzirdami kliedzieni un lādēšanās, jo sacelšanās dalībnieki tikai tagad bija ieraudzījuši bataljonu komandierus Gobēru un Demarē. No brīža, kad četri virsnieki bija iegājuši nocietinājumā, bija pagājis jau krietns laiks, par kuru nevarēja zināt, kā abi virsnieki to izmantojuši.

Kad Breā ar pavadoņiem pa lūku bija ienācis barikādē, kādu laiku valdīja miers. Vairums strādnieku, kas dienām ilgi nebija atpūtušies nemitīgo cīņu dēļ, izmantoja šo laiku, lai atvilktu elpu, un pie šaujamlūkām stāvēja vienīgi sargi, kuri novēroja ienaidnieka rīcību. Tie cīnītāji, kas neatpūtās, bija sapulcējušies ap ģenerāli un viņa adjutantu. So situāciju droši vien bija izmantojuši Gobērs un Demarē, lai nozustu. Bet vai tas vispār bija iespējams? Un kā viņi bija pavadījuši laiku līdz viņu atrašanai?

Gobērs vēlāk izteicās, ka barikādē ģenerālim piegājis klāt kāds jauneklis un prasījis kādu medaļu vai ko tamlīdzīgu, lai varētu to izlietot kā caurlaidi pie mobilās gvardes, un viņš to arī dabūjis. Tas tomēr notika jau pēc Gobēra un Demarē atklāšanas.

Vai viņi pirms tam bija ar jaunekli runājuši? So jautājumu vairs nevar noskaidrot, tomēr jādomā, ka Breā un viņa pavadoņi pirms došanās barikādē bija informēti par kāda aģenta atrašanos tur, kā arī par to, ka viņi varēs uz šo aģentu paļauties. Par šo pieņēmumu liecina divi fakti.

Breā, kas tūlīt pēc aizturēšanas tika uzaicināts vienības un gvardus sūtīt atpakaļ, bija centies iegūt laiku. Viņš nepārpro-

tamo uzaicinājumu atvilkt karaspēku acīmredzot ar nodomu bija pārpratis un uzrakstījis šādu zīmīti: «Es atrodos pie Fontenblo barjeras, un ap mani ir drosmīgi republikāņi un sociāldemokrāti.» šī zīmīte izraisīja ilgāku barikādes cīnītāju disputu un tālākas debates par to, ko vajadzētu darīt ar virsniekiem. Daži karstgalvji pat mācās virsū brigādes ģenerālim, un mērenākajiem sacelšanās dalībniekiem bija jānopūlas, lai gūtu virsroku. Tā virsnieki ieguva laiku. Kad aģents, kas bija palūdzis Breā kādu caurlaidi un ar ģenerāļa epoleti kā pazīšanās zīmi bija ceļā pie mobilās gvardes, Breā sāka pamazām piekāpties un beidzot viņam labpatikās — vēl aizvien divdomīgi—uzrakstīt: «Pavēlu vienībām atkāpties pa to pašu ceļu, pa kuru tās uzbrūk.» To varētu saprast (un tā arī saprata cīnītāji barikādē): «Ejiet atpakaļ!» Tomēr tas varētu nozīmēt arī: «Formas pēc ejiet kādu gabalu atpakaļ un pēc tam pa to pašu ceļu atgriezieties!» Breā un viņa pavadoņi atkal bija ieguvuši laiku. Pēc tam viņus ieslodzīja muitas namā. Tur nonākuši, viņi sāka, kā atklājās tiesas procesā, tūlīt ar «saviem draugiem» (lasi: aģentiem «insurgentu nometnē») mēģinājumu izlauzt sava cietuma sienas un aizbēgt. Skaidrs, ka šiem ģenerāļa draugiem bija visai liela loma barikādes cīnītāju domstarpībās, un tas palīdzēja ģenerālim iegūt laiku un novērst barikādes aizstāvju uzmanību no mobilās gvardes manevriem. Tā arī kļūst saprotams, ar kā palīdzību un ar kādu nodomu Gobērs un Demarē uz laiku varēja nozust.

Virsnieku bēgšanas mēģinājums tomēr tika atklāts un sakaitināja cīnītājus. Kāda grupa — tajā bija vairums prāvā apsūdzēto — ielauzās telpā, kur atradās sagūstītie virsnieki. Atskanēja kliedzieni, lāsti, draudi. Šajā mirklī uz barikādes sacēlās troksnis. Kliedziens: «Nodevība! Mobilā gvarde uzbrūk!» Kāds muitas namā iesaucās: «Nāve nodevējiem! Uguni!» Norībēja šāvieni. Ģenerālis Breā un Manžēns, nāvīgi ievainoti, sabruka. Gobērs un Demarē, kas stāvēja netālu no Breā, kā par brīnumu, palika ložu neskarti. Gobērs acīmredzot izglābās, metoties zemē un kā zebiekste palienot zem karavīra gultas. Demarē esot attapīgi aizlēcis aiz loga slēģiem.

Tādi vismaz bija viņu neapstrīdētie izteikumi, kad viņus kā lieciniekus nopratināja iepriekšējā izmeklēšanā un prāvas laikā. Kā viņi veikuši šo varoņdarbu viegli pārskatāmajā telpā un satraukto sacelšanās dalībnieku klātbūtnē, tas, protams, paliek noslēpums.

īsi pēc Breā nošaušanas mobilā gvarde ieņēma barikādi, kuras cīnītāju uzmanību tai laikā bija pievērsis ap Breā saceltais troksnis. Gvarde bija ieradusies pārsteidzoši ātri.

<>enerālis un adjutants bija miruši. Vēlāk ārsti konstatēja, t.i līķi sakropļoti, un to apsūdzība bez sirdsapziņas pārmetumiem piedēvēja apsūdzētajiem. Skaidrs, ka pēc sauciena: .Mobilā gvarde uzbrūk!»— aktīvie cīnītāji tūlīt steidzās uz b.irikādi un metās pretī kareivjiem. Kas gan bija sakropļojis līķus? Gobērs un Demarē, kas no savām «slēptuvēm» visu Imcās labi novērojuši, visai miglaini runāja tikai par «insur-i|«»ntiem», tomēr noteikti norādīt nevienu nevarēja. Arī Sirtē nģenti barikādē taču bija «insurgenti»! Turklāt tādi, kas noteikti nebija metušies pretim uzbrūkošajai mobilajai gvardei. Gobēru, pēc viņa paša izteicieniem, zem kareivja gultas ieraudzījuši insurgenti, kas pēc ģenerāļa nāves palikuši muitas namā, tomēr atstājuši viņu mierā. Cīnītāju aklais naids, kas nerimās pat pret līķiem, noteikti nebūtu žēlojis dzīvo Gobēru.

Cīnītājiem dzīvais Breā noderētu par ķīlnieku, nošautais— lai demonstrētu savu stingro cīņas gribu. Sakropļotais līķis turpretim nāca par labu tikai kontrrevolūcijai. Tikai tā varēja izmantot šo līķi kā ieganstu un attaisnojumu, lai asiņaini izrēķinātos ar insurgentiem.

Fontenblo aģentu un špiku vārdi, izņemot divus, palikuši nezināmi. Vienu no tiem, Ādolfu Nīlu, tiesas prāvā atmaskoja apsūdzētais Šopērs, otru, Žerāru Dimonu, pats to negribot, atklāja bataljona komandieris Demarē.

Tiesas prāvā Nīls apgalvoja, ka vispirms Šopērs, bet pēc tam Nurī šāvis uz ģenerāli, šopērs šo apgalvojumu noraidīja un tūlīt apvainoja Nīlu, kas tagad parādīja sevi kā sacelšanās dalībnieku ienaidnieku, ka uz barikādes viņš uzstājies kā ultrakreisais, pieprasījis ģenerāļa nāvi un turklāt vēl apgalvojis, ka viņš gribot izcept ģenerāļa sirdi. Šopērs paskaidroja, ka šis provokators arī agrāk izturējies tikpat radikāli un barikādes vadība jau sākusi apsvērt, vai viņu nevajadzētu apcietināt.

Tiesa, protams, šādus atklājumus neņēma vērā, jo vairāk tāpēc, ka bataljona komandieris Demarē apliecināja Nīla «kungam», ka viņš un Žerārs Dimona «kungs» piederējuši pie tiem viņu draugiem insurgentu nometnē, kuriem viņš un Gobērs varot pateikties par savu dzīvību (un palīdzību bēgšanas mēģinājumā).

Kas šāvis uz Breā un adjutantu, kas pēc tam trīs reizes iedūris ģenerāļa līķī bajoneti un mirušā Manžēna galvu saskaldījis ar cirvi, nekad nav noskaidrots, šopērs izteicās, ka provokators Nīls sakropļojis ģenerāļa līķi. Tiesa to neņēma vērā.

No 24 apsūdzētajiem vispār tikai Nurī un Leblegē atzinās,

ka šāvuši uz ģenerāli. Abi tomēr noteikti noraidīja apvainojumu par līķu sakropļošanu. Starp Nurī un tiesas priekšsēdētāju, kas viņu bija nosaucis par zemisku slepkavu, spriežot pēc tiesas sēdes protokola, notikusi šāda vārdu pārmaiņa.

Nurī: Sauciet to par slepkavību, to jūs varat darīt. Es pats to neuzskatu par slepkavību, bet gan par karadarbību.

Priekšsēdētājs: Klusējiet! Es jums saku, ka jūs esat slepkava!

N u r ī : Šo nosaukumu paturiet pats sev, tas jums un tiesai piestāv daudz labāk!

Priekšsēdētājs: Klusējiet!

Nurī: Jūs, tikai jūs esat slepkavas!

Pēc šiem vārdiem pulkvedis Kornemīss pavēlēja kareiv- \ jiem izvest Nurī no tiesas zāles un aizliedza viņam turpmāk piedalīties tiesas sēdēs.

Tāpat apklusināja katru apsūdzēto, kas pateica kādu nepatīkamu patiesību vai centās sniegt pierādījumus.

Pēc virsnieku tiesību izpratnes, nošautais ģenerālis Breā ! bija «drosmīgs karavīrs», «aizsargājams parlamentārietis», bet viņa nošaušana tātad vienreizējs «noziegums vēstures annālēs»; slepkavot kārie mobilās gvardes kareivji bija j «drosmīgi ierindas karavīri», bet strādnieki, kuri cīnījās par savu brīvību un dzīvību,—«gļēvi slepkavas».

Izņemot abus apsūdzētos Nurī un Leblegē, kas paši bija atzinušies, ka šāvuši uz Breā, nevienam no apsūdzētajiem j nevarēja pierādīt līdzdalību šaušanā. Tomēr tiesa viņus notiesāja. Vēl vairāk: Vepro, jaunākais, aktīvs cīnītājs uz barikādēm, ar vairākiem lieciniekiem noteikti pierādīja, ka nav piedalījies ģenerāļa nošaušanā. Tai laikā, kad Breā uzturējās aiz barikādes, viņš vispār nebija atradies muitas I namā. Tomēr militāro tiesnešu acīs viņš bija revolucionārs , strādnieks, tātad arī musinātājs un vainīgs, tāpēc — giljotinē- 1 jams.

Slavenais 1813. gada Napoleona kriminālkodekss — Code pénal, kas kļuva par paraugu visiem buržuāziskajiem Eiropas kriminālkodeksiem, reakcionārās buržuāzijas un viņu militāro palīgu rokās bija kļuvis par asu ieroci pret strādniekiem.

1849. gada 19. februārī apsūdzēto ierosināto pārsūdzību noraidīja ģenerāļa Fransuā vadītā militārā tiesa. 9. martā to noraidīja arī augstākā kasācijas tiesa.

Pēc divām dienām, naktī no 11. uz 12. martu, apsūdzētajiem Dēnam un Lāram pie Fontenblo barjeras tika nocirstas galvas. Nāves sodu Šopēram, Nurī un Vepro, jaunākajam, «apžēlojot» pārvērta mūža spaidu darbos soda kolonijā, tātad nolēma viņus lēnai, ilgstošai nāvei.

Komisāru zvērests

1851. gada naktī no 1. uz 2. decembri Parīzes policijas prefekts Šarlemaņs de Mopā pavēlēja tam padotajiem 48 policijas komisāriem ierasties pie viņa. īsi pirms tam viņam bija saruna ar Republikas prezidentu princi Luiju Bonapartu. Šai sarunā tika mesti kauliņi par «mazā Napoleona» valsts apvērsumu. Prezidents, kas bija amatā jau divus gadus, bija izlēmis likvidēt pilsoniski republikānisko opozīciju un lēkšiem vien doties jaunas «franču ķeizarvalsts» virzienā. Policijas prefekts, kurš jau kopš senseniem laikiem bija prinča piekritējs, pasteidzās pieturēt viņam kāpsli. Arī 48 komisāri nebija vakarējie. Dienestā nosirmojuši, konstitūcijai zvērējuši un politiskajās intrigās rūdīti, viņi precīzi laikā ieradās prefektūrā saņemt pavēles. Viņiem izsniegtās pavēles bija tikpat īsas un kodolīgas, cik pamatīgi vērstas pret konstitūciju: nekavējoties jāarestē visi prezidenta pretinieki, kuru balsij kāds svars tautā, katra pretestība jāiznīcina jau dīglī.

Tiem, kam amats lika aizstāvēt konstitūciju, nebija ne mazāko iebildumu uzbrukt pašu sargātajai Republikai. De Mopā mierīgi varēja izdalīt tālākas pavēles, sarakstus ar aizdomīgo personu vārdiem un saskaņot atsevišķo dienestu uzdevumus. Jau pēc stundas sākās apcietināšanu vilnis.

Parīzē vien apcietināja 2133 cilvēkus. Ja kaut kur, arī provincē, tomēr uzcēla barikādes, Napoleona kareivji pēc mobilās gvardes parauga rūpējās par «mieru». Tiesas priekšā bija jāstājas 26 000 dažādu politisko novirzienu opozicionāru.

Napoleons ar vienu triecienu bija iznīcinājis visus savus pretiniekus.

Ja Mopā bija cerējis pie «mazā Napoleona» spēlēt tādu pašu lomu kā Fušē savā laikā pie viņa lielā tēvoča, tad viņš pievīlās.

Lai cik nožēlojams politiķis Luijs Bonaparts arī bija, lai cik ļoti viņš bija apsveicis policijas komisāru izdarīto nodevību pret konstilūciju, nodevību, kura viņam bija vajadzīga, tomēr viņš pats visai maz varēja paļauties uz savas policijas «uzticamību konstitūcijai».

Tāpat kā viņa paraugs Napoleons I, viņš ar skubu organizēja savu prioiiciju, kurai pievienojās slepenais dienests — Service de Dēcachetage des lettres. Šis dienests slepeni pārbaudīja pastu, kas pienāca visām personām, kuras viņam šķita svarīgas; vēstules tika pat kopētas, un šādi kontrolēja arī valsts policijas virsniekus.

Mopā, kas pūlējās paplašināt valsts policijas kompetenci, Luijs Bonaparts ierobežoja, tomēr valsts policija Sûreté Générale arī šai laikā piedzīvoja milzīgu uzplaukumu.

1852. gadā par Parīzes prefektu kļuva Joahims Pjetri, Napoleona tautietis un pārliecināts bonapartists. Gadu vēlāk visa policijas pārvalde, izņemot Napoleona privātpoliciju, pārgāja Parīzes prefektūras pakļautībā.

1854. gadā policija tika sadalīta divīzijās un speciālnoda-ļās. Departamentos ierīkoja komisariātus, lielākās pilsētās, tādās kā Liona un Marseļa,— centrālkomisariātus.

Šai laikā attīstījās arī pavisam jauns dienests — dzelzceļa policija, kas sastāvēja no 30 ierēdņiem.

1852. gada 2. decembrī, sava valsts apvērsuma gadadienā, Luijs Bonaparts kā Napoleons III tika pasludināts par Francijas ķeizaru. Piecarpus gadu vēlāk, 1858. gadā, kāda anarhistu grupa itālieša Feličes Orsīnī vadībā nesekmīgi mēģināja viņu nogalināt. Sprādzienā gāja bojā 8 un tika ievainoti 152 cilvēki. Nogalināts bija arī kāds Parīzes policists. Napoleons III pats zaudēja tikai savu trīsstū-reni.

Pjetri špiku aparāts un Napoleona slepenais dienests bija pārsteigts. Kaut gan atentātā bija piedalījušās vismaz piecas personas un Parīzes policija jau vairākas dienas pirms atentāta bija saņēmusi angļu iestāžu norādījumus par četriem atentāta dalībniekiem, anarhisti tomēr bija aizsteigušies priekšā drošības dienestam. Pjetri par to samaksāja ar prefekta posteni.

Nākamajos astoņos gados viņu nomainīja Eduārs Buatels. Policijas gars, aparāts un metodes palika tās pašas.

Žandarmēriju pastiprināja. Parīzes prefektūrā vienmēr gatavībā bija 250 uniformētu žandarmu vienība. Viesnīcu īpašniekiem bija jānosūta viesu pieteikumi policijas komisariātam, kas tos salīdzināja ar aizdomīgo personu galveno kartotēku.

Kriminālpolicijai, kas bija nodarbināta ar politiski aizdomīgo personu un grupu meklēšanu un novērošanu, cilvēku uzskatu izokšķerēšanu un intrigām, gandrīz vairs neatlika laika nodarboties ar savu galveno uzdevumu — noziedznieku apkarošanu.

Oficiālā Justīcijas ministrijas sastādītā noziegumu statistika no 1851. līdz 1861. gadam parāda gan noziegumu mazināšanos par 27 procentiem, tomēr tā ir tikai tiesas statistika, kas uzskaita tos noziegumus, par kuriem tiesājušas zvērināto tiesas. Slepkavas, zagļi, viltotāji un seksuālnoziedznieki, kas netika noķerti, nevarēja tikt tiesāti, tātad nefigurēja arī

statistikā. Un šādu personu skaits nemaz nebija samazinājies — gluži otrādi. Kapitālistiskās politiskās un sociālās valdīšanas metodes diendienā piespiedu veidā gādāja par noziedznieku skaita pieaugumu. Bads, bezdarbs un augļošana spieda daudzus nabadzīgos kļūt par zagļiem un prostitūtām. Sabiedrības nicinājums un paklupušo diskriminācija aizsprostoja viņiem ceļu uz godīgu eksistenci. Kas reiz bija apzīmogots ar Kaina zīmi, no tās vaļā vairs netika. Tāpēc Otrajā ķeizarvalstī no jauna parādījās paradoksālais fenomens — par spīti tam, ka Parīzes policija piedzīvoja ziedu laikus, paplašinājās un specializējās, palielināja savu špiku un aģentu tīklu, tas manāmi neietekmēja noziedzības attīstību, jā, noziegumu skaits pat auga.

Lionas kalpoņu slepkava

Bija 1855. gada 28. februāris. Ziema bija samērā maiga, tāpēc bija jau sākušās sloku medības. Pašā rītausmā pieci mednieki Montavernas mežā medīja. Viņi izvērsās ķēdē, un viņu priekšā šad tad gaisā pacēlās pa slokai. Tad atskanēja šāvieni, un nošautais putns nokrita uz mitrās meža zemes. Viena sloka iekrita biezos krūmos. Mednieks atslēja šauteni pie koka un spraucās biežņā. Līdzko pirmie zari aiz viņa atkal bija sakļāvušies, viņš šausmās iekliedzās. Gaidītās slokas vietā viņa priekšā gulēja kails jaunas sievietes līķis. Meitenes galvu izkropļoja sešas vaļējas brūces. Sarecējušās asinīs pie galvas vēl bija pielipusi balta aubīte, blakus nogalinātajai mētājās kabatlakatiņš, apkaklīte un zila lentīte.

Mednieki par atradumu tūlīt paziņoja policijai.

Mirušo drīz identificēja. Viņu sauca Marija Badeija, viņa bija kalpone, pēdējā viņas darba vieta — pie kādas Osando-na kundzes Lionā.

Divas dienas pirms līķa atrašanas, tas ir, svētdien, 1855. gada 26. februārī, Marija bija pēkšņi uzteikusi vietu, jo kāds cilvēks no laukiem, netālu no Lionas, bija piedāvājis viņai ļoti izdevīgu darbu. Šai darbavietā (tā viņš bija stāstījis) Marijai esot jāsāk strādāt tūlīt. Osandona kundze bija izmaksājusi viņai atlikušo algu un atlaidusi. Kopš tā laika vairs neviens nekā nebija dzirdējis par Mariju Badeiju.

Pēdas bija tikai divas dienas vecas. Lionas kriminālpolicija kopā ar žandarmēriju sāka izmeklēšanu Tranojas ciematā, kas atrodas netālu no Montavernas meža. Daži ciemata iedzīvotāji patiešām sestdien ap pulksten 19.00 bija gājuši garām krūmiem un dzirdējuši kliedzienus. «Izklausījās, ka sieviete

sauc pēc palīdzības,» stāstīja kāds vecs zemnieks, «jā, tieši tā.»

Sākumā palika pie šā fakta.

Sešus gadus, līdz 1861. gada maijam, vēl daudzas kalpones velti sauca pēc palīdzības, un vismaz divām no viņām tie bija pēdējie kliedzieni. Nevienai no viņām nebūtu bijis jākliedz pēc palīdzības, ja Sirtē un žandarmērija šai laikā būtu mazāk rūpējušās par otrā ķeizara politiskajiem ienaidniekiem, bet vairāk — par slepkavām un laupītājiem. Lionas kalpoņu slepkavu katrā ziņā būtu varējuši atrast jau nedēļu pēc Marijas Badeijas noslepkavošanas.

Proti, 1855. gada 4. martā no slepkavas izbēga kāds upuris—kalpone Olimpija Alabēra.

Kā noskaidrojās sešus gadus vēlāk un kas būtu varējis noskaidroties jau 1855. gada martā, Marijas Badeijas slepkava Lionā bija piedāvājis daudzsološo vietu arī citai kalponei— Marijai Kīrai kādā muižā pie Monliēlas, Lionas tuvumā, bet nebija saņēmis vēl noteiktu atbildi. Ceturtajā martā, sešas dienas pēc slepkavības, viņš no jauna ieradās pie Marijas Kīras, kura šoreiz noteikti atteicās, bet aizsūtīja viņu pie savas draudzenes Olimpijas Alabēras.

Slepkava uzmeklēja šo meiteni un vienojās ar viņu. Jau tai pašā dienā Olimpija kopā ar viņu atstāja pilsētu. Vīrietis pēc gara, nogurdinoša gājiena, tumsai iestājoties, aizveda meiteni uz Tranojas apkaimi. Kad viņi tuvojās mežam, kurā pirms dažām dienām bija atrasts Badeijas līķis, meitene nobijās un aizbēga, iekāms pavadonis spēja viņu aizkavēt.

Tai pašā gadā no marta līdz novembrim uz šā paša vīrieša solījumiem iekrita vismaz trīs meitenes, kurām bija iespēja iegūt toreizējos apstākļos pasakaini labu darbavietu muižā pie Monliēlas. Viņas visas tika cauri tikai ar izbailēm, un viena meitene zaudēja 50 franku, kurus noziedznieks nolaupīja.

Tātad slepkavu bija redzējušas piecas liecinieces, kuras zināja, kāds viņš izskatās, un varēja sīki pastāstīt par viņa uzkrītoši izkropļoto seju.

Policija to tomēr neņēma vērā. Tā bija ievirzījusi Badeijas lietu ilgstošās rutīnas sliedēs. Turklāt šai laikā Lionā bija jau svarīgs saimniecisks un politisks centrs valstī. Šeit 1831. un 1834. gadā bija notikušas pirmās strādnieku sacelšanās Francijā, tāpēc aģentu tīkls un Sirtē špiku dienests Lionā bija sevišķi labi noorganizēts. Policijas aģenti bija ielavījušies visās svarīgākajās organizācijās un klubos, tiem bija acis un ausis visos tautas slāņos un iestādēs, šeit, Lionā, turklāt bija ar labiem darbiniekiem komplektēts kriminālpolicijas komisariāts

un plaši sazarots žandarmu posteņu tīkls. Tiesas darbojās nevainojami, un policijas vadība bija stingra.

Tomēr no šā gudri iekārtotā aparāta varēja sešus gadus izvairīties primitīvs, izdomas nabags slepkava ar gluži vai klasisku noziedznieka seju, lai beidzot 1861. gada maijā dažās stundās gluži tādos pašos apstākļos, kādi bija 1855. gada martā, viņu atklātu.

Vai pie šā kriminālpolicijas nevarīguma bija vainīgs tikai Lionas komisārs un žandarmi? Kāpēc tad sešus gadus vēlāk tie paši darbinieki pierādīja, ka stāv sava laika kriminālpolicijas augstumos? Vai arī tā bija tā pati laktu ignorēšana, kas pārsteidza jau gadījumā ar kriminālleitnantu Defitā Lebrēna lietā? Vai tāpēc, ka Marijai Kīrai, Olimpijai Alabērai un citām meitenēm nekas nebija noticis, nebija nekāda pamata noziedznieka meklēšanai?

Skaidrs, ka Sirtē nevarībā bija nozīme abiem šiem faktoriem. Tomēr bija vēl kāds svarīgs pamats. Jau pirms buržuāziskās revolūcijas 1789. gadā un Napoleona I un Fušē policijas ērā pārmērīgi lielā politiskās policijas un tās aģentu tīkla izveide bija vērsta vienīgi uz to, lai pastiprinātu iedzīvotāju izspiegošanu un terorizētu citādi domājošos, bet nevis lai mazinātu noziegumu skaitu. Gluži pretēji! Jo vairāk policija nodarbojās ar politisko pretinieku apspiešanu, jo vairāk iespēju bija kriminālnoziedzniekiem.

No tā savu labumu guva arī Lionas kalpoņu slepkava.

Viņam nevajadzēja

— Jaunkundz, jūs izskatāties tieši tā, it kā būtu kalpone.

Marija Pišona neuzticīgi nopētīja svešinieku, kas viņu ne

no šā, ne tā bija uzrunājis uz tilta Lionā, un vilcinājās ar atbildi. Vīrieša noslēgtā seja, kuru izķēmoja rēta un liels augonis uz augšlūpas, neiedvesa uzticību. Tomēr, no otras pu$es, sagumušais augums, sastrādātās rokas un vienkāršais laucinieka apģērbs runāja viņam par labu. Marija palika stāvam un jautājoši uzlūkoja svešinieku.

— Es jūs uzrunāju tikai tāpēc, ka šeit nekā nezinu. Man jāiet uz mājkalpotāju apgādes kantori, jāsameklē kalpone maniem kungiem pie Monliēlas. Es tur pie kungiem strādāju par dārznieku.

Marija Pišona kļuva ziņkārīga. Viņa pati meklēja vietu, lai tiktu projām no pašreizējiem darba devējiem, kas maksāja pārāk mazu algu, toties prata lieliski nostrādināt, nu, un par pajautāšanu jau jāmaksā nav.

r

— Jā, jaunkundz,—vīrietis vilcinādamies atbildēja, — vieta jau ir ļoti laba. Pie gada algas, kas ir divi simti piecdesmit franku, nāk klāt vēl lieliskas Jaungada dāvanas, turklāt darbs nav nekāds grūtais. Jāaprūpē tikai divas govis un mazliet jāpiekopj mājas.

Jā, tāda vieta gan Marijai būtu pa prātam!

Svešinieks, nevarēdams izlemt, šūpoja galvu.

— Nezinu, jaunkundz. Maniem kungiem jau nu jūs būtu pa prātam, tikai viņi negrib nemaz gaidīt. Jums jau šodien būtu jāsāk strādāt.

Tik vien nelaimes! Marija Pišona piekrita, aizgāja uz mājām, ne vārda nesacījusi, sakravāja savas mantas un pēc pāris stundām kopā ar svešinieku jau sēdēja vilcienā uz Monliēlu.

Kad viņi nonāca tur, bija jau satumsis. Ne vārda nebildis, vīrietis uzmeta uz pleca Marijas koferi un devās ceļā. Tomēr tas bija dīvains—šaura taciņa pa pļavām un laukiem, tālu no apdzīvotām vietām. Marijai Pišonai kļuva aizvien neomulīgāk ap dūšu. Viņa sāka nožēlot savu lēmumu un apņēmās būt uzmanīga.

Rapšu lauka vidū svešinieks pēkšņi apstājās, nolika zemēf koferi un pateica, ka atstāšot to tepat un vēlāk atnākšot tam pakaļ. Tad viņi devās pāri tiltiņam pār gravu un pāri dzelzceļa sliedēm. Vīrietis sāka iet aizvien lēnāk. Pēkšņi viņš strauji pagriezās atpakaļ. Rokā viņam bija resnas virves cilpa, acis kāļ sastingušas nikni vērās Marijā. Zibensātra kustība, un cilpa nosvilpa gaisā. Marija paspēja atraut atpakaļ galvu un satver! uzbrucēja delnu locītavas. Sākās nikna cīņa. Sieviete pakrita] instinktīvi pavēlās sāņus, pielēca kājās un metās skriet, kaļ nagi nes, uz mežmalu. Cieši aiz viņas elsa vīrietis. Tomē» Marija aizvien vairāk attālinājās no vajātāja un beidzot sasniedza dzelzceļa sliedes. Ceļu aizsprostoja stiepļu žogs! Marija, pārkāpusi tam pāri, pēkšņi ieraudzīja gaismu un^ saņēmusi pēdējos spēkus, skrēja uz to. Gaisma spīdēja kādā zemnieka Žolī mājās. Kad Marija asinīm notriepusies unļ saplēstām drēbēm pieklauvēja pie durvīm un lūdza palīdzīv bu, zemnieks viņu aizveda uz žandarmēriju Monliēlā.

— Lielas jēgas no tā nebūs,— viņš izteica savas domas,— jo te tādas lietas notiek bieži, bet policija neceļ ne ausu, tomēr piesakiet gan uzbrukumu! Reiz taču tiem tur būf kaut kas jāuzsāk.

«Tie tur», proti, žandarmi, notikumu pieņēma zināšanai, vienaldzīgi pierakstīja visus sīkumus un tad ziņoja par to attiecīgajam Sirtē komisariātam Lionā.

Tur neviens nebija sajūsmināts par šo notikumu. Jau vairāk

nekā sešus gadus ienāca šādi ziņojumi par uzbrukumiem kalponēm, tikai līdz šim neviens no tiem nebija noskaidrots. Alabēra, Šarlebī, Buržuā, Parēna un Nikolā jaunkundzes, kurām bija uzbrukts jau 1855. gadā, bija gan aprakstījušas uzbrucēja izskatu, un tas saskanēja ar Marijas Pišonas stāstīto, tomēr līdz šim izmeklēšanai nebija nekādu taustāmu rezultātu.

Žandarmi, kuriem bija uzdota noziedznieka meklēšana lauku ciematos, līdz šim nebija atraduši nevienu personu, kas atbilstu uzbrucēja aprakstam.

Un Pišonas lietā droši vien nebūs citādi, nodomāja komisārs Lionā un sabozies vēlreiz pārlasīja ziņojumu. Pēkšņi viņš satrūkās. Ziņojumā bija teikts, ka Marijas Pišonas koferis atstāts rapšu laukā un viņa, cīnoties ar noziedznieku, pazaudējusi lietussargu un rokassomu. Ja šos priekšmetus atrastu, varbūt to atrašanas vieta varētu norādīt noziedznieka ceļu un pat viņa slēptuvi.

Bija jārīkojas, kaut vai tāpēc, lai pierādītu, ka policija neguļ, bet dara visu iespējamo, cenšoties notvert vainīgo. Ziņa par šo uzbrukumu jau tā bija sacēlusi lielu brēku un satraukusi iedzīvotājus. Un kur tad vēl avīzes! Bija jau gan ar paša ķeizara pavēli stingri aizliegts avīzēs rakstīt par noziegumiem. Velns lai parauj! Otrajai ķeizarvalstij jābūt mierīgai Francijai bez noziegumiem! Tomēr tie zeļļi no avīzēm, jo sevišķi sociālisti, vienmēr atrada likumos kādu āķīti, un, ja arī piebilda, ka notikums «izdomāts», tas, ko viņi drukāja un par ko redaktori apgalvoja, ka tā esot tīrā fantāzija, uz mata saskanēja ar jaunāko uzbrukumu. Tā kā visi zināja šo triku, nemaz nebija ilgi jāgaida, kamēr no augšas pieprasīs paskaidrojumus. Un muļķis vienmēr būs komisārs! Tad jau labāk tūlīt sēsties ratos, paņemt līdzi divus palīgus un drāzties turp.

Pēc Marijas Pišonas norādījumiem žandarmi un brīvprātīgie vietējie iedzīvotāji pārmeklēja visu rapšu lauku, dzelzceļa sliežu posmu un mežu. Viņi neatrada ne pēdu no kalpones lietām. Noziedznieks pēc uzbrukuma droši vien bija tās savācis. No tā tomēr varēja spriest, ka viņa slēptuve atrodas notikuma vietas tuvumā.

Tagad beidzot policija sarosījās, un neviens vairs tik viegli nevarēja to apturēt.

Komisārs ievēroja četrus apstākļus: pirmkārt, upuri vienmēr bija tikai kalpones; otrkārt, noziedznieka izturēšanās, sākot ar iepazīšanos ar izvēlēto upuri līdz uzbrukumam un, iespējams, līdz slepkavībai,— komisārs šo to nojauta, iedomājoties pazudušo personu sarakstu, kurā bija arī kalpones,— vienmēr bija viena un tā pati; treškārt, pēc cietušo

ziņojumiem, cik nu tie vispār tika iesniegti, nebija grūti noprast, ka noziedznieks vienmēr bijis viens un tas pats, jo, aprakstot viņa izskatu, vienmēr bija runa par rētu, augoni uz virslūpas, salīkušo augumu un lauciniecisko apģērbu; un, beidzot, ceturtkārt, visas meitenes uz makšķeres bija uzķērušās Lionā un tikušas aizvilinātas uz Monliēlu.

Žandarmiem ar noziedznieka aprakstu vēlreiz bija jāapstaigā visi ciemati, un — skaties un brīnies!— dažas dienas vēlāk viņi uzzināja, ka Daņē komūnā, pavisam tuvu vietai, kur noticis uzbrukums Marijai Pišonai, dzīvo kāds laulāts pāris Dimolāri. Un meiteņu sniegtie apraksti saskanēja ar Martēna Dimolāra izskatu. Vēl vairāk. Daņē iedzīvotāji, ap kuriem kopš 1855. gada policija acīmredzot bija metusi līkumu, zināja arī pastāstīt, ka Dimolāru mājās notiekot dīvainas lietas.

Vīrs naktīs bieži gāja un nāca. Sievai allaž bija citas kleitas un svārki, kuri viņai reizēm bija gan par lieliem, gan par maziem, un neviens lāgā nezināja, no kā abi pārtiek.

Bez lielas domāšanas komisārs lika laulāto pāri atvest uz nopratināšanu. Jau pēc pirmā jautājuma par viņu alibi 26. maija naktī laulātie draugi nonāca pretrunās.

Pa to laiku žandarmi bija arī izkratījuši viņu īpašumu un atraduši lielu daudzumu apģērba gabalu un citu priekšmetu, un Dimolārs par to izcelsmi nespēja sniegt izsmeļošu atbildi.

Tai pašā vakarā Martēnu Dimolāru konfrontēja ar Mariju Pišonu.

— Jā, tas ir viņš!— kalpone noteikti apgalvoja.

Dimolāru arestēja.

Bet komisāra darbs ar to tikai sākās. Vispirms vajadzēja i savākt visus agrākos iesniegumus un pārbaudīt tos no jauna. , Bija jānoskaidro Dimolāra mājās konfiscēto dažādo mantu īpašnieki; mantu bija vesels krājums—1056 priekšmeti, gal- ļ venokārt kleitas, svārki, blūzes, aubītes, prievītes, starp citu,

67 pāri dažāda lieluma zeķu, 38 cepures, 10 dažādas korsetes un 71 kabatlakatiņš.

Daļa apģērba gabalu un veļas bija notriepta ar asinīm. Acīmredzot Martēna Dimolāra «veikals» bija zēlis. Starp citiem konfiscētajiem priekšmetiem atradās arī Marijas Pišo-nas mantas.

Aizdomas kļuva par pārliecību: Martēns Dimolārs bija Lionas kalpoņu slepkava.

Kriminālkomisariāts, žandarmērija un izmeklēšanas tiesnesis tagad visiem līdzekļiem centās pierādīt viņa vainu visā pilnībā.

Dimolāru nofotografēja, un žandarmi ar viņa ģīmetnēm

apstaigāja visu Ronas departamentu, lai vēl atrastu iespējamos viņa upurus.

Tā viņi uzdūrās kādai viesnīcas saimniecei Marijai Labor-dai Monmēnā, kas fotogrāfijā pazina Dimolāru un pastāstīja: kādu vakaru 1860. gada janvāra sākumā Dimolārs kopā ar sarkanmatainu sievieti, kuru uzdevis par savu brāļameitu, ieradies viesnīcā. Kad viņš saimniecei prasījis divvietīgu istabu, šķietamā brāļameita pēkšņi pielēkusi kājās un izskrējusi laukā. Dimolārs tūlīt aizsteidzies viņai pakaļ. Ne viens, ne otrs vairs neesot atgriezies.

Dažas dienas vēlāk Dimolārs uz mirkli parādījies un pastāstījis, ka vēl tai pašā vakarā kopā ar brāļameitu esot aizbraucis un tāpēc arī no palikšanas viesnīcā nekas neesot iznācis.

Saimniecei bija pārsteidzoši laba atmiņa. Viņa uzreiz aprakstīja, kāda izskatījusies brāļameita un kā bijusi ģērbusies. Dimolāra «krājumā» viņa tūlīt pazina sarkanmates kleitu un grozu. Šī «brāļameita» netika atrasta. Jādomā, ka Dimolārs bija viņu noslepkavojis un kaut kur ieracis zemē. Par to liecina daži teicieni, ko vēlāk Dimolāra kundze bija izmetusi kādai kameras biedrenei:«Es jau zinu, viņi grib uzokšķerēt, kur palikusi sarkanmatainā. Nu, to viņi var ilgi meklēt!»

Dimolāra kundzei, noslēgtai, īgnai un divdesmit gadu ilgajā laulībā ar Martēnu Dimolāru psihiski sakropļotai sievietei, policija tomēr var pateikties par norādījumu uz kādu citu slepkavību. Dimolāra kundzei laulībā nav bijusi apskaužama dzīve. Viņas vīrs — slinks, rupjš un nesavaldīgs — vairākkārt bija apgājies ar viņu sevišķi brutāli. Miers no viņa sievai bijis tikai tad, kad viņš savos vairāku dienu ilgajos laupītāja gājienos klīdis pa apkaimi. Tomēr viņa bija arī no vīra atkarīga un kopdzīvē ar viņu pati kļuvusi auksta un nejūtīga kā ledus gabals. Beidzot bija nonācis tik tālu, ka viņai nelikās neparasti valkāt asiņainās drēbes, kuras vēl glabāja noslepkavoto sieviešu ķermeņu siltumu, un viņa varēja mierīgi noklausīties viņa stāstus par laupīšanu.

Ja vien tas iespējams, tad sievai bija vēl primitīvāks prāts nekā vīram, un viņa izmeklētājiem bija vieglāks ieguvums.

Žandarmi, lietu izmeklējot, bija iztaujājuši arī Monliēlas stacijas uzraugu, un tas viņiem bija pastāstījis, ka Dimolārs 1858. gada novembrī vai decembrī ieradies stacijā kopā ar kādu jaunu meiteni. Dimolārs toreiz ar kvīti saņēmis meitenes koferi, tomēr pēc laiciņa atkal nodevis to stacijas bagāžas glabātavā un neesot vairs izņēmis. Arī no šīs meitenes, kuras vārds palika nezināms, neatrada nekādu pēdu.

Izmeklēšanas tiesnesis nopratināja Dimolāra kundzi lin

pēc dažiem veikliem jautājumiem un mājieniem, kuriem vajadzēja sievai likt noprast, ka vīrs noziegumā jau atzinies, viņa iekrita izliktajās lamatās.

Jā, tas noticis 1858. gada novembrī vai decembrī, kad viņas vīrs atkal bijis «ceļojumā» un atgriezies klauvējis pie durvīm:«Atver, vecā!» Pēc tam kad viņa ielaidusi vīru iekšā, viņš nosviedis uz galda klēpi drēbju, nolicis sudraba pulksteni un teicis:

— Es nupat mežiņā pie Monmēnas nobeidzu vienu skuķi. Gribu viņu ātri aprakt. Tu izmazgā drēbes!

Nākamajā rītā Dimolārs gribējis vēl aiziet uz staciju pēc atstātā kofera, taču sieva iebildusi:

— Ja tu iesi, viņi tevi pieķers.

Un tā Dimolārs neesot aizgājis.

Pēc šā stāsta izmeklēšanas tiesnesis lika pamatīgi pārmeklēt Monmēnas mežiņu, un tieši tai vietā, uz kuru Martēns Dimolārs bija norādījis sievai un kuru tā bija atklājusi nopratināšanā, tika atrasta pavirši aizbērta bedre ar nezināmas meitenes skeletu. Galvaskauss bija ielauzts, un līķis bija aprakts pilnīgi kails. Pēc skeleta varēja noteikt, ka nezināmā bijusi gadus divdesmit piecus veca. Kad Martēnam Dimolā-ram parādīja nezināmās mirstīgās atliekas, viņš palika nesatricināmi mierīgs un, tāpat kā Badeijas lietā, enerģiski noliedza, ka noslepkavojis meiteni.

Skaidrs, viņš piekrita, ka zinājis par šo lietu, jā, esot pat apracis līķi. Bet nogalināt? Nē, tie bijuši citi. Un tad viņš pārsteigtajiem izmeklētājiem nolēja īstu laupītājstāstu.

Viņš bijis tikai divu bārdainu izvirtuļu nokalpināts pievili-nātājs; tie esot jauno meiteni izvarojuši un pēc tam cietsirdīgi nosituši. Viņam esot bijis vienīgi jāapglabā līķis. Kā atalgojumu par to viņš saņēmis meitenes mantas. Izpriecājušies — tā viņš apgalvoja — esot tikai tie divi.

Un tās meitenes, kas no viņa izbēgušas, piemēram, Marija Pišona? Izmeklēšanas tiesnesis nelika viņam mieru. Jā, tai viņš aiz līdzjūtības esot ļāvis aizbēgt. Pat vēl tiesā viņš turējās pie šīs versijas, kuras patiesīgumu nevarēja pierādīt pat ne ar kāda pierādījuma ēnu. Dimolārs tomēr palika pie sava.

Kad Marija Pišona liecināja pret Dimolāru, viņš pat pārmetoši šūpoja galvu par tik lielu nepateicību un nosodoši sacīja:

— Jums taču vajadzētu priecāties, Pišona jaunkundze, ka es ļāvu jums aizbēgt. Citādi jūs, tāpat kā pārējās, būtu kritusi bārdaiņu nagos.

Astoņus mēnešus ilgajā izmeklēšanā katru dienu nāca gaismā jauni pierādījumi pret Dimolāru.

' Piemēram, 1859. gadā «kungu dārznieka» izliktajās lama-

tās bija iekritusi kalpone Rozālija Nikolā. Mežā viņš bija viņai uzbrucis, pārmeklējis un aplaupījis. Gluži tāpat bija gājis arī neparasti skaistajai Žili Faržo, kuru viņš turklāt vēl bija mēģinājis arī izvarot. 1860. gada aprīlī Neviļas mežiņā no viņa izbēgusi Luīza Marija Mišela, kad viņš bija tai uzmācies.

Nopratināja septiņdesmit liecinieču, un tā noteikti bija tikai daļa upuru. Dažas meitenes, kas bija redzētas kopā ar Dimolāru, nebija atrodamas. Citas, kas bija no viņa izbēgušas un pastāstījušas savus piedzīvojumus ciemata iedzīvotājiem, nevarēja vairs sameklēt.

No 1056 apģērba gabaliem un citiem priekšmetiem, ko Dimolāri bija savākuši savās mājās, tikai 500 varēja noskaidrot īpašnieces. Turklāt daudzus lietiskos pierādījumus Dimolāri jau bija sadedzinājuši.

Beidzot policija uzdūrās uz kādu pavisam niecīgu pierādījumu un tā rezultātā atrada vēl trešo līķi.

Kādā rokassomiņā no Dimolāru krājumiem atradās Lionas nabago slimnīcas apliecība kādai Eilālijai Biso. Cerēdams atrast vēl vienu cietušo un tātad arī liecinieci pret Dimolāru, kas visu noliedza, izmeklētājs apjautājās slimnīcā. Kāda Eilālija Biso bija tur dzemdējusi bērnu. Kur viņa uzturas pašreiz, to slimnīcas vadība, protams, nezināja. Taču Eilālijai Biso bija māsa, kas strādāja kaut kur Lionā, un jau dažas dienas vēlāk policija viņu atrada. Viņa vēl nebija neko dzirdējusi par Dimolāra apcietināšanu, tomēr fotogrāfijā pazina to vīrieti, ar kuru kopā viņas māsa 1861. gada 25. februārī bija atstājusi Lionu.

13. februārī Dimolārs bija uzrunājis Eilāliju Biso un, apsolīdams darbu kādā lauku īpašumā, aizvilinājis viņu netālu no Lionas. Eilālija viņu toreiz esot pat atvedusi līdzi pie savas māsas, kas viņu pacienājusi ar vīnu un maizi. Toreiz arī ticis norunāts, ka pēc astoņām dienām Dimolārs atkal ieradīsies un aizvedīs Eilāliju uz jauno darbavietu.

Viņš novēlojās un ieradās tikai 25. februārī, atkal patērzēja ar Eilālijas māsu, kamēr viņa pati iesaiņoja savas mantas kastē, iedzēra vīnu un apsolīja, ka māsa drīz varēšot apciemot Eilāliju.

Dimolāra salaupītajās mantās māsa atrada Eilālijas kasti, dažas kleitas un tilla aubīti.

— Ko tu esi izdarījis ar manu māsu?—viņa izmisusi uzkliedza Dimolāram.

Dimolārs klusēja, bet viņa sievu varēja pierunāt, lai pastāsta par notikušo.

— Vai tas notika tieši 26. februārī, to es nezinu, bet februāra beigās tas bija gan, tā ir taisnība. Mans vīrs naktī

atnāca mājās ar asiņainiem apģērba gabaliem. «Tie piederēja meitenei, kuru es nupat nositu,» viņš teica. Tad viņš aizgāja aprakt līķi.

Kur Dimolārs bija apracis Eilāliju Biso, to viņa sieva vai nu nezināja, vai arī negribēja teikt.

Dimolāru nopratināja no jauna.

— Parādiet man līķi, tad jau redzēsim, vai es to pazīstu,— viņš vienaldzīgi atbildēja uz visiem jautājumiem.

Un atkal izsūtīja meklētāju komandas, kas pārmeklēja mežu ap Dimolāra māju. Meklēšana bija nogurdinoša, jo trūka jebkāda pieturas punkta, tomēr tā atmaksājās. Līķis, pavirši aprakts, gulēja seklā bedrē. Tas vēl nebija pārāk satrūdējis, tā ka varēja noteikt nāves cēloni.

Eilāliju Biso Dimolārs bija mēģinājis nožņaugt, un viņa vēl bijusi dzīva, kad tikusi aprakta.

Kad tiesnesis Dimolāram to vēlāk pārmeta, viņš atbildēja:

— Tas patiešām ir ļoti nepatīkami.

Ar to arī viņam šī lieta šķita izbeigta, jo ar pašu nogalināšanu, kā viņš vaļsirdīgi apgalvoja, viņam neesot nekāda sakara, to lai kungi no Parīzes policijas un tiesas pārmetot viņa bārdainajiem «darba devējiem».

1862. gada 29. janvārī sākās vairākas dienas ilgā zvērināto tiesas prāva pret Dimolāru laulāto pāri.

Visiem redzamā primitivitāte un gara nabadzība, ko parādīja šis cilvēks, kurš, kā tika pierādīts, nogalinājis trīs, . bet varēja domāt — vismaz sešas un aplaupījis vairākus dučus sieviešu, šodien liek šaubīties, vai viņš bijis spējīgs aptvert, cik viņa izdarītie noziegumi šausmīgi.

Martēns Dimolārs tika notiesāts uz nāvi, viņa sieva kā līdzzinātāja un līdzdalībniece — uz divdesmit gadiem spai- j du darbos. 1862. gada 8. martā Buržē liela ļaužu pūļa klātbūtnē spriedumu izpildīja.

Sirtē bēg

1871. gada 18. marta rītā Sirtē telpās Parīzē valdīja neparasts satraukums. Gāja un nāca milzums ļaužu, sargpos- ļ teņi bija pastiprināti, un birojos drudžaini šķiroja aktis, dedzināja dokumentus vai arī sēja tos saiņos. Visa iestāde atgādināja milzīgu iztraucētu skudru pūzni. Un tam bija pamats.

Apvērsums, kuru Tjēra karaspēks iepriekšējā naktī Mon-martrā bija sācis pret nacionālo gvardi, nebija izdevies. Tā vietā, lai atbruņotu nacionālo gvardi, kareivji bija sākuši

brāļoties ar gvardistiem. Ģenerāļa Lekomta pavēle šaut uz strādniekiem, kas bija atsteigušies palīgā nacionālajai gvardei, netika ievērota. Valdībai nebija autoritātes masās, un revolucionārie Parīzes strādnieki pat nedomāja ļaut, ka viņus atbruņo. Tādēļ Tjērs bija pavēlējis atlikušo regulāro karaspēku atvilkt no galvaspilsētas un pārvietot uz Versaļu. Viņš pats un viņa ierēdņi arī bija aizbēguši uz turieni, un nu arī Sirtē gribēja nozust. Nacionālo gvardu Centrālkomiteja, kas bija pārņēmusi politisko varu galvaspilsētā, neatzina Sirtē. Policijas šefs Šopēns neparedzēja nekā laba ne sev, ne savai karjerai. Zem to cilvēku sarkanā karoga, kurus viņš līdz šim bija izspiegojis, nebija vietas spiegu šefam.

Protams, Sopēns negribēja pamest kaujas lauku, neievērojis dažus nepieciešamos drošības pasākumus. Galu galā valdības atkāpšanās uz Versaļu vēl nebija pilnīga atteikšanās no politiskās varas. Tjērs un viņa piekritēji atgriezīsies, un tad policijai vajadzēs zināt, kas Parīzē noticis tās prombūtnes laikā.

Un tā, kamēr Sirtē pārcēlās uz Versaļu, daļa tās aparāta nogāja pagrīdē.

18. marta vakarā, kad pie pilsētas mērijas un Kara ministrijas plīvoja sarkani karogi un nacionālo gvardu Centrālkomiteja gatavojās Parīzes Komūnas padomes vēlēšanām, policijas šefs un vairums viņa ierēdņu bija jau Versaļā. Mazāk pazīstamie Sirtē špiki un Tjēra valdības spiegi bija saņēmuši norādījumu palikt Parīzē.

Jau pirmās dienas pēc 18. marta parādīja revolucionāriem, ka uz veco, tautai naidīgo ierēdņu aparātu nevar paļauties. Tie ierēdņu kungi, kas nebija turējuši par labāku sekot Tjēram uz Versaļu, sabotēja revolucionāro varu, kā un kur vien bija iespējams.

28. martā tika pasludināta Komūna, dienu vēlāk iestāžu vietā jau tika ieceltas desmit komisijas, arī Justīcijas komisija, kuras priekšsēdētājs bija Proto, un Drošības komisija Raula Rigo vadībā; viņš izpildīja arī Komūnas prokurora pienākumus. Policijai tika atņemtas visas politiskās funkcijas un tiesības. Turpmāk tā vairs nebija nekas cits kā allaž gatavībā esošs instruments, kura vienīgais uzdevums bija sabiedriskās kārtības un drošības garantēšana.

Tā Parīzes Komūna savas pastāvēšanas laikā pilnīgi izbeidza policejisko citādi domājošo izsekošanu un špiku neķītro rīcību, kā arī Fušē parauga slepeno kabinetu metodes. Nevis Sirtē, kas bija pārvākusies uz Versaļu, bet gan strādnieki paši gādāja par mieru un kārtību pilsētā. Parīzē vairs nebija Sirtē. Tās vietā bija stājusies tautas milicija,

un tā drīz vien guva daudz lielākus panākumus, nekā jebkad bija guvusi Sirtē.

Parīzes Komūnas dienās notika kaut kas pārsteidzošs: Parīze pirmo reizi savā vēsturē bija gandrīz brīva no noziegumiem! Patiešām, nedēļās pēc 1871. gada 18. marta Parīzē neslepkavoja, nelaupīja, neizvaroj^, nenotika gandrīz neviena zādzība, ne arī kādi citi noziegumi. Un tas viss laikā, kad, tāpat kā agrāk, valdīja nabadzība un bads, veikalos pārdeva suņu un kaķu gaļu un Komūnas plānotie sociālie pasākumi laika trūkuma dēļ nemaz netika veikti. Proletāriskās Komūnas Parīzē acīmredzot nebija vietas noziegumiem.

Ko kādreiz Lareinī uz īsu laiku bija panācis ar lielu operāciju, varmācīgiem trikiem un drakoniskiem sodiem, tas tagad, divi simti gadu vēlāk, zem Komūnas karoga notika pats no sevis: noziedznieki un ielasmeitas, Parīzes noziedznieku un pusnoziedznieku pasaule vairs pilsētā nejutās labi. Viņi aizceļoja, brīvprātīgi atstāja vietu, kurā proletariāts ieviesa savu taisnību, savu kārtību un radīja savu miliciju; viņi bariem devās turp, kur bija nodrošināta viņu eksistence,— uz Versa-ļu pie Tjēra un viņa Sirtē. Tā Versaļā atkal visi bija kopā: baņķieri un zagļi, uzņēmēji un laupītāji, labējie politiķi un krāpnieki, policisti un prostitūtas. Nekad agrāk, varbūt vienīgi pēdējā Luija laikā, šai vietā tik lielā barā nebija redzēti salašņas kā 1871. gadā no marta līdz maijam.

Tikai 28. maijā, kad Rampeno ielā bija kritusi pēdējā barikāde un sākās asiņainā izrēķināšanās ar komunāriem, Parīzē atkal ienāca kapitāls un kontrrevolūcija, policija un noziegumi.

Sirtē pirmie pasākumi bija špiku nodoto komunāru apcietināšana un spīdzināšana. Parīzes policijas priekšgalā izvirzīja militāristu ģenerāli Luiju Valantēnu, kurš gandrīz neko nezināja par noziegumu apkarošanu, toties lieliski prata izmantot militāro teroru.

III. Sirtē un zinātne Pazudušais tiesu izpildītājs

1889. gada 27. jūnijs bija neparasti karsta un policijai arī grūta diena, jo Pasaules izstāde Parīzē bija pievilinājusi ne tikai tirgotājus un tūristus, bet arī dažnedažādus salašņas. Bonevilas rajona policijas iecirknī dežurējošais komisārs Briso gaidīja savu nomainītāju un nebija sevišķi sajūsmināts, kad viņa kabinetā ienāca vīrietis, kas stādījās priekšā kā Landrī, un komisāram pastāstīja:

— Mans svainis, tiesu izpildītājs Gufē, kopš vakardienas ir pazudis.

— Kopš vakardienas! Mon Dieu!— Komisārs Briso pašūpoja galvu.— Viņš droši vien mazliet papriecājas, šis Gufē kungs. Un kālab lai viņš to nedarītu?

Landrī piekrītoši pamēja ar galvu. Viņš pats jau arī domāja tāpat, jo sevišķi tādēļ, ka viņa svainis šai ziņā... o lalā!

Un Briso apmeklētājs piemiedza aci, lai būtu skaidrs, ko nozīmē šis «O lalā!».

Gufē bija atraitnis, un tāpēc, protams, viņam bija pavisam citas iespējas papriecāties. Un kur viņš tik nebraukāja! Nu jā, zinām jau, kā tas ir...

Komisārs Briso nopūtās, un, tā kā šķita, ka arī apmeklētājs pats lāgā netic, ka noticis kas ļauns, viņš sākumā neredzēja nekāda iemesla tālāk nodarboties ar Gufē lietu.

Tomēr lieta kļuva aizdomīga, kad Gufē trīs dienas vēlāk vēl aizvien nebija atgriezies mājās, tāpēc komisārs Briso nodeva to šefinspektoram Goronam, Parīzes Sirtē vadītājam. Tā kā bija uzsākta bez vēsts pazudušas personas lieta, tika iesaistīts arī izmeklēšanas tiesnesis Dofērs.

Sefinspektors Gorons šai laikā bija jau plaši pazīstams kriminālists, par kura panākumiem atkārtoti bija ziņojusi gan Francijas, gan ārzemju prese. Daži žurnālisti un bulvāru romānu autori, rakstot par viņa patiesajām un izdomātajām noziedznieku vajāšanām, viņam vēl dzīvam esot, nopelnīja sev iztiku.

Un viņu stāsti droši vien bija ļoti aizraujoši. Tik aizraujoši, ka tos lasīja pat nākamie vācu tieslietu slepenpadomnieki.

Viens no viņiem — Dr. Roberts Heindls pēc sastapšanās ar šefinspektoru atzinās:

— Mēs esam pārsteigti, pēkšņi redzot šo kolportāžas varoni sēžam mums pretim dabiskā lielumā. Viņa dēļ mums bieži vien uzmetās zosāda un mēs zaudējām veselīgo nakts miegu, lasot par viņa piedzīvojumiem. Mūsu ģimnāzistu laiku sapņos viņš figurēja blakus Šerlokam Holmsam, medniekam Ādzeķem un Ntkam Kārteram.

Detektīvs bija paresns astmas novārdzināts cilvēks, kura redzi vajadzēja pastiprināt ar stipru pensneju un kurš aiz iedomības ūsas mēdza aprasināt ar laku. Viņa panākumu pamatā bija trīs būtiski apstākļi: kriminālnodaļā plaši izvērstā spiegu sistēma; viņa ne sevišķi klīrīgās nopratināšanas metodes un ilggadējā praksē iegūtā intuīcija un neatlaidība. Ilgā un grūtā policijas darbā Gorons no vienkārša seržanta uzdienējās par Sirtē šefu un labāk nekā jebkurš cits pārzināja visu tā laika policijas darbības repertuāru. Tāpat kā savā laikā Vidoks, arī viņš bieži apmeklēja ieslodzījuma vietas un studēja noziedznieku dzīves uztveri, tomēr salīdzinājumā ar Vidoku viņam bija tā priekšrocība, ka viņa laikā kriminālpolicijas rīcībā bija jau zinātniskie un tehniskie palīglīdzekļi un Parīzē — pat kriminālistikas zinātniskā laboratorija, tā ka noziegumu apkarošana bija ievērojami atvieglota. Gorona «noziedznieku studijas» tāpēc vairs nebija tik daudz vērstas uz prasmi noziedzniekus sekmīgi identificēt, kā uz nopratināšanas metožu izstrādāšanu. Un Gorona «elles ķēķis», kā sauca viņa apiešanās metodi ar aizdomās turētajiem, bija plaši pazīstams, un no tā baidījās. Kas tajā nokļuva, tika tik ilgi vārīts, kamēr no viņa bija izvilkts viss, ko vien viņš zināja. Un, ja nepietika ar psihisko spiedienu vien, tika liktas lietā fiziskās ietekmēšanas metodes, piemēram, totāla fiziska nogurdināša-na ar nepārtrauktu pratināšanu, turēšana tumšā telpā, bads un slāpes, kārdināšana ar gardiem ēdieniem un dzērieniem.

Arī Gufē lietā Goronam beidzot radās iespēja aizkurināt visus savus katlus.

Vispirms viņš apskatīja pazudušā tiesu izpildītāja biroju. Naudas skapis bija aizslēgts. Uz grīdas skapja priekšā viņš atrada astoņpadsmit izdegušus sērkociņus. Biroja nama durvju sardze stāstīja, ka 26. jūlija vakarā Gufē birojā esot bijis kāds* vīrietis, kas telpu kārtīgi atslēdzis ar atslēgu un tur kādu laiku uzturējies. Tikai tad, kad viņš devies projām, viņa pamanījusi, ka šis cilvēks nav Gufē, bet gan kāds svešinieks.

Šefinspektors Gorons secināja, ka nepazīstamais ticis pie Gufē atslēgas un mēģinājis izlaupīt naudas skapi. Tiesu izpildītājam, kura reputācija bija nevainojama, nebija nekā-

da iemesla bēgt no tiesas. Nevarēja būt ne runas arī par pašnāvību, tātad ar viņu kaut kas noticis. Gorons pēc piederīgo izteicieniem lika sagatavot portrait parlé— vārdisko portretu. Pēc tā tiesu izpildītājs bija 175 cm garš, viņam bija kupli, kastaņbrūni mati, kopta, četrstūraini apgriezta pilnbārda un viņš allaž bija ģērbies à la mode.

Apbruņoti ar šo aprakstu, Gorona inspektori ievāca ziņas Osmana bulvārī un Café Anglais, kur labākās kvalitātes Ievas meitas, allaž gatavas pakalpot ar mīlestību, pārdeva savu labvēlību par visaugstākajām cenām. Tāpat tika informēti arī špiki, turklāt nepārtraukti tika pētītas visas avīzes, pat visnenozīmīgākās provinces lapeles, vai tajās nav kādas ziņas par atrastiem līķiem.

Tomēr no Gufē nebija ne miņas. Līdz 16. augustam Sirtē taustījās pilnīgā tumsā.

17. augustā Goronam beidzot nolika priekšā avīžu ziņas, kas pievērsa viņa uzmanību Milerī, mazam ciematam Ronas krastā, Lionas tuvumā. Proti, tur bija atrasts maiss ar vīrieša līķi. Gorons nojauta kādu sakarību un pierunāja skeptisko izmeklēšanas tiesnesi Dofēru aizsūtīt telegrāfisku pieprasījumu izmeklēšanas tiesnesim Bastidam, kura kompetencē ietilpa šis ciemats. Bastids atbildēja, ka Lionas policija itin drīz noskaidrošot līķa identitāti, bet tas nekādā ziņā nevarot būt Gufē. Dofērs ar to apmierinājās, bet šefinspektors Gorons gan ne.

Viņš gribēja zināt sīkumus un tāpēc uz savu galvu telegrafēja «Lanterne» redakcijai. Milerī iedzīvotāji, kā rakstīja redaktors, jau dienām ilgi sūdzējušies par drausmīgo smaku, kas nākusi no kāda kazenāju krūma Ronas krastā. Tomēr tikai 13. augustā ciemata ielu uzraugs beidzot saņēmis dūšu un paskatījies, kas tur ir. Tad arī viņš atradis līķi, par kuru bija ziņojuši laikraksti. Mirušais bijis ielikts džutas maisā. Ielu uzraugs bija par atradumu paziņojis žandarmērijai.

14. augustā Dr. Bernārs no Lionas bija izdarījis līķa sekciju. Viņš konstatēja, ka mirušais bijis 170 cm garš, trīsdesmit piecus līdz četrdesmit piecus gadus vecs, melniem matiem un melnu pilnbārdu. Vēl Gorons uzzināja, ka mirušais iebāzts maisā ar galvu pa priekšu un kails. Tā kā balsene divās vietās bija lauzta, ārsts par nāves cēloni bija pieņēmis nožņaugšanu ar cilpu.

Tai pašā dienā kāds zemnieks, lasot gliemežus, bija Ronas krastā atradis dažas koka kofera daļas, kas arī «smirdējušas pēc līķa». Pie koka gabaliem bijušas pielīmētas divas franču valsts dzelzceļa pavadzīmes ar uzrakstu: Parīze 1231, Parīze 27.7.188..., ekspresis 3.— saņēmējs—stacija Liona-Peraša I.

Gadskaitļa pēdējais cipars nav bijis salasāms, bet komisārs Remodanks no Lionas Sirtē domāja, ka koferis jau vairāk nekā gadu bijis pakļauts laika apstākļu ietekmei un tātad datums jālasa: 27.7.1888.

16. augustā tas pats ielu uzraugs, kas bija atradis līķi, tai pašā vietā atrada arī atslēgu, kas tieši iederējās atrastajā kofera vrakā.

Gorons tūlīt ķērās pie darba. Un, kaut gan Dr. Bernāra uzdotie dati par mirušo nekādi nesaskanēja ar Gufē ārienes aprakstu, šefinspektors bija pārliecināts, ka Milerī atrastais līķis nav neviens cits kā meklētais Gufē. Viņš pierunāja izmeklēšanas tiesnesi Dofēru, kas šo versiju uzskatīja par aplamu, vismaz aizsūtīt uz Lionu Gufē svaini Landrī kopā ar Sirtē inspektoru Sudē, lai apskatītu līķi.

Tomēr Gorons, kas no tā bija ļoti daudz cerējis, rūgti pievīlās. Landrī ar šo uzdevumu netika galā. Ievērojot, kāda bija Lionas morga līķu halle, to viņam arī nemaz nevar ņemt ļaunā.

Sirtē darbinieks bija dūšīgāks. Viņš kritiski apskatīja mirušā matus un konstatēja, ka tie nav kastaņbrūni kā Gufē galvas un zoda rota, bet gan melni kā piķis. Kad viņš vēl uzzināja, ka policijā pieteicies kučieris, kas paziņojis: 1889. gada 6. jūlijā viņš no Lionas stacijas trīs vīriešus ar lielu, smagu koferi aizvedis uz Milerī apkaimi,— inspektoru Sudē šis gadījums vairs neinteresēja, jo sevišķi tāpēc, ka kučieris identificēja rekonstruēto koferi un pēc noziedznieku albuma apskates trīs par laupīšanu un slepkavību jau kopš 9. jūlija cietumā sēdošus noziedzniekus pazina par saviem pasažieriem. Tātad līķis Milerī nevarēja būt Gufē.

Un, kamēr Sudē ievāktās ziņas telegrafēja Goronam, Milerī līķis tika apbedīts draudzes kapos. Šefinspektors pirmo raundu Gufē lietā bija zaudējis, tomēr vēl nepadevās.

Šefinspektors Gorons atrisina Gufe lietu

Tā kā ar savu hipotēzi, ka Milerī mironis ir Gufē, Gorons tālāk netika, viņš atkal pievērsās izmeklēšanai Parīzē. Septembrī kāds no viņa aģentiem pienesa ziņu, ka tiesu izpildītājs pirms pazušanas, tātad 1889. gada 25. jūnijā, ar kādu zināmu Mišelu Eiro un Gabrielu Bompāru redzēts alus bārā. šķita, ka Gufē ar Eiro bijuši kādi darījumi. Divdesmitgadīgā Bompāra, tikpat glīta, cik izlaidīga, bijusi kopā ar Eiro. Šis Eiro Sirtē nebija nekāds svešinieks. Viņa kontā bija dažnedažādas krāpšanas, un tas, ka, satiekoties ar mīlas kāro tiesu

izpildītāju, viņš bija paņēmis līdzi tieši Bompāru, Goronam šķita aizdomīgi. šefinspektors ar milzīgu prieku būtu šo pārīti — Eiro un Bompāru — dabūjis savos nagos, ja vien viņi jau kopš 27. jūlija nebūtu bez pēdām pazuduši. Neveiksme — tātad atlika tikai meklēt Gufē, Eiro un Gabrielu Bompāru.

Oktobrī avīzes sāka uzbrukt savam varonim Goronam ar dažnedažādām indīgām piezīmēm un jautājumiem, kas viņu jo vairāk kaitināja tāpēc, ka visi meklējumi palika bez panākumiem.

Tad Gorons pēkšņi atgriezās pie savas hipotēzes, ka Milerī mironis esot Gufē. Izmeklēšanas tiesnesis Dofērs viņu atklāti pasludināja par traku.

Un īstenībā tikai tāpēc, lai vēl vairāk pakaitinātu pie panākumiem pieradušo un pašpārliecināto šefinspektoru, viņš novembrī aizsūtīja savam kolēģim Lionā jautājumu, kā beigusies lieta ar līķi koferī.

Tur pa to laiku lietu bija pārņēmis izmeklēšanas tiesnesis Viāis, kas tagad paziņoja, ka kučiera identificētie cilvēki vēl vienmēr stūrgalvīgi noliedzot savu vainu. Kučieris, kas bija uzvedinājis policiju uz viņu pēdām, pa to laiku bija ticis apcietināts, jo bija atzinies, ka pats esot bijis klāt, kad koferis ar līķi iemests kazenāju krūmos Ronas krastā.

Bet arī izmeklēšanas tiesnesim Viālam bija lūgums viņa kolēģim Dofēram. Tas attiecās uz pavadzīmēm, kas bija uzlīmētas uz kofera, un pēc Lionas Sirtē konstatējuma jau pirms gada, tātad 1888. gadā, koferis ticis nodots Parīzē. Varbūt Parīzē par to varot dabūt sīkākas ziņas. Viāis savam lūgumam pievienoja attiecīgās pavadzīmes, un tā tās nonāca Gorona rokās.

Sefinspektors uzmeklēja attiecīgo bagāžas glabātavu. Varēja manīt, ka dzelzceļa ierēdnim, kas izjuta Pasaules izstādes radīto dzelzceļa pārslodzi, kofera meklēšana likās tikai aplama ideja. Tomēr, tā kā nebija joka lieta saiet matos ar Francijas Niķu Kārteru un turklāt eksistēja arī bagāžas saraksti, kuros tika reģistrētas ar ekspresi pārvadājamās mantas, viņš beidzot pacentās tos pārbaudīt.

— Kā? 1888. gada 27. jūlijā? Neiespējami, kungs. Šai dienā Nr.1231 noteikti nav izdots,— viņš paziņoja pēc neilgas meklēšanas.

— Tad paskatieties, vai tas nav nosūtīts 1889. gada 27. jūlijā!—Gorons palūdza.

Ierēdnis turpināja šķirstīt sarakstus.

— Mīļā pasaulīt, te taču tas ir!— viņš iesaucās.

Patiešām, 1889., nevis 1888. gadā, kā domāja Lionā,

pulksten 11.45 vilcienam Nr.3 ticis nodots 105 kilogramus smags koferis un nosūtīts uz Lionu-Perašu.

Tieši tai dienā, kopš kuras bija pazudis tiesu izpildītājs. Beidzot Goronam bija pamatīgs fakts par viņa versijas pareizību. Tomēr izmeklēšanas tiesnesis Dofērs skeptiski paraustīja piecus.

—Ārsts Dr. Bernārs, kas secēja līķi, taču noteikti apgalvoja, ka mirušais nevar būt Gufē.

Gorons nicīgi savilka degunu. Ko tāds lauku dakterītis saprot no līķiem! Nē, šoreiz šefinspektors neļāva sevi novirzīt no pēdām, un izmeklēšanas tiesnesim galu galā neatlika nekas cits kā ļaut viņam pašam paskatīties, kas Lionā notiek.

Jau 11. novembrī Gorons ieradās Lionā. Tai pašā dienā viņš ņēma priekšā kučieri, kas esot pārvadājis koferi. Nevajadzēja nemaz ilgu laiku, lai kučieris sašļucis atzītos, ka esot melojis. Tomēr viņš esot tikai gribējis — tā viņš vaļsirdīgi apgalvoja — izpatikt policijai, lai viņam beigu beigās vēl neatņemtu atļauju nodarboties ar viņa amatu.

Lionas iestādēs lieta kļuva vēl nepatīkamāka, kad Gorons pieprasīja tūlītēju līķa ekshumāciju un vēlreizēju sekciju.

Izmeklēšanas tiesnesis Viāls spurojās pretī, un arī prokurors Berārs labāk gribētu atstāt līķi mierīgi guļam kapsētā. Tomēr Goronu nespēja pārliecināt nekādi argumenti.

12. novembrī Milerī līķis tika izrakts, un šoreiz to secēja profesors Lakasaņs, 1880. gadā Lionas universitātē nodibinātās tiesu medicīnas katedras vadītājs.

Lakasaņs (starp citu, prokurora Berāra svainis) bija viens no sava laika pieredzējušākajiem medicīnas darbiniekiem un bija šo jauno zinātni bagātinājis ar daudzām svarīgām atziņām. Līķa sekcijā viņam asistēja Dr.Rolē.

Dr. Rolē, pēc Lakasaņa ierosmes, bija speciāli nodarbojies ar pētījumiem, kā noteikt cilvēka vecumu pēc viņa skeleta, un publicēja par to zinātnisku apcerējumu. Tagad viņi abi ar Lakasaņu preparēja skeletu un sīki un smalki milimetru pa milimetram izmērīja katru atsevišķu kaulu. Un tā viņi atklāja pirmo nepareizo Dr. Bernāra secinājumu. Viņš bija noteicis mirušā garumu 170 cm. AAirušais noteikti bijis 178,5 cm garš.

Bet, tā kā pēc piederīgo sniegtajām ziņām Gufē bijis 175 cm garš, Gorons ar to vēl nebija neko ieguvis. Gufē bija dienējis armijā, tur tika fiksēts auguma garums, tāpēc šefinspektors drošības labad stājās sakaros ar militāro administrāciju Parīzē. Atbilde no turienes lika viņam izstiepties, bet Lionas taisnības sargiem sarauties. Pēc armijas uzskaites kartītes datiem Gufē bijis 178 cm garš.

Lakasaņs bija uzmanīgi izpētījis līķa stilba kaulu un atklājis

divas kaula deformācijas—labā cejgala skriemelī un labā papēža kaulā. Acīmredzot deformācija ceļgalā bija tipiskas ūdens uzkrāšanās sekas. Varbūt mirušais, dzīvs būdams, bija slimojis ar kaulu tuberkulozi. Bet tad, pēc profesora Lakasaņa domām, šis vīrietis klibojis. Ievainojumu papēža kaulā varētu izskaidrot ar kādu negadījumu. Un Gorons atkal lika darboties telegrāfam. Un, raugi, Gufē bērnībā pēc kritiena bija cietis no sāpīga iekaisuma papēža locītavā. Turklāt viņam vairākkārt ārstēts celis, kurā sakrājies ūdens. Gufē radinieki, ārstējošais ārsts un kurpnieks vēl arī apliecināja, ka tiesu izpildītājs klibojis, tomēr viņa iedomības dēļ par to nekad neviens nedrīkstējis runāt. Tas jau bija 2:0 Gorona labā, un profesoram Lakasaņam krājumā bija vēl divi punkti. Dr. Bernārs bija novērtējis mirušo kā 35 līdz 40 gadus vecu. Lakasaņs, pārbaudījis līķa zobus, nāca pie secinājuma, ka viņam bijis apmēram 50 gadu. Gufē bija 49 gadus vecs. Un beidzot profesors sāka darboties ar līķa matiem.

Gorons nekavējoties lika atsūtīt no Parīzes suku, ar kuru Gufē mēdzis sakopt matus. Profesors Lakasaņs izmazgāja šķipsnu matu, ko bija nogriezis mirušajam. Un, lūk, tie kļuva kastaņbrūni! Tad izmērīja mata diametru un salīdzināja to ar sukā atrasto matu diametru un noskaidroja, ka tas ir vienāds.

Pēc deviņām dienām, 1889. gada 21. novembrī, izmeklēšana bija pabeigta. Profesors Lakasaņs, pieklājīgi paklanoties, norādīja uz līķi un teica:

— Kungi, es nododu jums Gufē kungu.

Profesors nebija arī vienās domās ar Dr. Bernāru, ka Gufē nožņaugts ar cilpu. Viņaprāt, Gufē bija nožņaugts ar kailām rokām. Un izrādījās, ka arī šai jautājumā viņam ir taisnība.

Sefinspektors Gorons triumfēdams atgriezās Parīzē.

Parīzes laikraksti atkal apjūsmoja viņu kā nācijas varoni, un arī profesors Lakasaņs kļuva par nacionālo varoni. Parīzes «Pefit Journal» rakstīja:

«Milerī līķa identificēšana ir pavērsiena punkts kriminālistikas vēsturē.»

Gorons tagad gan zināja, kas noticis ar Gufē, taču ar to vien vēl slepkava nebija rokā. Izšķirošais posms starp noziedznieku un noslepkavoto, Gufē nogalināšanas iemesls, nebija skaidrs. Pēc notikumu gaitas šķita, ka viņš kļuvis par upuri laupīšanai. Noziedznieks tikpat labi varēja būt Eiro, ar kuru kopā viņš bija redzēts nozušanas dienā, kā arī kāds cits. Un, pat ja Gorons, intuīcijas vadīts, par noziedzniekiem uzskatītu Eiro un viņa mīļāko, būtu grūti to pierādīt. Tāpēc koferis, kurā līķis ticis pārvadāts, kļuva par izšķirošo pieturas punktu. Šefinspektors lika pagatavot gluži tādu pašu jaunu

koferi un izstādīt Parīzes morgā. Pie eksponāta novietoja plāksnīti ar jautājumiem par kofera izcelsmi, turklāt kofera attēlus publicēja arī laikrakstos. Un jau tai pašā dienā, proti, 26. novembrī, pieteicās kāds koferu izgatavotājs un paskaidroja, ka oriģināls varot būt tikai kādas angļu firmas ražojums. Francijā, tā apgalvoja šis cilvēks, tādus noteikti netaisot.

Dažas dienas pēc tam šefinspektors saņēma no Londonas vēstuli, kurā kāds tur dzīvojošs francūzis paziņoja, ka viņa īrnieks, arī francūzis, kas ar savu meitu kādu laiku dzīvojis pie viņa, jūnijā esot uz mata tādu pašu koferi pasūtījis firmā Zwanziger. Gorons kādu savu darbinieku ar kofera fotogrāfijām aizsūtīja uz Londonu. Un tur aizdomas kļuva tik noteiktas, ka pats Sirtē šefs ar īstā kofera paliekām devās uz Angliju. Tur viņš no kādas Vesprē kundzes uzzināja, ka Mišels, kas koferi pasūtījis firmā Zwanziger, īstenībā bijis Eiro no Parīzes. Eiro pavadone nekādā ziņā neesot bijusi viņa meita, bet gan mīļākā, vārdā Gabriela Bompāra.

Atgriezies Parīzē, Gorons iesaistīja darbā savu špiku armiju. Tā iegūtās ziņas gan noskaidroja Mišela Eiro un Gabrielas Bompāras izdarības, taču nedeva ne mazāko norādījumu par viņu uzturēšanās vietu. Abi droši vien vēl atradās ārzemēs. Meklēšana turpinājās, un franču un ārzemju laikraksti publicēja sīku abu meklējamo aprakstu.

Tad Eiro nervi tomēr neizturēja, un 1890. gada janvārī viņš uzrakstīja šefinspektoram divpadsmit lappušu garu vēstuli. Vēstule bija apzīmogota Ņujorkā, un tajā viņš sūdzējās par to, ka Sirtē viņu meklējot. Tai pašā laikā Eiro denuncēja savu bijušo mīļāko Bompāru, ka tā kopā ar saviem daudzajiem mīļākajiem esot nogalinājusi Gufē. Vēlāk viņš atrakstīja vēl divas līdzīga satura vēstules.

Arī Gabriela Bompāra izmisīgi mēģināja glābt savu galvu no giljotīnas cirvja. 1890. gada 22. janvārī viņa ieradās pašā lauvas midzenī un lūdza aizvest viņu pie Gorona. Tomēr viņa nebija viena, bet gan kāda bagāta amerikāņa pavadībā, kuru viņa pa šo laiku bija paspējusi nomakšķerēt. Noziedznieks Eiro, tā viņa apgalvoja, pagājušajā vasarā esot viņu nekrietni piekrāpis un ļaunprātīgi izmantojis. Neesot pieticis ar to vien, ka viņš Gabrielu esot spiedis gulēt arī ar citiem vīriešiem, viņš to bez viņas ziņas esot izmantojis arī par ēsmu, lai ievilinātu Gufē viņas dzīvoklī Tronsona-Dikundrē ielā. Kā gan viņa būtu varējusi nojaust, ka šis Eiro vienkārši nožmiegs tiesu izpildītāju?

Šefinspektors aizkustināts šūpoja galvu un lika Gabrielu tūlīt apcietināt. Pēc stundas viņa jau svīda šefinspektora «elles ķēķī». Šai gadījumā tas bija — bads, nepārtraukta

nopratināšana dienu un nakti, ziņu pienesējas kā kameras biedrenes un pastāvīgi nervus plosoši braucieni uz notikuma vietu, kur viņu konfrontēja gan ar dzīvokļa saimnieci, gan rādīja viņai koferi, kurā bija glabāts Gufē līķis.

Tad arī Gabriela Bompāra beidzot padevās. Katrā jaunā nopratināšanas reizē viņa soli atkāpās no agrāk stāstītā un beidzot izklāstīja notikumu tā: 28. jūlijā viņa pēc Eiro norādījuma savā dzīvoklī bija pieņēmusi Gufē, un tur Eiro viņu nožņaudzis.

Pēc tam pārītis ietinis līķi vaskadrānā, saini apsējis un iebāzis koferī, kuru Gabriela Bompāra tālredzīgi pirms pāris dienām kādam atslēdzniekam bija likusi apkalt ar dzelzs apkalumiem.

Nākamajā dienā koferi ar līķi nosūtīja uz Lionu, no turienes aizveda uz Milerī un nosvieda Ronas krastā. Tad arī koferis, par spīti pamatīgajiem apkalumiem, bija izjucis.

1890. gada 19. maijā Havannā kubiešu policija apcietināja Eiro, un divi Sirtē inspektori aizveda viņu uz Parīzi.

Septiņus mēnešus vēlāk, 1890. gada 16. decembrī, Sēnas departamenta asīžu tiesa sāka prāvu par slepkavību. Eiro notiesāja uz nāvi, Bompāru uz divdesmit gadiem spaidu darbos.

1891. gada 2. februārī Eiro izpildīja nāves sodu.

Šī prāva ne tikai ilgu laiku bija sniegusi sensacionālu vielu presei, bet iedarbojusies arī uz kāda franču uzņēmēja peļņas nervu, tā ka Parīzē prāvas laikā varēja nopirkt neparastu suvenīru: koferīti, kurā atradās mazs svina līķis. Koferītim bija uzraksts «L'affaire Gouffé» (Gufē lieta).

Vārdiskais portrets

Laikā, kad šefinspektors izmeklēja Gufē slepkavības lietu, Sirtē bija septiņdesmit septiņus gadus veca. Tā bija atguvusies no sakāves Parīzes Komūnas laikā un citu pēc citas ieviesusi veselu virkni reformu, kurām bija jāpaaugstine tās funkcionālās spējas. Parīzes policijas kareivīgo prefektu Va-lantēnu jau pēc neilga laika nomainīja Leons Rēno, kas buržuāzijai kalpojošās policijas darbā ieviesa vairāk jaunu metožu nekā viņa priekštecis. Viņa šefības laikā (no 1871. gada novembra līdz 1876. gada februārim) franču policija blakus tradicionālajām špiku metodēm noziedznieku apkarošanai sāka lietot moderno tehniku, pirmām kārtām fotogrāfiju. Tā laika kriminālpolicijas darbā vēl aizvien lietoja likuma pārkāpēju identificēšanu. Kopš divdesmita-

jiem gadiem, kad Vidoks, palīdzot savu darbinieku atmiņai, uzzinātos noziedzniekus ietvēra kartotēkā, no kādreiz tik necilā iesākuma tagad bija sakrājies liels daudzums kartīšu, kas tomēr bija nekas vairāk kā alfabētiska kartīšu noliktava, kura praktiski palika nelietota, jo vēl nebija pazīstami eksakti kritēriji, pēc kuriem varētu reģistrētos noziedzniekus klasificēt un identificēt.

Tāpēc 1874. gida janvārī Rēno lika Parīzes policijā ierīkot fotodarbnīcu. Tagad fotografēja visus apcietinātos, agrāk to darīja tikai dažreiz.

Ar šīm noziedznieku fotogrāfijām tika palielināta tikai kartotēkas informatīvā ietilpība, tomēr netika uzlabota tās lietošana, jo recidīvista identifikācija tagad bija iespējama tikai tad, ja, noziedznieku apcietinot, viņš uzdeva savu īsto uzvārdu, ar kuru dati par viņu jau glabājās noziedznieku kartotēkā. Tomēr cik recidīvistu gan to darīja?

Sodi par pirmo noziegumu bieži bija ļoti smagi, par atkārtotu — nežēlīgi. Kurš recidīvists gan izvēlēsies giljotīnas asmeni vai deportāciju, ja ir iespēja ar vienkāršiem meliem tikt vieglāk cauri? Tādēļ arī ļoti bieži viens un tas pats zaglis figurēja kartotēkā ar dažādiem uzvārdiem, taču policija par to neko nezināja.

Kad Gistavs Masē, kas savu karjeru arī bija sācis kā vienkāršs policists, 1879. gada februārī tika paaugstināts par kriminālās daļas šefu, fotodarbnīca kļuva par visdārgāko Sirtē vaļasprieku. Nedaudz gados sakrājās vairāk nekā 80 000 noziedznieku un politiski aizdomīgo personu fotogrāfiju. Šefinspektors Masē lika nofotografēt katru, kas nokļuva viņa nagos, un tas tika darīts tādos apstākļos, kādi šodien liktos groteski un avantūristiski. Proti, toreizējo fotomaieriālu nelielās jutības dēļ varēja fotografēt tikai tad, kad spīdēja saule. Tad apcietinātos nekavējoties uzveda uz Sirtē ēkas jumta, piesēja pie krēsla liela spoguļa priekšā un fotografēja. Taču tāpēc, ka fotografējamie, pats par sevi saprotams, vēlējās tikt nofotografēti pēc iespējas mazāk līdzīgi, plates apgaismošanas * laikā viņi raustījās un savilka seju grimasēs. Tāpēc šī procedūra dažkārt vilkās stundām ilgi un šo pūļu rezultāti bija visai apšaubāmi.

Senā problēma par noziedznieku identificēšanu ar to vēl netika atrisināta, tikai pavērsta citā aspektā.

Problēmu atrisināt — radīt pirmo pilnīgo sistēmu personas identificēšanai un līdz ar to praktiski ieviest zinātnisko kriminālistiku — izdevās īgnam Parīzes prefektūras palīgraksi-vedim Alfonsam Bertijonam. Bertijons dzimis 1853. gada 23. aprīlī kāda Parīzes ārsta ģimenē. Kad viņš attīstīja savu

identifikācijas sistēmu, kuru vēlāk pēc viņa uzvārda nosauca par bertijonāžu jeb antropometrisko sistēmu, viņam bija divdesmit seši gadi un viņš bija tas, ko sauc par neveiksminieku. Kā pazīstams slaists un sūdzībnieks viņš bija ticis izslēgts no vairākām skolām, mediķa karjerai viņš nederēja, turklāt mocījās ar hroniskiem gremošanas traucējumiem, deguna asiņošanu un migrēnas lēkmēm. Cilvēki viņu necieta, un viņš beidzot pēc vairākiem veltīgiem mēģinājumiem sākt kārtīgu pilsonisku dzīvi, pateicoties vienīgi sava ievērojamā tēva aizrunai, 1879. gada martā tika pieņemts darbā Parīzes policijas prefektūrā nenozīmīgā amatā par palīgrakstvedi. Šeit viņam bija garlaicīgs uzdevums — pārrakstīt kartotēkas kartītēs inspektoru pierakstīto noziedznieku ārējo izskatu. Trula nodarbošanās, kurai, kā jau minējām, turklāt bija visai apšaubāma vērtība. Sirtē inspektori, kuri paši vislabāk zināja, cik niecīga praktiska nozīme ir šai kartotēkai, uzskatīja viņiem uzdoto personu ārējo pazīmju pierakstīšanu par apgrūtinošu pienākumu. Simtiem reižu praksē ar to nodarbojušies, viņi izveidoja standartaprakstu, kas varētu attiekties uz katru otro francū zi.

Bertijons nāca no ģimenes, kurā interesējās par dabas zinātnēm. Viņa vectēvs bija nopietni nodarbojies ar antropoloģiju, viņa tēvs bija Ketelē (1796—1876), kurš bija pētījis attiecības starp cilvēka ķermeņa attīstību un garīgo attīstību, piekritējs. Bezcerīgā kartīšu rakstīšana, kurām bija jārada iespaids, ka visi cilvēki izskatās vienādi, atgādināja Bertijo-nam Ketelē mācību, un viņš sāka prātot, kā varētu atrisināt identifikācijas problēmu ar antropoloģijas palīdzību. Lai to izdarītu, viņam bija nepieciešami precīzi ķermeņa izmēri. Par uzjautrinājumu kolēģiem viņš sāka precīzi izmērīt ievestos arestantus, mērīšanas rezultātus ierakstīja kartotēkas kartītēs un izdarīja aprēķinus.

Ideja identificēt personas pēc ķermeņa izmēriem nebija jauna. Pirms Bertijona par to bija jau domājis kāds cits francūzis — Luvēnas cietuma direktors Stīvenss un jau 1860. gadā norādījis justīcijas orgāniem uz Ketelē darbiem un galvenokārt uz viņa secinājumiem par pieauguša cilvēka skeleta īpatnību un nemainību. Stīvenss arī bija ierosinājis, lai visus cietumniekus reģistrē pēc viņu ķermeņa izmēriem, un turklāt pats jau izdarījis šādus mērījumus. Tomēr par viņa priekšliķumu smējās kā par kuriozu un to noraidīja. Arī Bertijonam sākumā nelaimējās. 1879. gada augustā viņš aizsūtīja toreizējam prefektam Luijam Andriē ziņojumu, kurā, pamatojoties uz Ketelē darbiem un paša mērījumiem, gari un plaši izklāstīja, kā būfu iespējams ar antropoloģisku mērījumu

palīdzību noziedznieku identificēšanu padarīt tik drošu, ka sakritība praktiski būtu gandrīz neiespējama.

Lai paskaidrotu savu tēzi, viņš ziņojumam bija pievienojis milzum daudz aprēķinu, tādēļ jau tā skeptiskajam prefektam apžilba acis un viņš ziņojumu nolika arhīvā.

Tomēr Bertijons nepadevās. 1879. gada 1. oktobrī viņš iesniedza otru ziņojumu, no kura izrietēja, ka varbūtība sajaukt divus cilvēkus mazinās, jo vairāk palielinās salīdzinošo ķermeņa izmēru skaits. Viņš nonāca pie secinājuma, ka sakritības kvota, ja izdara vienpadsmit dažādus mērījumus, ir tikai 191 304:1. Tāpēc Bertijons domāja, ka ar vienpadsmit mērījumiem pietiek, un ierosināja mērīt ķermeņa garumu, roku vēzienu, augstumu sēžot, galvas garumu, galvas platumu, labās auss garumu, labās auss platumu (vēlāk to aizstājot ar vaiga kaula platumu), kreisās pēdas garumu, vidējā un mazā pirksta garumu un kreisās rokas delrna garumu.

Kad prefekts bija izlasījis šo ziņojumu, viņu pārņēma niknums. Šī vienkāršā rakstveža stūrgalvība prefektu, kas visu mūžu domāja, ka viens špiks ir tūkstošreiz vērtīgāks nekā visa antropoloģija, padarīja viņu vai traku. Viņš pavēlēja Bertijo-nam ierasties pie viņa un kā skaldīt noskaldīja:

— Man liekas, jūs esat divdesmitās šķiras rakstvedis un strādājat pie mums astoņus mēnešus, vai ne? Un jūs jau piedāvājat idejas!

Pēc tam kad viņš Bertijonam, kas bija izstostījis kaut kādu atbildi, bija pateicis vēl dažas citas tādas pašas laipnības, viņš aizsūtīja palīgrakstvedi prom, piedraudot uz vietas atlaist, ja viņam vēlreiz radīšoties kāda ideja. Un tāpēc, ka nebija izgāzis vēl visu niknumu, Andriē uzrakstīja iespaidīgu vēstuli Bertijona tēvam un tajā paskaidroja, ka, lai kā arī cienot godājamā tēva protekciju, viņš netaisīšot nekādas ceremonijas, ja Alfonss nākšot pie viņa vēlreiz ar tamlīdzīgām fantastiskām idejām.

Sākumā Bertijona tēvs nebija mazāk nikns par prefektu, tomēr, izlasījis nonievāto ziņojumu, tūlīt nomierinājās. Pretstatā aprobežotajam policijas prefektam viņš tūlīt bija sapratis iespējas, kādas slēpās viņa dēla priekšlikumā. Viņš sajūsminājās par šo ideju un mobilizēja savus draugus Andriē partijā. Tie cits pēc cita apmeklēja ietiepīgo policijas prefektu un centās panākt, lai viņš maina savu nostāju. Diemžēl tas bija veltīgi.

Tikai divus gadus vēlāk, kad Andriē bija spiests atdot savu amata krēslu titulārrakstvedim Kanekasam no prefektūras pirmā biroja, Bertijonam pamirdzēja mazs gaismas stariņš. Protams, atkal bija nepieciešama tēva draugu palīdzība.

1882. gada novembra vidū Kamekass — gan mazāk pārliecināts par idejas pareizību, toties vairāk cenzdamies nesamaitāt attiecības ar ietekmīgiem ļaudīm no Dr. Bertijona paziņu loka — atļāva Alfonsam, kas pa to laiku bija uzkalpo-jies par rakstvedi, trīs mēnešus izmēģināt viņa metodi. Ja Bertijonam šai laikā izdosies tikai pēc savas sistēmas identificēt kādu jau agrāk sodītu noziedznieku, Kamekass šim jauninājumam neliegs savu svētību.

Bertijons dabūja telpu un divus palīgrakstvežus, un ceturtdaļu gada viņam spīdēja zaļā gaisma. Kriminālpolicijas šefa Masē noniecināts un neieredzēts kā teorētiķis fantazētājs, citu Sirtē ierēdņu labākajā gadījumā līdzcietīgi izsmiets, viņš saviem spītīgajiem palīgiem ar grūtībām iemācīja precīzi izmērīt noziedzniekus un izrakstīt kārtīgas kartotēkas kartītes. Pats viņš ar kāda paziņas atbalstu katru vakaru vēl papildus izrakstīja dučiem kartīšu. Tā strādājot, 1885. gada janvāra sākumā bija izrakstīts pieci simti, četrdesmit dienu vēlāk jau tūkstotis un februāra vidū — jau tūkstotis astoņi simti jaunu noziedznieku kartīšu.

Šais kartītēs bija ierakstīti parastie dati par katru apcietināto, Bertijona ieteiktie vienpadsmit ķermeņa mērījumi, īss sevišķu pazīmju — ja tādas bija—-apraksts, apcietināšanas iemesls un reģistrācijas datums. Kartītes netika sakārtotas pēc uzvārdiem, bet gan klasificētas pēc ķermeņa mērījumiem galvenajā grupā un apakšgrupās un novietotas tā, ka katrā grupā bija tikai dažas kartītes. Ja ieveda un izmērīja jaunu apcietināto, pēc Bertijona shēmas viņu varēja klasificēt un ar attiecīgās grupas kartītēm relatīvi ātri salīdzināt. Ja noziedznieks bija jau vienreiz mērīts un reģistrēts, bija vienalga, kādu vārdu viņš uzdeva, jo viņu varēja identificēt pēc ķermeņa izmēriem.

Februāra beigās beidzās Kamekasa piešķirtais mēģinājumu laiks. 1883. gada 20. februāra vakarā ieveda kādu apcietināto. Tā kā palīgrakstveži jau bija aizgājuši no biroja, Bertijons pats pierakstīja datus par viņu un pats viņu izmērīja.

— Kā jūs sauc?—viņš skarbi pajautāja.

— Dipons, kungs,— vīrietis, ne acu nepamirkšķinājis, atbildēja.

— Protams, Dipons!— Bertijons nelabvēlīgi norūca, jo šai dienā, 20. februārī, vien Sirtē bija ievesti pieci «Diponi». Bertijons sāka mērīt. «Galvas garums simt piecdesmit septiņi milimetri, galvas platums simt piecdesmit seši milimetri,» viņš murmināja un tikai mērīja un mērīja.

Šis vīrietis viņam šķita redzēts, tomēr viņš nevarēja atcerēties, kur un kā. Kad beidzot bija izdarīti visi vienpa-

dsmit mērījumi, Bertijons iegāja blakus telpā, lai tos salīdzinātu ar kartītēm. Viņš pārskatīja attiecīgās kartītes un pēkšņi sastinga. Kad viņš bija izņēmis kādu kartīti, viņa rokas aiz satraukuma sāka drebēt. Atkal un atkal viņa acis salīdzinot slīdēja pār abām kartītēm. Šaubu nebija, šis Dipons jau reiz, proti, 1882. gada 15. decembrī, bija apcietināts par nenozīmīgu zādzību, un Bertijons bija viņu mērījis un reģistrējis. Tikai toreiz viņš bija saucies nevis Dipons, bet gan Martēns.

Policijas rakstvedim Bertijonam bija izdevusies pirmā jau reiz sodīta noziedznieka identifikācija. Šķiet, ka viņa sistēma ir derīga.

Arī policijas prefekts bija pārsteigts, pagarināja izmēģinājumu laiku un pat deva Bertijonam palīgā vēl dažus rakstvežus. Jau martā Bertijons lepni varēja ziņot par savu nākamo panākumu, un gada beigās bija izdevušās jau 49 identifikācijas. Kartīšu skaits sasniedza 7336.

Modernās kriminālistikas stunda bija situsi, un tās šūpulis karājās Sirtē pie Sēnas.

Tomēr Bertijons nepavisam vēl nebija apmierināts ar savu darbu. 1884. gada vidū viņš savas kartotēkas kartītes sāka papildināt ar noziedznieka fotogrāfiju divos rakursos. Vienā pusē bija sejas attēls no priekšpuses, otrā — no sāniem. Vēlāk, kad savu vietu sāka iekarot daktiloskopija, Bertijons kartītē noņēma arī pirkstu nospiedumus. Līdz 1884. gada beigām viņa birojā bija izdevušās jau 300 identifikācijas, un panākumi turpinājās. Sakarā ar Pasaules izstādi Lježā Parīzes policijas prefekts beidzot varēja paziņot, ka līdz 1905. gada 1. janvārim Francijā ar bertijonāžu identificēti 12 614 recidī-visti.

Savu kolēģu izsmietais, vēl tikai pirms dažiem gadiem konservatīvā policijas šefa par traku turētais palīgrakstvedis kļuva par franču policijas spīdekli Nr. 1. Jau tai pašā 1884. gadā franču cietumu pārvaldes direktors sāka lietot Bertijona metodi, reģistrējot visus ieslodzītos, un beidzot 1888. gada 1. februārī Alfonsu Bertijonu iecēla par policijas identifikācijas dienesta direktoru.

Kļuvis arī par Parīzes policijas fotodaļas šefu, Bertijons savu biroju ierīkoja Tiesu pils jumta stāvā. Šai laikā viņa kartotēka aptvēra jau gandrīz pusmiljonu noziedznieku kartīšu. Antropometriskā mērīšana kļuva par viņa kaislību, berti-jonāža — par viņa akli mīlēto lutekli. Pūloties aizvien vairāk identificēt likuma pārkāpēju vārdisko portretu, Bertijons savu sistēmu nemitīgi papildināja. Ar fotogrāfiju palīdzību viņš studēja cilvēku seju daudzveidību un atšķīra 40 dažādas

Ai

deguna formas. Viņš nenoguris atrada arvien jaunus apzīmējumus un beidzot attīstīja apraksta shēmu tiktāl, ka viņa metode iekaroja ne tikai Franciju, bet arī daudzas citas valstis pasaulē, un dažus tās elementus kriminālpolicijas identifikācijas dienests saglabājis vēl līdz mūsdienām.

Par spīti Sirtē panākumiem, vairums Sirtē ierēdņu vēl aizvien bija skeptiski noskaņoti, jo, pirmkārt, antropometriskā mērīšana bija milzīgi komplicēts pasākums, kurā viss —patiesi viss bija atkarīgs no tā ierēdņa veiklības un precizitātes, kurš izdarīja mērījumus, un, otrkārt, šī metode gandrīz nemaz nepalīdzēja tiešajā operatīvajā noziedznieka meklēšanā. Lielo datu skaitu un visas meklējamo personu pazīmes ierēdņi nespēja paturēt prātā. Tomēr Bertijons atrada padomu. Viņš izstrādāja pirmo meklējamo personu albumu (saīsināti — DKV) kriminālistikas vēsturē. Tā bija bieza grāmata kabatas formātā ar apmēram 2000 meklējamo, aizdomīgo vai no valsts izraidīto personu fotogrāfijām un īsu ārējā izskata aprakstu. Lai cik laba šī ideja arī būtu, pie konservatīvajiem Sirtē ļaudīm tā neguva piekrišanu.

Turpretim divi citi Bertijona jauninājumi uzvarēja policijas praksē: nozieguma vietas fotografēšana un speciāls krēsls, kurā fotografēt noziedznieku.

1889. gadā, tātad tajā gadā, kad šefinspektors Gorons meklēja pazudušo tiesu izpildītāju Gufē, Bertijona sistēma bija jau internacionāli pazīstama un viņa birojs Tiesu pilī kļuvis par svētceļojuma vietu Eiropas policijas iestāžu pārstāvjiem.

Sirtē, pateicoties viena sava ierēdņa sasniegumiem, atkal bija pasaules brīnums.

Sirte un bumbas

Parīze 1893. gada 9. decembrī. Ap Burbonu pili patrulē policija un nopēta katru, kas ieiet ēkā. Burbonu pils lielajā zālē, tradicionālajā Nacionālās sapulces sapulcēšanās vietā, deputāti jau stundām ilgi debatē par virkni likumprojektu, kuri, kā dzirdams, būšot vērsti pret noziedzniekiem un anarhistiem. Tomēr visiem deputātiem bija skaidrs, ka likumus lietos ne tikai pret noziedzniekiem un anarhistiem, kas darbojas ar bumbām, bet tikpat viegli tos varēs piemērot arī pret radikāliem demokrātiem, sociālistiem un arodbiedrību darbiniekiem. Deputātu palātā kopš pēdējām vēlēšanām bija arī divpadsmit strādnieku partijas pārstāvju, kas franču buržuāzijas šķirisko justīciju pazina pat pārāk labi. Un tādēļ

konservatīvajiem spēkiem, kas stāvēja aiz šiem likumprojektiem, nenācās viegli dabūt tos cauri.

Pulkstenis bija 16.00, kad pēkšņi augšā, galerijā, kāds jauns, ilgstoša trūkuma apzīmogots cilvēks izspiedās līdz galerijas margām. Ar nicīgu skatienu jauneklis nomēroja dedzīgi žestikulējošo runātāju zālē un deputātus, kas vai nu cits ar citu sačukstējās, vai izmeta pa starpsaucienam, tad viņš izvilka kādu apaļu priekšmetu un nosvieda lejā. Neliela eksplozija, pulvera smaka, atskanēja kliedzieni un lāsti. Jaunais cilvēks, izdzirdīs vāju detonāciju, vīlies saguma un metās bēgt.

Viesnīcā viņu jau gaidīja policija. Bumba nebija nodarījusi lielus zaudējumus. Deputāti, izņemot nedaudzos, kas atradās tieši eksplozijas vietā un tāpēc bija dabūjuši niecīgus nobrāzumus, tika cauri tikai ar izbailēm. Jau ceturtdaļstundu pēc notikuma debates tika atjaunotas.

Jaunais cilvēks, kas bija sviedis bumbu Burbonu pilī, bija Ogists Vaijāns, tikai divdesmit trīs gadus vecs anarhists.

Anarhisms, pseidorevolucionāra, sīkpilsoniska kustība, kas noraida jebkādu valsts iekārtu un likumību, kā arī proletariāta organizēto politisko cīņu, pagājušā gadsimta astoņdesmitajos gados bija guvis ietekmi Francijā. Ievērojamie anarhistu vadoņi Kropotkins, Bakuņiris un Prudons ilgāku laiku uzturējās Parīzē un, vārdos un rakstos izplatīdami savu mācību, ieguva neskaitāmus piekritējus galvenokārt studentu, radikālo sīkpilsoņu un intelektuāļu aprindās. Parīzē, Marseļā un Lionā iznāca kāds pusducis anarhistisku avīžu, piemēram, «L'Affamé» («Izsalkušais»), «La Lutte Sociale» («Sociālā Cīņa»), «L'Action Révolutionnaire» («Revolucionārā Darbība»), kas tieši vai netieši propagandēja anarhistu iecienīto cīņas metodi — individuālo teroru. Tā, piemēram, «L'Affamé» 1884. gada 27. jūlija numurā lasām: «Mazi darbi bieži vien dara lielas lietas. Tāpēc mēs no visas sirds apsveicam šad tad dzirdamās ziņas, ka kāds buržujs vai priekšnieks valstās putekļos ar dunci ribās.»

Organizēto strādnieku kustība jau toreiz kategoriski noraidīja anarhismu un tā cīņas metodes. Jau 1872. gadā I Internacionāle savā kongresā Hāgā, Marks a un Engelsa ietekmēta, distancējās no Bakuņina un viņa anarhistiskajiem piekritējiem, jo tie vilināja strādniekus uz aplama ceļa, uz ceļa, kura mērķis nebija vecās ekspluatatoru iekārtas likvidēšana, bet gluži otrādi—anarhisti palīdzēja nostiprināt liel-buržuāzijas kundzību un deva tai attaisnojošus iemeslus, lai tā varētu paplašināt un pastiprināt savu apspiešanas politiku un teroru pret strādniekiem un viņu politisko un ekonomisko cīņu.

Lai kā arī katrs atsevišķs anarhists nīstu buržujus un izsūcējus un bruktu tiem virsū ar nazi, revolveri vai bumbu, lai cik subjektīvi godīgi viņš uzstātos par apspiesto šķiru brīvību un būtu gatavs upurēt dzīvību, objektīvi spriežot, viņš galvenokārt palīdzēja tiem, pret kuriem bija vērstas viņa dusmas,— baņķieriem un uzņēmējiem, politiskajiem demagogiem un kontrrevolucionāriem, šķiriskajai justīcijai un politiskajai policijai.

Parīzes Komūna bija iedzinusi bailes ne tikai franču buržuāzijai. Straujais strādnieku kustības pieaugums Eiropā pēc Parīzes Komūnas, aizvien apzinīgākais proletariāts, kas uzstājās ar skaidrām politiskām prasībām, bija mobilizējis Eiropas valstu valdības. 1878. gada 21. oktobrī Vācijā ar nosaukumu «Likums pret sabiedriski bīstamiem sociāldemokrātijas centieniem» bija stājies spēkā bēdīgi slavenais likums pret sociālistiem. 1892. gadā pāvests Leo XIII vērsa pret sociālistisko kustību savu encikliku «Rerum novarurn».

Bet ar ārkārtējiem likumiem un enciklikām nevarēja apturēt strādnieku kustību. Vairumā Eiropas valstu jau bija politiskās strādnieku partijas un arodbiedrības, dažu Eiropas valstu parlamentos jau bija pārstāvēti sociāldemokrāti. Tāpēc valdošā šķira sāka lietot izsmalcinātākus cīņas paņēmienus un sensenajām apspiešanas metodēm pievienoja vēl demagoģiju un nomelnošanu. Tā, piemēram, buržuāziskajā Francijā (un ne tikai tur vien) prese, apzināti sagrozot faktus, lika vienlīdzības zīmi starp diametrāli pretējām anarhistiskajām cīņas metodēm un proletariāta organizēto politisko cīņu, lai tā uzkūdītu sīkpilsonību un zemniecību — vēlētāju galveno vairumu — pret sociālistisko kustību, lai tautas acīs to nomelnotu un padarītu par grēkāzi iekšpolitiskajās grūtībās. Jo asiņaināki bija anarhistu uzbrukumi, jo skandalozāk viņi uzstājās un jo bezjēdzīgāki bija viņu izdarītie atentāti, jo vieglāk no tiem varēja izsist politisku kapitālu. Tādēļ vien Sirtē jau pašā sākumā pievērsa lielu uzmanību atsevišķiem anarhistiem un anarhistu grupām, un tas nozīmēja, ka viņi ne tikai izspiegoja tās un iefiltrēja tajās savus aģentus, bet arī finansiāli atbalstīja anarhistisko darbību, kas kompromitēja strādnieku kustību.

Parīzes policijas prefekts Andriē, tas pats, kas tik nicīgi bija noraidījis Bertijona pūles ieviest noziedznieku apkarošanā zinātniskas metodes, bija šai ziņā liels speciālists. Kā Fušē pēctecis viņš labi pazina sava priekšteča policijas metodes un jau agrāk bija iefiltrējis anarhistu aprindās savus aģentus. No

tiem viņš bija uzzinājis anarhistu mērķus un viņu naidīgo attieksmi pret organizēto strādnieku kustību. Un šeit, necaurredzamajos anarhistiskās propagandas un vardarbības džungļos, viņš saskatīja iespējas kaldināt ieročus pret to, ko uzskatīja par visbīstamāko valdošā režīma ienaidnieku,— marksisma ietekmēto proletariāta politisko kustību. Un tāpēc, ka policijas šefs neko negribēja atstāt nejaušības ziņā, viņš lika ar sava aģenta Sero starpniecību steidzīgi izdot un finansēt anarhistisku avīzi (vispār vienu no pirmajām Parīzē) «La Revolution Sociale» («Sociālā Revolūcija»). Un šī avīze, kas visneķītrākajā un anarhistiskākajā policijas žargonā gribēja izlikties revolucionāra, kļuva ne tikai par visnelietīgāko aģentu centrāli anarhistu aprindās, bet arī par ļoti vērtīgu aģent provocateur policijai. Vēlāk savos memuāros Andriē pašapmierināti pļāpāja: «ledot anarhistiem avīzi bija tas pats, kas ierīkot tiešus telefona sakarus starp sazvērniekiem un policijas prefekta kabinetu.»

Tomēr sākumā anarhisti vēl apmierinājās tikai ar skaļiem draudiem un ultrakreisām frāzēm. Policijai un valdībai tomēr vajadzēja pamatīgu un pēc iespējas acīs krītošu akciju. Un arī šeit palīdzēja policija. Andriē uzdeva savam aģentam Sero parūpēties par glītu atentātu, un tāpēc arī notika viens no pirmajiem atentātiem Parīzē.

Saskaņā ar Andriē norādījumu Sero saviem draugiem lika priekšā uzlaist gaisā Ādolfa Tjēra pieminekli, kuru pateicīgā buržuāzija Parīzes Komūnas slepkavam kā «zemes atbrīvotājam» bija uzcēlusi Senžermēna alejā.

«Es nevilcinājos upurēt valsts atbrīvotāja pieminekli, lai glābtu Burbonu pili,» viņš, caur un cauri sociālisma ienaidnieks un pārliecināts nacionālists, vēlāk paziņoja. Tomēr Andriē bija pārāk skops un pagādāja tik mazvērtīgu dinamītu, ka bumbiņa zem «atbrīvotāja Tjēra» uzgāja gaisā, atstājot tikai tumšu traipu. Tātad Andriē provokācija bija izkūpējusi velti, tāpēc viņš uzskatīja par labāku šo lietu nemaz neierosināt un atteicās no izmeklēšanas. Ko īsti gan viņš varētu piesiet bumbas metējiem? «... es varētu likt viņus sodīt ar piecpadsmit franku naudas sodu par nakts miera traucēšanu,» viņš vēlāk rakstīja.

Andriē pēcteči bija izveicīgāki, jo pa to laiku Sirtē bija ne tikai ņēmusi vērā antropoloģijas atziņas, bet arī intensīvi iepazinusies ar Nobela kunga atklājumu un iemācījusies efektīvāk apieties ar bumbām, jo arī atentātam Burbonu pilī 1893. gadā tā bija pielikusi savu pirkstu.

Protams, Vaijāns nebija Sirtē cilvēks, ne arī provokators kā Sero, bet gan pārliecināts anarhists, kuram, ievērojot trūkumu

un nabadzību, kas bija pavadījuši viņu visu mūžu, bija sakrājusies žults. Iekritis uz anarhistu saukļiem un rakstiem, viņš nebija spējis atrast ceļu uz organizēto strādnieku kustību, bet bija pārliecināts, ka ar acīs krītošu vardarbību pietiks apvērsumam un masu iekustināšanai, lai tās dotos uzbrukumā pret saviem apspiedējiem. Isi sakot, viņš nebija izpratis reālās sabiedriskās attīstības likumsakarības un sapinies nereālā, subjektīvā pasaules skatījumā. Kad viņš 1893. gada sākumā no Amerikas atgriezās Francijā un ar savu ģimeni atradās lielās materiālās grūtībās, viņam iešāvās prātā doma izdarīt kādu teroristisku aktu. Viņa smadzenēs aizvien dziļāk iesēdās doma aizdedzināt bumbas degli Burbonu pilī. Tomēr plāna īstenošana arvien bija jāatlsek, jo Vaijānam nebija naudas, lai nopirktu dinamītu. Bet tieši šai jautājumā Sirtē varēja piepalīdzēt. Policijai Vaijāns jau sen vairs nebija baita, neaprakstīta lapa. Policija viņu bija izspiegojusi jau pirms aizbraukšanas uz Ameriku, un arī pēc atgriešanās viņš ne mirkli nebija atstāts nenovērots.

Tā Sirtē nebija palicis nezināms viņa atentāta plāns Burbonu pilī. Jau 1893. gada 17. martā Sûreté Générale direkcija bija paziņojusi Parīzes policijas prefektūrai, ka tiek gatavots uzbrukums Nacionālajai sapulcei. Šāds atentāts, tātad notikums, kas pievērstu uzmanību kā pašā Francijā, tā arī ārzemēs, būtu pašā laikā. Panamas skandāls, kas bija izcēlies 1892. gada novembrī, vēl bija visu mutēs. Šī nepieredzētā parlamenta piekukuļošanas afēra, kas atklāja pilsonisko deputātu un ministru korupciju, izputināja tūkstošiem sīko akcionāru ietaupījumus un kurā bija iejaukti 210 parlamenta deputāti un valdības pārstāvji, bija sagrāvusi vēlētāju uzticību valdībai un parlamentam, bet sīkpilsoniskajai opozīcijai sagādājusi iespēju kāpināt savu darbību, kā arī iegūt jaunus piekritējus. Un šī opozīcija, protams, ietekmēja arī likumdošanu. Tieši šai situācijā skandalozs terora akts pret parlamentu varētu palīdzēt valdībai divējādā ziņā: no vienas puses, samazināt jau minētajam kukuļošanas skandālam pievērsto uzmanību; no otras puses, tas varētu palīdzēt arī uzlabot valdības un parlamenta reputāciju un pamatot tās viedokli jautājumā par kriminālo likumdošanu. Jo kurš lētticīgs vēlētājs gan liegs cieņu cilvēkiem, kuri pat sprāgstošu bumbu krusā nesamulsuši debatē par tēvijas labklājību. Vienu Vaijāna bumba tomēr panāca: strīdīgie likumi tika ātri pieņemti. Tātad labums no atentāta bija tikai konservatīvajiem, kas centās panākt stingrāku valdības kursu.

Ogists Vaijāns vēlāk tiesā apgalvoja, ka viņam neesot bijis līdzzinātāju. Patiesi, tiešo uzbrukumu viņš izdarīja viens pats,

taču viņam bija līdzzinātāji, vismaz viens, bez kura palīdzības šis atentāts nekad nebūtu noticis. Proti, cilvēks, kas viņam iedeva naudu bumbai vai arī piegādāja bumbas detaļas. Vaijāns pats bija pliks un nabags. Zvērināto tiesā viņš paskaidroja, ka kāds kramplauzis, kura vārdu viņš negribēja teikt, esot iedevis viņam simt franki?, lai viņš varētu iegādāties visu bumbai nepieciešamo.

Prokuroram un tiesai ar to pietika. Vēl vairāk, viņiem Vaijāna versija bija pat ļoti pa prātam, jo parādīja, cik ciešas ir saites starp kriminālnoziedzniekiem un anarhistiem, justīcijas izpratnē, protams, sociālistiem.

Un atkal tas bija policists — policijas komisārs Ernests Reino, kas daudzus gadus vēlāk atklāja noslēpumu. Viņš savā «Souvenirs de police» bezrūpīgi un par lielu sarūgtinājumu Sirtē šefiem rakstīja, ka kāds anarhists, Vaijāna uzticības persona, kuru Sirtē bija savervējusi kā špiku, bija pastāstījis visus atentāta plānus sīkumos. No viņa policijas direkcijas ierēdņi bija uzzinājuši par Vaijāna nožēlojamo stāvokli un ar viņa palīdzību arī piespēlējuši Vaijānam svarīgākās bumbas detaļas. Andriē nešauboties bija pavēlējis sabumbot tikai «valsts atbrīvotāja» pieminekli, lai glābtu Burbonu pili. Viņa pēctečiem bija plašāks vēriens, un viņi mērķēja uz pašu pili.

Šādi atklājumi, protams, bija nepatīkami, jo Sirtē bija pārliecināta, ka darījusi visu, lai no tiem izvairītos. Informators no kura Reino bija saņēmis informāciju un kas pats piedalījies šai afērā, kāds Žako, savas labās atmiņas dēļ tika pasludināts par garā vāju un ievietots trakomājā. Un, kaut arī šīs iestādes ārsti nevarēja atrast nekādas slimības pazīmes un piekrita viņa atbrīvošanai, viņam tur bija jānonīkst vēl tik ilgi, kamēr lieta tika aizmirsta. Tomēr policijas komisāru Reino nevarēja ne no šā, ne no tā aizsūtīt uz trakomāju, tāpēc šai gadījumā bija nepieciešams oficiāls atsaukums. Taču neviens atsaukums nevarēja atspēkot to, ka Vaijāna lietotā bumba jau pašā sākumā bija taisīta tā, lai nevarētu radīt lielus zaudējumus un apdraudēt cilvēku dzīvību.

Ap stūri apvestais Vaijāns sarūgtinājumā nespēja neko citu kā tikai draudēt. Sirtē dosjē, kurus, protams, no svešām acīm rūpīgi sargāja, bija divi svarīgi norādījumi uz to, ka Reino apgalvojumi ir pareizi: pirmkārt, fakts, ka jau

1893. gada 7. decembrī, tātad divas dienas pirms bumbas sprādziena, Sûreté Générale direkcija ziņojumā Parīzes policijas prefektam par plānoto atentātu Burbonu pilī pavēstīja, ka «prokuratūra pašreizējā situācijā nevar uzsākt nekādu lietderīgu tiesas izmeklēšanu un tāpēc būtu mērķtiecīgāk aprobežoties ar politiskiem pasākumiem, lai šādus mēģināju-

mus aizkavētu». Pēc špiku sniegtajām ziņām Sirtē, atentātam vajadzēja notikt jau 7. decembrī, tātad tai pašā dienā, kad prokurors nevarēja uzsākt lietderīgu izmeklēšanu. Tā vietā, lai policijai zināmo teroristu aizkavētu, Sûreté Générale direkcija nomierināja Parīzes prefektūru un ieteica vispārējus drošības pasākumus.

Cik maz Sirtē interesēja atentāta aizkavēšana, secināms no tā, ka policija novēroja Vaijānu. Pēdējais ziņojums par viņu datēts ar 1893. gada 7. decembri, tātad laikā, kad bumba jau sen bija gatava. Tikai tad, kad bumba bija eksplodējusi, iejaucās policija un saņēma uzslavu par operatīvu lietas noskaidrošanu.

Ar Vaijānu, kuram šai komēdijā policijas režijā bija piešķirta ļaundara loma, izrēķinājās īsi un ātri. Viņš par noziegumu jau dažas nedēļas vēlāk, 1894. gada 5. februārī, samaksāja ar savu galvu.

Viņa pēdās devās citi anarhisti, kurus provocēja un nodeva Sēro un Žako, vadīja jauni Sirtē šefi un policijas prefekti. Vaijāna lieta klaji demonstrēja, ka kriminālzinātne un provokatoru izmantošana policijas darbā nebūt nav metodes, kas viena otru izslēdz.

Zinātnes ieviešana nebija aizstājusi Fušē kabineta metodes, bet tikai papildināja tās. Abas metodes arī vēl tagad ir līdztiesīgas Sirtē darbībā, starpība vienīgi tā, ka policijas tehnikas progress ir atvieglojis arī špiku un aģentu darbu.

Maldīties ir necilvēcīgi

Kad 1888. gada februārī Alfonsu Bertijonu iecēla par policijas identifikācijas dienesta šefu, Parīzes žurnālists Brijārs gavilēja:

«Pateicoties franču ģēnijam, drīz ne tikai Francijā, bet visā pasaulē vairs nebūs identifikācijas kļūdu un tātad nebūs arī tiesu iestāžu kļūdu. Lai dzīvo bertijonāža! Lai dzīvo Berti-jons!»

Brijārs bija slikts pravietis, jo jau 1894. gadā, tātad tikai sešus gadus vēlāk, Francijas justīcija un franču ģēnijs Berti-jons kļūdījās tik acīm redzami, ka visa Eiropa izbrīnā nogrozīja galvu.

Iemesls bija plaši zināmā artilērijas kapteiņa Alfrēda Dreifusa spiegošanas afēra.

Dreifusu, elzasieti un pirmo ebreju, kuram vispār bija izdevies kļūt par franču ģenerālštāba virsnieku, 1894. gada 19. decembrī Šeršmidī kara tiesa priekšsēdētāja pulkveža

Morela vadībā notiesāja par spiegošanu un ziņu nodošanu vācu militāratašejam uz mūža izsūtījumu uz lle de Diah-le — Velna salu franču Gviānas piekrastē.

Pierādījumi par šo noziegumu, kas tika vai, pareizāk sakot, netika iesniegti, bet tikai slepeni sagudroti, bija tik nemākulīgi savārstīti, franču ģenerālštāba un tā slepenā dienesta sagatavotā režija tik diletantiska un šā justīcijas skandāla motivācija tik caurspīdīga, ka varētu likties — darīšana ir ar nožēlojamu kriminālromānu, nevis tiesas procesu. Bez šaubām, ar procesu, kuru uzsāka nevis franču policija, bet gan militārais slepenais dienests un kuru iztiesāja nevis civilā zvērināto tiesa, bet gan karatiesa.

Tomēr policijai šajā lietā bija ievērojama loma policijas identifikācijas dienesta šefa Bertijona personā un dažus gadus vēlāk — arī Augstākajai tiesai Parīzē.

Afēra sākās ar kriminālnoziegumu. 1894. gadā Bastiona kundze, aģente franču ģenerālštāba otrajā birojā, kurš nodarbojās ar pretizlūkošanu, izņēma no vācu militāratašeja Parīzē papīrkurvja vēstuli. Tajā kāds nezināms informators sniedza militāratašejam fon Švarckopenam slepenas ziņas par 120 mm lauka lielgabala hidraulisko bremzi un apiešanos ar to, kā arī citas ziņas. Tika piedāvāts arī 1894. gada 14. marta priekšraksts par lauka artilērijas lietošanu.

Katrā ziņā nepārprotama slepenu ziņu nodošana, turklāt tāds norādījums, par kuru atbildīgs militārais pretizlūkošanas dienests. Aģente vēstuli, kuru apzīmēja par borderau — pavadvēstuli, bija nodevusi Ibēram Anrī, apsviedīgam, bet ne visai inteliģentam virsniekam, kas savu karjeru bija sācis vācu-franču karā 1870.—1871. gadā un turpinājis aizjūras koloniālajos karos. Anrī, ģenerālštāba virsnieks, kuram armija un tēvija bija identiski jēdzieni un kurš labāk bija ar mieru zaudēt veselu armijas korpusu nekā vienu epoleti, bija pieradis visu pakārtot savam jēdzienam par militāro godu. Tomēr viņš bija pietiekami gaišredzīgs, lai noprastu: vēstulē savākto ziņu dažādība liecina, ka nodevējs pats ir ģenerālštāba virsnieks. Tāpēc viņš sākumā lika vēstuli nofotografēt un fotogrāfijas izsniegt visām nodaļām ar rīkojumu slepeni salīdzināt visu padoto rokrakstus ar vēstules kopijām.

Viens no daļu vadītājiem arī nekavējoties reaģēja. Viņš, lūk, bija pārliecināts, ka atklājis vainīgo — vēstules autora rokrakstam ir zināma līdzība ar kapteiņa Dreifusa rokrakstu.

Kad Dreifusu sagatavoja dienestam ģenerālštābā, viņš kādu laiku bija dienējis visās ģenerālštāba daļās pēc kārtas, tātad arī pretizlūkošanā, un tas tagad uzvēla aizdomas vīņam.

Tas, ka Dreifuss turklāt bija arī ebrejs, padarīja viņu Anrī — un ne tikai Anrī — acīs par predestinētu spiegu.

Pēc Ferdinanda de Lezepa nodibinātās Panamas kanāla sabiedrības bankrota un tajā atklātās kukuļošanas, kurā bija iejaukti arī daži ebreju veikalnieki, antisemītisms Francijā sita augstu vilni. Nacionālistiskā prese sāka publicēt naida pilnas tirādes pret ebrejiem, kuri Franciju šķietami «pārdod Vācijai», un tā ar antisemītismu un naidu pret vāciešiem radīja īstu grautiņu noskaņojumu, kas atrada piekritējus pilsoniskajās aprindās un virsnieku korpusā.

Tādēļ, kad Dreifuss nokļuva aizdomīgo sarakstā, majoram Anrī šī lieta uzreiz kļuva skaidra. Ģenerālštāba šefs Lamutons de Buadefrs, kāra ministrs Ogists Mersjē un slepenā dienesta šefs Sandērs, kurus Anrī nekavējoties bija informējis, pavēlēja tūlīt sākt izmeklēšanu.

Francijas bankas rokrakstu speciālists Alfrēds Gobērs saņēma vēstuli un Dreifusa rokraksta paraugu ar uzdevumu dot savu vērtējumu. Gobēram viņa profesijā bija darīšana ar neskaitāmi daudziem rokrakstiem, un savā laikā viņš bija viens no viskvalificētākajiem rokrakstu ekspertiem Eiropā — tātad cilvēks, kura uzskatam vajadzētu būt nozīmīgam. Tomēr Gobērs sagādāja vilšanos franču ģenerālštābam, jo savos pētījumos bija nācis pie atziņas: kaut arī zināma, lai gan ļoti neliela, līdzība Dreifusa rokrakstam bija ar vēstules autora rokrakstu, tomēr pilnīgi skaidrs, ka Dreifuss vēstuli nav rakstījis. Taču slepenais dienests tādēļ nenoskuma. Kālab tad galu galā bija Francijas kriminālistu dieveklis Bertijons?

Alfonss Bertijons, kas tik čakli un uzticīgi bija attīstījis antropometrisko identifikācijas sistēmu, kādu laiku bija, vairāk gan it kā rotaļājoties, nekā balstoties uz zinātniskiem pamatiem, nodarbojies arī ar rokrakstu identificēšanu, kurā viņš lietoja gluži tādas pašas metodes kā cilvēku identifikācijā. Viņš mērīja rakstu zīmes ar cirkuli un lineālu un pēc aprēķiniem izdarīja secinājumu. Tāpēc arī gadījās, kā vēlāk izteicās trīs ievērojami franču zinātnieki, ka «no aplamiem nosacTjumiem izdarīja aplamus secinājumus».

Arī Alfrēds Dreifuss kļuva par aplamu secinājumu upuri. 13. oktobrī Bertijons no ģenerāļa Gonsa, ģenerālštāba priekšnieka vietnieka, saņēma lietas materiālus un jau tajā pašā dienā paziņoja ģenerālštābam, ka nevar būt nekādu šaubu —- Dreifuss un tikai viņš ir vēstules autors. Lai arī Parīzes identifikācijas dienesta šefs pie šīs atziņas bija nonācis tik ātri, viņam tomēr vajadzēja vēl desmit dienu, lai pierādītu savu apgalvojumu.

Un šā apgalvojuma pamatojums bija visai juceklīgs. Pēc tā kapteinis Dreifuss, kas vispār tika raksturots kā cilvēks bez fantāzijas, rakstot vēstuli, bija centies izmantot divus dažādus rokrakstus—savu parasto un vēl otru — sagrozītu, kas arī izskatījās līdzīgs viņa parastajam rokrakstam. Kāpēc Dreifuss tā rīkojies, to Bertijons varēja tikai mēģināt minēt: lai rafinēti novērstu aizdomas no sevis.

To ģenerālštābs saprata. No spiega ebreja visu var sagaidīt. Kapteini Dreifusu apcietināja.

Viņa arestētājs, plikpauris ar monokli acī, tikpat pašpārliecināts, cik garš viņa vārds—marķīzs Armāns Ogists Šarls Ferdinands Mārī Mersjē di Patī de Klams, slepenā dienesta majors, apbēra nekā nezinošo Dreifusu ar miglainiem norādījumiem un ar zīmīgu sejas izteiksmi nodiktēja viņam vēstuli, kurā kādu duci reižu atkārtojās vārds borderau, un beidzot pasniedza viņam revolveri — instrumentu, ar kuru karavīru aprindās mēdza izkļūt no nepatīkamām situācijām. Katrā ziņā Dreifuss nebija pulkvedis Redls^29, un viņam netrūka di Patī de Klama goda izjūtai neizprotamas bezkaunības nevis nošauties, bet gan apgalvot, ka viņš esot nevainīgs. Tas ievērojami apgrūtināja franču slepenā dienesta rīcību, tāpēc pret kapteini ebreju vajadzēja konstruēt jaunus viņa nozieguma pierādījumus.

Un arī šeit palīdzīgu roku sniedza Sirtē. Kāds policijas informators Genē iesniedza paziņojumu, kuru bija sastādījis pēc tirgus sievu, kučieru un staiguļu tenku noklausīšanās. Dreifuss esot vieglprātīgs uzdzīvotājs, kuram esot neskaitāmi mīlestības piedzīvojumi, kas dārgi izmaksājot.

Līdz ar to iemesls bija skaidrs: Dreifusam bija nepieciešama nauda amorālajam dzīves veidam, un šo naudu viņš, protams, dabūja no vācu militāratašeja.

Pa to laiku Dreifusa dzīvokli bija pārmeklējuši slepenā dienesta un Sirtē speciālisti, tomēr nebija atraduši nekā, kas norādītu, ka kapteinis nodarbojies ar spiegošanu. Tomēr slepenā dienesta acīs tas viņu vērta vēl aizdomīgāku. Jo «tikai pieredzējis noziedznieks», kā domāja di Patī de Klams, «atstāj savu dzīvokli tik priekšzīmīgā kārtībā». Un, tā kā bez Genē tenku savārstījuma citu neko nepatīkamu par Dreifusa privāto dzīvi nevarēja uzrakt, munīcija bija jāpiegādā «patriotiskajam instinktam».

īstais vīrs šādam uzdevumam bija «Libre Parole»— anti-semītiskas ķengu lapas redaktors Eduārs Drimons, kas jau

Ilgāku laiku tika uzkurinājis grautiņu noskaņojumu. Majors Anrī lika piegādāt viņam informāciju par stingrā slepenībā lūrēto Dreifusa lietu. Jau pēc dažām dienām «Libre Parole» vaimanāja par valsts nodevību un nolamāja kreisi noskaņotos parlamenta locekļus, kas acīmredzot gribot lietu notušēt, jo «nodevīgais virsnieks» esot ebrejs.

Šīs tirādes izraisīja interpelāciju ministru kabinetā, uz kuru kara ministrs Mersjē vieglprātīgi atbildēja, ka Dreifuss patiešām esot vācu spiegs. Savu apgalvojumu viņš pamatoja uz trim militārā slepenā dienesta fabricējumiem. Pirmais bija vēstule bez datuma, kuru bija pārtvēris franču slepenais dienests. Šai vēstulē itāļu militāratašejs Panicardi paziņoja, ka «blēdis D.» viņam iedevis divpadsmit topogrāfiskās kartes nodošanai švarckopenam. Tātad kāds D.! D.— kā Dreifuss! Šī vēstule, kā jau minējām, bija rakstīta pirms diviem gadiem, tomēr uz tās nebija datuma, un tas bija tieši tas, ko pašlaik vajadzēja majoram Anrī. Viņš, ilgi nedomājot, lika Panicardi vēstuli papildināt ar datumu «1894. gada 16. aprīlī». Tagad taču visstulbākajam karatiesas loceklim vajadzēja skaidri saprast, ka neviens cits kā tikai Dreifuss varēja būt «blēdis D.», par kuru ziņoja Panicardi. Īstenībā šī Panicardi vēstule attiecās uz kādu Kara ministrijas kartogrāfijas daļas darbinieku Dibuā.

Tālākus Dreifusa vainas pierādījumus sniedza šifrēta Panicardi telegramma, kuru arī bija pārtvēris franču slepenais dienests. Tās atšifrēšana tomēr izrādījās ļoti grūta, tā ka tekstu varēja iztulkot dažādos variantos. Īstenībā telegrammas teksts bija: «Ja kapteinim Dreifusam nav ar jums nekādu sakaru, būtu ieteicams sūtnim iesniegt oficiālu atsaukumu, lai izvairītos no preses komentāriem.»

Slepenā dienesta «darbnīcā» no tā izveidojās šāds teksts: «Kapteinis Dreifuss apcietināts. Kara ministram ir pierādījumi par viņa sakariem ar Vāciju — oficiāls atsaukums — paziņojis mūsu emisārs.»

Un beidzot par šķietamo Dreifusa spiega karjeru safabricēja vēl vienu fantāzijas produktu, kurā loma bija ierādīta pat Vācijas ķeizaram personiski.

Visi šie fabricējumi «slepenā aktī» tika iesniegti tiesai, kas sanāca 1894. gada 19. decembrī; aktīs nedrīkstēja ieskatīties ne Dreifuss, ne viņa aizstāvis.

Pats tiesas process bija velnišķīga parodija, kurā, protams, tā kā tas nekļuva zināms atklātībā, veiklie slepenā dienesta liecinieki meta bumbas, kam vajadzēja nosist pie zemes Dreifusu. Kā tas tika darīts, pierāda ģenerālmajora Anrī teatrālā uzstāšanās, kad viņš, stāvēdams liecinieku solā,

apgalvoja, ka 1894. gada martā (tad Dreifuss neilgu laiku bija darbojies slepenajā dienestā) kāda persona, kurai varot pilnīgi uzticēties, teikusi, ka slepenajā dienestā sēžot kāds nodevējs.

Dreifusa aizstāvis tūdaļ izmeta makšķeri:

— Nosauciet šīs personas vārdu, major!

Anrī papurināja galvu.

— Ja virsnieks zina šādu noslēpumu, viņš to neuztic pat savai cepurei.

Tad viņš strauji pasitās apkārt, norādīja uz Dreifusu un iesaucās:

— Un tur stāv nodevējs!

Vārdus no Anrī nevarēja izvilināt, un prokuroru Brisē, kā arī karatiesas locekļus tie nemaz neinteresēja. Pēc militāristiem un slepenā dienesta lieciniekiem kārta pienāca rokrakstu ekspertiem.

Bija uzaicināti pieci eksperti, no kuriem gan trīs, proti, Gobērs, Peletjē un Šaravejs, kategoriski noliedza, ka vēstuli varētu būt rakstījis Dreifuss. Tikai divi —Tesonjērs un policijas identifikācijas dienesta šefs Bertijons — bija pārliecināti, ka Dreifuss ir apvainojošās vēstules autors. Bertijons apsūdzības pārstāvjiem sniedza svarīgāko atbalstu iznīcinošai apsūdzības runai un tiesai — tās garīgajam līmenim atbilstošu pamatojumu.

Pēc tam kad Bertijons bija tiesu ilgi garlaikojis ar sarežģītiem skaidrojumiem par to, kas ir rokraksts un kā viņš, Bertijons, vēstules rakstu zīmes ar salīdzinošo materiālu izpētījis ar komplicētiem ģeometriskiem mērījumiem un grūtiem varbūtības aprēķiniem, viņš tiesai darīja zināmu atziņu, ka «rokraksts ir sava veida cietoksnis», kurā Dreifuss grib paslēpties no taisnīgās tiesas. Šeit viņš aizstāv sevi pret M, paslēpjas Q ierakumos, B bastionā vai patveras P dziļajā pagrabā.

Ar to arī viss bija skaidrs. Kungi no karatiesas gan nesaprata tikpat kā neko no grafoloģijas un rokrakstu ekspertīzes, no katra cilvēka rokraksta normālajām novirzēm un sagrozīto rokrakstu viltībām, gan viņiem arī palika — un tas nebūt nav uzskatāms par inteliģences trūkumu — neskaidra Bertijona sarežģītā darbošanās ar rokrakstu aprēķiniem, toties tādi jēdzieni kā «cietoksnis», «aizstāvēšana», «ierakumi», «slēpnis», «bastions» un «pagrabs» vismaz bija realitāte un ar tiem jekurš virsnieks varēja ko iesākt.

Un Bertijona vērtējums bija apsūdzētajam izšķirošs, jo, par spīti slepenajiem aktiem, slepenā dienesta lieciniekiem un pasūtīto ziņu pienesējiem, viņš redzēja apsūdzību pref

Dreifusu sabrūkam pa gabalam vien. Nebija neviena kaut cik neapstrīdama fakta, kas liecinātu par Dreifusa spiega darbību, tā ka prokurors Brisē savā beigu runā bija spiests atzīt, ka no visiem apvainojumiem atlicis vienīgi borderau, par kuru trīs no pieciem rokrakstu ekspertiem domāja, ka to nav rakstījis Dreifuss.

Tomēr karatiesa ticēja Bertijonam un ne mirkli nevilcinājās ar vienprātīgu spriedumu: «Vainīgs spiegošanā un valsts nodevībā.»

Dreifusam atņēma dienesta pakāpi un notiesāja viņu uz mūža izsūtījumu.

Būtu aplam pieņemt, ka Bertijons deva nepareizu vērtējumu ar nodomu. Gluži otrādi — viņš bija pilnīgi pārliecināts par savas ekspertīzes un vērtējuma pareizību. Vērtējuma groteskais stils bija raksturīgs viņa centībai visu izklāstīt saprotami un neapšaubāmi, kaut arī tā viņš drīzāk radīja vēl lielāku jūkli nekā kaut ko noskaidroja. Un tikpat groteska kā viņa vērtējums bija arī viņa ietiepība. Jo vēl pēc gadiem, kad tīšie slepenā dienesta viltojumi sen jau bija oficiāli pierādīti un īstais borderau autors, kāds paklīdis aristokrāts virsnieks Esterhazi, bija atmaskots un slepenā dienesta majors Anrī, kas bija palīdzējis savam sirdsdraugam Esterhazi, bija pārgriezis sev rīkli, Bertijons vēl aizvien bija pārliecināts, ka viņa vērtējums bijis pareizs. Pat Esterhazi atzīšanās, ka viņš ir vainīgais un strādājis Švarckopenam, un uzrakstījis borderau, nespēja par savu taisnību pārliecināto policijas ierēdni piespiest atzīt viņa kļūdu. Nē, pat tad, kad 1899. gadā lietu izskatīja no jauna, viņš palika pie savas bezjēdzīgās tēzes, ka Dreifuss uzrakstījis borderau, un, lai cik neticami tas arī izklausītos, tiesneši viņu vēlreiz uzklausīja.

Alfrēdu Dreifusu attaisnoja tikai 1906. gada 12. jūlijā, kad lietu vēlreiz izskatīja un tiesa beidzot nosprieda, ka viņš notiesāts uz viltotu dokumentu un nepatiesu liecību pamata. Dreifusu atkal uzņēma armijā, un viņam pat piešķīra Goda leģiona lentīti.

Parīzes policijas identifikācijas dienesta šefam Bertijonam sarkanā Goda leģiona lentīte bija piešķirta jau 1893. gadā, tātad gadu pirms kļūdainā vērtējuma, kuram bija tik smagas sekas. Kad Bertijons 1914. gada janvārī smagi saslima un skatījās nāvei acīs, Francijas iekšlietu ministrs par viņa nopelniem kriminālistikā gribēja viņu pagodināt ar Goda leģiona rozeti. Ar šo augsto un Bertijona karsti ilgoto pagodinājumu saistījās tikai viens noteikums: Bertijonam beidzot bija jāatzīst sava kļūda Dreifusa lietā, tātad jāatzīst, ka rokraksta ekspertīze, uz kuras pamata Dreifusu notiesāja,

bijusi aplama. Tomēr priekšlaikus novecojušais un gandrīz pilnīgi aklais identifikācijas dienesta šefs, kura panākumu apraksti kādreiz bija pildījuši laikrakstu slejas, arī tagad palika stūrgalvīgs un nikni noraidīja šādu apvainojošu priekšlikumu.

Mirušais atzveltnes krēslā

Sentonorē, starp Elizejas laukiem un Monmartru, Fobūras ielā Nr. 7, ir māja, kurā ķirurgam stomatologam Alo bija pieņemšanas telpas un kura 1902. gada 17. oktobrī kļuva par ļoti delikātu pavērsiena punktu Sirtē vēsturē. Šai dienā ārsta kabineta priekštelpā mirušu atrada viņa sulaini Žozefu Reibelu.

Dr. Alo pieņemamajā telpā vajadzēja būt notikušai cīņai, kurā, kā konstatēja tiesas ārsts, Reibels nožņaugts ar kailām rokām.

Inspektors Košfērs, kas bija slepkavību izmeklēšanas komisijas šefs un vadīja izmeklēšanu, ar vienu skatienu aptvēra juceklīgo nekārtību parasti tik uzkoptajā istabā, kura demonstrēja ārsta pārticību. Mēbeles bija apgāztas, stikla durvis skapjiem, kuros Dr. Alo uzglabāja savu monētu kolekciju, bija izsistas, atvilktnes atrautas vaļā un to saturs izgāzts uz grīdas—viss radīja iespaidu, ka šeit kāds kramplauzis mēģinājis iegūt līdzekļus sava budžeta deficīta segšanai. Domājams, tā prātoja inspektors Košfērs, noziedznieku iztraucējis Reibels; notikusi cīņa, kurā sulainis zaudējis. Tātad vienkārša slepkavība laupīšanas nolūkā, gandrīz pārāk vienkārša Sirtē slepkavību ekspertam.

Tomēr, kā bieži mēdz notikt, arī šeit laikam bija darbojies vai pats nelabais, un, jau pārdomājot, kā gan noziedznieks varētu būt iekļuvis ārsta pieņemšanas telpās, Košfērs samulsa, jo uz durvīm nebija ne mazāko pazīmju, ka kāds būtu pa tām ielauzies ar varu. Kā gan noziedznieks varēja tikt iekšā, ja ne pa durvīm? Zādzību, atverot durvis ar pielāgotu atslēgu, inspektors uzskatīja par neiespējamu — atslēga bija pārāk komplicēta. Nebija arī ticams, ka noziedznieks būtu ļāvis sevi ieslēgt, jo ārsta kabinetā un uzgaidāmajā telpā nebija kur paslēpties. Atlika vēl iespēja, ka Žozefs Reibels, nogalinātais sulainis, pats ielaidis noziedznieku.

Ar to lieta ieguva citu pavērsienu. Vai Reibels bija zagļa līdzdalībnieks? Šāds pieņēmums nesaskanēja ar nekārtību skapjos un atvilktnēs. Inspektors staigāja ap līķi, it kā atbildi varētu izlasīt tā stingajās acīs.

Košfērs bija Sirtē darbinieks, un Sirtē bija moderna policija, kuras rīcībā, pateicoties Bertijonam, bija moderns identifikācijas dienests. Turklāt vēl bija noteikts policijas prefekta norādījums — ja saglabājušās kaut kādas pē- ias, uz nozieguma vietu vienmēr jāizsauc Bertijons ar viņa ļaudīm.

Dr. Alo pieņemšanas telpās pēdu bija diezgan. Tāpēc Košfērs par noziegumu paziņoja Bertijonam, kas ar diviem palīgiem nekavējoties devās uz Fobūras ielu un ar savu darbošanos tur esošo jucekli padarīja vēl lielāku. Bertijons un viņa palīgi fotografēja līķi, skapjus, izvilktās atvilktnes, īsi sakot, katru sīkumu, kas viņiem šķita svarīgs.

Inspektors smīnēdams vēroja viņu izdarības un Bertijonu, kas, kā vienmēr, satraukts dīžājās un paļāja savus palīgus. Bertijonam atkal kārtējo reizi neviens nespēja neko izdarīt pa prātam, tādēļ arī beidzot viņš pats ar saraustītām kustībām drūmā aizrautībā nostādīja objektīvu. Drīz uzliesmoja zilganā, šņācošā magnēzija lentes gaisma, noklikšķēja slēdzis — pirmais uzņēmums ar zibspuldzi bija izdarīts.

Košfērs pa to laiku bija pievērsies monētu skapim un uzmanīgi pētīja asins pilienus uz grīdas, stikla lauskām un uz skapja durvju rāmjiem. Tā kā Reibelam neredzēja nekādu ārēju ievainojumu, tām vajadzēja būt noziedznieka asinīm. Varbūt viņš bija sagriezies, izdauzot skapja durvis. Inspektors pašlaik jau gribēja noliekties pie kādas no lauskām, kas atradās uz grīdas pie skapja, kad pienāca Bertijons.

— Lūdzu, kungs, neaiztieciet!—viņš steigšus iesaucās un uzmanīgi pacēla kādu stikla gabalu.

— Saprotiet, tās ir svarīgas pēdas!— viņš izklaidīgi murmināja, kā fascinēts raudzīdamies četros asiņainos pirkstu nospiedumos uz stikla.

Inspektors zaudēja valodu. Tieši Bertijons rūpējas par pirkstu nospiedumiem! Tas pats Bertijons, par kuru katrs bērns zina, ka viņš daktiloskopiju, šo moderno identifikācijas paņēmienu, netur nekādā vērtē.

Košfēra pārsteigums bija saprotams, jo Bertijons, Francijas elks (kura slava kopš Dreifusa afēras tomēr bija ievērojami cietusi), patiešām ar visu savas personības ietekmi turējās pretim pirkstu nospiedumu metodei. Francijas pirmais identifikācijas eksperts, kuram par viņa panākumiem lauru vainagus vija internacionālā policijas pasaule, noliedza paņēmienu, kas jau sen bija pierādījis savu noderību.

Jau sešus gadus pirms Košfēra un Bertijona sastapšanās Fobūras ielā pēc pirkstu nospiedumiem bija atklāta kāda

slepkava Argentīnā, un pa to laiku jau visa pasaule bija uzzinājusi, ka uz zemeslodes nav divu cilvēku, kuru papillār-līniju raksts būtu pilnīgi vienāds.

Pat konservatīvajā Anglijā Skotlendjards jau pirms diviem gadiem bija aizstājis bertijonāžu ar daktiloskopiju. Arī Dānijas un Ungārijas policija bija sekojusi šim paraugam, citas valstis vēl sprieda par tās ieviešanu.

Tikai tradīcijām bagātā Sirtē vēl aizvien turējās pie antropometriskās sistēmas, jo tās laboratorijas šefs Bertijons uzskatīja, ka «papillārlīnijas tik krasi neatšķiras, lai tās varētu izmantot identificēšanai», turklāt, pirkstu nospiedumus noņemot, lietotā iespiedkrāsa esot grūti nomazgājama no pirkstiem (!). Protams, pat Sirtē un Bertijons nevarēja pilnīgi izvairīties no pirkstu nospiedumiem, tāpēc jau 1894. gadā identifikācijas dienestā bija sākuši ar tiem papildināt noziedznieku kartītes. Par spīti «nepietiekamajai atšķirībai» un «netīrajai iespiedkrāsai», no tā laika katram apcietinātajam kartītē, atzīmējot viņa ķermeņa mērus, pievienoja arī labās rokas īkšķa, rādītājpirksta, vidējā pirksta un zeltneša nospiedumus.

Un ar to arī sākās kuriozitāte Reibela lietā. Asiņainie pirkstu nospiedumi bija labās rokas īkšķa, rādītājpirksta, vidējā pirksta un zeltneša nospiedumi. Nav skaidrs, kas bija izšķirošais iemesls, kāpēc Bertijons šo stikla gabalu aiznesa uz savu laboratoriju. Varbūt tā bija dīvainā pirkstu sakritība vai varbūt gluži klasiskā nospiedumu skaidrība, kas mudināja tos nofotografēt. Bertijons nelabprāt vēlāk ļāva atgādināt Reibela lietu, un tāpēc par to klusēja. Skaidrs, ka Bertijons ļoti intensīvi nodarbojās ar šīm pēdām. Vispirms viņš tās nofotografēja slīpi noliktas spuldzes gaismā. Fotogrāfija viņu uzvedināja uz domām pārmeklēt kartotēku, ar ko viņš uzvēla sev un savam birojam īstu Sīzifa darbu, jo Sirtē noziedznieku kartīšu kartotēka nebija iekārtota pēc papillārlīniju raksta — kāpēc gan tas būtu vajadzīgs —,bet pēc ķermeņa izmēriem, tāpēc ka daktiloskopija taču nekur nederēja un pirms 1902. gada oktobra nevienam Sirtē darbiniekam pat nebūtu nākusi prātā absurdā ideja meklēt kartotēkā kaut kādus noteiktus pirkstu nospiedumus. Bet tagad pašu laboratorijas šefu bija apsēdusi šāda iedoma — visas kartītes salīdzināt ar pirkstu nospiedumiem no nozieguma vietas. Skotlendjarda daktiloskopijas nodaļai šādam pasākumam nevajadzētu vairāk par stundu, bet Sirtē bija nepieciešama vesela nedēļa.

Pa to laiku inspektors Košfērs, kas tik un tā domāja, ka no identifikācijas dienesta nekāda sevišķa labuma nebūs, nesēdēja rokas klēpī salicis, bet sāka pamatīgi iztaujāt Dr. Alo un

uzzināja, ka nogalinātajam bijis kāds tuvu stāvošs cilvēks, viņa attāls radinieks, vārdā Žoržs, kā ārsts atturīgi pastāstīja. Un, kad inspektors stūrgalvīgi turpināja iztaujāšanu, viņš vēl uzzināja, ka Dr. Alo tā īsti nemaz neticēja šai radniecībai, viņam drīzāk radies iespaids, ka viņa sulainis un šis Žoržs bijuši saistīti «sirsnīgākām» saitēm nekā tikai radniecība.

— Bet, ļoti lūdzu, inspektor, de mortius nil nisi bene — par mirušajiem nedrīkst runāt neko sliktu.

Košfēram nepiemita tik liela pietāte, jo zobārsta mājiens piešķīra lietai pavisam jaunu aspektu. Un, kad Sirtē darbinieks pēc tam vēlreiz pārbaudīja visus faktus, viņš tūlīt uzrīdīja šim Žoržam savus darbiniekus.

Tad inspektors pēkšņi saņēma palīdzību no identifikācijas dienesta, no kura vismazāk bija to gaidījis.

Vīrietis, kas Dr. Alo pieņemamajās telpās bija atstājis asiņainu četru pirkstu nospiedumu, bija pirms astoņiem gadiem jau reiz atstājis skaidru, melnu šo četru pirkstu nospiedumu Parīzes policijas prefektūrā. Ja viņš būtu kritis policijas rokās pirms gada, kad identifikācijas dienests vēl neņēma pirkstu nospiedumus, vai arī ja viņš būtu stikla lausku saņēmis nevis ar labo, bet ar kreiso roku, inspektoram Košfēram viņš būtu jāmeklē ilgāk. Tomēr tagad Bertijons varēja lielīgi paziņot:

— Vīrietis, kuru jūs meklējat, ir Anrī šefers, dzimis 1876. gada 4. aprīlī.

Tā pirmo reizi arī Eiropā ar pirkstu nospiedumu palīdzību bija atklāts slepkava, turklāt to bija izdarījis visprominentākais daktiloskopijas pretinieks.

Un inspektoram Košfēram vairs nevajadzēja meklēt kādu parastu tipu, vārdā Žoržs, bet viņš varēja mērķtiecīgi ķerties pie lietas ar precīzu noziedznieka aprakstu un fotogrāfiju. Viņš bija jau uz pēdām noziedzniekam, kad šis Sefers galu galā izjauca visu efektu un pats pieteicās policijā Marseļā.

Bertijona reputācijai tas nekaitēja — gluži otrādi. Prese veltīja viņam atzinību un izbazūnēja kaut ko, kas viņam pavisam nepatika,— proti, pasaciņu, ka Alfonss Bertijons esot atklājis pirkstu nospiedumu metodi noziedznieku identificēšanai.

Varētu domāt, ka Šefera lieta būs izārstējusi laboratorijas vadītāju no nepatikas pret pirkstu nospiedumu metodi. Ne uz to pusi! Sirtē pat nedomāja pārņemt daktiloskopiju. Vajadzēja piedzīvot milzīgu negodu un Bertijona nāvi, tikai tad Sirtē izšķīrās par šo metodi.

Mona Liza pagultē

Francūzis ar nacionālo pašapziņu varbūt būtu pat noticējis, ka prezidents Puankarē ir vācu ķeizara uzpirkts spiegs vai arī Sirtē — sociālistiska triecienvienība, tikai vienu gan viņš neticētu — ka kādreiz varētu nozagt Monu Līžu. «Tas jau ir tieši tā, it kā no Luvras izzagt Monu Līžu,»— bija radies sakāmvārds, ja vajadzēja izdarīt kaut ko neiespējamu.

1911. gada 21. augustā neiespējamais tomēr notika. Avīzes šo nelaimi tūlīt izsludināja par nacionālu katastrofu un vainu par to uzvēla pārmaiņus gan vācu ķeizaram, gan amerikāņu multimiljonāram Morganam, gan franču valdībai, gan psihiatrisko slimnīcu direktoriem. Vācu ķeizaram tāpēc, ka tas esot gleznu pievācis kā kompensāciju par neveiksmi Marokā; Morganam — tādēļ, ka viņš to esot noslēpis savā personiskajā vecmeistaru gleznu kolekcijā; franču valdībai — ka tā, pats par sevi saprotams, pavisam slepeni, esot to iztirgojusi, lai samaksātu parādus; psihiatrisko slimnīcu direktoriem — ka tie neesot pietiekami labi apsargājuši savus pacientus, kuriem esot «mīlestības sakari» ar skaisto dāmu no Luvras.

Divdesmit astoņus mēnešus vēlāk noskaidrojās, ka šo meistarstiķi ir nostrādājis daudz parastāks cilvēks — nenozīmīgs dekorāciju gleznotājs Vinčenco Perudžia, kas laiku pa laikam nodarbojās arī ar šādiem tādiem noziegumiem.

Viņš bija dzimis Itālijā un, kā 1914. gadā tiesas prāvā viņu novērtēja psihiatri, bija «nekaitīgs plānprātiņš», tāpēc arī tiesa ievēroja vainu mīkstinošus apstākļus. Fantastu Perudžiu mocīja ideja, ka viņam jāaizved atpakaļ uz Itāliju, viņas īsto dzimteni, Mona Līza. Viņam bija visai orģināls uzskats par vēsturi—Napoleons Bonaparts, šis uzurpators un kauslis, sava karagājiena laikā Itālijā Monas Līzas ģīmetni esot rekvizējis un aizvedis uz Parīzi. Protams, viņa domas nesaskanēja ar lietpratēju uzskatiem, ka Monas Līzas biogrāfija ir pavisam citāda. Proti, Leonardo da Vinči pats bija savu vienreizējo meistardarbu aizvedis uz Franciju, kur pēc mākslinieka nāves, tātad tieši ceturtdaļu gadu tūkstoša pirms Napoleona dzimšanas, to ieguva Fransuā I un tā tika pakari-nāta karaliskajā vannas istabā. Beidzot 1804. gadā, pēc uzturēšanās citās vietās, kādu laiku arī Napoleona guļamistabā, apgādāta ar Burbonu lilijām, karaļa kroni, kā arī kataloga numuru, viņa tika pārvietota uz Luvru un nodota visu apbrīnošanai.

Un tur, Kārē salonā, 47. zālē, viņa karājās pie sienas arī

vēl 1911. gada 21. augustā septiņos no rīta, kad kāds plānprātīgs zaglēns viņu nocēla no abiem sienā iedzītajiem dzelzs āķiem un paņēma līdzi.

Vinčenco Perudžia šo pasākumu bija plānojis jau ilgāku laiku. Viņš zināja, ka, visām prognozēm par spīti, nebūs grūti nozagt gleznu «La Gicconda», ja tikai izvēlēsies īsto brīdi un viņam uzsmaidīs laime.

fsto brīdi viņš zināja pēc paša pieredzes, jo bija Luvrā pāris nedēļu strādājis un viņam tur vēl aizvien bija labi paziņas. Tas bija pirmdienā, jo šai dienā muzejs parasti bija slēgts, tātad tur atradās tikai kāds ducis sargu, apkopēji, restauratori un dekoratori, un vēl varbūt pāris fotogrāfu, kuriem bija speciālas atļaujas fotografēt lielajā pilī. Durvju sargs pie ieejas Luvras krastmalā lasīja rīta avīzi un nepievērsa nekādu uzmanību ne dekoratoriem, ne Perudžiam, kas bija viņiem pievienojies, lai neuzkrītoši iekļūtu Kārē salonā.

Perudžia, protams, nevēlējās, ka viņu pamanītu, jo viņam jau vairākkārt bija radušās nepatikšanas ar Sirtē un tikai pirms diviem gadiem viņš Bertijona kunga birojā bija izmērīts un viņam noņemti pirkstu nospiedumi. Arī toreiz lietā bija iejaukta kāda sievišķīga būtne, kaut gan ne visā pasaulē slavenā dāma no Luvras, tāpēc viņš ķērās pie darba piesardzīgi. No tā, ka viņu varētu traucēt sargi vai apkopēji, viņam nebija jābaidās, jo tie, kā viņš jau bija domājis, šai laikā atradās kādā galerijas blakus zālē. Lai izvairītos no fotogrāfu un strādnieku ziņkārības, Perudžia bija maskējies par stiklinieku.

Perudžias aprēķini izrādījās pareizi—viņš, neviena nekavēts, iekļuva 47. zālē un aizvilka gleznu, kas kopā ar iestikloto aizsargrāmi svēra pilnus 40 kilogramus, pa galeriju un cauri vēl vienai zālei uz personāla kāpnēm. Tikai šeit viņš atbrīvoja uz papeļkoka plāksnes gleznoto portretu no rāmja.

Tomēr, kad viņš gribēja iziet pagalmā, atklājās, ka durvis bija aizslēgtas. Perudžia ar kabatas nazi noskrūvēja rokturi un iebāza to kabatā. Tieši tad, kad viņš gribēja "ķerties pie atslēgas, viņš izdzirda soļus otrpus durvīm. Bailulis tagad noteikti būtu steidzies atpakaļ augšā pa kāpnēm vai vismaz kaut kā ticis vaļā no gleznas, turpretim Perudžia palūdza šo cilvēku, kādu skārdnieku, atvērt durvis un pieklājīgi pateicās, pabāza gleznu zem sava virsvalka un rāmā gaitā izgāja ārā pa tiem pašiem vārtiem, pa kuriem pirms stundas bija ienācis. Tikai nonācis Luvras krastmalā, Perudžia pielika soli, un tāpēc viņu ievēroja kasieris Bukē, kas gāja uz darbu. Bukē noskatījās viņam pakaļ un pamanīja, ka ātri ejošais vīrietis zem sava

virsvalka nes kādu plakanu priekšmetu un Point du Carrousel tuvumā kaut ko iesviež grāvī.

Šai mirklī Perudžia bija atbrīvojies no traucējošā durvju roktura. Ar skubu viņš steidzās uz apmēram četrus kilometrus attālo itāliešu kvartālu, kur Svētā Luija hospitāļa ielā dzīvoja nabadzīgā istabiņā. Tur viņš gleznu bijīgi ietina sarkanā samtā un rūpīgi ielika koka kastē ar dubultu dibenu, pēc tam pabīdīja kasti zem gultas.

Šai tumšajā, smirdīgajā nabadzīgo kvartālā šim dārgumam nu bija jāpaliek uz vairākiem gadiem.

Trīs Sirtē neveiksmes

To, ka Perudžia pievācis valsts īpašumu, pamanīja tikai otrdien ap pusdienas laiku. Kādam sargam jau agrāk bija dūries acīs baltais plankums uz sienas Kārē salonā. Tikai viņam gan nebija ienācis prātā, ka noticis kas nelabs. Viņš iedomājās, ka gleznu varbūt aizvākuši fotogrāfi uz savu ateljē, lai izgatavotu reprodukcijas. Tomēr, kad arī otrdien Monas Līzas vieta vēl aizvien palika tukša, sargs sacēla trauksmi. Luvras direktors mobilizēja policiju un presi. Avīzes tūlīt sāka zākāties un analizēt visas iespējamās politiskās un citas nozieguma aizkulises. Kāds liels Parīzes ilustrētais izdevums pamatoja savu sašutuma pilno patriotismu sevišķi iespaidīgi — piedāvāja noziedzniekam 55 000 franku atlīdzības un apsolīja neizpaust viņa vārdu, ja viņš līdz 1. septembrim atdos gleznu. Gadījumā, ja viņš to nepaspētu līdz noteiktajam termiņam, viņš varēja būt pārliecināts, ka arī pēc 1911. gada septembra noteikti saņems 50 000 franku; «L'Musfration» solīja 10 000 franku atlīdzības par noderīgiem norādījumiem, ja kāds varētu tādus sniegt.

Toties izmeklēšanas iestādes sākumā pārāk nesteidzās, kaut gan to ierēdņi ieradās nozieguma vietā nekavējoties un lielā skaitā ar galveno prokuroru Lekuvē, policijas prezidentu Lepēnu, Sirtē šefu Amāru un identifikācijas dienesta priekšnieku Bertijonu priekšgalā, lai pasvītrotu nodarījuma izcilo noziedzīgumu. Pēc tam izmeklēšanas iestādes ieslīga parastajā rutīnā, it kā būtu jāizmeklē iebrukums kādā villā. Nozieguma vietā nebija gandrīz nekādu nodevīgu pēdu. Tomēr Bertijona ļaudis varēja iegūt izmantojamus pirkstu nospiedumus uz gleznas rāmja aizsargstikla, kuru Perudžia nebojātu bija pametis personāla lietotajās kāpnēs. Ar to arī apsīka Sirtē interese par pēdu meklēšanu, kaut gan krimināltehniķi, pro-

tams, reģistrēja durvju roktura trūkumu, tomēr šim faktam nepievērsa gandrīz nekādu uzmanību.

Tikai nākamajā dienā, kad kasieris Bukē pārsteigtā Sirtē inspektora priekšā nolika uz galda pazudušo rokturi, ļaudis kriminālpolicijas mītnē Sēnas salā, Litesa ielā, sarosījās. Bukē bija uzmanīgi sekojis ziņojumiem presē un atcerējies vīrieti, kas pirmdienas rītā pie Point du Carrousel bija kaut ko aizsviedis. Bukē bija devies uz Luvras krastmalu, pats uz savu roku pārmeklējis grāvi un tūlīt alradis durvju rokturi, kura trūka Luvrā.

Tikai tagad Sirtē atausa gaisma. Noziegumu Luvrā nebija izdarījusi vis kāda banda, bet gan viens pats cilvēks, kā domājams, kāds trakais vai arī kāds žurnālists. Tas Sirtē bija pirmais mīnuss. Bandai, ja arī tā būtu labi organizēta, drīz vien varētu nokļūt uz pēdām, jo Sirtē aģentu tīkla darbiniekiem bija lieliska pazīšanās noziedznieku pasaulē. Meklēt noziedznieku vieninieku, turklāt, iespējams, vēl tādu, kuram nebija draugu, bija daudz grūtāk.

Sirtē inspektoru ideja par žurnālistiem nemaz nebija tik aplama, jo viņi jau vairākkārt bija aizvākuši no muzejiem mākslas priekšmetus tikai tāpēc vien, lai pienaglotu pie kauna staba tos, kas nerūpējas par pietiekamu apsardzību.

Monas Līzas pazušanā šāda doma tomēr bija tikai šāviens tukšumā. Sirtē darbinieki ietiepīgi pārmeklēja psihiatriskās slimnīcas un Luvras personālu, turklāt uzmanīja arī visas Francijas ostas un robežas, kratīja pasta tvaikoņus, izdarīja kontroli stacijās.

Vajadzēja pārbaudīt simtiem satraukto iedzīvotāju norādījumu. Šim nolūkam vien tika izmantoti visi policisti un spiegi.

Pagāja nedēļas. Luvras 257 darbinieki tika pakļauti identifikācijas pārbaudei. Bertijona palīgi izmērīja un pierakstīja viņu degunu, ausu, delmu utt. izmērus un veidu. Pazaudējusi pēdas, Sirtē visas cerības lika uz īkšķa nospiedumu, kuru noziedznieks bija atstājis uz gleznas aizsargstikla. Pat Berti-jons sapņoja par jaunu daktiloskopijas uzvaru un cītīgi vāca simtiem aizdomīgo personu pirkstu nospiedumus. Tomēr Šefera gadījums neatkārtojās, un ar to sākās Sirtē otrā neveiksme. Noziedznieka pirksta nospiedums bija kartotēkā, tikai neviens nezināja, kurā. Perudžias pirkstu nospiedumi bija noņemti. Pietiktu tikai uzmest acis pirkstu nospiedumam nozieguma vietā un tam, kas atradās daktiloskopijas reģistrā, lai noziedznieka personība vairs nebūtu noslēpums, ja ... Jā, ja vien Sirtē būtu šāds reģistrs! Tagad tomēr neviens nezināja, kurā no bezgalīgi daudzajām kartotēkas kastītēm tas būtu jāmeklē. Kartīšu bija sakrājies pārāk daudz. Lai izskatītu visas

kartītes, kā darīja Setera gadījumā, Sirtē, kurai pašlaik nevarēja palīdzēt ne aģenti, ne zinātne, neatlika nekas cits kā ilgstoša rutīna.

Ietiepīgi un tai pašā laikā bezcerīgi inspektori ķērās pie darba. Bukē 21. augustā bija novērojis Perudžiu un sniedzis viņa ārējā izskata aprakstu, tomēr tas bija pārāk miglains, un Luvras darbinieki cits pēc cita tika svītroti no aizdomīgo personu saraksta.

Tad kāds no «Figaro» lasītājiem sniedza norādījumu, ka varbūt stikliniekiem esot kāds sakars ar zādzību. Labu laiku pirms Monas Līzas nozagšanas Luvras dārgās gleznas bija tikušas iestiklotas.

Sirtē pieprasīja no Luvras direktora ziņas par stikliniekiem, kas bija veikuši šo darbu, un iesniedza tās attiecīgajam policijas dienestam.

Šai sarakstā bija arī Vinčenco Perudžias vārds, tāpēc kādā dienā policijas inspektors klauvēja pie durvīm Svētā Luija hospitāļa ielā Nr. 5.

— Perudžias kungs?

— Jā.

— Vinčenco Perudžia no Dumencas?

— Jā, kungs.

Inspektors iegāja istabā, pavirši apskatījās apkārt un jautāja, vai Perudžia strādājis Luvrā un vai viņam esot alibi par 21. augustu. Perudžia atbildēja ar «jā» uz pirmo jautājumu, bet ar «nē» uz otro. Mon Dieu, viņš bijis mājās, bet kas gan varētu to apliecināt? Vai viņš zinot kaut ko par Monas Līzas nozagšanu, jautāja inspektors un ar stingru skatienu pavērās nabadzīgajā miteklī. Perudžiam bija grūti koncentrēties un nedomāt par koka kasti, kas stāvēja zem gultas tieši pie inspektora kurpju purngaliem. Tomēr inspektors nekā nemanīja un, vēl šo to pajautājis, atvadījās, un tā bija Sirtē trešā, galīgā neveiksme. Nozagtā glezna bija tai jau deguna galā, tomēr tā neko nebija manījusi. Tātad arī savā darbā Sirtē bija cietusi neveiksmi un tā zaudējusi pēdējo iespēju. Kaut gan izmeklēšana turpinājās un tika pārbaudīts vēl dučiem personu, tomēr tas Sirtē ierēdņus vairs nenoveda ne noziedznieka, ne Monas Līzas tuvumā.

Par policijas neveiksmi neviens nebija tā izbrīnījies kā Perudžia pats, kas diendienā gaidīja, ka viņu apcietinās, un tāpēc pat savā klusajā istabiņā nespēja priecāties par laupījumu. Tikai kad bija norimis satraukums par gleznas zādzību, avīzes pieklusušas un policisti atradās pietiekami tālu no Perudžias, viņš sāka pārdomāt, kā vislabāk varētu Monu Līžu pārvērst naudā. Viņš sekoja ziņām avīzēs un pierakstīja

mākslas priekšmetu tirgotāju un kolekcionāru adreses, Un, arī to darot, Perudžia palika uzticīgs savai neprātīgajai idejai. Dabiski, viņš darījumu varēja kārtot tikai ar itāliešu mākslas priekšmetu tirgotājiem, vislabāk jau ar pašu Itālijas valsti kā pircēju, jo gleznai «La Gioconda» ar savu smaidu jāpriecē nevis kaut kādi ārzemnieki, bet tikai viņa tautieši dzimtenē.

Franču avīzēs parādījās ziņa, ka 1913. gada 2. decembrī Florencē notikšot mākslas priekšmetu izsole, kuru vadīšot pazīstamais Florences mākslas priekšmetu tirgotājs Alfredo Džeri.

Florence—Monas Līzas dzimtā pilsēta! Tas bija likteņa mājiens! Perudžia nolēma rīkoties.

Ar adresi «Vinčenco Leonardo Parīzē, Republikas laukumā, pēc pieprasījuma» viņš īsi pirms izsoles aizrakstīja Džeri un piedāvājās pārdot Monu Līžu.

Viņš apmulsinātajam mākslas priekšmetu tirgotājam arī paziņoja, ka gribot izlabot Napoleona izdarīto nekaunīgo laupīšanu un glābt Monu Līžu Itālijai.

Džeri, noturēdams vēstuli par muļķīgu joku, sākumā pat nedomāja atbildēt vai paziņot par vēstuli policijai. Pēc sava drauga Podži padoma viņš tomēr izlikās, ka interesējas par piedāvājumu.

1913. gada 10. novembrī Perudžia ieradās Florencē un piedāvāja gleznu Džeri par 500 000 frankiem. Šis honorārs, viņaprāt, nekādā ziņā neesot pārāk augsts, ja tikai padomājot, ka Francijā viņam labprāt samaksātu divtik daudz. Tomēr viņam ne prātā nenākot pārdot gleznu Francijā, tikpat labi jau tad viņš būtu varējis atstāt Monu Līžu Luvrā.

Nākamajā dienā viesnīcā «Tripoli Italia», kur Perudžia bija apmeties, Džeri un Podži pārliecinājās, ka glezna ir īsta, un norunāja pirkšanu un pārdošanu nokārtot 12, decembrī.

Tā kā vairs nebija nekādu šaubu, ka Perudžias īpašumā patiešām ir meklētā Mona Līza, mākslas tirgotāji par to paziņoja policijai, un tas bija vēl viens malks vērmeļu Sirtē neveiksmju kausā. Nevis Sirtē, bet gan itāliešu konkurentiem beidzot bija izdevies atrast ievērojamo mākslas darbu un notvert tā zagli.

1913. gada 31. decembrī, parīziešiem skaļi gavilējot, apbruņotu uzraugu apsargāta un niknu Sirtē ierēdņu ielenkta, Mona Līza no Itālijas atgriezās savā vietā Luvrā.

Perudžias pagulte un ceļojums uz viņai svešo dzimteni nebija kaitējis Monas Līzas pasaulslavenajai sejas krāsai.

Pēc pusgada Vinčenco Perudžia Parīzē stājās zvērināto tiesas priekšā. Process bija pavisam īss, jau pēc nepilnas

stundas tiesnesis paziņoja spriedumu: gads un piecpadsmit dienas cietumā.

Tomēr Perudžias aizstāvis nekavējoties iesniedza pārsūdzību un beidzot nokaulēja sodu uz septiņiem mēnešiem cietumā, taču šo laika sprīdi Perudžia jau bija nosēdējis iepriekšējā izmeklēšanā un tāpēc varēja atstāt tiesas zāli kā brīvs cilvēks.

Bet šim notikumam bija vēl arī pēcspēle — Sirtē šefi un pret sabiedrības noskaņojumu ļoti jutīgais Parīzes policijas priekšnieks centās uzpost policijas iebojāto izskatu un reformēja tās identifikācijas dienestu.

1914. gada pavasarī Monako sanāca pirmais starptautiskais policijas kongress, kas jo sevišķi nodarbojās ar problēmām, kā mērķtiecīgi organizēt un reformēt identifikācijas sistēmu. Jau mirušā Bertijona vietā par to referēja viņa pēctecis Dāvidā kungs un nodziedāja veselu slavas dziesmu daktiloskopijai.

Tādējādi Sirtē, kas ilgāk nekā divus gadu desmitus bija pārāk paļāvusies uz bertijonāžu, atmeta to un ar novēlošanos pievērsās modernām metodēm, kas solīja vairāk panākumu.

Argonas eņģelis

Hermētiski no ārpasaules noslēgtā telpā dienu un nakti apsargātajā Iekšlietu ministrijas birojā pieci kungi uzmanīgi klausās, ko viņiem klāsta resns virsnieks ar artilērijas pulkveža zīmotnēm. Divi kungi ir privātdrēbēs, pārējie — uniformās. Tas, ko stāsta artilērijas pulkvedis, kurš tieši šā iemesla dēļ no frontes Argonā ir ieradies Parīzē, rada sašutumu, jā, ir pat pazemojoši, tā vismaz to izjūt pulkvedis Dipons, militārā izlūkdienesta šefs, kurš ir pieprasījis šo satikšanos ar Sûreté Générale šefiem. Arī kungi no Sirtē ir tikpat sašutuši, bet vēl tālu no tā, lai lēktu no ādas laukā. Protams, arī viņi domā tāpat, ka franču artilērijas neveiksmes Argonas sektorā nav nejaušas, un ne mirkli nešaubās, ka avoti, no kuriem smagās lauka artilērijas štābs smeļas ziņas par ienaidnieka izvietojumu, ir tādas, uz kurām var paļauties. Viņi paši izlūkdienestam bija piegādājuši daļu informatoru ienaidnieka nometnē vai arī vismaz tos rūpīgi pārbaudījuši. Ja pretinieks līdz šim vienmēr, bieži vien pēdējā minūtē, atvilka spēkus no franču artilērijas apšaudes lauka vai pat savukārt apšaudīja franču labi maskētās pozīcijas, tad tam patiesi varēja būt tikai viens izskaidrojums — kaut kur Argonas sektorā sēž kāds spiegs, kas, būdams labi informēts, paziņo vāciešiem mainītās

pozīcijas un arī par franču artilērijas sagatavošanos kaujai.

Par to kungi no militārā ziņu dienesta un Sirtē bija vienisprātis.

Jau grūtāk bija vienoties par metodēm, ar kurām šo spiegu noķert. Kungi no ģenerālštāba steidzās un tāpēc arī šai gadījumā deva priekšroku frontālām, iebaidīšanai domātām akcijām, nerēķinoties ne ar ko. Viņiem īsa un ātra rīcība likās vislabākā. Kungiem no Sûreté Générale gan nebija nekas iebilstams pret šādu rīcību, kas gandrīz vienmēr beidzās ar to, ka vainīgais, aizsietām acīrn stāvēdams uz smilšu kaudzītes ar stabu aiz muguras, dabūja ribās dažus gramus svina. Taču viņi šaubījās par šādas rīcības panākumiem, jo smilšu kopiņu Vensēnā, Argonas sektorā un šur tur citur bija jau pietiekami daudz, tomēr artilērija vēl aizvien mērķī labāk netrāpīja. Līdz šim katrā ziņā neviena no šādām eksekūcijām nekādus jūtamus panākumus nebija devusi, un tas varēja nozīmēt tikai vienu — vai nu šis informators ir īstais sātans un pārāk rafinēts, lai ļautu sevi apcietināt, vai arī sēž vietā, kas ir tik neuzkrītoša, ka līdz šim neviens to nav pamanījis.

Tātad visu šo nodevības skarto frontes sektoru vajadzēja sadalīt kvadrātos un tos citu pēc cita sistemātiski pārbaudīt— pats par sevi saprotams, ļoti diskrēti, lai spiegu neaiz-baidītu. Protams, nemeklēt jau frontes sektorā vien, bet apskatīt kā caur lupu visas personas, kas brauc uz turieni vai no turienes.

Kamēr kungi Parīzē kala šādus plānus un koordinēja militārā ziņu dienesta un Sûreté Générale pasākumus, kādā Argonas sektora priekšējo līniju lazaretē māsa Denīze saudzīgi noslaucīja sviedrus no pieres kādam artilērijas virsniekam, kas svaidījās drudzī. Vācu granāta bija saplosījusi viņam apakšdelmu, un tikai tas, ka tuvumā bija lazarete un ķirurgs, bija paglābis viņu no noasiņošanas. Tagad viņš gulēja artilēristu nodaļā, kurus sevišķi maigi aprūpēja ievainoto sargeņģelis grāfiene Denīze.

Denīze de M. bija īsta grāfiene. Divi viņas brāļi cīnījās frontē pret vāciešiem, tēvs, kas vairs nebija tik jauns, lai dotos uz pirmajām kaujas līnijām, pildīja savu pienākumu aizmugurē.

Denīze vēl bija ļoti jauna, tikai divdesmit gadu veca, un ļoti skaista, turklāt viņa bija arī ļoti piemīlīga un gatava uzupurēties.

Visi, kas Denīzi kādreiz bija sastapuši, slavēja viņu. Ārsti un kolēģes daudzināja viņas nenogurstošo, pašaizliedzīgo degsmi kalpot līdz galīgam pagurumam; viņa spēja nakti un

dienu izturēt pēc izkārnījumiem, urīna un strutām smirdošajā lazaretē, mierināt izmisušos un mirstošos. Šī kalpotdegsme lika viņai pat pārsiešanas istabā un pie operāciju galda allaž smaidīt un nekad nepatikā nesaraukt seju.

Ievainotie slavēja viņas labsirdīgo līdzdalību, neizsīkstošo pacietību, kas nepazina dienesta pakāpju starpību un neskaitīja stundas, patriotisko sajūsmu, kas viņu pārņēma aizvien, kad franču armija bija izcīnījusi kādu uzvaru.

Virsnieki, kas atveseļojās un kuriem grāfiene Denīze veltīja nedaudzās no dienesta brīvās stundas, bija sajūsmināti par izpratni, ar kādu viņa sekoja militārajiem notikumiem frontē, uzklausīja viņu stāstus par notikumiem pirmajās līnijās un ar lietišķiem jautājumiem centās uzzināt sīkumus. Viņi labsirdīgi un saprotoši smaidīja par dedzību, ar kādu Denīze štāba kartē pie sienas savā istabā nosprauda ienīstā ienaidnieka un pašu karaspēka pozīcijas un priecājās katru reizi, kad viņas karte kļuva bagātāka ar kādu uzvaras karodziņu. Kuram virsniekam gan nekļūtu silti ap sirdi, redzot, kā šī glītā francūziete kopā ar karaspēku uzbruka, pievīla ienaidnieku un pārsteidza to ar dzelzs un svina krusu vai arī kā viņa ar skumjām acīm un bēdu sagrauztu seju pacieta zaudējumus? Un kuram virsniekam gan būtu ienākušas prātā domas par spiegošanu un nodevību, kad dedzīgā stratēģe amatiere palūdza viņu palīgā, koriģējot savu karti? Vai tāda varētu izskatīties nodevības seja? Tāds cilvēks — tik pievilcīgs, tik patriotisks, tik gatavs uzupurēties?

Un vispār — grāfiene Denīze bija no tradīcijām bagātas virsnieku ģimenes, viņas interese par militāriem jautājumiem un stāvokļa izpratne neizraisīja izbrīnu. Ne ārsti, ne māsas, ne virsnieki, ne kareivji neļāva piedēvēt savai grāfienei ko ļaunu. Kad vien viņa lūdza kādu pakalpojumu, tas, no kura viņa lūdza, jutās laimīgs, ja drīkstēja palīdzēt, un artilēristi lepojās, ka no visām ieroču šķirām grāfiene deva priekšroku tieši artilērijai.

Laiku pa laikam tomēr glītās grāfienes sejiņa savilkās sāpēs. Viņu bija sagrābusi komplicēta un ilgstoša zobu slimība, pret kuru lazaretes ārsti bija bezspēcīgi. Tikai ceļojums uz Parīzi pie amerikāņu zobārsta, ar kuru viņa pirms kāda laika bija iepazinusies, varēja viņai palīdzēt. Šis zobu urbšanas mākslinieks jutās tik ļoti atbildīgs par viņas zobiem, ka viņai pat no lazaretes bija jāziņo ārstam par savu smaganu un zobu stāvokli un to untumiem. Un, lai neviens no šiem svarīgajiem biļeteniem par viņas zobiem ceļā nenozustu, bija labāk tos nosūtīt nevis ar lauka pastu, kas galu galā kādreiz varētu nokļūt vācu artilērijas uguns krusā, bet uzticēt tos

virsniekiem un kareivjiem, kas brauca uz Parīzi atvaļinājumā veselības uzlabošanai.

Sûreté Générale pretizlūkošanas daļā grāfiene bija tikpat labi pazīstama kā viņas zobu sāpes, jo ar grāfienes graciozo rokrakstu rakstītas vēstules jau vairākas reizes bijušas rokās pretizlūkošanas virsniekiem un viņi nožēlojuši sāpju mocīto sievieti, kuras labā slava bija jau sasniegusi arī galvaspilsētas štābus. Tomēr līdzjūtība bija līdzjūtība, bet pienākuma apziņa — kaut kas cits, tāpēc arī grāfienes vēstules tika nodotas Dr. Beilam — slepenrakstu speciālistam.

Dr. Beils bija lielisks speciālists, un viņa zināšanas par šķidrumiem, ar kuriem rakstīt svarīgu informāciju starp rindām gluži nevainīgās vēstulēs, jau dažam labam aģentam bija kļuvušas liktenīgas. Viņš bija pārbaudījis arī grāfienes vēstules, tomēr arī pēc viņa tinktūru lietošanas tās allaž palika tīras un nevainīgas un nekad neziņoja neko citu kā tikai to, ka smaganas atkal stiprāk asiņo vai arī zobi pašlaik uzvedas pieklājīgi.

Tomēr ne tikai grāfienes vēstules vien izskatījās bez vainas. Vispār šķita, ka neredzamo ziņojumu skaits samazinās, kaut gan militārā pretizlūkošanas dienesta un Sûreté Générale darbinieki bija pārliecināti par pretējo. Dr. Beils bija ilgi un pamatīgi nodarbojies ar neredzamo rakstu un no pieredzes zināja, ka slepenie dienesti izdomā arvien rafinētākas neredzamās tintes, kuras nevar atklāt ar parastajām ķīmiskajām un fizikālajām metodēm. Tomēr bija arī skaidrs, ka katram slepenajam rakstam vajag vismaz vienu līdzekli, ar kuru to padarīt salasāmu, jo citādi jau tam nebūtu nekādas jēgas. Dr. Beils bija pārliecināts, ka visās vēstulēs, kas nonāca viņa rokās, kaut kas ir rakstīts ar slepeno tinti, un tāpēc sāka dedzīgi pētīt katru no tām.

Pēc apspriedes Iekšlietu ministrijā pastiprināti kontrolēja personas, kas atgriežas no Argonas. Un tā gadījās, ka drīz vien Dr. Beils atkal turēja rokā kādu grāfienes Denīzes vēstuli. Tieši šai laikā viņš izmēģināja elektrolīzi.

Pa to laiku arī Sûreté Générale darbinieki zagās klāt medījumam. Tās Parīzes direkcijas darbinieki, maskējušies par artilēristiem, «izķemmēja» Argonas frontes sektoru. Viņi pamatīgi izpētīja vienību štābus, pārbaudīja komandpunktus, aprunājās ciematos ar iedzīvotājiem, apgrieza apkārt visas drupas, šķūņus, baznīcas, ja tās varētu būt noderīgas par slēptuvēm, un beidzot nonāca arī kvadrātā QA5, kur frontes priekšējās līnijās atradās lauka lazarete.

Ar saviem biezajiem pārsējiem, noplīsušajām uniformām, ordeņiem pie krūtīm viņi tūlīt pievērsa sev grāfienes mīlīgos

skatienus. Par grāfieni gan viņi bija jau dzirdējuši daudz, taču personiski viņu vēl nekad nebija redzējuši, un tagad tā viņiem šķita vēl apburošāka nekā pēc nostāstiem. Grāfiene Denīze ne acu nenolaida no abiem virsniekiem, kuri, kā šķita, bija ieradušies no kāda attāla sektora un katru mīļu brīdi ar saviem ieroču brāļiem sarunājās par speciāliem jautājumiem. Protams, drīz vien viņi tika ievesti Denīzes spartiskajā istabiņā pie kartes, un, protams, arī viņiem kā speciālistiem bija jāizklāsta, kāds stāvoklis ir viņu frontes sektoros.

Abiem komisāriem gan šī grāfienes apsēstība ar artilēriju likās ļoti dīvaina, un viņi izmantoja pirmo izdevību, lai apskatītu grāfienes «štābu», tomēr neatrada to, ko meklēja. Karte ar karodziņiem varēja arī būt dedzīgas virsnieka meitas nevainīga rotaļa, un, izņemot šo karti, nebija nekā, kas radītu kaut vismazākās aizdomas.

Istabā visi priekšmeti bija vienkārši un viegli pārskatāmi. Kārtīgi saklāta gulta, mazgājamais galdiņš, vienkāršs slimnīcas skapis, neaprakstīts papīrs, spalvaskāti, pat viena vecmodīga zoss spalva ar nosmailinātu galu. Vienīgais luksusa priekšmets — smaržu pudelīte — netraucēja spartisko kopiespaidu.

Nebija arī nekāda pamata domāt, ka tieši grāfienei de M. būtu jāspiego Francijas ienaidnieku labā. Visparastākais nodevības iemesls — nauda? Viņai tās bija vairāk, nekā vajag, daudz vairāk, nekā par pakalpojumiem mēdza maksāt vācu slepenais dienests. Par politiskiem motīviem pat runas nevarēja būt. Ar viņas ģimeni viss bija kārtībā — vecāki, brāļi un māsas bija īsti patrioti, arī viņa pati mājās baudījusi stingri patriotisku un klosterī — dievbijīgu audzināšanu. Nebija arī nekāda netikuma, kuru viņai varētu pārmest, nekādas izlaidības, arī neviena vīrieša, izņemot viņas zobārstu, kas varētu pār viņu valdīt. īsi sakot, uz viņu varēja paļauties, viņa bija paraugpiemērs gluži pēc Sirtē prāta.

Komisāri jau grasījās atstāt lazareti, kad saņēma no Parīzes direkcijas pavēli, kas viņus padarīja mēmus.

Dr. Beila elektrolītiskajiem mēģinājumiem bija pārsteidzoši rezultāti: grāfienes vēstulē zobārstam starp rindām bija parādījies primitīvi kodēts ziņojums par armijas pārvietošanos Argonas sektorā. Amalgamas šķīdums, ar kuru bija rakstīts ziņojums, bija tik vājš, ka visas līdzšinējās metodes padarīt to redzamu izrādījās neveiksmīgas. Tikai Dr. Beila elektrolītiskā ekspertīze bija parādījusi dienas gaismā neredzamo rakstu, un kļuva zināma brašās Denīzes nodevība.

Skaisto grāfieni nekavējoties apcietināja un aizveda uz cietumu, tomēr viņas kompanjons zobārsts bija jau laikus

paspējis aizbēgt. Aizvesta pie izmeklēšanas tiesneša, Denīze vispirms pārdzīvoja atmiņas zudumu, tad viņai uznāca histērijas lēkme un beidzot briesmīgas galvas sāpes. Viņa runāja tik labi pārdomātas nesakarīgas blēņas, ka pat lajs varēja manīt—šo eņģeli droši vien nekaunīgi hipnotizējis kāds nelietis, kuram galīgi trūkst sirdsapziņas. Un, tā kā hipnoze, kā zināms, iedarbojas tikai tik ilgi, kamēr hipnotizētājs savu upuri patur acīs, dēmoniskā vara ļoti ātri izgaisa, un nākamajā dienā piemīlīgā grāfiene atzinās un ļoti nožēloja izdarīto.

Laikā, kad viņa Parīzē mācījusies, stāstīja Denīze pārsteigtajam izmeklēšanas tiesnesim, viņa aizgājusi pie zobārsta zoba nerva sāpju dēļ. Zobārsts K. vispirms viņu sevī iemīlinā-jis, tad hipnotizējis un uzdevis sīki ziņot par franču pozīcijām un armijas pārvietošanos Argonas sektorā. Prasītās ziņas viņa saņēmusi no artilērijas un štāba virsniekiem, atzīmējusi savā kartē un ar zoss spalvu un šķidrumu no smaržu pudelītes uzrakstījusi vēstulēs starp rindām. Sīkāk viņa pašlaik nevarot neko paskaidrot, jo vēl neesot pavisam izgaisusi zobārsta uzspiestā aizmāršība.

Taču otrā rītā, kad cietumsardze gribēja grāfienei kamerā ienest brokastis, Denīze bija mirusi. Viņa bija, kā oficiāli paziņoja, ieņēmusi pārāk daudz veronāla tablešu.

Tiesa steigšus varēja nobeigt savas aktis, ar to cienījamai ģimenei tika aiztaupīti nepatīkami atklājumi un soda komandai — konflikts ar sirdsapziņu.

Ne tik noslēpumaini un klusi beidzās kādas citas skaistules, kura imperiālistiskās stratēģijas džungļu cīņās kļuva slavenība, — priekamājas iemītnieces, kaildejotājas un du-bultaģentes Margaritas Kempbelas mūžs.

Rīta Acs

1905. gada oktobrī Parīzes vieglās mūzas cienītāji piedzīvoja sevišķu pirmuzvedumu. Kāda sieviete, kas gleznainā austrumu valodā sauca sevi par Matu Hari — Rīta Aci, uzaicināja ievērojamus impresārijus, orientālistus, žurnālistus, literātus un turīgus uzdzīvotājus no finansistu aprindām Gimē muzejā, Austrumu templī, uz pirmizrādi. Ielūgumos bija piezīmēts, ka programmā būšot indiešu tempļa deja, un tas, ko varēja noskatīties izvēlētā sabiedrība, patiešām atbilda vispikantākajām vēlmēm.

Austrumnieciskā vidē pie Būdas bronzas tēla apburošā dejotāja, kas bija tērpusies tikai niecīgā tilla strēmelē un

pērļu vijās, demonstrēja savu mākslu. Viņas skaistums, eksotiskā grācija un dejas satraucošais jutekiiskums sajūsmināja gan lietpratējus, gan uzdzīvotājus, tā ka no šī brīža misis Kempbelas karjera un ienākumi—un katrā ziņā arī viņas traģiskā nāve —— bija nodrošināti. Ziņas par šīs sievietes dzīvi un karjeru ir tikpat pretrunīgas, cik daudzējādas, tā ka slepeno dienestu hroniķi vēl šodien strīdas par to, kas tajās patiess, kas — izdomāts. Vairumā ziņu Margarita Kempbela bija holandiešu fermera Zelles vienīgā meita. Viņš dzīvoja Javā un bija apprecējis iezemieti. Meiteni audzināja eiropiešu garā līdz tēva nāvei. Tad aprobežotie kolonizatori padzina no savas sabiedrības javieti Zelli kopā ar viņas meitu jaukteni. Meitene nonāca pie budistu mūkiem un kļuva par tempļa dejotāju. Tomēr viņa dejoja tikai tik ilgi, kamēr skotu kapteinis Kempbels Maklods sagrozīja viņai galvu un viņa kopā ar to aizbēga. Tikko piecpadsmit gadu veca viņa 1895. gadā Amsterdamā kļuva par Kempbela kundzi un kopš šā brīža kopā ar kapteini Kempbelu klīda pa disciplinārā soda nometnēm. Viņa dzemdēja Kempbelam divus bērnus, drosmīgi cīnījās pa dzīvi gan kopā ar Kempbela kungu, gan arī pret viņu. Viņas vīrs, kas bija dzērājs, arī kļuva par viņas pirmo suteneru. Kādā jaukā dienā, kad viņš arī dzīvokļa iekārtu apmainīja pret viskiju, Margarita sagrabināja pēdējos grašus un slepus aizbrauca uz Parīzi. Viņa pārdeva sevi kādā otrās šķiras meitumājā, līdz sataupīja tik daudz naudas, lai varētu sarīkot jau iepriekš pieminēto premjeru un uzstātos kā Mata Hari.

Morāliska rakstura iebildumi, kurus cēla tikumiski stingrais Parīzes prefekts kopā ar satracināto sieviešu savienību, tika ātri vien atspēkoti, tā ka Mata Hari jo drīz kļuva par Eiropas lielpilsētu impresāriju iekārotu zvaigzni. Viņa aizmirsa grūto dzīvi neveiksmīgajā laulībā un starpposmu priekamājā. Viņa izputināja dažus uzdzīvotājus, sagrozīja galvu politiķiem un virsniekiem un atrada aizvien jaunus bagātus un ietekmīgus mīļākos.

Kad viņa pirmoreiz iekritusi acīs Parīzes uzdzīvotājam Pjēram de Montesakam, nav noteikti zināms. Skaidrs ir tikai viens — Montesaks, par kuru neviens nezināja, no kādiem līdzekļiem viņš var atļauties savu plašo dzīves veidu, jau drīz vien kļuva par viņas iecienītāko mīļāko. Marķīzs Montesaks, kas mēdza uzdoties gan par krievu armijas kapteini, gan par sulaini, gan par vācu kavalieri, pēc studijām Bonnā un stingrā slepenībā turētas krāpnieka un viesnīcu zagļa karjeras beidzot bija kļuvis par vācu militārā slepenā dienesta aģentu. Viņš perfekti prata vairākas valodas, bija šarmants sarunu

biedrs, panākumiem bagāts meitumednieks un daudzu virsnieku intīms draugs.

Viņa interesē par slaveno dejotāju erotika bija atbīdīta otrā plānā. Svarīgāki par Margaritas skaistumu viņam bija vīrieši, kas Neijī villā jutās kā mājās,—Ārlietu ministrijas darbinieki, ģenerālštāba un visdažādāko ieroču šķiru virsnieki, rūpniecības dūži un kungi no ārzemju pārstāvniecībām.

Nevienā citā vietā visā Parīzē nebija sastopamas tik dažādas un aģentam interesantas personas kā Neijī villā. Neviens pat nevarētu sapņot par tādām iespējām iztaujāt šīs personas, kādas bija Matai Hari. Pat pretizlūkošanas dienesta šefs skaitījās viņas pielūdzējs un labprāt būtu kļuvis viņas mīļākais un vadonis. Abās šais lomās viņam priekšā aizsteidzās de Montesaks, pēc citām ziņām — grāfs Mīrbahs. Tomēr Montesaks Neijī villā lielākoties uzturējās tikai īsu brīdi. Viņa nemierīgās asinis trenkāja viņu krustām šķērsām pa Eiropu, un kopā ar viņu šad tad nozuda arī dejotāja. 1914. gada jūlijā, kad Matas Hari draugs nule kā bija atgriezies no ārzemju ceļojuma, viņa pēkšņi pārdeva savu villu ar visu iekārtu un pazuda no Parīzes.

Jau pāris dienu pēc tam viņas vārds figurēja lielākā Berlīnes varietē programmā, katrā ziņā gan tikai īsu laiku. Tad viņa aizbrauca uz Amsterdamu, pēc tam arī uz Londonu. Berlīnē viņas tuvumā allaž bija uzturējies vienkārši ģērbies neuzkrītošs kungs, kuru viņa uzrunāja ar «tu» vienīgi tad, ja neviena sveša auss to nedzirdēja. Vīīietis, kas, kā šķita, par viņu ļoti rūpējās, likās esam menedžeris, tomēr kādā dienā viņš nozuda.

Toties Parīzē atkal uzpeldēja marķīzs de Montesaks, kas vienmēr bija interesējies par lidošanu un tagad, kad bija sācies karš, pieteicās franču kara lidotājos. Tomēr pēc ne visai ilgas apmācības viņš kļuva par administratīvā dienesta virsnieku un palika Parīzē.

Pēc pāris mēnešiem uz turieni atgriezās arī Mata Hari. Viņa kļuva kāda augsta franču Ārlietu ministrijas ierēdņa mīļākā un atkal triumfēja kā tempļa dejotāja populārā franču varietē.

Taču 1916. gada vasarā viņa savu tilla tērpu un baletkurpī-tes iekāra skapī un lūdza attiecīgajām iestādēm atļauju braucienam uz militāro kompleksu netālu no Vitelas, jo pēkšņi bija atjautusi, ka viņai sāp sirds par ievainotajiem francūžiem un viņa grib strādāt par kopēju lazaretē. Un tā nu viņa dienā iepriecināja ievainotos lazaretē, bet naktīs ar savu izskatu, dejām un labvēlību — lidotājus virsnieku kazino.

Šai patriotiski erotiskajā idillē pēkšņi iejaucās Sirtē.

S.G. meklē H21

Ar spiegu apkarošanu Francijā toreiz galvenokārt nodarbojās divas iestādes: militārais izlūkdienests, kas slēpās aiz nosaukuma Otrais birojs un bija pakļauts ģenerālštābam, un Sûreté Générale, kuras direkcija bija padota Iekšlietu ministrijai. Abas organizācijas specializējās ne tikai svešu spiegu apkarošanā, bet saskaņā ar citām slepenā dienesta iestādēm arī sava spiegu tīkla noorganizēšanā.

Ģenerālštāba Otrajam birojam jau Dreifusa afērā bija liela loma.

Arī par Sûreté Générale jau runājām, tomēr nepieciešams vēl papildinājums. Sis valsts drošības sistēmas nozarojums bija Lareinī haute police un Fušē policijas ministrijas, tātad valsts policijas pēctecis. Vēlāk, kad to pārdēvēja par Sûreté Nationale un tās uzdevumi bija gandrīz neierobežoti, S.G. kļuva par tādu kā koordinācijas centru, kas iejaucās pat militārajā sfērā, kaut gan armijai un flotei bija pašām savi slepenie dienesti. Katrā ziņā tie aprobežojās ar ārzemju spiegu apkarošanu kā Francijā, tā arī tās ietekmes zonās un arī ar militāro slepeno dienestu atbalstīšanu. Civilajā zonā Sûreté Générale tomēr bija visuvarens, ar ārkārtējām pilnvarām apveltīts drošības orgāns, kas piegādāja ziņas visām ministrijām un valdības iestādēm, bija atbildīgs par visiem iekšējās drošības jautājumiem, un tam bija ietekme uz visiem valsts drošības orgāniem un slepenajiem dienestiem. Sûreté Générale uzmanīja visas valsts politiskās partijas un organizācijas, vervēja aģentus un informatorus un organizēja spiegošanu. Piemēram, ja Saimniecības ministrijai bija nepieciešama slepena informācija par kādas citas valsts ekonomiku, ar Iekšlietu ministrijas starpniecību Sirtē direkcijai nosūtīja attiecīgo uzdevumu. Tā bija sadalīta pa nozarēm un pēc ģeogrāfiskajiem darbības rajoniem. Tās rīcībā bija vismodernākās tehniskās ierīces, ievērojami līdzekļi un zinātniskie, tehniskie un pārējie speciālisti. Pašā Francijā Sirtē savā darbā balstījās galvenokārt uz kriminālpoliciju — Vidoka drošības brigādes pēcteci un uz Parīzes policijas prefektūru.

Grāfienes Denīzes lietā darbojās Sirtē pretizlūkošanas dienests kopā ar Otro biroju.

Arī Matai Hari bija darīšana ar šo nodaļu, pēc tam kad Vispārējās drošības direkcija jau krietnu laiku bija ar neuzticību vērojusi skaistās dejotājas ceļojumus un izdarības, bet nekad nebija atradusi kādu pieturas punktu, lai varētu viņu apvainot aģentes darbībā. Beidzot par viņu atbildīgajam

kapteinim Ladū apnika veltīgā novērošana, un Mata Hari kādu rītu savā vēstuļu kastītē atrada nepārprotamu ielūgumu ierasties Sirtē birojā.

Tieši šai laikā Sirtē bija saņēmusi satraucošu ziņojumu, ka aģents H21 jau ilgāku laiku nodod vācu slepenajam dienestam stingri konfidenciālas ziņas par franču kara iestādēm. Visi Sirtē un militārā pretizlūkošanas dienesta mēģinājumi noskaidrot šā spiega personību bija palikuši bez panākumiem.

Kapteinis Ladū tomēr nedomāja, ka Matai Hari būtu kāds sakars ar noslēpumaino H21. Šāda doma viņam šķita absurda, tomēr viņš ticēja, ka atradīs ceļu, pa kuru piekļūt meklētajam medījumam. Viņam nebija nekādu šaubu, ka dejotāja spiegoja; jautājums tikai bija — kā labā. Viņam šķita apšaubāmi, ka Mata Hari varētu spiegot par labu Anglijai, jo pavisam nesen Skotlendjarda pretizlūkošanas daļa bija viņu iztaustījusi, un viņš bija pietiekami gudrs, lai tiktu vaļā no saviem «draugiem» viņpus kanāla ar neko neizsakošiem minējumiem. Jau pirms kara viņš reiz bija mēģinājis «Rīta Aci» padarīt par «Sirtē Aci», tomēr bija nožēlojami izkritis cauri. Tagad beidzot Ladū ticēja, ka viņam ir līdzekļi un iespējas piespiest Matu Hari pārdomāt.

Sirtē, kura uzzināja visu vai gandrīz visu, kas tai šķita zināšanas vērts, bija nācis ausīs, ka Mata Hari nopietni iemīlējusies kādā ievainotā virsniekā un tāpēc noteikti grib palikt uz dzīvi Francijā. Un tieši šo vājo punktu Ladū bija nodomājis izmantot. Tāpēc viņš pārbiedētajai Matai Hari skaidri pateica: «Kundze, man ārkārtīgi žēl, bet man jums jāpaziņo, ka jums Francija nekavējoties jāatstāj. Jau rīt jūs atgriezīsieties Amsterdamā un, kamēr ilgs karš, nedrīkstēsiet vairs spert kāju uz Francijas zemes.»

Sākumā dejotāja domāja, ka pārklausījusies, bet Ladū nebūt nejokoja: «Saprotiet, kundze, es jums skaidri varu pateikt, ka visi mūsu draugi tur jūs aizdomās par spiegošanu.»

Mata Hari, protams, to apstrīdēja un prasīja pierādījumus, tomēr kapteinis lika noprast, ka viņa, būdama ārzemniece, vispār nevar neko pieprasīt un ka viņas neskaitāmie draugi — franču armijas virsnieki — vien jau ir pietiekams pamats, lai viņu izraidītu. Viņai vēl jābūt pateicīgai franču iestādēm, kas dod šo iespēju, nevis apcietina viņu un nodod tiesai. Kad Mata Hari un Ladū pēc stundas šķīrās, dejotāja bija apņēmusies strādāt franču slepenajam dienestam.

Pāris dienu pēc apmeklējuma pie Ladū viņa pameta Parīzi, dodamās nezināmā virzienā. Pirms tam viņai vēl bija slepena saruna ar marķīzu de Montesaku. Tad Mata Hari tika redzēta

Amsterdamā, kur atradās vācu slepenā dienesta filiāle, pēc tam pilnīgi pazuda no sabiedrības acīm.

Tomēr pēc dažām nedēļām viņa atkal ieradās Parīzē, un viņas pirmais ceļš bija pie kapteiņa Ladū, kas uzmanīgi noklausījās viņas ziņojumu, pēc tam pētīja kādu Vidusjūras karti un beidzot ķērās pie telefona.

Jau pēc dažām dienām Vidusjūrā kreisējošās franču flotiles šefs saņēma telegrammu ar pavēli nekavējoties uzņemt kursu uz Marokas piekrasti. Un tai pašā vakarā, kamēr Mata Hari sava mīļākā rokās atpūtās no ceļa grūtībām, pie Marokas krastiem franču iznīcinātāju lielgabalu uguns nogremdēja divas vācu zemūdenes.

Ar to Mata Hari bija nokārtojusi pirmo iemaksu par uzturēšanās atļauju Francijā.

Tomēr arī vācu slepenais dienests nevarēja sūdzēties. H21, tāpat kā agrāk, sūtīja ārkārtīgi interesantus ziņojumus no Francijas. Sûreté Générale netika ne soli uz priekšu. Tās izliktajos tīklos iekļuva daudzi vācu un austriešu aģenti, tikai H21 nebija starp tiem, kaut arī franču pretizlūkošanai pa to laiku bija izdevies dabūt rokā vācu slepeno kodu un ar to bez pūlēm atšifrēt slepenās vācu radiogrammes un ziņojumus.

Sirtē centrā notika cītīgs analīzes darbs. Tā rezultātā dažus aģentus, kuri bija turēti aizdomās par to, ka tie varētu būt H21, izsvītroja no aizdomīgo saraksta, bet tas arī bija viss.

Tad kapteinim Ladū palīgā nāca nejaušība Hannas Vitigas personā. Hanna Vitiga bija Šveices pavalstniece, jauna sieviete, kurai bija romantiski sakari ar kādu franču virsnieku un kura stājās Sirtē rīcībā un bija gatava strādāt franču slepenā dienesta labā. Īstenībā Ladū uzdeva viņai tikai pārbaudīt Matas Hari «godīgumu», jo pieredzējušais kapteinis, par spīti dāvanai—nogremdētajām vācu zemūdenēm—,tomēr sevišķi nepaļāvās uz savu jauno aģenti. Tāpēc viņš ielaidās efektīvā spēlē.

Viņš uzdeva dejotājai nogādāt vācu karaspēka ieņemtajā Beļģijas daļā piecas «svarīgas» vēstules un izsniegt tās franču aģentiem. Āķis bija tas, ka vienīgi Ladū zināja: izņemot vienu, visi šie aģenti bija «atgriezti», tātad darbojās ķeizariskās Vācijas labā, tāpēc Sirtē viņus apgādāja vairs tikai ar «rotaļu materiālu». Tagad vajadzēja atklāties, vai piektais, vācu pretizlūkošanai vēl nezināmais aģents izdarīs nodevību. Kapteinis Ladū bija gatavs upurēt šo aģentu, lai pārbaudītu, vai dejotājai var uzticēties. Šo rafinēto spēli Hannai Vitigai vēl vajadzēja papildināt, mēģinot iedraudzēties ar Matu Hari, kas viņai arī izdevās pārsteidzoši ātri. Hanna Vitiga mērķēja uz dejotājas visvājāko vietu — iedomību, izliekoties, ka viņa

no slavenās, leģendu un noslēpumu apvītās un ar savu eksotisko pievilcību slavenās tempļa dejotājas vēlas mazliet apgūt mīlestības augstās skolas noslēpumus. Ar to vien pietika, lai Matai Hari Hanna kļūtu simpātiska. Hanna Vitiga, vēlākajos gados pazīstama filmu aktrise, notēloja naivu nevainību tik pārliecinoši, ka pieredzējusī piedzīvojumu meklētāja galīgi iekrita un apbēra šveicieti ar labvēlības un uzticības pierādījumiem. Beidzot Hannai Vitigai pat izdevās no viņas uzzināt, ka viņa nodarbojas ar spiegošanu Vācijas labā un viņas iesauka — H21.

Kapteinis Ladū nokrita kā no mākoņiem, kad viņa līdzstrādniece viņam pasniedza šo ziņu, un sākumā bija skeptiski noskaņots. Bet, tā kā viņš lika Matu Hari, kas pa to laiku, neko ļaunu nenojauzdama, devās «ceļojumā», nepārtraukti izsekot kādam speciālaģentam, tika iegūti svarīgi pierādījumi.

Šis aģents novēroja, ka Mata Hari Madridē aizgāja uz vācu konsulātu, pēc tam viņš nopirka biļeti uz to pašu tvaikoni «Hollandia», ar kuru brauca Mata Hari, un nokāpa no tā, kad angļu torpēdlaiva uzņēma un aizveda dejotāju uz Londonu, sekoja Matai Hari, kad viņa atkal ar kuģi devās uz Spāniju, viņas prombūtnē pārmeklēja bagāžu un noskaidroja, ka viņai, lai gan viņa nav bijusi Beļģijā, vairs nav to piecu vēstuļu, kuras bija iedevis Ladū.

Madridē Mata Hari dzīvoja «Grand Hotel» vislabākajā istabā blakus vācu flotes atašejam. Arī to aģents paziņoja Ladū. Kā redzams, Mata Hari pat nedomāja atstāt Spāniju. Viņa pavadīja laiku kopā ar vācu atašeju un dzīvoja patīkamu dzīvi.

Tad Ladū saņēma ziņu, ka viņa beļģu aģentu — piekto adresātu apcietinājusi vācu lauka žandarmērija. īsi pēc tam Sirtē arī pārtvēra šifrētu vācu jūras atašeja Spānijā telegrammu vācu izlūkdienesta šefam Amsterdamā, lai viņš ar Parīzes «Comptoir d'Esconte» starpniecību pārskaita 15 000 pesetu aģentam H21; atašejs vēl piemetināja, ka čeku aģents saņems personiski.

Tai pašā dienā Ladū saņēma arī sava speciālaģenta telegrammu no Madrides — dejotāja esot ceļā uz Parīzi.

1917. gadā naktī uz 14. februāri Mata Hari apmetās Parīzē «Palace Hotel». Rītausmā Sirtē darbinieki komisāra Priolē vadībā aplenca viesnīcu. Tieši pulksten septiņos trīs krimināl-ierēdņi iegāja vestibilā, pajautāja, kura ir dejotājas istaba, un steidzās pa kāpnēm uz otro stāvu. Priolē pieklauvēja pie durvīm. Nekādas atbildes. Viņš pieklauvēja vēl divas reizes, tad piedraudēja:

— Atveriet, vai arī es uzlauzīšu durvis!

Tad beidzot atskanēja uzaicinājums:

— Nāciet taču iekšā — vai varbūt jūs kautrējaties?

Istaba nebija aizslēgta, Priolē atgrūda vaļā durvis, un trīs

patiešām rūdīti krimināiierēdņi sastinga un īsti nezināja, kur likt acis, jo Mata Hari demonstrēja sevi pievilcīgā pozā gluži kaila.

Izmeklēšana pret Matu Hari turpinājās piecus mēnešus. 1917. gada 25. jūlijā trešā karatiesa Parīzē notiesāja dejotāju Margaritu Kempbelu, sauktu par Matu Hari, uz nāvi.

15. oktobrī viņu Vensenas šaujamlaukā nošāva. Klīda baumas, ka no visas izšautās zalves viņu trāpījis viens vienīgs šāviens, toties — pašā sirdī.

Nāve ar zaļo krustu

1899. gadā Vācija bija pievienojusies Hāgas konvencijai par karadarbību uz sauszemes un 1907. gadā no jauna svinīgi apsolījusies nelietot karā ķīmiskos cīņas ieročus.

Tomēr 1915. gada 22. aprīlī imperiālistiskā Vācija Rietumu frontē pie Ipras sāka gāzu karu. Sešu kilometru platā joslā Pirmās vācu armijas korpuss ģenerālpulkveža fon Gluka vadībā no speciālām metāla tvertnēm ļāva izplūst uz angļu ierakumiem lielam daudzumam hlora gāzes. Par noziedzīgo starptautisko tiesību pārkāpumu pieci tūkstoši angļu karavīru samaksāja ar savām dzīvībām. Vēl desmitiem tūkstošu tika smagi sabojāta veselība. Francija visā kara laikā vācu gāzu uzbrukumos zaudēja astoņus tūkstošus cilvēku, t.i., tikai 2,8 procentus no kopējā bojā gājušo skaita. Franču nelielie zaudējumi bija arī Sûreté Générale nopelns.

1915.gada rudenī Manheimā kāds vācu inženieris savā pieticīgajā vecpuiša dzīvoklī bija ļoti pārsteigts, kad viņu apciemoja kāds ārzemju kolēģis, kurš dzīvoja Šveicē un kuram tieši pašreiz bija veikala darīšanas Vācijā. Protams, viņš nebija varējis palaist garām izdevību apciemot savu veco draugu; un tā nu viņi abi tērzēja par seniem laikiem, atcerējās Parīzi un pazīstamos naktslokālus, kuri piedāvāja arī speciālus pakalpojumus kungiem, pārrunāja daža laba paziņas likteni. Tā saruna nejauši novirzījās līdz karam un vācu gāzu uzbrukumam pie Ipras. Tas atgādināja ārzemniekam viņa veikala ceļojuma īsto iemeslu un kādas darīšanas viņam ir ar vācu kolēģi. Šveices firmu grupa, kuru viņš pārstāvēja,

zināja — tā viņš gluži vaļsirdīgi stāstīja —, ka Vācija pašlaik forsējot ķīmisko cīņas ieroču ražošanu, lai pavisam drīz dotu izšķirošo triecienu Antantei. Esot arī zināms, ka vācu ķīmiskā industrija jau esot radījusi iznīcinošas gāzes uz hlora un fosgēna bāzes, pret kurām parastie aizsardzības pasākumi neesot iedarbīgi. Tomēr arī viņa Šveices darba devēji esot nodarbojušies ar jaunu gāzu ieroču attīstību un tādēļ esot ieinteresēti iepazīties ar vācu kolēģu atziņām, kuras tie guvuši šajos mēģinājumos. Tā varbūt Šveicē varētu iztikt bez dārgiem eksperimentiem un ietaupīt laiku.

Vācu inženieris, protams, tūlīt sašutis atteicās. Ko gan apmeklētājs iedomājoties! Par to pat runa nevarot būt! Par tādu kaunpilnu nodevību! Pat ja — tas gan esot pavisam un pilnīgi neiespējami — par to runātu, viņš nemaz nevarot vajadzīgās ziņas sniegt, jo viņa firmai «Grizheims Electron» neesot nekāda sakara ar ķīmisko industriju. Turklāt vispareizāk būtu, ja apmeklētājs tagad atvadītos un aizietu.

Apmeklētājs tikai pasmējās un iekārtojās ērtāk krēslā. Tas nu gan nemaz neesot labi, ka viņa vācu draugs tā melojot, jo, protams, viņi vispirms esot pamatīgi visu izpētījuši un tāpēc viņš zinot ne tikai par viņa fatālo mīlestību uz zēniem, bet arī to, ka kara laikā viņš esot pakļauts ķīmiskajai industrijai Manheimā. Viņa darba devējiem neesot noslēpums, ka tieši viņš, agrākais elektroinženieris, tagad strādājot pie ķīmisko cīņas ieroču tehniskās pilnveidošanas.

Tieši tāpēc jau arī viņš pat nedomājot kļūt par nodevēju, vācietis skarbi atbildēja.

Ārzemnieks nožēlā paraustīja plecus. Tad jau esot jārunā-jot skaidra valoda un jāatgādinot vācu kolēģim par visai netiklajām sanāksmēm Parīzē un citās franču pilsētās. Un tur — dievs viņa liecinieks — neticis tērzēts par l'amour vien, bet arī par produkciju un tehniskiem jautājumiem, kas varētu sevišķi ieinteresēt franču izlūkdienestu. Būtu taču varen žēl, ja par to kaut ko uzzinātu vācu policija vai pat ja tai piesūtītu dažas bildītes, kas viņa vācu draugu noteikti sakompromitētu klīrīgo Vilhelma ierēdņu acīs. Tik ievērojams vīrs jau viņš neesot, lai viņam varētu piedot homoseksuālus netikumus. Ar šiem un līdzīgiem argumentiem Sirtē speciālaģents šarls Lučeto apstrādāja vācu inženieri, kamēr tas kļuva pielaidīgs un iedeva viņam četru jaunu kaujas gāzu ķīmiskās formulas.

Lučeto dokumenti bija lieliski. Viņa pase bija neviltoti vizēta iebraukšanai Holandē, Norvēģijā un Šveicē, tajā bija pat vācu zīmogi, un viņa valodā neviens eksperts nebūtu pamanījis ne visniecīgākās itāliešu vai franču valodas akcenta pazīmes.

Pēc uzturēšanās Manheimā, kur viņš bija uzzinājis, ka ķīmiskajās fabrikās ražoto gāzi nogādā uz Krupa firmu Esenē, Lučeto aizceļoja uz Rūras apgabalu.

Nākamajā dienā viesnīcā «Essener Hof» apmetās inženieris no Diseldorfas, kurš pārstāvēja kādu Šveices firmu. Viņš stājās sakaros ar vācu firmām un piedāvāja tām dažādas preces. Daļa piedāvājumu bija tik izdevīga, ka veikalnieki noteikti gribēja pārdomāt, vai nenodibināt veikalnieciskas attiecības ar šveiciešiem. Turklāt Šveices firmas pārstāvis visur uzvedās tik pieklājīgi un pretimnākoši. Protams, viņa darba devēji ļoti interesējoties par vācu tirgu, un viņš pilnīgi5 saprotot, ka viņa piedāvājumus gribot rūpīgi pārbaudīt. Pāris* dienu vairāk vai mazāk nekā nenozīmējot, viņš uzkavēšoties Esenē, kamēr kungi būšot pieņēmuši lēmumu.

Šādi Lučeto sagādāja sev ticamu alibi, un viņam pietika laika pamatīgi apskatīt Eseni un tās apkaimi.

Inženieris no Diseldorfas drīz vien kļuva par pastāvīgu apmeklētāju dažādos lokālos, piemēram, tādos, kurus mēdza apmeklēt Krupa rūpnīcas strādnieki un kalpotāji. Tā kā viņš kā «īsts reinzemietis» bija omulīgs zellis, viņš drīz vien iepazinās ar dažādiem cilvēkiem. Galvenais sarunu temats, protams, bija karš un karojošo valstu uzvaras iespējas, tomēr arī rūpes par dienišķo maizi netika aizmirstas. Tomēr inženierim nekad nenāca pat prātā uzstādīt uzbāzīgus jautājumus vai runāt par produkcijas detaļām. Gluži otrādi, kad viņa sarunu biedri sāka pļāpāt par Krupa fabrikātiem, viņš allaž pielika pirkstu pie lūpām un norādīja uz plakātu, kas greznoja visus laternu stabus un kura, protams, netrūka arī nevienā krogā. Uz tā bija attēlota franču kareivja galva ar milzīgu ausi, zīmējumu papildināja uzraksts: «Uzmanību! Ienaidnieks noklausās!»!

Lielākoties viņš ar to izraisīja tikai iecietīgu smaidu. Ka Krups neražo zupas katliņus, to zināja visi, un kāds žandarms,' ar kuru inženieris jo bieži bija saskandinājis glāzītes par vācu uzvaru, labsirdīgi uzsita viņam uz pleca:

— Būs jau labi, draugs, tik un tā frančiem drīz gals klāt!

— Piesardzības nekad nevar būt par daudz,— inženieris brīdināja.

— Viņiem vairs nekas nevar līdzēt,—žandarms paziņoja savas domas.— Tiklīdz būs gatavas Krupa jaunās granātas, karš beigsies.

— Ar granātām vien nevar uzvarēt karu,— inženieris strīdējās pretī.— Galu galā ienaidniekam arī ir granātas un nemaz ne sliktākas.

Žandarms pārākuma apziņā smaidīja.

— Tomēr ne tādas kā Krupa granātas, jo, kur tās reiz krita, simt metru rādiusā pat neviena muša nepalika dzīva.

Inženieris pieklājīgi izteica šaubas par to, viņš par tik iedarbīgām granātām neko nezināja, turklāt kā tehniski zinīgam speciālistam viņam arī jāšauboties, vai vienā relatīvi nelielā granātā varētu būt tik postoša enerģija. Tā jau arī neesot enerģija, bet gan gāze, žandarms apgalvoja.

Tad jau no tiesas jāsākot šaubīties. Gāze granātā? Neiespējami! Dieva dēļ, kas gan viņam iestāstījis tādas pasaciņas! Tad jau arī putnu būrītī varētu konservēt gaisu. Nē, nē, viņa lādzīgais draugs esot ļāvis sev iestāstīt neiespējamas lietas. Kaujas gāzi nevarot izšaut ar granātām, tā jāatbrīvojot no speciāli šim nolūkam izgatavotām tvertnēm savos ierakumos. Tas jau arī esot šā ieroča vājais punkts, ka tā iedarbība esot pārāk atkarīga no vēja virziena.

Tagad žandarms gandrīz vai saskaitās. Vai inženiera kungs uzskatot viņu par idiotu? Esot aculiecinieki, kas redzējuši, kā granātas automātiski piepildot ar gāzi. Gāze paliekot šāviņā, kamēr tas eksplodējot. Lai neticīgais inženiera kungs redzētu, ka viņš nepļāpājot niekus, viņš esot ar mieru saderēt uz tūkstoš markām.

Tomēr inženieris palika pie sava, ka tas esot neiespējami, un labprāt lika savas tūkstoš markas pret žandarma desmit markām.

Žandarms smīnēdams pastiepa roku.

— Lai notiek! Sitiet saujā, draugs!

Dažas dienas vēlāk viesnīcā «Essener Hof» divi Krupa rūpnīcas vecākie inženieri sarunājās par gaidāmo rūpnīcas apskati. Viņi runāja pietiekami skaļi, lai inženieris no Disel-dorfas pie blakus galdiņa dzirdētu gandrīz vai katru vārdu. Runa bija par augstu viesu apmeklējumu, kas pieteikts vienā no tuvākajām dienām. Viņi esot paredzējuši būt klāt «zināmajos» šaušanas mēģinājumos.

Inženieris pasteidzās beigt brokastis ievērojami ātrāk nekā parasti un tūlīt atstāja viesnīcu. Viņš klaiņoja pa ielām Krupa rūpnīcas tuvumā, iegāja vairākos lokālos, sarunājās ar paziņām un beidzot sastapa arī savu draugu žandarmu. Kā tad īsti esot ar viņa desmit markām, inženieris starp citu pajautāja, vai varbūt draugs derības vēl gribot pārdomāt.

Taču tieši par to jau žandarms arī gribēja runāt. Vai inženiera kungs vēl neesot dzirdējis, ka parīt ķeizars atbraukšot pie Krupa uz Eseni. Un ne tikai ķeizars, bet arī ģenerāļi

Hindenburgs un Ludendorfs un liela austriešu un turku komisija. Vai viņš varbūt iedomājoties, ka šie augstie kungi ieradīšoties šeit kādu blēņu dēļ? Protams, ka viņi braucot šurp tikai jauno gāzes granātu dēļ. Un inženiera kungs varot tās tūkstoš markas jau norakstīt no sava konta, jo piektdien viņš personiski varēšot pārliecināties, ka arī prūšu žandarms kaut ko saprotot no kara tehnikas.

Piektdienas rītā spīdēja saule un viegls vējiņš šūpoja poligonā reti saaugušo zālīti. Žandarms savu derību pretinieku jau agrā rītā bija aizvedis pa līčloču taciņām uz šaujamlau-ku. Nu viņi tupēja kādā bunkurā poligona malā.

Laukuma vidū mierīgi ganījās apmēram simt aitu. Pēkšņi pie uzejas laukumā sākās dzīva rosība. 7,7 mm lauka lielgabals tika novietots šaušanas gatavībā un tālu no tā — haubice. Pēc tam laukumā ieradās automašīnu kortežs. No mašīnām izkāpa uniformētas personas. No augsto virsnieku grupas atdalījās ķeizars un pirms došanās uz viņam paredzēto vietu nosoļoja garām godasardzei.

Laukumam pāri ar īsu starpbrīdi nodunēja divi lielgabala šāvieni. Abas granātas nokrita tuvu pie aitu ganāmpulka. Pa zemi aizvēlās sprādzienā radies dzeltenzaļš mākonis tieši dzīvnieku virzienā. Kad tas kaut cik bija izklīdis, kļuva redzamas krampjos sarautas aitas, kas ar augstu saceltām kājām vāļājās zālē.

Nebija palikusi dzīva neviena aita, gāze ar zaļo krustu bija saārdījusi viņu plaušas. No vietas, kur stāvēja virsnieki, atskanēja pērkonskaļš urrā un pārtrauca iestājušos klusumu.

Cilvēki laukumā, elpu aizturējuši, bija vērojuši briesmīgo izrādi. Ar izklaidīgu žestu inženieris noslaucīja aukstos sviedrus no nobālušās pieres. Žandarms triumfēja:

— Nu, draugs, ko es jums teicu?

Inženieris klusēdams izvilka no kabatas paciņu banknošu.

— Jūs esat vinnējis!

Tūkstoš mārku mainīja īpašnieku. Kamēr apmierinātais žandarms pārskaitīja viegli nopelnīto naudu, inženieris bikli ieminējās, ka viņš daudz ko dotu, ja varētu paņemt līdzi kaut vai pavisam mazu granātas šķembiņu par piemiņu šai vēsturiskajai dienai... Tikai šķembu? Tik vien! Žandarms vēlīgi pameta ar galvu. Vēlāk, kad te neviena vairs nebūšot, viņš sagādāšot suvenīru savam draugam.

Vēl tās pašas dienas vakarā speciālaģents Šarls Lučeto atstāja Eseni. Jau sestdien viņš Parīzē Sûreté Générale uzlika

uz sava priekšnieka galda plaukstas lieluma granātas

šķembu.

To nekavējoties nogādāja laboratorijā, kur eksperti konstatēja, ka granāta bijusi pielādēta ar speciālu fosgēna un hlora savienojumu, kas neglābjami un mokoši nosmacē jebkuru dzīvu radījumu. Vienīgais aizsargs pret šo gāzi varētu būt gāzmaska ar speciālu filtru.

Mazliet vēlāk Kara ministrija uzdeva kādai franču firmai Parīzē izgatavot jauna tipa gāzmasku filtrus. Šai laikā Lučeto un simtiem citu Sirtē darbinieku strādāja jau citās vietās.

Fušē mantinieki

Sirtē bija mācījusies no savām kļūdām pagātnē un attīstījusies. Kad izcēlās pirmais pasaules karš, tā bija viena no vislabāk organizētajām policijām pasaulē. No daudzajiem atsevišķajiem policijas dienestiem, kuri bija radušies gadu desmitu gaitā un kuriem bieži vien bija ierobežoti uzdevumi (šie dienesti nereti darbojās cits pret citu, kā, piemēram, Fušē policija pret tiesu policiju vai Vidoka drošības brigāde pret apgabalu policiju), pa šo laiku bija izaugusi visaptveroša, stingri vadīta drošības sistēma, kas darbojās nevainojami visās sabiedriskās dzīves jomās un ar visiem līdzekļiem sargāja valdošās šķiras intereses. Pilsoniski buržuāziskais pamatprincips, pēc kura policijas kārtojamās lietas atrodas municipalitāšu kompetencē, formāli tika saglabāts. Šai ziņā Francijā gan nebija policijas monopola kā Prūsijā, tomēr varasvīri, protams, sargājās policiju, savu svarīgāko iekšpolitisko ieroci, padarīt neasu ar pārāk lielu demokrātiju un pārāk tālejošu decentralizāciju.

Pēc Parīzes Komūnas franču policijas izveidē izpaudās cenšanās pēc vienotas vadlīnijas un vienprātīgas koordinācijas visā valsts drošības iekārtā. Milzīgais aģentu un informatoru tīkls — pilnīgi Fušē garā—tika savilkts aizvien ciešāk, jo, ja atsevišķas policijas iestādes un drošības orgāni darbotos paralēli, ātra attīstība un jaunu zinātnisku atziņu ieviešana būtu grūtāk panākama. Deviņdesmitajos gados masu slepkava Vašērs (tāpat kā kalpoņu nogalinātājs Dimolārs) tikai tāpēc varēja gadiem ilgi turpināt savus briesmu darbus un nogalināt četrpadsmit sieviešu, ka tiklab policijas iestāžu sašķeltība un stulbums, kā arī trūkumi policijas organizācijas sistēmā kavēja noziedznieku atrašanu. Vienmēr jaunu krīžu satricinātais iekšpolitiskais stāvoklis un uz kapitāla izvešanu un koloniālo ekspansiju vērstā franču lielburžuāzijas ārpolitika prasīja stabilu drošības sistēmu, kas rūpētos par mieru ne tikai Francijā pašā, bet arī kolonijās. Šīm prasībām neatbilda neatkarīgas municipālās policijas iestādes un patvaļīgi policijas šefi. Tāpēc arī Francijā nekad nebija tādas policijas sašķeltības kā Anglijā vai ASV. Tāpēc arī lielajos politiskajos un ekonomiskajos centros, tādos kā Parīze, Liona, Marseļa, Tulona un Nica, blakus visai nenozīmīgiem komūnu policistiem darbojās no komūnas neatkarīga valsts policija. Visiedarbīgākās iestādes šai drošības sistēmā bija un palika Sirtē un Parīzes policijas prefektūra. Pirmā kā vissvarīgākā Iekšlietu ministrijas direkcija pārvaldīja visu policijas dienestu Francijā, kā arī Francijas kolonijās, bet otrās darbības lauks bija ierobežots — Sēnas departaments. Abu iestāžu šefi bija padoti tieši iekšlietu ministram. Abām iestādēm bija ne tikai administratīvas, bet arī eksekutīvas funkcijas un pašām savs izpildvaras aparāts.

Sirtē direkcijai bija pakļauta visa pārvaldes policija, izņemot tikai Sēnas departamentu, visas franču dienesta vietas ārzemēs, tā kontrolēja arī komūnu policiju un valsts policiju. Tai bija pakļauts vispārējais iekšējais izlūkdienests, ārzemnieku novērošanas un pārbaudes policija, speciālā policija, kas darbojās galvenokārt pierobežu un piekrastes dienestā un atbildēja par dzelzceļu dienestu, turklāt vēl centrālais noziedznieku meklēšanas dienests ar sešpadsmit mobilām policijas brigādēm un tai pakļautām filiālēm, kā arī dienests, kura ziņā bija nodotas spēļu iestādes.

Neskaitāmos birojos, nodaļās un nozarojumos sadalītā Sirtē kārtoja visu, sākot ar ierēdņu iecelšanu, pārcelšanu un citām personāla lietām un beidzot ar ārzemnieku un klaidoņu novērošanu, kā arī ar spiegošanu ārzemēs, tā ka nepalika gandrīz nekā, kas neietilptu tās kompetencē.

Gluži tāpat kā Sirtē bija organizēta arī Parīzes policijas prefektūra. Tās sevišķais stāvoklis, kas tai piešķirts kopš 1667. gada policijas reformas, nekad nav ticis ierobežots. Sēnas departamenta apgabals nav pakļauts pat Sirtē. Parīzes policija gan strādā ciešā sadarbībā ar Sûreté Générale, tomēr Sûreté Générale to nekontrolē. Sirtē jebkurā Francijas pilsētā katru kriminālnoziegumu vai policijas afēru var pārņemt savā ziņā un izdarīt izmeklēšanu, bet, lai varētu to darīt Parīzē, tai noteikti nepieciešama Parīzes policijas prefekta piekrišana.

Parīzes prefektam jau tūlīt pēc pirmā pasaules kara tika pakļauti: republikāniskā gvarde ar 3000 vīriem, Parīzes žandarmērijas leģions ar 105 brigādēm, uniformētā policija ar 8 apgabalu komisāriem un 20 rajonu komisāriem, kas komandēja 350—400 vīru un 104 sardzes policistus, 5 satiksmes policistu rotas, kriminālpolicija ar 850 operatīvā dienesta ierēdņiem, izlūkdienests ar 2 politsekcijām, spēļu namu pārraudzības daļa un ārzemnieku policija.

Pavisam kopā Parīzes prefektūrā bija 3 pārvaldes, 18 daļas un 100 nodaļas un sektori. Vēl bija 2 ķīmijas laboratorijas, arhīvs, ieslodzījuma vietas un krietns ducis citu iestāžu.

Šāda struktūra būtībā ir saglabājusies līdz mūsdienām, toties pilnīgi mainījušies nosacījumi, kuriem jāatbilst policijas ierēdnim. Stingrāka personāla atlase, kas sabiedriski aizdomīgiem indivīdiem, piemēram, tādiem kā Vidoks vai Koko Lakūrs, nepieļāva vairs gandrīz nekādas iespējas strādāt policijā, sāka veidot franču policistus ar citādu dzīves gaitu un karjeru, kuri (izņemot kriminālpolicistus) tika rekrutēti no armijas un kuriem vajadzēja mācīties vismaz trīs mēnešus ilgos kursos policijas skolā. Iekams viņus ieskaitīja dienestā un viņiem ļāva uzņemties kārtības sargāšanu sabiedriskās vietās, viņus nosūtīja uz speciālu apmācības grupu, kur mācīja nepieciešamās uzvedības iemaņas. Par žandarmiem ieskaitīja tikai apakšvirsniekus, kas vismaz piecus gadus bija dienējuši armijā, bet arī tos vēl apmācīja speciālās skolās. Žandarms paliek karavīrs ar visām tā tiesībām un pienākumiem, viņš dzīvo kazarmās, un viņam arī ārpus dienesta jāvalkā uniforma. Par eskadronu šefiem varēja kļūt tikai virsnieki, sākot ar kapteiņa pakāpi. Vienīgi kriminālpolicijas dienestā bez agrākajiem uniformētajiem policistiem varēja iestāties arī civilpersonas ar pabeigtu speciālo izglītību. Kas negribēja palikt tikai sekretāri vai inspektori, bet centās kļūt par komisāriem, tiem bija jāpabeidz universitātes juridiskā fakultāte vai vismaz bija nepieciešams diploms par ģimnāzijas beigšanu.

izņemot agrākos karavīrus, policijas dienestā nepieteicās visai daudz pilsoņu, jo atalgojums bija nožēlojams. Laiks, kad policijas ģenerālleitnants vēl pelnīja 35 000 livru, bija sen pagājis. Policistiem nemaksāja lielākas algas kā pārvaldes zemākajiem ierēdņiem, tāpēc viņu ienākumi bija atkarīgi no privātām prēmijām par panākumiem, tas ir, no līdzekļiem, ko sagādāja klienti.

Bet to, ko no viņiem gaidīja valdība, formulēja valdības galva Klemanso: «Policistam nepieciešama pacietība, lēnīgums, miers, aukstasinība, asas spriešanas spējas un mērenība. Viņam arī vienmēr jābūt gatavam momentāni enerģiski rīkoties, jābūt drosmīgam, jāspēj ātri izšķirties un uzupurēties. īsi sakot, policistam jābūt cilvēkam ar vislabākajām īpašībām, kādas vien var būt.» Šī prasība toreizējos sabiedriskajos apstākļos, protams, palika utopija.

IV. Sirtē un slepkavas. Sirtē morāle

Karš un reizē ar to lielā legālā slepkavošana bija beigusies. Policisti, kurus nebija aprijušas kaujas pie Verdenas, Sommas un Argonas mežā, atgriezās mājās. No netīriem poilus^30 viņi atkal pārvērtās par glītiem flics^31, ja vien viņu kauli bija palikuši pietiekami veseli, lai viņi varētu regulēt satiksmi, mīt divriteņa pedāļus vai vicināt policista rundziņu.

Arī Orfevra krastmalā, Sirtē kriminālnodaļā, sēdekļi aiz rakstāmgaldiem vairs nestāvēja tukši. Tur atgriezās ikdiena — ne jau pēkšņi, bet pamazām, gandrīz vai piesardzīgi, jo vēl ilgi trūka ierēdņu. Reinzemes okupācijai arī bija nepieciešami kadri un slepenie, turklāt daudzi fliki bija ziedojuši dzīvību vai veselību, kad par lielāku peļņu cīnījās Rotšilds ar Tisenu, Krups ar Krezo, zilibaltsarkanie ar melnbalt-sarkanajiem varasvīriem. Un tagad fliku trūka uz ielām un policijas birojos Parīzē, Marseļā, Bordo, Lionā — visur.

Viņu klientu — noziedznieku skaits arī bija sarucis, jo sevišķi sīko garnadžu skaits, kuri bieži vien bija gulējuši tajos pašos ierakumos, kur fliki. Bet nu to vietas jau sen bija ieņēmuši citi. Par noziedznieku jauno audzi bija parūpējies karš un pēckara apstākļi ar saviem tikumiem un paražām, «Vieux Port» Pigāla laukumā īstenībā nebija jāsūdzas par pēcnācēju trūkumu. Turklāt par noziedznieku varēja kļūt vieglāk un ātrāk nekā par policistu, tomēr tas vēl nebija viss: bieži vien noziedznieki arī dzīvoja labāk un varēja vairāk atļauties. Teiksim, jauka nedēļas nogales pavadīšana ar visu, kas pie tā piederas, savā laikā maksāja apmēram 5000 franku. Kas pret to gan bija nieka 1800 franku — iesācēja mobilās policijas inspektora alga? Lai vispār varētu kļūt par inspektoru,- vajadzēja gadiem ilgi pūlēties, mācīties skolās, uzrādīt gatavības apliecību un paciest priekšnieku untumus. Ja arī par to varēja gluži likumīgi citus lamāt un pat iekaustīt, tas tomēr bija nožēlojams prieks. Kāds brīnums, ja policijai bija grūtības ar personāla komplektēšanu un ja sākumā viens otrs krēsls policijas birojos vēl palika tukšs vai arī bija aizņemts tikai pagaidām?

Karš ar noteikti norobežotām frontēm kaujas laukos bija garām, karš ar grūti pamanāmām robežām valstī turpinājās. Cīņas citam ar citu un citam pret citu bija niknas, gan cēlu mērķu, gan visparastākās demagoģijas iedvesmotas, gan par dienišķo maizi, gan par maksimālo peļņu. Vieni ļoti skaidri zināja, ko grib, citi turpretim to nezināja, vieniem karš bija līdz kaklam, citiem turpretim tikai tagad sāka iepatikties, vienu rīcību diktēja skaidrais prāts un sirdsapziņa, citu — mamona morāle un pašlabums. Lielpilsētās salasījās kara izmestie cilvēku vraki un papildināja jau tur esošo padibeņu armiju.

Fliki to manīja pēc tā, cik bieži viņiem bija jāiejaucas un jālieto policista rundziņa, valdība par to uzzināja no noziegumu statistikas. Tas ilga sešus pēckara gadus, un tikai pēc tam noziegumu skaits atkal bija gandrīz tāds pats kā pēdējā priekškara gadā, tiesas «tikai» katru otro dienu iztiesāja kādu lietu par slepkavību un «tikai» ik pa divām nedēļām reizi piesprieda nāves sodu. Kaut gan divdesmito gadu vidū briesmas, ka tevi noslepkavos laupītājs, bija mazinājušās, tomēr tās vēl aizvien bija lielākas nekā pirms kara. Turklāt valdība bija piešķīrusi iekšlietu ministram atkal un atkal jaunas štata vienības un visu laiku palielināja policijas budžetu. Pirmajā kara gadā —1914. gadā Parīzē uz 336 iedzīvotājiem bija tikai viens policists. Desmit gadu vēlāk viens policists bija jau uz 300 parīziešiem.

Policijai un tiesu orgāniem gan bija izdevies samazināt slepkavību un zādzību skaitu, tomēr pret kādu citu parādību, kas valdībai šķita daudz bīstamāka, tā bija bezspēcīga,— cenšanās pēc karavīra goda Francijā bija katastrofāli niecīga, tāpēc policijai bija darba pilnas rokas.

Dezertēšana skāra pat žandarmēriju. Toties noziedznieki atvilka elpu un noziegumi plauka un zēla aizvien krāšņāk. Šai laikā savu karjeru sāka daudzas tumšas personas, kas vēlāk pārdevās brūnajam masu slepkavam un viņa franču līdzskrējējiem. Noziedznieki, savus tīklus izmetot, nesaudzēja arī policiju. Avantūristi un blēži aizkustinošā vienotībā piedzīvoja vēl nepieredzētu uzplaukumu. Policija un izlūkdienests bija radījuši pasakainu konjunktūru, kurā krāšņi plauka korupcija un bija ideāli apstākļi, lai fašistiski noskaņoti elementi sistemātiski iefiltrētos drošības orgānos.

Sûreté Générale, kas nekad nebija sīkumaina līdzekļu un metožu izvelē, vel vairak zaudēja sirdsapziņu, jo arī taja priekšplānā uzpeldēja gangsteru un azartistu tipi.

Politisko dēkaiņu vārdi bija Lavāls, Dumergs vai Flandēns, krāpniekus sauca par Sarē vai Staviski, un gangsteru grupas raksturīgākie pārstāvji Sirtē bija Šiaps un Bonī. Piemēram, policijas inspektoru Bonī Trešās republikas valdība ļoti svinīgi pasludināja par «Francijas detektīvu Nr. 1», Ceturtās republikas valdība viņu lika nošaut kā nicināmu kolaborado-nistu, turklāt sadarbība ar fašistiem un tēvijas nodevība nebūt nebija viņa vienīgie noziegumi. Ilgu laiku pirms tam šis godavīrs bija nodarbojies ar izspiešanu, pierādījumu viltošanu un citiem amata pārkāpumiem.

Viņa priekšnieks, policijas prefekts Šiaps, mēdza piekrāptos vajāt un krāpniekus atalgot. Sirtē speciālās daļas — mobilie gvardi un sevišķais dienests — arī sadarbojās ar noziedzniekiem un tad varēja būt tik kurli un akli kā marmora kolonnas un sist kā visnemākulīgākie kaušļi. Kad Sirtē šķita nepieciešams, tā lika nevēlamus lieciniekus apklusināt uz mūžīgiem laikiem. Greizsirdi, kas nošauj savu mīļāko, var noturēt par muļķi, laupītājs, kas slepkavo, ir noziedznieks, bet policists, kas ar nodomu nogalina,— nezvērs. Sirtē visos laikos ir bijuši šādi nezvēri. Kāds, kuram tas būtu jāzina pavisam labi, jo viņš bija Sûreté Nationale slepenā dienesta priekšnieks,— bijušais policijas direktors Diklū savās atmiņās uzskaita krietnu duci personu, kuras Sirtē vīri ar nodomu novākuši no ceļa, jo tās zināmām augstu stāvošām personām kļuvušas pārāk nepatīkamas vai arī tās zinājušas pārāk daudz.

Sirtē morāle vienmēr ir bijusi dubultmorāle, jo šī policijas organizācija nekad nav varējusi sadziedēt vāti, kas radusies, Sirtē piedzimstot, un tikt vaļā no tās šefu Vidoka un Fušē, Ero un arī Bonī mantojuma. Kad Vidoks aizgāja no policijas, tika izdots dekrēts, ka nekad par policistu nevar kļūt agrāk sodīts cilvēks. Šo aizliegumu stingri ievēroja. Tomēr salīdzinājumā ar agrāk nesodīto Bonī vai dažiem citiem kungiem savā laikā ķēdēs ieslēgtais Vidoks ir nevainīgs kā jēriņš.

Neviens neatteiksies cienīt policistu, kas godīgi un pēc labākās sirdsapziņas pilda savu grūto dienestu, un neviens neapstrīdēs, ka Sirtē strādā spējīgi ierēdņi, kas izceļas ar lieliskām rakstura īpašībām un labi veic savus pienākumus. Tādi bija — par to nav jāšaubās — visos laikos. Kāpēc gan viņu rindās nevarētu būt pat viens otrs Megrē? Uzkrītoši ir tikai tas, ka tieši viņi acīmredzot nekad nav taisījuši karjeru.

Divkārša slepkavība villā

1934. gada 11. aprīlī dažās franču avīzēs parādījās šāda ziņa: «Vakar tika nocirsta galva Aleksandram Sarē (55), kuru pagājušā gada 21. oktobrī zvērināto tiesa Bušdironā notiesāja uz nāvi par slepkavību. Republikas prezidents viņa apžēlošanas lūgumu noraidīja. Nāves soda izpilde noritēja bez starpgadījumiem.»

Nekādi starpgadījumi patiešām nenotika. Sarē galva, kā programmā bija paredzēts, iekrita grozā ar zāģu skaidām. Giljotīna samaksāja rēķinu, ko tiesa bija iesniegusi cilvēkam, kuram pašam kādreiz agrāk tiesas zāle bija tikpat kā otras mājas. Proti, Aleksandrs Sarē, 1879. gadā Triestā dzimis grieķis, bija advokāts. Puslīdz pazīstams advokāts, turklāt tāds, kas vienam otram mazam un lielam noziedzniekam bija saglabājis brīvību. Sarē ar to bija krietni nopelnījis, jo ļoti labi pārzināja visus likumu trūkumus un neskaidrības, kas baro zinātāju. Pie tā, ka viņš beidzot iekrita, turklāt vēl tik dziļi, ka pakļuva zem «monsieur Deibler» asmeņa, vainojama viņa alkatība, kas gadu no gada pieauga, un tas, ka Marseļas policija 1925. gadā bija pārpratusi kādu Klamota kungu.

Klamota kungam vientuļā vietā starp Marseļu un Eksan-provansu piederēja villa «L'Ermitage», kura tika izīrēta smalkiem ļaudīm. 1925. gada pavasarī viņš to bija izdevis Marseļas advokātam Sarē, kas tur, tālu no lielpilsētas trokšņa un tiesas zāles, mēdza atpūsties zem vecajiem kokiem.

Metrs Sarē, kas pirms pāriešanas Francijas pavalstniecībā 1903. gadā bija saucies par Alessandro Sarrajani, pilsoņu aprindās tika uzskatīts par «labu partiju». Viņa uzvedība bija vismaz tikpat gluma un zīdaini maiga kā viņa zilganmelnie mati. Rakstus, kurus viņš sacerēja savu klientu aizstāvēšanai, uzskatīja par tikpat izteiksmīgiem kā viņa sejas panti, un viņa dzīves stils bija tikpat izsmalcināts kā honorāri, tātad nebija nekāds brīnums, ka sapņaina palīgskolotāja Kēte Šmita no Bavārijas iemīlējās šai provinces kavalierī. Kēte (vai kā viņu sauca Francijā — Katrīna) kopā ar savu septiņus gadus vecāko māsu Filomenu īsi pirms pasaules kara bija atbraukusi uz Marseļu. Meitenes, būdamas jaunas un naivas, bija pametušas savu ciematu Bavārijā, lai Francijā atrastu lielo laimi. Laimi, kas viņām nozīmēja greznu dzīvi, krāšņus tērpus, daudz rotaslietu un skaistu, galantu vīrieti, kuram būtu daudz naudas. Tomēr šādi eksemplāri pat Francijā bija visai reti sastopami un nemaz tik vienkārši neslaistījās pa Marseļas ielām. Šī atziņa jaunās meitenes trāpīja jo smagāk, kad viņu pieticīgie līdzekļi bija iztērēti, jo gaidīšanas laiks jau no paša sākuma bija ierobežots. Abām neatlika nekas cits kā pagaidām pelnīt pašām sev uzturu.

Mazliet apaļīgā, tumšmatainā Filomena vismaz bija nolikusi Vācijā skolotājas eksāmenu, tā ka viņa varēja iestāties darbā par skolotāju, turpretim viņas gaišmatainā, zilacainā un ļoti slaidā māsa bija devusies ceļā, eksāmenu nenolikusi, un nevarēja darba devējiem piedāvāt neko citu kā tikai savu skaisto izskatu. Tomēr laime mazliet piekāpās un kā avansu izsniedza Kētei kāda šejienes avīzes redaktora labvēlību — viņš uzrakstīja sludinājumu avīzē un palīdzēja viņai dabūt bērnu audzinātājas vietu.

Gāja gadi, tomēr sapņu prinči nerādījās. Tālab māsu sapņi pamazām kļuva pieticīgeki, kamēr beidzot viņas apmierinājās ar advokātu. Proti, likumu nepilnības labi pārzinošais advokāts bieži viesojās tieši tai ģimenē, kurā Kēte Šmita stāstīja bērniem pasaciņas par savu slepeno sapņu princi. Nepagāja ilgs laiks, un māsas kļuva par ilgstošām viešņām villā «L'Ermi-tage», turklāt Kēte Smita slepeni sāka vingrināties, parakstoties Catherine Sarret. Filomenai nebūtu nekas pretim kļūt par Sarē svainieni, jo advokāts neskopojās ar uzmanības pierādījumiem arī viņai. Villa bez kalpotājiem un pieticīgs luksuss vienmēr ir labāks nekā nekāda villa un nekāds luksuss. Tomēr māsas maldījās, ja ticēja, ka advokātam pieder vairāk naudas, nekā viņas jebkad var nopelnīt.

Kādu vakaru pie šampanieša un kaviāra māsu laipnais namatēvs izlaida pirmo kaķi no maisa un atklāja viņām, ka drīz vien tīkamajai slinkošanai pienākšot gals. Proti, viņam esot vairāk parādu nekā matu uz galvas un diemžēl arī vairāk aizdevēju nekā klientu. Darbs pēdējā iaikā kļuvis nožēlojams, jo lielajām haizivīm lielākoties esot jau pašām savi slaveni advokāti, bet mazākās zivteles nevarot samaksāt pietiekami daudz, tā ka viņa dzīves standarts esot apdraudēts. Pirmām kārtām viņam esot jāizvācas no villas, jā, vispār jāsamazinot izdevumi, un tāpēc arī māsām diemžēl esot atkal jāsāk strādāt. Tas viņām patiešām bija smags trieciens. Bēdīgās izredzes atgriezties svešu ļaužu bērnistabās lika viņām gandrīz vai krist izmisumā — reakcija, kādu brašais advokāts bija paredzējis jau iepriekš. Kad nelaimīgajām māsām asaras vairs neļāva saredzēt kaviāru, advokāts izlaida no maisa otru kaķi. Domīgi, it kā tas viņam tikai nupat būtu iešāvies prātā, viņš paziņoja iespējamo izeju. Katrā ziņā tā nebūšot gluži korekta rīcība, kaut gan notiekot arī vēl daudz trakākas lietas... Netīrā un smirdošā ieliņā ostas rajona Lažoljeta kvartālā dzīvojot jūrnieks Deltreijī, uz nāvi slims cilvēks, ko pavisam nesen ar

neārstējamu tuberkulozi izlaiduši no slimnīcas. Tam nabaga velnam neesot neviena piederīgā, un viņam neesot pat ko ēst. Sarē esot tiesā aizstāvējis viņu kādā nenozīmīgā lietā un zinot, ka tas, pēc slimokases ārstu atzinuma, dzīvošot, augstākais, vēl pusgadu. Ja nu Kēte, protams, tikai pro forma, salaulāšoties ar viņu, tad, apdrošinot šā pusdzīvā cilvēka dzīvību par kādiem 100 000 frankiem, Kētei tikai vajadzēšot nokārtot vēl pāris maksājumu un viņa vienā mierā varēšot pagaidīt tos pāris mēnešus, kamēr slimais nomirst. Tad viņa kā atraitne un mantiniece varēšot saņemt apdrošināšanas prēmiju un tā tikšot uz kādu laiku vaļā no finansiālajām grūtībām.

Tā bija mūzika māsu Šmitu ausīm, un viņas no jauna sadūšojās. Kēte, protams, gribēja būt pavisam droša — Sarē taču nedomājot, lai viņa ar šo jau gandrīz beigto Deltreijī patiešām kaut ko uzsāktu un varbūt pat pildītu laulības uzliktos pienākumus.

Sarē prata viņu nomierināt. Deltreijī esot jau pārāk tālu no šīs pasaules, lai tāda piepūle viņam sagādātu vēl kādu prieku. Viņš būšot laimīgāks, ja bez pūlēm iegūšot pāris franka, ar ko dzesēt ik dienas savas slāpes, dzimtsarakstu birojā paklausīgi teikšot «jā» un neuzstādīšot nekādas prasības. Vairāk kā šo vienu reizi dzimtsarakstu birojā Kētei nebūšot viņa izskats jāpacieš.

Ar to arī Kētei šī lieta bija skaidra, turpretim Filomena vēl lāgā nesaprata — vai tad tik slimu cilvēku vispār apdrošinot un turklāt vēl par tik lielu summu. Cik viņa zinot, visas apdrošināšanas sabiedrības, noslēdzot šādus līgumus, prasot uzticama ārsta atsauksmi.

Sarē smaidīja ar tādu pārākuma apziņu, kā var smaidīt tikai advokāts. Protams, slimo Deltreijī nedrīkstot sūtīt pie apdrošināšanas sabiedrības ārsta. Šim nolūkam jāatrodot cits, vesels. Bet arī tas jau esot sameklēts un tikai gaidot, kad viņu pasauks. Tas esot kāds Šambons, kas par to saņemšot nelielu honorāru, šis Šambons gan neesot nekāds džentlmenis, bet šai lietā viņu varot ļoti labi izmantot, tā domāja Sarē. Kad māsām nebija vairs nekādu iebildumu, varēja sākt darboties.

Jau pēc nedēļas notika laulības. Kēte šmita kļuva par Katrīnu Deltreijī.

Tieši sešus mēnešus vēlāk Deltreijī nomira ar diloni, un dažas dienas pēc tam cieši aizplīvurotā atraitne saņēma apdrošināšanas prēmiju.

Villā «L’Ermitage» vairākas dienas dzēra priecīgas bēres. Bet tad četrpadsmitajā Kētes atraitnības dienā pie apmierinātā trio ieradās negaidīts viesis — Šambons, Deltreijī dubultnieks, bez kura krāpšana nebūtu varējusi notikt.

Viņš, neievērojot agrāko norunu, atgādināja par sevi. Salīdzinājumā ar trekno kumosu, kas bija ticis trio, viņa paša atalgojums šķita gluži nožēlojams.

Šambons, bijušais garīdznieks, kuram bija jānovelk garīdznieka tērps, jo viņš jau kopš neatminamiem laikiem labāk ar vīnu apslacīja rīkli nekā ar svētīto ūdeni pieri, bija nolēmis nekādā ziņā neapmierināties ar ubaga grašiem. Savai izlaidīgajai dzīvei krogos viņam vajadzēja vairāk franku, nekā bija izsniedzis Sarē. Velti advokāts atsaucās uz norunu, plosījās dusmās par to, ka Šambons lauž līgumu, un runāja par krāpšanu un izspiešanu. Eksgarīdzniekam nebija tik mīksta sirds, lai viņu varētu aizkustināt, un viņš palika pie savām prasībām, lai trio noteikti saprastu, ka viņš nopelnīto naudu grib baudīt ar viņiem kopā līdz pēdējam sū. Sarē, kas prata rēķināt, varēja jau noteikt brīdi, kad viņam šī Deltreijī transakcija kļūs par zaudējumu. Un, kad Šambons kādā piektdienā paziņoja, ka no pirmdienas viņš ar savu draudzeni Noemiju Balandrū arī pārvākšoties uz villu, jo tad viņi labāk varēšot nokārtot finansiālās attiecības, trio redzēja, ka laupījums grasās izslīdēt tam no rokām. Sarē, kuram šķita, ka prātīgāk būtu Šambonu nekaitināt, nemitīgi prātoja, kā tikt vaļā no uzbāzīgā liekēža uz visiem laikiem.

Un tad viņam prātā iešāvās glābēja doma:

— Pirmdien, jūs sakāt, Šambona kungs? Nu labi, līdz tam jau mēs paspēsim šo to sagatavot.

šambons, kas īstenībā bija gaidījis neatlaidīgāku pretestību, neuzticīgi pētīja neizdibināmo advokāta seju, nemanīdams ne pēdas no velnišķības, kas bija ienākusi prātā Sarē kā vienīgā izeja. Šambons nomierinājās un bija priecīgs, ka viss nokārtojies tik gludi.

Viņš labvēlīgi pamāja visiem trim.

— Mēs jums daudz rūpju nesagādāsim,— viņš apsolīja.— Mēs apmierināsimies ar vienu istabu. Protams, tai jābūt saulainai un pietiekami lielai mums abiem — Noemijai un man —, un noteikti dārza pusē. Par visu vairāk Noemija mīl sauli.

— Mēs papūlēsimies, lai jūs būtu apmierināti,— Sarē atbildēja.

— Es ieradīšos pirmdien jau priekšpusdienā, lai mēs varētu vēl pārvietoties uz citu istabu, ja ierādītā man nepatiks. Noemija varēs atbraukt ar pusdienas vilcienu,—Šambons teica, un bija acīm redzams, ka viņš varen priecājas, dabūjis partneri savos nagos.

Šai šķietamā triumfa stundā eksgarīdznieks parakstīja ne tikai savu nāves spriedumu, bet noteica arī noslepkavošanas

laiku. Kad Sambons pirmdien ieradās villā «L'Ermitage», viņš, protams, par to neko nezināja. Lieliskā garastāvoklī viņš mazliet patērzēja ar Filomenu, kas mājas priekšā noņēmās ar motociklu, pateica gaišmatainajai Kētei dažus divdomīgus komplimentus, kad viņa pacienāja to ar glāzīti degvīna, un neizrādīja ne mazāko vilšanos, ka Sarē pats nerādās. Viņā nekas nemodināja neuzticību arī tad, kad Kēte pirms došanās augšā deva zīmi māsai, kura tūlīt iedarbināja motocikla motoru un sacēla tādu troksni, kas pārspēja visus citus. Tad Kēte it kā nejauši pieveda Sambonu pie trīsdaļīga kamīna aizslietņa, aiz kura ar šaušanai sagatavotu pistoli rokā glūnēja Sarē. Kamēr viņa novērsa Sambona uzmanību, advokāts iznāca no savas slēptuves un no pavisam neliela attāluma iešāva šambonam galvā lodi. Lode aiz labās auss ieurbās smadzenēs un uz vietas nogalināja Sambonu. Kēte zibenīgi uzmeta upurim uz galvas segu, lai asinis nenotraipītu grīdu. Tad viņi par abiem kopā mirušo Sambonu aiznesa uz vannas istabu, kur sen jau viss bija sagatavots. Vannā, rūpīgi apsegta ar divām stikla plāksnēm, tvaikoja koncentrēta sērskābe. Pa to laiku bija atnākusi arī Filomena, un slepkavīgais trio uzmanīgi nospēlēja pēdējo cēlienu Sambona lietā. Viņi, lai pasargātos no tvaikojošās sērskābes, sabāza ausīs vati, aizsēja mutes ar dvieļiem un uzlika aizsargbrilles. Tikai tad viņi pievērsās līķim. Ātri vien bija pārgrieztas kurpju saites un kurpes pašas novilktas. Sarē iztukšoja noslepkavotā kabatas un paņēma viņa naudu un pulksteni, tad ielika līķi vannā. Skābe momentāni sāka saēst mirušā apģērbu un muskulatūru. Viņi uzbīdīja uz vannas stikla plates un aizslēdza vannas istabas durvis.

Pēc dažām stundām, ap pulksten 14.00, villā ieradās Noemija Balandrū. Atkal Filomena mājas priekšā darbojās ap motociklu, un atkal motora troksnis noslāpēja šāvienu. Bet šoreiz Kēte pat nepapūlējās viešņu sagaidīt. Noemija netika pat līdz viesistabai. Sarē un Kēte bija nostājušies tūlīt aiz ieejas durvīm, un, tiklīdz Sambona mīļākā spēra kāju pār slieksni, atskanēja slepkavīgais šāviens.

Dažas minūtes vēlāk arī viņas līķis gulēja skābes vannā.

Pēc nedēļas trio apraka dārzā to, kas no abiem bija palicis pāri.

Ne Šambonam, ne Noemijai Balandrū nebija ne radu, ne draugu, un neviens nenojauta, ka viņi noslepkavoti, nemaz nerunājot par to, kas būtu varējis viņus nogalināt.

Pagāja vasara, un Eksā jau krita lapas no kokiem, kad trio no villas «L'Ermitage» nolēma pārcelties uz Marseļu, kur bija vieglāk pavadīt ziemu un atkal piepildīt kabatas.

īpatnējs, kriminālpolicistiem labi zināms fakts ir tas, ka

noziedznieki bieži vien metodi, ar kuru guvuši panākumus, lieto arī turpmāk. Sis «rokraksts» ir tik raksturīgs, ka visas pasaules kriminālpolicijas tūlīt kopā ar ziņām par noziedznieku precīzi reģistrē arī viņa darbības veidu.

Arī Sarē krāpnieku trio nolēma turēties pie savas metodes un atkal nolaist asinis kādai apdrošināšanas sabiedrībai.

Tomēr vispirms viņi atdeva villas īpašniekam atslēgas un samaksāja vēl par vienu mēnesi uz priekšu. Tas satrauca Klamota kungu, un tāpēc viņš nenogaidīja, kamēr šis mēnesis paiet (ar to bija rēķinājies Sarē), bet ieradās villā jau nākamajā dienā, lai pārliecinātos, vai viss ir kārtībā. Nomierinājies viņš konstatēja, ka nekā netrūkst, tikai viņu uztrauca pretīgā smaka, kas nāca no vannas istabas un visām kanalizācijas caurulēm. Un, kad, tuvāk apskatījis grīdu un konstatējis, ka uz grīdas un uz kāpnēm, kas ved uz dārzu, jā, pat pie izlietnes virtuvē un arī ēdamistabā ir daudz traipu, kuri izskatās kā spēcīgas skābes radīti, viņš kļuva nemierīgs. Steigšus pārbaudījis dārzu, viņš arī tur atrada vairākas vietas, kas acīmredzot nesen bija uzraktas un smirdēja tāpat kā vannas istaba. Šķūnī viņš beidzot vēl uzdūrās pārim vīriešu kurpju ar pārgrieztām saitēm un vienai sieviešu kurpei, kurai kāds bija nogriezis sprādzi. Tas viss padarīja viņu sevišķi aizdomīgu pret augstsirdīgo īrnieku. Tāpēc Klamota kungs nekavējoties aizgāja pie prokurora, kas viņu aizsūtīja uz policiju. Villā «L'Ermitage» ieradās inspektors un pāris žandarmu.

Policisti, plecus raustīdami, apskatīja kurpes, ar pretīgumu paoda dārza augsni un izlietni, un beidzot inspektors nožēlā pacēla rokas.

— Tā nav mūsu darīšana, Klamota kungs. Ja jūs gribat dabūt atlīdzību par zaudējumiem, tad jums pašam jārunā ar saviem īrniekiem. Diemžēl mēs jums nevaram palīdzēt.

Ar to arī viņi šķīrās. Atzīmēja, ka Klamota kunga iesniegums nokārtots, un bija skaidrs — rakstītājs gribējis privāti piedzīt naudu un villā «L'Ermitage» nav ne mazākā pieturas punkta, kas norādītu uz sodāmu rīcību. Policijai nav nekāda pamata vēl ilgāk nodarboties ar šo lietu. Jā, policija neturēja pat par vajadzīgu iztaujāt Sarē, no kā gan cēlusies šī smaka, tā ka noziedzīgajam trio nebija ne jausmas par policijas ierašanos villā un tas varēja netraucēti gatavoties nākamajam ķērienam.

Kādā Marseļas slimnīcā māsas bija atradušas ar tuberkulozi slimo Lorenci kundzi, kas bija pavisam vientuļa un kuru nekad neviens neapciemoja. Viņa (tāpat kā Deltreijī) bija uz nāvi slima, šī nožēlojamā sieviete nevarēja saprast, kāpēc

pēkšņi pie viņas gultas uzradās divas jaukas dāmas un dzīvi interesējās par viņas likteni. Bija labi just cilvēku līdzjūtību tādā vidē, kur ciešanas, slimības un nāve bija notrulinājušas jūtas un katrs interesējās tikai par sevi. Un bija labi, ka viņu regulāri apmeklēja un parādīja viņai mazliet labi domātas uzmanības. Lorenci kundze jau visus rēķinus ar dzīvi bija noslēgusi, negaidīja vairs nekā laba, un te nu pēkšņi parādījās abas labsirdīgās dāmas un atklāja viņai, ka dzīve vēl nebūt nav galā un ir vēl glābiņš, proti, kāda moderna sanatorija Šveicē, un turklāt šis brīnums nabaga sievietei nemaksās ne graša.

Tieši visnabagākie, tie, kuriem vairs nav nekādu cerību, bieži vien visātrāk notic brīnumam. To darīja arī Lorenci kundze, tāpēc viņa tūlīt labprāt atdeva Kētei savus dokumentus, lai varētu sagatavot visu nepieciešamo ceļojumam uz Šveici.

šoreiz pie ārsta Sarē aizsūtīja savu virēju. Apdrošināšanas līgumu noslēdza, un abām māsām nemaz nenācās grūti pierunāt Lorenci kundzi sastādīt testamentu (par augsto apdrošināšanas polisi jau viņa nezināja), ka visu, kas viņai pieder, viņa novēl savām mīļajām draudzenēm Katrīnai Deltreijī un Filomenai Šmitai.

Bet tad gadījās neveiksme. Lorenci kundze nomira par agru, proti, tikai desmit dienu pēc pirmās iemaksas.

Apdrošināšanas iestādes bija gan pieradušas pie daudz kā, tomēr tas, ka sieviete, kura, pēc uzticama ārsta domām, ir pilnīgi vesela, desmit dienas vēlāk pēkšņi nomirst ar diloni, bija ļoti dīvaini. Apdrošināšanas sabiedrība atteicās izmaksāt prēmiju un paziņoja, ka notiks rūpīga izmeklēšana.

Sarē pārāk labi zināja, ko tas nozīmē: policija izdarīs nepatīkamu izmeklēšanu un apjautāsies arī citās apdrošināšanas sabiedrībās, tāpēc viņš steigšus paziņoja, ka atsakās no prēmijas izmaksas. Sērojošās māsas, tā viņš paziņoja apdrošinātājiem, nekādā ziņā negribot gūt nekādus materiālus labumus no savas mīļās draudzenes Lorenci kundzes nāves, un tāpēc sabiedrība mierīgi varot paturēt prēmiju un iemaksu.

Ar to lieta bija izbeigta un blēžu trio vēlreiz izbēdzis no soda. Tomēr no notikušā tas neko nebija mācījies, jo tūlīt sāka skatīties pēc jaunas kandidātes.

Jauno kandidāti sauca Magali Erbina, viņa bija 24 gadus veca, pavisam viena pasaulē un gulēja Marseļas tuberkulozes slimnīcā. Pēc ārstu domām, viņa nevarēja dzīvot ilgāk par pusgadu. Atkārtojās tā pati spēlīte, kas ar Lorenci kundzi.

Tomēr šoreiz Sarē gribēja, lai lieta būtu pavisam droša. Pie

apdrošināšanas sabiedrības ārsta bija jāiet Kētei pašai. Uz viņas vārda arī tika noslēgts apdrošināšanas līgums, kas bija par tik lielu summu, ka Sarē bija jāaizņemas nauda, lai sadabūtu iemaksu.

Magali Erbina no slimnīcas pārvācās uz trio dzīvokli. Viņas ārstēšanu uzņēmās Sarē mājas ārsts Dr. Gijs. Diez kā tas bija, vai nu slimnīcas ārsti bija alojušies, vai arī Dr. Gijs bija labāks ārsts, bet Magali Erbina pat nedomāja mirt. Gluži otrādi, viņas veselības stāvoklis ar katru dienu uzlabojās, un pēc dažām nedēļām viņa bija jau tā atkopusies, ka kopā ar abām māsām varēja iet pastaigāties. Tātad Sarē atkal bija pārrēķinājies. Tomēr šoreiz viņš negribēja piedzīvot neveiksmi, tādēļ uzdeva Kētei un Filomenai vadāt Magali pa izpriecu vietām, cerēdams, ka tas slimo galu galā nobeigs. Tomēr, lai arī cik bieži Magali cauras naktis uzdzīvoja kopā ar abām māsām, viņa jutās aizvien labāk un nebeidza slavēt savu draudzeņu pašaizliedzīgo labsirdību.

Ko gan advokātam līdzēja tas, ka viņš lamāja ārstus un viņu noteikto diagnozi, uz kuru nevarot paļauties. Magali Erbina atplauka acīm redzot, un Sarē ar šausmām domāja, ka nākamo iemaksu par apdrošināšanu viņš vairs nespēs samaksāt. Cits nekas neatlika, vajadzēja rīkoties pašam uz savu roku un glābt ārstu prestižu. Par pistoli šai gadījumā, protams, nevarēja būt ne runas, tā atstāj pārāk daudz pēdu. Bet kāpēc gan ir indes? Kādu vakaru daži pilieni iepilēja Magali Erbinas glāzē, un otrā rītā jaunā sieviete savā gultā bija mirusi.

Dr. Gijs bez šaubīšanās parakstīja miršanas apliecību, kurā datus par mirušo neierakstīja, tas bija jādara Sarē pašam, kad viņš vāca kopā visus apbedīšanai nepieciešamos dokumentus. Advokātam, protams, tas bija tieši pa prātam. Viņš izpildīja miršanas apliecību uz Katrīnas Deltreijī vārda, un trīs dienas vēlāk Magali Erbina tika klusi apglabāta ar Katrīnas Deltreijī vārdu. Filomena iekasēja apdrošināšanas prēmiju, trio sadalīja laupījumu, un Kēte, tagad saukdamās par Magali Erbinu, ar skubu aizbrauca uz Nicu.

Tur viņa drīz vien iepazinās ar solīdu veikalnieku Greguā-ru, ar kuru kopā pavadīja laiku, kamēr viņas māsa Filomena ieņēma tās vietu pie Sarē.

Ļoti iespējams, ka Kēte drīz vien būtu atkal mainījusi savu uzvārdu un kļuvusi Greguāra kundze, ja neiejauktos nejaušība. Šoreiz «komisārs Nejaušība» ieradās žēlsirdīgās māsas izskatā. Viņa Marseļā bija kopusi Magali Erbinu un iepazinusies arī ar Kēti. Un tieši viņa sēdēja restorānā, kurā vakariņoja neīstā Magali Erbina ar savu pielūdzēju. Varbūt viss vēl būtu beidzies labi, ja pa telefonu nebūtu piezvanījis Sarē un

oficiants nebūtu viņas pašreizējo vārdu skaļi nosaucis restorānā.

Taču vārds Magaii Erbina ir tik rets, ka žēlsirdīgā māsa tūlīt atcerējās savu kādreizējo slimnieci. Magaii Erbina, kas tik sensacionāli bija izārstējusies un pēc savas draudzenes Katrīnas Deltreijī nāves tik pēkšņi aizbraukusi no Marseļas? Ar to viņai bija jāapsveicinās. Priecīgā ziņkārībā viņa gāja tuvāk pie galdiņa. Bet kas gan varētu aprakstīt viņas pārbīli, kad par veselu izdaudzinātās Magaii Erbinas vietā viņai pretī stāvēja apbedītā Katrīna Deltreijī? Kēte, kas arī tūlīt pazina žēlsirdīgo māsu, nebija mazāk nobijusies un pa galvu pa kaklu aizbēga.

Žēlsirdīgā māsa zibens ātrumā izprata situāciju, sekoja Kētei un lika kādam policistam viņu apcietināt.

Katrīnai Deltreijī, dzimušai Kētei Šmitai, alias Magaii Erbinai, nebija tik stipri nervi, lai liegtos. Viņa tūlīt visā atzinās, atklāja pārsteigtajiem Nicas inspektoriem Sarē trio noziegumus un zvērēja pie eksgarīdznieka Sambona vēl nesatrūdējušiem kauliem, ka viņa un viņas māsa esot tikai nomaldījušās aitiņas no Bavārijas, kuras noziedzīgais advokāts pret viņu gribu padarījis par savām līdzdalībniecēm.

Kēte tika pārvesta uz Marseļu, un tur tagad pēkšņi pēc astoņiem gadiem policijas inspektors atcerējās Klamota kunga iesniegumu un pats savu ļoti nepatīkamo atzīmi par lietas izbeigšanu. Tā kā notikušo nevarēja padarīt par nebijušu, viņš ar divkāršu dedzību sāka izmeklēšanu.

Tomēr sevišķi daudz pēc astoņiem gadiem villa «L'Ermita-ge» vairs nevarēja sniegt. Tad jau vērtīgāks bija Magaii Erbinas ekshumētais līķis. Tomēr pietika ar to, kas nokļuva kriminālpolicijas un izmeklēšanas tiesneša rokās, un apvainoto atzīšanos, lai viņus varētu notiesāt.

Tiesa atalgoja abas māsas par ātro atzīšanos, ievēroja vainu mīkstinošus apstākļus un ļāva viņām izsprukt ar desmit gadiem cietumā katrai.

Aleksandram Sarē, protams, nekas netika piedots. Presē par viņa lietu visai daudz nerakstīja — Sarē bija tikai nenozīmīgs slepkava un otršķirīgs krāpnieks, maza zivtiņa, kas nevarēja stāties blakus saviem prominentajiem kolēģiem.

Sirtē un finansu dūži

1932. gada 12. martā starp deviņiem un vienpadsmitiem priekšpusdienā Parīzē greznos apartamentos Viktora Ema-

nuela III avēnijā Nr. 5 atskanēja revolvera šāviens. Uz grīdas miris sabruka piecdesmit divus gadus vecs vīrietis — viens no bagātākajiem cilvēkiem pasaulē, rūdīts vecpuisis, sērkociņu karalis Ivars Krēgers. Preses ziņojumos izskanēja doma, ka nāvējošo šāvienu izšāvis viņš pats.

Oficiāli neizvirzījusi nekādu citu nāves cēloņa versiju, Sirtē tomēr arī neierakstīja Krēgeru Parīzes pašnāvnieku sarakstos, kā to prasīja instrukcija. Tam neapšaubāmi bija savi iemesli, gluži tāpat kā lēmumam atteikties no pirkstu nospiedumu izpētes uz nozieguma ieroča. Precīzi nav zināms arī, kāpēc nelaiķa dienasgrāmata un personiskās piezīmes, ko konfiscēja policija, pēc tam tika iznīcinātas, neļaujot tajās ieskatīties pat viņa radiniekiem un draugiem.

Visu šo izrīcību iemeslu Sirtē glabā noslēpumā vēl līdz šai dienai, tāpēc šīs mīklainās pašnāvības lietā vēl aizvien ir vismaz tikpat daudz tumšu plankumu un traipu kā pašā Ivara Krēgera dzīvē un biogrāfijā.

Šis cilvēks, kurš visu mūžu ar pretenciozu kautrīgumu vairījās no popularitātes, kura dzīvi gluži kā pērkons no skaidrām debesīm pēkšņi pārtrauca negaidīts revolvera šāviens, piederēja pie tām visizcilākajām pasaules starptautiskā finansu kapitāla haizivīm, kas pusdieno kopā ar valdību galvām, ir uz tu ar finansu ministriem, bez mazākajiem sirdsapziņas pārmetumiem aprij savus vārgākos konkurentus un ar riebumu uzspļauj Sarē un Staviskim līdzīgiem tipiem. Viņa retie mati vienmēr bija kārtīgi sasukāti, bikses rūpīgi izgludinātas, taurenītis akurāti sasiets un krekls mūždien sniegbalts — vismaz līdz brīdim, kad uz tā izplūda milzīgs asins traips, kas bija cēlonis tam, kāpēc uz agrāk nevainojami baltās krūtežas parādījās arī vēl daudzi citi tumši traipi.

Pa divdesmit gadiem pārvērst simt dolāru par daudzmiljonu kapitālu, šai laikā no ierindas inženiera kļūt par vienu no visvarenākajiem finansistiem pasaulē —tas ir pa spēkam tikai * izcilam azartistam un veiklam krāpniekam, jo jau sen zināms, ka ar godīgu darbu, pat liekot lietā milzīgu cītību, vēl neviens nez kāpēc nav piedzīvojis šādu metamorfozi.

Ivars Krēgers bija gan viens, gan otrs. Šīs takas Ivars sāka mīt jau kā divdesmitgadīgs jauneklis, kad viņš, apnicības pārņemts tēva mazajā sērkociņu fabrikā, pameta dzimto Zviedriju ar simt dolāriem kabatā un ieradās «lielā dīķa» otrā krastā, lai tur, «neierobežoto iespēju zemē», mestos peļņas medībās. Ekonomiskā konjunktūra un vētrainā kapitālisma attīstība Amerikā, kura ļāva veikliem darboņiem grābt pasakainu peļņu, vilināja viņu, tāpat kā simtiem citu dēkaiņu,

no vecās Eiropas uz Jauno Pasauli. Taču atšķirībā no viņu lielākās daļas jaunais Ivars Krēgers, izrādījās, bija jau cietāks un mērķtiecīgāks, turklāt arī nesalīdzināmi apķērīgāks nekā vairums viņa kolēģu. Tas nodrošināja viņam strauju karjeru kā speciālistam tērauda konstrukciju jomā, tā ka jau 1907. gadā viņš kopā ar partneri nodibināja celtniecības uzņēmumu «Krēgers un Tolls», kas četru gadu laikā izauga par akciju sabiedrību ar vienu miljonu zviedru kronu pamatkapitāla. Taču, ja uzskatītu, ka pašam Krēgeram piederēja tikai puse no šā miljona, tik un tā tas bija kolosāls lēciens: pusmiljons ir summa, kuru cītīgs krājējs varētu saraust vienpadsmit gados, tikai ik stundu (arī naktī) ieguldot uz sava rēķina piecas kronas. Taču Ivaram Krēgeram šis izcilais lēciens bija tikai sīks prologs — viņa īstā karjera sākās pēc diviem gadiem.

Tai laikā Krēgers atklāja, ka mazie zviedru sērkociņi slēpa sevī neierobežotas iespējas. Un viņš veltīja sērkociņiem tik versmainu enerģiju, ka jau pēc pāris gadiem bija radījis gigantisku sērkociņu koncernu, kas apvienoja simt piecdesmit fabriku trīsdesmit valstīs, un tajās strādāja vairāk nekā sešdesmit tūkstošu strādnieku.

Tomēr Ivara Krēgera lielā stunda sita pēc pirmā pasaules kara, kad daudzas valstis ar noasiņojušu ekonomiku, sociālu krīžu satricinātas, atradās bezdibeņa malā. Jau kara laikā Krēgeram nebija ne naidīgu, ne draudzīgu valstu. Naudai politiskā pārliecība ir tikpat sveša kā patriotiskās jūtas. Plēsonīgajām finansu hiēnām tās ir tikai traucēklis. Krēgers turējās visu karojošo valstu pusē, kamēr varēja no tām pelnīt, un, kad karš beidzās, viņš labprāt piešķīra ķredītus jebkurai valstij, kas viņam pateicās ar kārtīgiem procentiem un sērkociņu monopolu. Krēgera koncerns virzījās arvien tuvāk mērķim — vispasaules sērkociņu monopola sagrābšanai —, jo pārvaldīja vismaz sešdesmit procentu (pēc viņa paša ziņām — visus deviņdesmit) pasaules sērkociņu produkcijas. Bet tas nozīmē, ka «sērkociņu karalis» varēja praktiski visur diktēt sērkociņu cenas pēc savas iegribas.

Taču viņa ienākumu avots nebija tikai sērkociņi. Koncernam piederēja biezi žūkšņi kalnrūpniecības, papīra un celulozes rūpniecības, mašīnbūves, elektroindustrijas un daudzu citu nozaru uzņēmumu akciju. Viņam piederēja dzelzceļa un tvaikoņu līnijas, milzīgi zemes gabali visā pasaulē un pat zeltraktuves Bolīvijā.

Būtu kļūdaini domāt — ja bagātība sarausta negodīgi, tad arī tās īpašnieks dzīvo negodīgi un amorāli. Piemēram, Ivaram Krēgeram bija vājība uz vienkāršu dzīves veidu, viņš aizliedza sevi saukt par ģenerāldirektoru, bet lika godāt tikai par inženiera kungu, vairījās no cieņas pierādījumiem un neturēja nekādā vērtē ordeņus, taču godavīrs nebija. Tiesa, tas gan atklājās tikai pēc viņa nāves.

Francijā, tāpat kā citur pasaulē, viņš bija plaši pazīstams. Viņš ļoti mīlēja Parīzi, un viņam tur (tāpat kā daudzās citās galvaspilsētās) bija pastāvīgs dzīvoklis (tas pats, kurā tik traģiski pārtrūka viņa dzīve) un birojs darījumiem. 1927. gadā, kad nāvīgi slimais franks grasījās teju, teju nolikt karoti, Krēgeram ar septiņdesmit piecu miljonu dolāru injekciju izdevās to atkal dabūt uz kājām. Šis kredīts — gluži tāpat kā visi pārējie — nesa viņam krietnus procentus. Lielās un vidējās franču bankas augstu vērtēja Krēgeru, jo viņa koncerns pastāvīgi slēdza ar tām izdevīgus darījumus. Visā kapitālistiskajā Eiropā nebija valdības, kura neuzticētos viņa kredītam. Tikai laikā no 1927. līdz 1931. gadam viņš kreditēja četrpadsmit valstu.

Krēgera ietekme sniedzās arī Dienvidamerikā un Meksikā, Ķīnā un Japānā. Prese dēvēja viņu par «pasaules ekonomikas Napoleonu», nebūt nedomājot par Vaterlo, bet gan patiesā cieņā.

Kad pēc 1929. gada 24. oktobra, tā saucamās «melnās piektdienas», arī Krēgera akcijas nebūt vairs nebija drošas, viņam palīgā nekavējoties metās amerikāņu baņķieri. Amerikā viņš bija ļoti cieši saistīts ar lielo Lī Higinsona banku, kurā savukārt bija iesaistīti Rokfellera grupas kapitāli (un kura šai sakarā visai jūtami mina uz varžacīm Morgana kliķei). Eiropā Krēgers kooperējās ar kādu pusduci lielu un mazu banku, atbīdot no siles vareno Vallenbergu un Rotšildu.

Haizivis aprij cita citu, peļņas raušanas likumsakarīgas sekas ir cenšanās iegūt vēl lielāku peļņu un galu galā vēlēšanās tikt pie peļņas ar jebkuriem līdzekļiem. Taču samaksāt par šo superpeļņu vienmēr nākas citiem. Krēgera gadījumā šie citi bija mazās bankas un akcionāri, kurus 1932. gada 12. marta revolvera šāviens izputināja.

Teikt, ka komisāru Mango no Parīzes Sirtē mobilās brigādes sajūsminātu saņemtais uzdevums, būtu skaidri meli. Neviens normāls «mazais cilvēks» sava prieka pēc šīs pasaules vareno darīšanās degunu nebāzīs, jo nekā laba tas viņam nesola. Ko gan salīdzinājumā ar Ivara Krēgera kalibra darboņiem nozīmē Sirtē komisāriņš, kas izpilda pavēli? Tas ir mazsvarīgs cilvēciņš, kuram visprātīgāk derētu paiet sāņus, lai netrāpītos pa kājām varenajiem. Jebkurš nepārdomāts vārds, visniecīgākais ar priekšniecību nesaskaņotais solis viņam var kļūt par pēdējo viņa komisāra karjerā. Viens lieks jautājums, nepiesardzīgs acu uzmetiens lietām, kuras neklātos redzēt,— un slavens detektīvs, visu noziedznieku bieds, nekavējoties zaudēs Sirtē šefa atbalstu.

Ģimenes tēvs Mango no šāda riska, protams, censtos izvairīties, toties komisāram Mango nācās to uzņemties, jo tieši viņš saņēma uzdevumu izmeklēt notikumu Viktora Emanuēla 111 avēnijā Nr. 5.

Nedz Parīzē, nedz Ņujorkā, nedz arī kādā citā vietā par šo liktenīgo šāvienu atklātībā vēl nekas nebija zināms.

Visu parīziešu uzmanību pilnīgi saistīja 7. martā mirušā pazīstamā politiskā darbinieka Briāna bēres, žurnālisti aizrautīgi atgremoja apbedīšanas ceremonijas detaļas un centās prognozēt valsts prezidenta vēlēšanu rezultātus Vācijā. Tādējādi Mango sākumā nebija jācīnās ar ziņkārīgo reportieru baru un jābaidās no tirdīšanas un neatlaidīgiem jautājumiem, uz kuriem atbildot tik viegli nokļūt muļķīgā situācijā. Vispirms viņš no šefa saņēma it kā viegli izpildāmu uzdevumu — pēc iespējas ilgāk turēt noslēpumā Ivara Krēgera nāvi.

Godbijīgi komisārs spēra pirmos soļus miteklī, kura saimnieka gada kabatasnauda bija lielāka nekā divu Sirtē komisāru alga visā mūžā, apskatīja telpas un šo to pierakstīja. Nelaiķis rāmi gulēja savā gultā — galva pavērsta mazliet sānis, labā roka nokārusies pār malu. Uz paklāja līdzās gultai, tieši zem malai pārkārušās rokas, blāvi spīdēja revolveris. Nelaiķa veste bija atpogāta, uz kādreiz sniegbaltā krekla, kas tagad bija piesūcies ar asinīm, tieši pie sirds bija skaidri saskatāms melna kvēpu gredzena ietverts lodes atstāts caurumiņš.

Mango cītīgi aprakstīja pašnāvības ainu un, piesardzīgi pacēlis revolveri, ķērās pie papīriem, kas gulēja uz dārga, pazema galdiņa. Viņš uzmanīgi izpētīja atvadu vēstuļu adreses, iemeta acis pamatīgi piebāztajā portfelī, ieskatījās nelaiķa dienasgrāmatā. Pēc tam komisārs piezvanīja savai priekšniecībai un, sīki paziņojis visu, ko atklājis un ieraudzījis notikuma vietā, saņēma īsu instrukciju, kā turpmāk rīkoties. Šis rīkojums acīmredzot viņu mazliet pārsteidza — pāris sekunžu viņš izbrīnā rauca pieri. Pēc tam komisārs izrīkoja ierēdni, kas bija ieradies kopā ar viņu, un ķērās pie nelaiķa epistolārā mantojuma savākšanas...

Viss likās skaidrs kā diena. Ārsts bija apliecinājis nāves iestāšanos, Ivara Krēgera Parīzes sekretāre Karīna Bokmane bija identificējusi līķi, un Krēgera koncerna viceprezidents Litorins bija apstiprinājis viņas liecību. Direktoram Litorinam adresētā atvadu vēstule liecināja, ka kāds amerikāņu ārsts neatlaidīgi ieteicis nelaiķim veselības labad pilnīgi atteikties no veikalnieciskas darbības. Viņš, Ivars Krēgers, juzdamies bezgalīgi noguris un nespēdams vairs likt galā ar krīzes grūtībām, esot nolēmis šķirties no dzīves.

Gluži vai klasiska pašnāvība, prātoja Mango, tieši par tādām stāsta policijas skolās, un tādas tiešām arī notiek. Mango ne prātā nebija nācis nepaklausīt šefa rīkojumam pēc iespējas ātrāk nokārtot līķa mazgāšanu, lai mirušo sērkociņu karali nekavējoties varētu iezārkot. Tomēr šādi tādi sīkumi viesa viņā miglainas šaubas. Kā gan izskaidrot faktu, ka pavisam neilgi pirms nāvi nesošā šāviena Krēgers bijis lieliskā garastāvoklī? Tas taču ir klajā pretrunā ar pašnāvību...

Komisārs Mango zināja, cik bīstamas var kļūt dažādas neskaidras aizdomas, tāpēc centās izvairīties no jebkuriem riskantiem secinājumiem. Taču dažas mīklainas neskaidrības šajā lietā nevarēja vienkārši noklusēt. Piemēram, ka Ivars Krēgers ieradās Francijā ar «Īle de France» tikai dienu pirms savas pašnāvības, tātad — piektdien no rīta, un pilnīgi nepārprotami bija gatavojies pavadīt vairākas dienas Francijas galvaspilsētā. Vē! piektdienas vakarā viņš bija zvanījis pa telefonu uz Stokholmu savam brālim Torstenam, īsi pastāstījis par Amerikas brauciena rezultātiem un paskaidrojis, ka arī Parīzē viņam gaidāmas sarunas ar baņķieriem. Un ne vārda par to, ka viņam būtu apnicis dzīvot. Vēlāk, kad Parīzes biržā Krēgera akcijas atkal katastrofiski kritās un slepenās finansu neveiksmes, kurās bija nācies ķepuroties mirušajam sērkociņu karalim, atklājās sabiedrībai, visi uzzināja arī to, ka šīs telefona sarunas laikā ar brāli Ivars Krēgers bijis noskaņots ārkārtīgi optimistiski un pat devis mājienu, ka tagad visas finansu nepatikšanas noteikti beigšoties. Protams, varēja jau būt, ka viņa optimisms bija uzspēlēts. Kas spēlē pokeru uz lielām summām, tam jāprot arī blefot, un Ivars Krēgers bija no tiem, kam visa dzīve ir viena vienīga pokera spēle. Starp citu, vēlāk, kad no Krēgera koncerna fasādes gabalu gabaliem vēlās nost greznais apmetums, atsegdams kailu sienu, kas finansiāli un ekonomiski būvēta no tīriem gružiem, komisārs Mango pilnīgi atteicās no idejas par uzspēlēto optimismu. Kāda velna pēc gudrajam Ivaram Krēgeram šajā pēdējā telefona sarunā ar vienīgo brāli, kas pats dziļi iestidzis Krēgera koncerna darījumos, vajadzētu mierināt sevi ar tukšu optimismu? Vai nebūtu daudz saprātīgāk sniegt brālim lietišķus norādījumus, kā likvidēt kaut vai dažas nepatikšanas? Ivara Krēgera tipa cilvēkam noteikti vajadzētu rīkoties tieši tā, Un varbūt sērkociņu karalis nemaz nedomāja, ka šī būs pēdējā telefona saruna ar brāli. Taču, kamēr vē! nebija uzpeldējušas šīs pretrunas, Sirtē jau bija atsaukusi savu komisāru, bet Krēgera dokumentus nodevusi slepenā arhīvā.

Jau 12. martā, dienā, kad Mango saskaņā ar pavēli sāka izmeklēt šo notikumu, kļuva skaidrs, cik dīvains pašnāvnieks bijis sērkociņu karalis. Pirms iešāvis lodi krūtīs, viņš bija vienojies par vairāku lietišķu apspriežu organizēšanu, kuras atsaukt jau vairs nevarēja. Vienai šādai sarunai bija jānotiek 12. martā, vienpadsmitos priekšpusdienā, viesnīcā «Hotel de Rhin». No Stokholmas uz šo apspriedi speciāli bija izsaukts viceprezidents Litorins. Arī Krēgera sekretārei bija dots rīkojums piedalīties šai apspriedē. Kad viņš norunāja šīs apspriedes, viņš vēl bija finansu dižvīrs, Eiropas mēroga boss, kas nebūt nebeidza sarunas ar vārdiem «sveiki» vai «ardievu», bet gan ar savu parasto «uz redzēšanos». Un tas bija noticis tikai pāris stundu pirms tam, kad viņu atrada mirušu. Savu likteni izlēmis pašnāvnieks, protams, ja viņš netic augšāmcelšanās idejai un mūžīgai aizkapa dzīvei, nez vai nebūtu izvairījies no tik optimistiskas atvadīšanās. Un par Krēgeru jāsaka, ka viņš bija amerikāņu tipa Eiropas finansu dižboss, kas tic zelta mirdzumam tikai šeit uz zemes, nevis svēto nimbiem aizsaulē. Lai gan viņi parasti nav dievbijīgi, viņi tomēr par tādiem izliekas. Ja Krēgers būtu kaut vai drusku ticējis un no tiesas cerējis uz tikšanos viņā saulē, viņš taču būtu atradis laiku izsūdzēt grēkus, pirms nospiestu pistoles gaili. Bet par šādu grēksūdzi nebija ne mazākā mājiena. Ievērojot grēku skaitu, kuros nāktos atzīties Krēge-ram, viņš vairs (vai jau) nepaspētu pabrokastot līdz deviņiem no rīta. Bet viņš paspēja. Komisārs Mango konstatēja pilnīgi oficiāli, ka viņš krietni ieturējies un bijis lieliskā garastāvoklī. Pat visrūdītākajam slepkavam pirms sodīšanas iesprūst kumoss rīklē, bet lielākajai daļai pašnāvnieku ēšana ne prātā nenāk, drīzāk jau viņi piedzeras. Turpretim Krēgers dzēris nebija, tomēr krietni paēdis gan, kā jebkurš, kuru gaida spraiga un grūta darbadiena. Komisārs Mango virknēja faktus gan šā, gan tā, tomēr sērkociņu karalis bija un palika visdīvainākais pašnāvnieks viņa praksē. Bet bija taču pietiekami daudz iespēju izskaidrot šo noslēpumaino notikumu. Bija ierocis, ar kuru izdarīta pašnāvība un uz kura jābūt Krēgera pirkstu nospiedumiem, jo cimdu rokās viņam nebija. Bija atvadu vēstule, kura būtu jāpārbauda grafologam, lai noteiktu, vai tā Krēgera rakstīta. Bija dienasgrāmata un personiskās piezīmes, kuras droši vien varētu sniegt papildu informāciju. Bija sekretāre un daudzie sērkociņu karaļa finansu partneri Parīzē. Nenāktu par ļaunu arī pacensties un atrast kādu viņa ienaidnieku vai nelabvēli, kā arī painteresēties par viņa privāto dzīvi. Galu galā nāktos arī uzdot jautājumu, kam Krēgera nāve izdevīga, kam ne. Protams, komisārs lieliski saprata, cik situācija kutelīga. Pietiktu tikai ieminēties par šādas izmeklēšanas nepieciešamību, lai tūlīt uzmītu kādam uz vissāpīgākās varžacs, bet slepeni ar šo uzdevumu galā netikt.

Nav nekādas vajadzības uzskaitīt visas nepatikšanas, kas gaidītu komisāru Mango, jau tā pietika ar ieminēšanos vien priekšniecībai, ko, viņaprāt, vēl vajadzētu darīt šai lietā, lai viņš tūlīt saņemtu kategorisku rīkojumu atstāt visu, kā ir, un turpmāk ar Krēgera lietu vairs nenodarbotos. Komisārs Mango mēģināja kaut ko iebilst, bet šefs tikai īgni atmeta ar roku. Ja uz spēles augstākās intereses, arī komisāra šefam nebūt nav jāzina viss. Sirtē vienmēr ir piemitusi spēja saost šaubīgas situācijas, bet Ivara Krēgera gadījumā bija pilnīgi skaidrs, ka komisāra šefa šefiem laikam bija droši zināms, cik augstās finansu jomās grasās ielauzties komisārs Mango.

Un tomēr šis tas nāca gaismā, kaut arī tas nav Sirtē nopelns. Ziņu par sērkociņu karaļa nāvi izdevās noslēpt tieši līdz brīdim, kad Ņujorkā durvis slēdza birža. Šādi iegūtais laiks bija vairāk nekā derīgs dažām finansu aprindām. Arī Stokholmā par Ivara Krēgera pēkšņo nāvi uzzināja tikai 12. marta vakarā. Krēgera koncerna akcionāri un viņa kreditori vēl cerēja izvairīties no Krēgera akciju kursa krišanās vai vismaz novilcināt to.

Tāpēc arī Krēgera ļaudis, amerikāņu Higinsona banka un citi ieinteresētie ar visām iespējamām metodēm centās atsaukt baumas par to, ka Krēgera koncerns atrodoties uz finansu kraha sliekšņa. Kā pierādījums tika demonstrēta kompānijas «Krēgers un Tolls» iepriekšējā gada bilance. Saskaņā ar šo dokumentu, par spīti visām Volstrītas baumām, vēl 1931. gadā Krēgera koncerna aktīvā bijis simt miljonu kronu.

Un tad pienāca grandiozais krahs. Sākumā pa pilienam, bet tad kā īsts gāziens pār publiku nolija liktenīgo ziņu lietus. Daudzkārt pieminētā Krēgera koncerna bilance, izrādās, bijusi viltota —- glābt koncernu vairs nebija iespējams.

Starptautiskās finansu pasaules haizivis — Vallenbergi un Rotšildi, Morgani un Lazari — saoda laupījumu. Sērkociņu karaļa leģendāro krāpšanu atmaskojumiem nebija ne gala, ne malas.

1932. gada 22. martā Krēgeru Stokholmā kremēja. Pēc desmit dienām prese ziņoja, ka atskaite par sabiedrības «Krēgers un Tolls» finansiālo stāvokli 1930. gadā neatbilst patiesībai. Londonas starpniekfirma «Price and Waterhouse», kurai bija uzticēta koncerna darījumu dokumentu pārbaude, konstatēja, ka Ivars Krēgers veselā virknē gadījumu personiski devis rīkojumus uzlabot vai pilnīgi falsificēt bilanci. Bija paaugstināti aktīvi, reģistrēti neesoši ienākumi, izsvītroti pasīva ieraksti, lai pūstu dūmus acīs akcionāriem un darījumu partneriem un piespiestu viņus saskatīt ekonomisko varenību tur, kur patiesībā bija tikai krīze, maksātnespēja un bankrots.

Taču izrādījās, ka tas vēl nav viss. Ik dienas kļuva aizvien skaidrāks, ka reiz slavinātais «pasaules ekonomikas Napoleons» ir bijis visaugstākās klases šarlatāns, kas ievingrinājis roku kolosālu aizdevumu darījumu noslēgšanā bez graša skaidras naudas. Piemēram, atklājās, ka nav līdzekļu aizdevumu izmaksai un obligāciju dzēšanai Polijai—to termiņš beidzās martā un aprīlī. Līdz 1933. gada 1. aprīlim tikai Anglijā vien par banku avansiem bija jāatmaksā sešarpus miljoni mārciņu, bet ASV bankās koncerna parāds sasniedza deviņus miljonus dolāru. Sākās runas arī par citiem faktiem, kurus dienasgaismā izdevās izvilkt Zviedrijas kriminālpolicijai. Arī sabiedrības «Krēgers un Tolls» aktīva ieraksti pēc pamatīgas izpētes izrādījās viltoti, un atbildība par šiem viltojumiem gūlās uz pašu Ivaru Krēgeru. Sērkociņu tresta seifā, piemēram, glabājās četrdesmit divas Itālijas valdības parādzīmes kopsummā par vairāk nekā simt tūkstošiem angļu mārciņu. Tās bija iespiestas angļu valodā, tās garantēja Itālijas valdība un bija parakstījis Itālijas finansu ministrs— vesela bagātība, ja tikai tās būtu īstas. Koncernam par nelaimi, Itālijas valdība par šiem vērtspapīriem neko nezināja un nevarēja, protams, arī zināt, jo tie dienasgaismu bija ieraudzījuši kādā Stokholmas tipogrāfijā un Itāliju nebija pat redzējuši. Pasūtījumu tipogrāfijā bija kārtojis pats Ivars Krēgers, kurš ar savu roku arī bija viltojis Itālijas finansu ministra parakstu. Tai pašā seifā glabājās arī divas Itālijas valdības obligācijas par 1 533 700 angļu mārciņām katra. Arī tās bija viltotas.

Šokētā sabiedrība vēl nebija paspējusi norīt šo rūgto pilienu, kad to pārsteidza nākamais atmaskojums. Izrādījās, ka jau 1925. gadā pirmo reizi noslēgto līgumu par sērkociņu monopolu ar Polijas valdību sērkociņu karalis ar savu roku bija viltojis tā, ka grāmatvedības dokumentos allaž tika iereģistrēti krietni lielāki ienākumi par patiesajiem. Tālāk noskaidrojās, ka ar starpnieku palīdzību Krēgera koncerns uzpircis savas akcijas, lai uzlabotu to kursu.

Krēgera koncerna direktoriem nācās atzīties viltojumos un citos grēkos, kurus viņi izdarījuši pēc šefa rīkojuma. Vienlaikus revīzijas gaitā tika atmaskoti divi izbijuši sabiedrības «Krēgers un Tolls» atbildīgi darbinieki, kas pirms ilgāka laika bija piesavinājušies sešdesmit piecus tūkstošus kronu un 1931. gadā par šo kapitālu nodibinājuši mākleru kantori.

Atmaskojumu lavīna tādā pašā tempā vēlās tālāk, un viss radīja iespaidu, ka Krēgera koncerns patiesībā bankrotējis jau labi sen un vēl bijis spējīgs eksistēt, tikai pateicoties sava šefa veiklajām mahinācijām. Arī Ivara Krēgera pēdējais brauciens uz ASV un Parīzē paredzētās apspriedes bija veltītas vienam mērķim — sagrabināt naudu izputējušajam koncernam. Taču Krēgera brauciens uz Ameriku bija veltīgs — Morgana banka iedarbināja visus savus varenos sakarus un panāca, ka sērkociņu karalis devās atceļā tukšām rokām.

To visu komisārs Mango uzzināja krietni vēlāk no avīzēm. Un tomēr viņam vēlreiz radās iespēja lielā mērā izgaismot šos krāpšanu un viltojumu džungļus. 1932. gada sākumā Stokholmas baņķieris Hegmans iesniedza Sirtē sūdzību pret savu Parīzes kolēģi Baro. 1931. gada rudenī Hegmans iemaksāja Baro depozītā kā garantiju par piecpadsmit miljonu mārku aizdevumu divas Krēgera koncerna obligācijas trīsdesmit miljonu mārku vērtībā. Baro, kuram saskaņā ar līgumu bija jāglabā obligācijas pie sevis, nekavējoties — dievs vien zina kādā ceļā — laida tās apgrozībā Ņujorkas biržā, tā uzsākdams spekulācijas Krēgera akciju kursa pazemināšanai.

Sirtē ievāca ziņas par Baro, jo ignorēt, šķiet, baņķiera sūdzību nevarēja, taču tika nolemts pagaidām baņķiera liecības neizpaust. Krēgera lietas izmeklēšana nekustējās ne no vietas. Sirtē bija izšķīrusies uz visiem laikiem klusēt. Tā klusē vēl šodien, un tāpēc jādomā, ka aiz šīs vairāk nekā neparastās atturības slēpjas pārāk svarīgu aprindu intereses — varbūt pat tādas, kuras nevar saskatīt krēslas tītajā militāro slepeno dienestu atmosfērā. 1935. gadā, pats to negribēdams, vispārēju uzmanību sev pievērsa kāds Lemuā-na kungs. Lemuāna kungs darbojās Francijas ģenerālštāba otrajā birojā — militārajā slepenajā dienestā — un vadīja nodaļu, kura nodarbojās ar viltotu dokumentu piegādi un izgatavošanu. Augstas kvalitātes viltojuma izgatavošana nav domājama bez precīzas informācijas par oriģinālu, attiecīgajiem instrumentiem un augsti kvalificētu ekspertu līdzdalības. Tāpēc slepenie dienesti vāc visdažādākos dokumentus un īstus parakstus gadījumam, ja nāktos izgatavot to dublikātus. Viņiem pietiek arī līdzekļu vislabāko instrumentu iegādei un visslavenāko ekspertu iesaistīšanai.

Lemuāna kungu pieķēra viņa dienesta darbnīcā viltotu dokumentu pārdošanā visai apšaubāmām personām peļņas nolūkos.

Bet vai Ivara Krēgera rīcībā nebija lieliski nostrādāti vērtspapīri, kuru viltošana nepārprotami pārsniedza viņa paša un pieticīgās Stokholmas tipogrāfijas iespējas? Varbūt arī sērkociņu karalis, kā domā franču vēsturnieks Beržjē, bijis Lemuāna kunga privātklients?

Arī komisārs Mango, kuram tik daudz apstākļu šai lietā likās ļoti aizdomīgi, ilgus gadus klusēja par to, līdz beidzot izklāstīja savu viedokli kādam zviedru žurnālistam, šis žurnālists vēl joprojām turpināja pētīt sērkociņu karaļa lietu ilgi pēc tam, kad visa pasaule bija beigusi par to domāt. Komisārs Mango neticēja Krēgera pašnāvībai.

Tai neticēja arī nelaiķa sērkociņu karaļa brālis Torstens Krēgers. Tieši viņam nācās izstrēbt brāļa ievārīto putru. 1936. gadā Zviedrijas Augstākā tiesa piesprieda viņam gadu cietumsoda par viltus bankrotu un lika atlīdzināt zaudējumus viena miljona kronu apmērā.

Gandrīz divus gadu desmitus viņš vadīja dedzīgu preses kampaņu, cenzdamies pierādīt, ka viņa brālis Ivars nav ne izdarījis pašnāvību, ne arī bijis krāpnieks. Taču tik pamatotus pierādījumus, kas pārliecinātu Zviedrijas Augstāko tiesu par šīs lietas otrreizējas izskatīšanas nepieciešamību, Torstens Krēgers nespēja sniegt ne par brāļa noslepkavošanu, ne arī par viņa nevainību.

Tomēr nevar atstāt bez ievērības faktu, ka eksistēja divas starptautiskas finansistu grupas, kurām konkurenta nāve solīja skaidrus ienākumus un kuras vēlāk sadalīja savā starpā Krēgera koncerna mantojumu,— franču-angļu-amerikāņu

Lazara banka, kas cieši saistīta ar Rokfellera un Rotšilda grupām, un par zviedru Rotšildu dēvētā Vallenberga grupa.

Cilvēks ar Sirtē apliecību

«Šīs apliecības uzrādītājam Staviskim alias Seržam Aleksandram ir tiesības darīšanās ar sabiedriskās varas pārstāvjiem atsaukties uz manu vārdu un, ja nepieciešams, saņemt viņu palīdzību.

Sûreté Générale Parīzē /Baijārs/

Policijas komisārs»

Cilvēks, kura rīcībā augsts Sirtē ierēdnis tik labvēlīgi nodeva savu svarīgo vārdu kā ieteikumu, nebija vis kāds sevišķi spējīgs aģents, kas franču drošības dienestā izpelnījies sudraba piešus, bet gan viens no slīpētākajiem un rūdītākajiem krāpniekiem, kāds jebkad nācis no Parīzes padibenēm, slavens kriminālnoziedznieks, kurš, gulēdams jau kapā, vēl spēja gāzt divas valdības, divus policijas šefus un vienu prokuroru un izdarīja vislielāko krāpšanu pēc Panamas kanāla afēras.

Staviskis alias Seržs Aleksandrs, par kuru aculiecinieki apgalvoja, ka viņš esot «izcili labi izskatījies», viņam esot bijušas vērīgas acis, skropstas kā filmuzvaigznei un viņš bijis apķērīgs un inteliģents, nebija nekāds ziņu pienesējs, kas par nelielu honorāru izpilda špika pienākumus un sapņo par mierīgu buržuja dzīvi. Viņš nebija arī kaktu advokāts kā Sarē, kas ar diloņslimiem nāves kandidātiem izdara sīkas apdrošināšanas spekulācijas un beidzot ķeras pie vismuļķīgākā līdzekļa — slepkavības. Kaut gan Staviskis nesasniedza gluži Ivara Krēgera līmeni, tomēr pārāk tālu no viņa neatpalika. Tālab arī Staviskim tika aiztaupīta nāve zem giljotīnas asme-ņa, tomēr viņš, tāpat kā sērkociņu karalis, neizglābās no nevienam nezināma cilvēka raidītas revolvera lodes. Šā superblēža dzīve bija tik raiba, kādas jau mēdz būt liela mēroga blēžu dzīves. Reizēm viņš peldēja pa virsu, reizēm noslīdēja pašās sabiedrības padibenēs, reizēm svaidījās ar tūkstošiem, citreiz atkal centās sagrabināt pēdējos sū pusdienām. Tomēr vienmēr viņam aiz muguras stāvēja bars slīpētu advokātu, kas ar rafinētiem trikiem viņu allaž izglāba no tiesas.

1886. gadā Kijevas apkaimē dzimušais zobārsta dēls vēlāk kopā ar vecākiem aizceļoja uz Franciju, ieguva tās pavalstniecību, mācījās vienā no slavenākajām Parīzes ģimnāzijām. Viņa vecāki, godājami ļaudis, gādāja, lai viņu atvasei nekad nekā netrūktu. Tēvs, ļoti vienkāršs un godīgs cilvēks ar stingru morālo stāju, vēlāk aiz kauna par dēla neizdevušos, kļūmīgo dzīvi izdarīja pašnāvību. Turpretim Staviska vectēva morāle bija elastīgāka, viņš ļāva toreiz divdesmit trīs gadus vecā mazdēla optimismam sevi apžilbināt un 1909. gadā kopā ar viņu noīrēja Elizejas laukos teātri «Mārigny». Vectēvs un mazdēls bija nolēmuši nodarboties ar izrāžu organizēšanu. Joks bija tikai tas, ka ne vienam, ne otram nebija nedz naudas, nedz arī jēgas par teātri. Tomēr viņi nekavējoties sāka drudžaini darboties, meklēja spējīgus līdzstrādniekus un pieprasīja no viņiem lielu drošības naudu, kas viņiem sagādāja kādu duci apsūdzību par krāpšanu. Staviskis, tai laikā vēl bez «alias», par sablēdīto naudu angažēja advokātu Albēru Klemanso, pazīstamā politiķa brāli, un tā nodrošināja tiesas procesa atlikšanu uz trim gadiem. (Šo tieksmi pēc slaveniem un dārgiem advokātiem viņš saglabāja visu mūžu.)

Metrs Klemanso arī panāca, ka tikai 1912. gada februārī tiesa, turklāt vēl noskaņota sevišķi maigi, notiesāja viņu tikai uz piecpadsmit dienām cietumā un piesprieda 15 franku naudas soda, toties lika viņam pie sirds turpmāk savus veikalus kārtot saprātīgāk.

Taču Staviskis, kas ar teātra afēru tomēr bija nopelnījis 12 000 franku, sākumā palika pie tās pašas metodes un kopā ar kādu citu blēdi atvēra mākleru biroju, kas lētticīgiem aizdevējiem iesmērēja mūžvecas sen par bankrotējušiem izsludinātu rūpniecības uzņēmumu akcijas. Tas atkal bija sodāms nodarījums, tomēr viņa advokāts nebija vis nekāds vakarējais un arī šoreiz atrada sviru, ar kuru nobremzēt likuma varu.

Pirmajā pasaules karā Staviskis kā īstens patriots uz dažiem mēnešiem iestājās armijas intendantūrā, kur rūpīgi izstudēja karaspēka apgādnieku peļņas iespējas, lai drīz vien izmēģinātu talantu šai jomā. Kā viņš piedabūja Itālijas valdību tieši pie viņa, kuram nebija pat 20 plaukšķeņu, pasūtīt 20 000 bumbu, tas nav zināms. Skaidrs tikai, ka skaistais Aleksandrs šai transakcijā iebāza kabatā gandrīz pusmiljonu franku.

Francijas augstākajai šķirai tik ienesīgajā pēckara laikā Staviskis savu daļu nodrošināja, nodibinādams iestādi, kurā blakus apšaubāmas kvalitātes priekšnesumiem galvenais peļņas avots bija aizliegtās azarta spēles. Vēlēšanās augsti stāvošo personu un uzticamo policijas ierēdņu mīluļa karjeru izsekot visos sīkumos būtu veltīga. Ir skaidrs, ka Staviskis tikpat labi prata dibināt blēdīgus uzņēmumus kā tirgoties ar narkotiskām vielām, ka viņam tikpat labi izdevās piekukuļot valdības ierēdņus kā iesmērēt viltotus vērtspapīrus. Staviskis bija īsts savas sabiedrības produkts. Vairums Trešās republikas pūstošā korupcijas purva maitāto valdību gluži likumsakarīgi ļāva zelt un plaukt arī šādiem blēžiem.

Jau 1924. gadā Parīzes policijas šefs Šiaps un Sirtē komisārs Bajārs, kas labvēlīgi izturējās pret Staviski, varēja kādā policijas ziņojumā izlasīt, ka viņš ir «daiļrunīgs melša» «ar apšaubāmu morāli» un nekad nevilcinoties dzīvot uz citu rēķina. Gadu vēlāk Šiapa darbavieta bija pat spiesta nodarboties ar Staviski, kad viņš kādā čekā 6000 dolārus bija pārlabojis par 46 000 dolāru. Viltojumu tūlīt konstatēja un Staviski aizturēja. Tikai viņa sargeņģeļi Orfevra krastmalā un Tiesu pilī vēl aizvien turēja savu sargājošo roku pār viņu. Staviski jo drīz nosacīti atbrīvoja, un, kamēr viņš bija brīvībā, kāds viņa draugs vai nu policijā, vai tiesā ļāva nepatīkamajam pierādījumam — viltotajam čekam pazust no izmeklēšanas aktīm. Kas izdarīja skaistajam Aleksandram šo draudzīgo pakalpojumu, to nekad nevarēja noskaidrot. Vai tas varbūt bija komisārs Baijārs, kas viņa rīcībā bija nodevis Sirtē apliecību? Vai tas bija inspektors Bonī no Parīzes kriminālno-daļas, kurš draudzējās ar Staviski? Vai aiz tā slēpās kāds cits šā krāpnieka labvēlis? Skaidrs tikai, ka Staviskim vispār bija labas attiecības ar Parīzes policiju un viņš vienmēr zināja par katru pret viņu vērsto rīcību.

Kad viens no viņa līdzdalībniekiem gribēja izbeigt noziedzīgo darbību un iesniedza Parīzes policijā ziņojumu par Staviski, viņš šim atkritējam jau otrā dienā varēja nolikt priekšā ziņojuma oriģinālu un ar to izdarīt spiedienu uz viņu. Turklāt tas nebūt nav vienīgais norādījums uz skaistā Aleksandra sirsnīgajām attiecībām ar policiju. Viltotā čeka pazušana Staviskim aiztaupīja krimināllietu, jo bez pierādījumiem nevarēja notikt tiesas izmeklēšana un bez tās nevarēja viņu notiesāt. Šai gadījumā franču tiesvedība ļoti ātri atcerējās svarīgo pamatlikumu «in dubio pro reo»—šaubu gadījumā par labu apsūdzētajam. Galu galā Staviskis taču nebija nekāds ebreju kapteinis Dreifuss, kas slepenajam dienestam galīgi nepatika. Staviskis bija skaistais Aleksandrs, kas prata dzīvot un izdot naudu, un viņam neko nenozīmēja arī kādam vidēji turīgam policijas ierēdnim vai tiesas padomniekam ļaut labi padzīvot.

Prieks par gludo iznākumu kārdināja Staviski tūlīt ķerties pie jauna savas noziedzīgās daudzpusības izmēģinājuma. Diviem biržas mākleriem policija 1926. gadā varēja pierādīt krietni liela vērtspapīru žūkšņa zādzību. Šai lietā, starp citu, atklājās, ka Staviskis nozagtos vērtspapīrus pārdevis Londonas biržā par pieciem miljoniem franku. Neticami, tomēr patiesība. Atkal likuma kalpi bija paralizēti. Kā gan viņi varētu mīt uz lakkurpēm tik daudzu apjūsmotajam kavalierim, kuram aristokrātiskajos Parīzes rietumos bija lepns dzīvoklis, pretējā pilsētas malā — villa, arī divas automašīnas un turklāt vēl ministru protekcija. Viņš bija regulārs viesis visdārgākajās kūrvietās — Doviļā, Kannās, Biaricā, veiksmīgs kāršu spēlmanis Montekarlo, viņam piederēja sacīkšu zirgi. Tomēr šoreiz Staviskim kļuva nelabi ap sirdi, jo tiesnesis Prenss, kas šo lietu izmeklēja, nepiederēja pie viņa draugiem un uz vietas izdeva apcietināšanas pavēli. Staviskis tāpēc domāja, ka saprātīgāk būtu kādu laiku padzīvot villā Marlīleruā un no turienes sazināties ar senatoru Rēno, bijušo tieslietu ministru. Rēno mēģināja pierunāt izmeklēšanas tiesnesi, lai viņš atsauc šo nepatīkamo pavēli, piedāvājot 50 000 franku honorāra. Tomēr Prenss neielaidās nekādās kombinācijās. Gluži otrādi — kad 1926. gada jūlijā kāds deputāts deva viņam mājienu par Staviska uzturēšanās vietu, viņš tūlīt aizsūtīja uz villu Marlī cilvēkus, lai apcietina Staviski. Kad tur ieradās Parīzes policijas identifikācijas dienesta ierēdņi, viņi izbrīnā iepleta acis. Divi duči viesu, dāmas vakartērpos, kungi nevainojamās frakās apsveica viņus ar skaļiem saucieniem. Namatēva paša tomēr nebija. Vēlāk identifikācijas dienesta darbinieki atrada viņu galīgi piedzērušos un puskailu vannā.

Pirmo reizi daudzajos gados, kad Staviska vārds uzpeldēja policijas ziņojumos, policisti viņu bija meklējuši tur, kur viņu patiešām varēja atrast. Līdz šim viņi vienmēr bija devušies uz vietām, par kurām bija pārliecināti, ka tur viņa nebūs, šoreiz Staviskim netika aiztaupīta uzturēšanās Lasantē cietumā, kur viņa līdzdalībnieki, zaglīgie biržas mākleri, viņu jau gaidīja. Galu galā tomēr arī šoreiz atradās kāds labvēlis, kas vēl pirms prāvas sākuma un neievērojot noteiktu cietuma ārsta protestu palaida Staviski brīvībā «vājās veselības dēļ».

Tomēr cietumsargiem bija gods un prieks turēt Staviska kungu 16 mēnešus aiz atslēgas. Šajos mēnešos, kad viņam bija jādzīvo smacīgā gaisā piespiedu atvaļinājumā, viņš galīgi nobrieda par noziedzīgu parvēniju. Nebaudāmais cietuma ēdiens, trūcīgais cietumnieka tērps, primitīvie kaimiņi un vientuļās naktis bez prieka pārliecināja viņu, ka ilgstošus panākumus gūst tikai tie, kas nodarbojas ar liela mēroga finansiālām blēdībām. Viņa līdzšinējos darījumos risks vienmēr bijis pārāk liels un atbildība gūlās tikai uz viņa viena kamiešiem. Kaut kas bija jādara.

Staviskis nolēma uzsākt miljonu darījumus, bet tāpēc, ka tos labāk varētu kārtot ar vārdu, kas nefigurē policijas noziedznieku kartotēkā, viņš turpmāk saucās par Seržu Aleksandru.

Aleksandra kunga darījumi

Staviskis alias Aleksandra kungs, izkļuvis no nepatīkamajiem Lasantē mūriem, sāka rosīgi darboties. Ar nelielu summu naudas, toties ar labiem sakariem viņš dibināja sabiedrību pēc sabiedrības un tā ar krāpšanu ieguva kapitālu, lai varētu izstrādāt savu lielāko blēža stiķi. Orleānā, tāpat kā daudzās citās Francijas pilsētās, bija pilsētas lombards — Crédit Municipal. Aleksandra kungam, kuru jau labu laiku Parīzes laikraksti apjūsmoja kā panākumiem bagātu veikalnieku, kas izdod lielas summas par pieņemšanām un greznām brokastīm, un par kuru galvoja Sirtē, nenācās grūti iedraudzēties ar Orleā-nas Crédit Municipal direktoru Debrosa kungu un beidzot padarīt viņu par veikala partneri. Staviskis šai iestādē par lielu summu ieķīlāja dārgakmeņus. Tie, protams, bija imitācija, toties to dokumenti bija pavisam īsti, par to rūpējās kāds oficiāls speciālists Koons.

Debrosam pašam drīz vien iepatikās šīs transakcijas, un, kad krāpšana beidzot atklājās, Staviska rīcībā jau bija tik daudz naudas, ka viņš varēja atlīdzināt zaudējumus Orleānas lombardam un tādējādi to nomierināt. Nauda šai vajadzībai nāca no Bajonas Crédit Municipal. Bajonā, mazā pilsētiņā Francijas rietumu piekrastē, tikai kaķa lēciena attālumā no Spānijas robežas, bija nozīmīgs lombards un piedevām vēl arī ļoti godkārīgs mērs Garā. Trīsdesmito gadu sākumā Bajonā, tāpat kā citās Dienvidfrancijas pilsētiņās, dzīvoja neskaitāmi daudz spāņu emigrantu, galvenokārt aristokrāti, kas nebija varējuši paņemt līdzi neko citu kā tikai dārglietas. Staviskis, kuram bija labs deguns, lai uzostu vieglu laupījumu, pierunāja mēru Garā pārvērst nenozīmīgo Bajonas Crédit Municipal par ievērojamu kredītiestādi un bija gatavs piešķirt tās paplašināšanai 200 000 franku. Šai summai gan nebija nekāda nodrošinājuma, bet tas naudas aizdevējiem, protams, nebija zināms. Piedevām viņš vēl parūpējās, lai kāds Saris Tisjē tiktu iecelts par direktoru un jau Orleānā sevi parādījušais Debross — par viņa padomnieku finansu jautājumos. Viss tālākais bija tīrā bērnu spēle. Tā kā pēc franču likumiem ķīlu ņēmēji drīkstēja no ieķīlātājiem iekasēt astoņus procentus, turklāt viņiem bija tiesības izlaist bonas, Staviskim bija tikai jāparūpējas, lai būtu ieķīlāts pietiekami daudz īstu vai imitētu dārglietu un atrastos interesenti, kas gribētu savu kapitālu «droši» un ar izdevīgiem procentiem noguldīt. Šai ziņā viņam palīdzēja ministra Dalimira ieteikuma vēstule, kas sabiedriskām iestādēm ieteica iegādāties Bajonas Crédit Municipal bonas.

Bija 1933. gada decembra vidus. Aleksandrs Staviskis bija pavadījis patīkamu vasaru Eiropas kūrortos un Montekarlo un tagad ar savu ģimeni dzīvoja «Claridge» viesnīcā Elizejas laukos Parīzē. Zelts no Bajonas viņam plūda tāpat kā agrāk, tomēr ievērojamu tā daļu vajadzēja izdot, lai uzturētu sakarus, bez kuriem viņš, lai kā arī to gribētu, iztikt nevarēja. Viņam tagad bija vairāk naudas nekā agrāk, tomēr vajadzība pēc tās aizvien pieauga. Bija gan uzsākts atkal jauns pasākums —šoreiz ar ungāru optantiem, un pašlaik viņš jau bija tik tālu, ka gribēja sev nodrošināt krietnu starpnieka atalgojumu par valsts aizdevumu Bulgārijai, tomēr viņa finansiālais stāvoklis kļuva aizvien nedrošāks.

Bajonas Crédit Municipal, galvenais Staviska ienākumu avots, bija izlaidis apgrozībā vairāk bonu, nekā visa šī iestāde bija vērta, un tas noteikti agrāk vai vēlāk radīs komplikācijas, jo jau tagad dažas avīzes brīnījās par izdoto bonu lielo skaitu. Viss bija tik apnicīgi, piedevām vēl daži draugi arī kļuva nepacietīgi un atgādināja viņa dotos solījumus. Viens no tiem bija Šarls Vurca kungs, Francijas augstākās administratīvās tiesas prezidents, kas bija uzņēmies uzraudzības padomes priekšsēdētāja pienākumus vienā no divdesmit blēžu firmām, kuras par savu eksistenci varēja pateikties Staviska iniciatīvai. Augstais justīcijas apustulis atgādināja kūtrajam Aleksandram, ka viņš ļoti riskanto uzraudzības padomnieka titulu pieņēmis tikai tālab, lai varētu saglabāt savu augsto dzīves līmeni. Staviskis Vurcam bija solījis, ka viņš varēs paturēt savu luksusa dzīvokli Parīzē, vasarnīcu, auto un braukt ik gadu uz augstākās sabiedrības kūrvietām dienvidos. Bet tagad, pēc pēdējās parastās nomaksas, tas viss bija apdraudēts, tā ka administratīvās tiesas prezidents sāka prātot, vai viņam būtu vēlams vēl ilgāk darboties šai uzņēmumā.

Sakumā Staviskim nebija nekādu bažu par to, ka Bajonas iestādes varētu viņam sagādāt kādas nepatikšanas. Jo, nerunājot jau par to, ka mērs Garā čakli darbojās līdzi pasākumā, viņš šo teritoriju bija pamatīgi nodrošinājis. Vairākkārtējās revīzijas, kuras, vadoties pēc Crédit Municipal statūtiem, bija izdarījušas finansu iestādes, nekad nebija atradušas ne vismazāko kļūdu, un par to nebija jābrīnās, jo Staviskis un viņa palīgi nenodrošinātās bonas grāmatvedības dokumentos vispār netika atzīmējuši. Direktoram Tisjē bija divas bonu paketes — viena, kuras bonas bija reģistrētas vajadzīgajā kārtībā un saskanēja ar ieķīlātajām dārglietām, otra — ar tādām, kuras tika izrakstītas tikai par 200 000 un vairāk frankiem un kurām nebija nekāda nodrošinājuma (kas naudas izmaksātājiem, protams, nebija zināms) un tāpēc arī neatspoguļojās dokumentos. Tiesības rīkoties ar šo paketi bija vienīgi Staviskim, kas patiesi nebija sīkumains. Tisjē un Debross saņēma noteiktus norādījumus, kādas summas jāizmaksā par bonām.

Ar valdību skaistais Aleksandrs arī sapratās gluži labi, un no tiesu iestādēm viņam nepavisam nebija jābaidās. Prokurors Presārs, ministru prezidenta Šotāna svainis, vēl nekad nebija vēlējis viņam ļaunu, un, ja nebūtu bijis izmeklēšanas tiesneša Prensa, Staviskis nekad nebūtu nokļuvis Lasantē. Bet Prenss pa to laiku bija pārcelts uz kasācijas tiesu, un no viņa vairs nekādas briesmas nedraudēja.

Arī no policijas Staviskim nebija daudz jābaidās, jo, ja arī kādreiz kāds pārāk centīgs ierēdnis sāktu par viņu interesēties, viņam taču bija Sirtē izdotā apliecība. Ja viņam draudēja briesmas, tad tikai no ieķīlātājiem. Tomēr tik ilgi, kamēr tie neko sliktu nenojauta un nepieprasīja, lai bonas apmaina pret naudu, viņš naktīs varēja gulēt mierīgi.

Taču 1933. gada decembra vidū notika tieši tas, no kā viņš baidījās. Kāda apdrošināšanas sabiedrība, kuru bija padarījušas nemierīgu baumas par Bajonas Crédit Municipal, pasniedza direktoram Tisjē kādu bonu ar sešciparu skaitli. Tisjē, kura rīcībā pieprasītās summas, protams, nebija, baroja apdrošināšanas sabiedrību ar daudzvārdīgiem solījumiem un tā palielināja sabiedrības aizdomas. Sabiedrība ziņoja finansu iestādēm, kas tūlīt pārbaudīja lombarda grāmatas. Revidenti rakņājās pa grāmatām un šķirstīja, nospodrināja brilles un atkal šķirstīja, taču, lai kā viņi arī meklēja, apdrošināšanas sabiedrības bona, īsta un nepārprotama, nebija atrodama izdoto vērtspapīru sarakstā. Revidenti, nepieciešamības spiesti, ar ļoti domīgām sejām paziņoja par to izmeklēšanas tiesnesim. Pirms viņš paspēja izdot pavēli apcietināt Bajonas Crédit Municipal direktoru Tisjē, tas jau pats ieradās pie viņa.

Un Tisjē, kas gadiem ilgi vienmēr bija glābis pats savu ādu, atviegloja savu sirdsapziņu, ļaudams mēlei vaļu. Izmeklēšanas tiesnesis, kas līdz šim bija pieradis nodarboties tikai ar krimināllietām provinces līmenī, droši vien dabūja krietni pasvīst, jo Tisjē klāja vaļā visu, ko zināja, un tas nebūt nebija maz.

Nāca gaismā dubultā bonu grāmatvedība, tāpat arī imitētās dārglietas. Atklājās arī eksperta Koona loma, kā arī krāpnieku bandas barveža vārds — Staviskis.

Kamēr Tisjē kungs vēl aizvien centās apgaismot izmeklēšanas tiesnesi, viņa mīļākā ar skubu metās pie telefona un nepacietīgi gaidīja sarunu ar «Claridge» Parīzē.

Skaistā Aleksandra nāve

Šī diena—1933. gada 23. decembris — kļuva liktenīga skaistajam Aleksandram. Atklājumi par Crédit Municipal apgrieza pasauli ar kājām gaisā, un Bajonas izmeklēšanas tiesnesis citu pēc citas izdeva apcietināšanas pavēles. Mērs Garā, finansu padomnieks Debross un vēl daudz citu personu sekoja savam līdzdalībniekam Tisjē izmeklēšanas arestā.

Izdeva arī pavēli apcietināt Staviski, tomēr, kā parasti, policija meklēja viņu veltīgi. Staviskis, visu labi pārdomājis, bija bez liekas steigas aizlaidies. Kad viņš saņēma liktenīgo vēsti no Bajonas un viņa tūlītēja meklēšana Parīzē apstiprināja, ka viņam būtu labāk uz kādu laiku nozust, viņš uzaicināja pie sevis divus tuvākos līdzstrādniekus Aijotu un Ramonjīno un nodeva viņiem pārdošanai dārglietas par desmit miljoniem franku, šīs izņēmuma kārtā īstās dārglietas Tisjē Staviska uzdevumā jau laikus bija paspējis pievākt no Bajonas ķīlām.

Tagad tām bija jāsedz skaistā Aleksandra ceļa izdevumi. Nepavisam nebija tik vienkārši šīs vērtslietas īsi pirms ziemsvētkiem pārdot, tomēr beidzot atradās kāds juvelieris, kas bija gatavs nopirkt dārgās vērtslietas, bet viņš negribēja riskēt un izsniedza avansā tikai 80 000 franku.

Staviskis pusi šīs summas nodeva savai sievai, kas pagaidām palika Parīzē, un beidzot aizceļoja kopā ar savu draugu Pigaljo. Šis draugs, kas bija ciešos sakaros ar deputātu Bonmoru, bija šaubīgs tips. Oficiāli viņš sevi sauca par žurnālistu, faktiski bija Staviska paziņas — valdības par Détective Nr.1 de la France godātā policijas inspektora Bonī špiks.

Kad cilvēks, kas gadiem ilgi baudījis Sirtē labvēlību, sāk slīdēt uz leju, viņš var paraut sev līdzi arī citus, jo, kā slīcējs ķeras pie salmiņa, tā blēdis krampjaini turas pie sava sargeņģeļa amatvīra. To no savas prakses zina katrs kriminālists, to zināja arī Bonī un Presārs. Noziedznieks, kuru pametusi laime, var kļūt saviem labvēļiem bīstamāks nekā pamatīgi apbruņota gangsteru banda, tāpēc nebūtu saprātīgi viņu pazaudēt no acīm, jo citādi pārāk viegli varētu gadīties nelāgi pārsteigumi. Arī to zināja Bonī un pārējie.

Tā, neparedzēdams neko ļaunu, Staviskis kopā ar Pigaljo devās ar vilcienu uz Servoru, kur trīs dienas vēlāk viņiem pievienojās kāds ļoti šaubīgs tips — recidīvists Anrī Vuā, vēlāk arī kāda Liseta Alberā — viena no daudzajām Staviska mīļākajām.

Jaunais gads jau bija pie durvīm, un tas nedrīkstēja būt nabadzīgs. Tāpēc Staviskis 28. decembrī aizsūtīja savu draugu Pigaljo uz Parīzi, lai viņš no juveliera, kam pārdotas zagtās dārglietas, saņemtu atlikušo naudu. Tomēr Pigaljo atveda tikai 6000 franku, toties ļoti daudz satraucošu ziņu. Staviskis Servorā vairs nejutās drošs, tāpēc pārcēlās uz Šamonī, tai laikā mazu ciematiņu Francijas Alpos. Anrī Vuā viņa uzdevumā noīrēja villu «Vieux», kas šai gadalaikā parasti biia neapdzīvota, šeit skaistais Aleksandrs vadīja dienas kopā ar recidīvistu, policijas, špiku un savu mīļāko, kamēr, kā ziņoja laikraksti, policija viņu veltīgi meklējot pa visu Franciju.

Pa to laiku Crédit Municipal skandāls vērsās aizvien bīstamāks valdībai. Afēras virpulī tika ierautas prominentas personas, un sabiedrība saspringti gaidīja Staviska apcietināšanu, jo viņam jau nu vislabāk vajadzēja zināt, kuriem no daudzajiem politiķiem un ierēdņiem, kas tik steidzīgi publicēja atsaukumus un viņu godu glābjošus paziņojumus, arī rokas nebija tīras. Vēl viss nebija zaudēts. Kamēr skaistais Aleksandrs atradās uz brīvām kājām un turēja muti, daudz ko vēl varēja notušēt. Taču tai brīdī, kad viņu apcietinās un viņš sāks runāt, tas varētu kļūt ļoti nepatīkami valdībai un tās premjeram. Un, tā kā Parīzes policijā nebija Bonī vien, bet arī daudz godīgu inspektoru, Staviska apcietināšana bija tikai dienu jautājums.

1934. gada 7. janvārī Parīzes policijas darbinieki tiešām uzdūrās villai «Vieux» Samonī. Viņi bija sekojuši pa pēdām recidīvistam Anrī Vuā un nonākuši Servorā, bet pēc tam beidzot Samonī. Samonī galvenais komisārs Sarpantjē, kas vadīja izmeklēšanu, pievērsa uzmanību villai.

Ļaudis pārsteidza, ka tā ir apdzīvota, tomēr nevienu no tās iedzīvotājiem nekad neredz.

Sarpantjē darbinieki apciemoja villas īpašnieku, apskatīja parakstīto īres līgumu, un viņiem kļuva skaidrs, ka atraduši meklēto.

«Žurnālists» Pigaljo, protams, šai laikā vairs neatradās Samonī. Viņš sēdēja Parīzes prefektūras kriminālnodaļā un mierīgi gaidīja ziņas no villas «Vieux».

1934. gada 8. janvārī, tai pašā laikā, kad Parīzē sapulcējās kopā valdība, lai aiz slēgtām durvīm pārrunātu pēdējo nedēļu notikumus un vienotos par paredzamām pārmaiņām kabinetā, kuras palīdzētu apklusināt aizvien skaļāko neapmierinātību valstī, Samonī galvenais komisārs Sarpantjē metās triecienā pret Staviski.

Pēcpusdienā viņš lika policistiem aplenkt villu «Vieux» un palūdza villas īpašnieku cauri dārzam aiziet pie verandas un pieklauvēt. Pa to laiku divi inspektori lūkoja iekļūt villā pa galvenajām durvīm.

Kas mājā notika nākamajās sekundēs, to var tikai nojaust. Pēc policijas ziņojuma, kuru jau toreiz apšaubīja, tieši tai brīdī, kad inspektors atvēris durvis, villā atskanējis šāviens. Villas īpašnieks, kurš tai mirklī atradās verandā un tātad nevarēja redzēt, kas notiek villā, vēlāk stāstīja, ka tieši pirms šāviena kāds kliedzis: «Nešaujiet, nešaujiet!»

Vai kliedza Staviskis? Vai Vuā? Vai kāds policists? Vai vispār mēģināja noskaidrot, kas kliedzis? Policijas ziņojums par to klusē. Saskaņā ar to iebrukušie policisti atraduši vairs tikai mirstošo Staviski. Viņa galvaskausu bija sadragājusi lode; revolvera stobrs bijis vēl silts, un šaujamais pats gulējis blakus viņa labajai rokai.

Staviskis nebija miris. Viņš nodzīvoja vēl dažas stundas un nomira tikai nākamajā rītā Šamonī slimnīcā. 1934. gada 10. janvārī viņu apbedīja šamonī kapsētā. Tiesas ārsts miršanas apliecībā rakstīja, ka Staviskis izdarījis pašnāvību.

Cilvēks, kurš visu zināja, kura rokās satecēja visā franču kriminālvēsturē vislielākās krāpšanas pavedieni, kurš pazina savus līdzdarboņus augstos un vēl augstākos amatos, viltīgais lapsa, kurš savā piedzīvojumiem bagātajā mūžā bija maigi noskaņojis likumus pret sevi, bija miris un vairs nespēja nevienam kaitēt ar saviem izteikumiem. Pēc oficiālās versijas, Staviskis bija pats izbeidzis savu dzīvi, tomēr sabiedrība tūlīt to apšaubīja. Dažas avīzes gluži neslēpti apsūdzēja valdību un ministru prezidentu Šotānu, ka viņi Sirtē pasūtījuši šo paššāvību.

Miljonu krāpnieka pēkšņā nāve tomēr valdības stāvokli neatviegloja, bet bija nāvīgs dūriens šotānam un viņa kabinetam.

Demagogu sacelšanās

1934. gada 9. janvārī, kad koloniju ministrs Dalimirs, kas bija izsniedzis ieteikuma vēstuli Staviskim, nule kā bija atkāpies no amata, rojālistiskā «Action Française» sakūdīja savus piekritējus gāzt republiku. Ar demagoģiskiem lozungiem «Nost ar zagļiem!», «Nost ar slepkavām!» 2000 parla-mentāriskās demokrātijas pretinieku mēģināja ieņemt Palais Bourbon. Staviska nāve bija sacēlusi kājās arī tos spēkus pie Sēnas, kuri apbrīnoja fašisma paraugu pie Sprē upes un juta tā vilinājumu.

Izsludinātajā trauksmes stāvoklī policija, kuru pretrunīgās pavēles un nesaskaņa starp zvērestu republikai un policijas prefekta Šiapa noskaņojumu padarīja rīcības nespējīgu, ne uzreiz kļuva par stāvokļa noteicēju. Divu tūkstošu demonstrācija tika izklīdināta. Divas dienas vēlāk, kad prese bija ziņojusi par vēl citu augstu stāvošu Staviska līdzdarboņu apcietināšanu, rojālisti saņēma papildspēkus, viņiem pievienojās profašistiskā jaunatnes un studentu organizācija «Jeunesses Patriotes». Zvērinātie republikas, demokrātijas un cilvēcības ienaidnieki nojauta savas rītausmas tuvošanos. Tauta bija sašutusi par to, ka valdība izrādījusies korupta un izvirtusi un tās sistēma radījusi un atbalstījusi tādus superblē-žus kā Staviskis un viņa līdzdalībnieki. Neviens godīgs cilvēks nespēja pievērt acis, neviens vēlētājs nevarēja neredzēt, ka viņš ar savu balsi palīdzējis valdīt tādiem neliešiem. Tautas ienaidnieki veikli izmantoja tautas masu niknumu un, liekuļodami demokrātisku sašutumu, aicināja sākt uzbrukumu demokrātijai. Labēji ekstrēmiskā prese ar katru jaunu atklājumu Staviska lietā uzpūta puča liesmas. Taču nevis koruptā valdība bija viņu ienaidnieks, bet gan kreisās partijas— pirmām kārtām jau FKP, kas aicināja uz cīņu pret fašisma briesmām.

27. janvārī par piedalīšanos krāpšanā bija spiests no amata atkāpties tieslietu ministrs, bet dienu vēlāk atkāpās visa Šotāna valdība.

Policijas prefekts šiaps, kuru labējās avīzes uzkrītoši saudzēja, pagaidām palika savā amatā un pavisam atklāti parādīja labvēlību saviem fašistiskajiem draugiem. (Vēlāk Višī Francijā Šiaps tika nogalināts kā fašistiskās policijas virsnieks.) Fašistu izlēcienus viņš uzņēma (tāpat kā agrāk Staviska bandu) ar lielāko iecietību.

Šotāna valdības mantojumu pārņēma Eduārs Daladjē, radikālsociālists, deputāts, kas nemiera vilni tūlīt mēģināja apturēt ar pārvaldes un justīcijas aparāta reorganizāciju. Viņš apsolīja saukt pie atbildības visus Staviska afērā vainīgos, neievērojot viņu sabiedrisko stāvokli, un gandrīz likās, ka viņš to domā nopietni, jo taisnīgajām tautas dusmām tika upurēti trīs augsti ierēdņi — Presārs, Šiaps un Sûreté Générale direktors Tomē. Tomēr tiem, kas plosījās visskaļāk pret korupciju un zagšanu, tieši tas nebija pa prātam.

Policijas prefekts šiaps, kuru Daladjē valdība gan atcēla no Parīzes policijas šefa amata, tomēr pacentās apgādāt ar valdības pilnvarotā posteni Marokā, liedzās atstāt Parīzi un atteikties no savas ietekmes uz policiju. Galvaspilsētas mērs paziņoja, ka solidarizējas ar šiapu un atsakās no amata. Sûreté Générale direktors Tomē un prokurors Presārs nesagādāja tik daudz grūtību. Arī viņus atcēla no amata, tomēr viņi neko nezaudēja ne ^Igas, ne arī prestiža ziņā. Tomē iecēla par Comédie Française galveno administratoru un Presāru — par trešo tiesnesi kasācijas tiesā.

Tomē, Šiapa un Presāra atlaišanai, dabiski, sekoja arī pārmaiņas zemākajā personālā. Turklāt notika arī dedzīgas debates par drošības orgānu uzdevumiem un tiesībām, tomēr tās nepārsniedza attiecīgās robežas.

6. februārī ministru prezidents Daladjē mēģināja stādīt priekšā parlamentam savu jauno valdību, tomēr gandrīz nemaz netika pie vārda. Taču beigu beigās viņa kabinets ieguva uzticības votumu.

Tai pašā laikā, kad notika Daladjē valdības debija parlamentā, «Action Française», «Jeunesses Patriotes» un pusmili-tārās fašistu savienības «Croix de feu» (Ugunskrustieši) sakūdīti ļaužu bari pulcējās Senmišela bulvārī pie mērijas un Elizejas laukos. Komunisti un sociālisti izdeva strādnieku uzsaukumu ar diviem lozungiem «Nost ar zagļiem!» un «Nost ar fašistiem!» un aicināja tautu uz pretdemonstrāciju.

Policija, kas atkal bija trauksmes stāvoklī — ar tērauda kaskām galvā, papildināta ar vairākiem simtiem žandarmu zirgos, ar ūdensmetējiem, ugunsdzēsējiem un republikānisko gvardi, tika atspiesta atpakaļ, un Konkordijas laukumā cilvēku pūlis to straujā uzbrukumā satrieca. Šai mirklī mobilā žandarmērija atklāja uguni. Pūlis uz to reaģēja ar īstu trakošanu. Apgāza autobusus, aizdedzināja laikrakstu kioskus, pār policistiem nobira akmeņu, pudeļu un visādu citu metamo krusa. Ielu cīņa, tik nikna, kādu Parīze sen nebija piedzīvojusi, turpinājās līdz vēlam vakaram, kad policisti pamazām sāka ņemt virsroku. Kā šī fašistiskā puča mēģinājuma upuri uz ielas palika 17 nogalinātie un 2319 ievainotie.

Nākamajā dienā Daladjē kabinets paziņoja, ka nespējot tikt galā ar stāvokli, un atkāpās.

Taču Staviska afēra ar to vēl nebeidzās. Izmeklēšanas tiesnesis Prenss, cilvēks, kas pirms pārcelšanas uz kasācijas tiesu bija ticis cieši uz pēdām Staviskim, ar augošu nepacietību sekoja atklājumiem par Crédit Municipal afēru. Prenss pazina Staviski, viņš pazina arī prokuroru Presāru un policijas virsniekus, kas tik vēlīgi bija vērojuši blēdīgās izdarības, un viņam droši vien bija daudz, ko pastāstīt, lai palīdzētu šo afēru noskaidrot. Tomēr nevienam Sirtē komisāram ne prātā nenāca nopratināt viņu — kompetento kolēģi. Neviena tiesa neatbrīvoja viņu no solījuma klusēt un nepieprasīja, lai viņš izteiktos. Tad agrākais izmeklēšanas tiesnesis, kas tagad bija tiesnesis, vairs nespēja ilgāk izturēt. Ātri izšķīries, viņš lūdza savam šefam, kasācijas tiesas prezidentam, atļauju uzticēt viņam to, ko zināja.

Prezidents, tagad arī bijušā prokurora Presāra priekšnieks, nevarēja atteikties, jo viņam bija jāinteresējas par savu tiesnešu sirdsapziņas konfliktiem. Tepēc viņš šai sarunai noteica laiku—1934. gada 21. februāri. Divas dienas agrāk vai vēlāk vairs neko nenozīmēja.

Tiesnesis Prenss bija apmierināts. Viņš 21. februārī gribēja tiesas prezidentam pastāstīt tādas lietas, kas pārsteigs pat šo sirmo, pieredzējušo juristu. Prenss savu nodomu neslēpa.

Viņa draugi zināja par to, un arī Sirtē un policijas prefektūra zināja, jo tām visur bija ausis. 20. februāra rītā, vienu dienu pirms sarunas, Prensa kundzei piezvanīja pa tālruni. Viņas vīram esot nekavējoties jābrauc uz Dižonu, jo viņa mātei esot ļoti slikti, viņai tūlīt izdarīšot bīstamu operāciju. Prensa kundze tūlīt aizsteidzās pie vīra, kas ar nākamo vilcienu aizbrauca uz Dižonu.

Prensa kundze nevarēja braukt līdzi vīram, tomēr viņš sievu nomierināja — jau ar vakara vilcienu viņš atgriezīšoties Parīzē, nekāda vara pasaulē nespējot viņu aizkavēt izlietot iespēju rīt izrunāties ar kasācijas tiesas priekšsēdētāju.

Tie bija pēdējie vārdi, ko Prensa kundze dzirdēja no sava vīra. Vienos naktī uz dzelzceļa sliedēm netālu no Dižonas atrada tiesneša sakropļoto līķi.

Ko viņš bija darījis Dižonā, kur bija uzturējies un kas bija noticis 1934. gada naktī no 20. uz 21. februāri vilcienā no Dižonas uz Parīzi, kādi cilvēki bija atradušies vagonā tiesneša kupejā, vai Prenss vispār bija braucis šai vilcienā, to zināja tikai slepkavas, bet tie saprotamu iemeslu dēļ klusēja.

Pēc tiesas mediķu secinājuma Prenss ticis nogalināts. Šoreiz ārsti noliedza, ka iespējama pašnāvība, nevis kā Staviska nāves gadījumā. Kādos apstākļos tiesnesis Prenss aizvākts no šīs pasaules, tomēr palika nenoskaidrots.

Skaidrs, ka šī slepkavība dažas stundas pirms plānotās sarunas ar Francijas augstākās kasācijas tiesas prezidentu dažiem ļaudīm — arī Prensa kādreizējam priekšniekam Pre-sāram un dažiem policijas ierēdņiem — bija notikusi tieši īstajā brīdī un bija viņiem varen pa prātam. Sirtē kāda augsta ierēdņa personā tūlīt apšaubīja ārstu lēmumu un aizstāvēja versiju, ka Prenss izdarījis pašnāvību.

Ievērojami vēsturnieki, piemēram, Franču akadēmijas loceklis Žaks Kastenē, un plašas sabiedrības aprindas neticēja šim skaidrojumam un vainu par šo slepkavību uzvēla pašai Sirtē.

Ziņa par tiesneša nāvi vēlreiz izraisīja sabiedrības sašutumu, līdz beidzot skandāls par Staviska afēru pamazām pieklusa un uzmanību piesaistīja citi smagi noziegumi.

1935. gada 4. novembrī beidzot kādā Parīzes zvērināto tiesā sākās prāva pret Staviska līdzdalībniekiem, kurā no divdesmit apsūdzētajiem vienpadsmit tika attaisnoti. Tikai Tisjē, Debross, Koons, Garā un pieci citi apsūdzētie tika notiesāti ar brīvības atņemšanu no viena līdz septiņiem gadiem. Staviska augstu stāvošie «sargeņģeļi» juristu aprindās un policijā netika traucēti.

Sirtē, Staviska afēras rezultātā atbrīvojusies no nespējīga direktora un ieguvusi uz sava vairoga vēl pāris netīru traipu, būtībā nebija mainījusies. Daladjē valdības cenšanās reorganizēt policiju aprobežojās ar nenozīmīgām izmaiņām personāla sastāvā un Sirtē nosaukumā. No šā laika Sûreté vairs nebija «Générale», bet gan (patriotiskāk!) «Nationale», tikai tas būtībā neko nemainīja.

Bandītu konsorcijs

Pēc tam kad Vācijā pie varas nāca fašisti, Anglija un Francija mēģināja stāties pretim Itālijas un Vācijas ekspansijas plāniem Balkānos, un tā nodibinājās Balkānu antante. Franču valdība galvenokārt bija ieinteresēta Dienvidslāvijā, kur, pateicoties karaļa Aleksandra I frančiem draudzīgajai nostājai, varēja izdarīt plašus franču kapitāla ieguldījumus.

Itāļu un vācu fašistiem Dienvidslāvijas karaļa profranču nostāja, protams, bija kā dadzis acī.

Kādā tveicīgā 1934. gada augusta dienā Romas viesnīcā «Continental» sastapās daži kungi, kas ļoti augstu vērtēja diskrēciju.'Trijiem no viņiem bija jāatbild vismaz par duci smagu noziegumu, un tāpēc viņi būtu reģistrējami Interpola meklējamo personu sarakstos. Divi no viņiem — Paveliča kungs un Mihailova kungs — arī bija uzskaitē, kaut gan tikai Dienvidslāvijas slepenpolicijas kartotēkā. Trešo kungu — Er-koli Konti — noziedznieku sarakstos nevarēja atrast, jo kā itāliešu slepenpolicijas ģenerālinspektors viņš pats tos sastādīja.

Minētie noziedznieki bija Ante Pavelies — labējo ekstrēmistu teroristu organizācijas «Ustaša» šefs un Ivans Mihai-lovs — viņa vietnieks.

Pavelies, pēc izcelsmes horvāts, tagad dzīvoja Boloņā. Abi jau gadiem ilgi sadarbojās ar Musolīni slepeno dienestu. Musolīni ar sava valsts policijas šefa Bokīni starpniecību finansēja «Ustašas» biedru izglītošanu teroristiskā darbībā Itālijā un Janka-Pustā Ungārijā, pie robežas ar Dienvidslāviju. Tāpēc arī Pavelies un Mihailovs atbalstīja Musolīni iekarošanas politiku Balkānos un Vidusjūras rajonā. Erkole Konti, Dienvidslāvijas resora šefs itāliešu slepenajā dienestā, bija «Ustašas» vadoņu padomnieks un sargeņģelis, un viņu par sakarnieku «Ustašas» vadoņiem bija piekomandējusi Itālijas valdība. No citiem kungiem, kas tai augusta dienā drīkstēja ierasties stingri apsargātajā viesnīcā «Continental» Romā, jāpiemin vēl Itālijas ārlietu ministrs grāfs Čiano, kungi no Vācijas sūtniecības, kā arī ustašu vadoņi Kvaterniks un Bziks.

Katrā ziņā par Čiano kļuva zināms tikai tas, ka viņam bijusi saruna ar Paveliču un Mihailovu, turpretim sarunas temats palicis nezināms. Turpretim par Kvaterniku un Bziku zināms, ka viņi bijuši ļoti labi informēti un viņu apspriedes temats bijis Dienvidslāvijas karaļa ceļojums uz Bulgāriju un Franciju. šis ceļojums, kuru Dienvidslāvijas un Francijas valdības bija domājušas kā savstarpējas draudzības demonstrējumu, bija sarosījis ustašus un atdzīvinājis viņu seno vēlēšanos — aizsūtīt pie senčiem viņu lielāko ienaidnieku karali Aleksandru I. Sis plāns bija vecs, un ustašu centrā, tāpat arī viņu nometnēs jau gadiem ilgi notika gatavošanās, apmācīti piemēroti slepkavas, bija noausts smalks un viltīgs tīkls. Šā tīkla centrā, visus pavedienus neuzticīgi pārbaudīdams, sēdēja fašistu izdresētais Ante Pavelies ar savām tuvākajām uzticības personām.

Jau 1933. gada decembrī viņš savus līdzdalībniekus bija uzrīdījis Aleksandram I. Toreiz pamatīgi bruņota teroristu grupa no Janka-Pustas karaļa ziemsvētku ceļojuma laikā bija mēģinājusi viņu nošaut. Par šo darbu Antem Paveličam bija piesolīta 500 000 Itālijas liru liela prēmija. Tomēr uzbrukums neizdevās, kāds ustašu organizācijā ielavījies dienvidslāvu slepenpolicijas aģents laikus bija paspējis brīdināt attiecīgās iestādes. Toreiz Janka-Pustas nometnes vadītājam tas nebeidzās labi, jo Ante Pavelies bija ne vien valdītkārs fanātiķis, bet arī atriebīgs sadists. Tāpēc viņš neapmierinājās ar to vien, ka lika nogalināt uz Boloņu izsaukto Perčiču, bet pirms tam vēl pavēlēja stundām ilgi viņu mocīt un beidzot pašrocīgi nošāva, turklāt pie šīs izrēķināšanās klāt bija arī itāļu slepenā dienesta virsnieks Konti.

Pēc neveiksmīgā atentāta 1933. gada decembrī kļuva ievērojami grūtāk nogalināt karali — slepenpolicisti vairs neatkāpās ne soli no viņa, un ustašiem bija ļoti jāuzmanās, jo viņiem jau bija uz pēdām.

Tomēr no sava plāna viņi neatteicās, gluži otrādi, laiku līdz nākamajam atentātam viņi pavadīja lietderīgi — šaudami mērķī, kas bija Dienvidslāvijas karalim līdzīgs manekens. Tikpat intensīvi trenējās bumbu metēji, uzbrukdami vilcieniem un mēģinādami nogalināt antifašistus.

Tagad, kad bija zināms, ka Aleksandrs I brauks uz ārzemēm, visa ustašu interese atkal bija vērsta uz vienu mērķi — karaļa nogalināšanu. Ja notiktu pēc Paveliča prāta, usfaši viņam būtu uzbrukuši jau Sofijā, pirmajā karaļa viesošanās vietā. Tomēr pret to iebilda Paveliča vietnieks Mihailovs, jo viņš baidījās, ka Aleksandrs I varētu paraut līdzi kapā savu ustašiem draudzīgo kolēģi — Bulgārijas karali vai arī izprovocēt karu starp Bulgāriju un Dienvidslāviju.

Erkolem Konti arī šķita saprātīgāk uzbrukumu neizdarīt Sofijā, tāpēc Pavelies, kas bija atkarīgs no itāliešu lirām, no sava plāna atteicās.

Tomēr viņam par katru cenu bija nepieciešami panākumi. Tāpēc konsorcijs viesnīcā «Continental» izperināja četrkārt nodrošinātu slepkavības plānu. Pēc tā Aleksandru I vajadzēja nogalināt vai nu tūlīt pēc nokāpšanas no kuģa Marseļā, vai, ja tas neizdotos, ceļā uz Parīzi. Ja abi šie pasākumi būtu neveiksmīgi, tad slepkavība būtu jāizdara pašā Parīzē, un, ja tas Francijā vispār nebūtu iespējams, jāseko Aleksandram I uz Saseksu Anglijā, uz kurieni viņš gribēja doties inkognito pēc vizītes Francijā, lai apmeklēu savu dēlu, kas tur mācījās.

Šai laikā ustaši visu varēja plānot jau tik detalizēti tāpēc, ka ne tikai Dienvidslāvijas slepenpolicijai bija aģenti ustašu organizācijā, bet arī ustašiem savukārt bija špiki slepenpolicijā. Tāpēc ustaši zināja Dienvidslāvijas karaļa ceļojuma programmu tikpat labi kā Dienvidslāvijas slepenais dienests.

Kad galvenās līnijās viss bija noskaidrots, varēja ķerties pie tehniskām detaļām, un Eižens Kvaterniks un Miju Bziks izvēlējās piemērotus cilvēkus.

Dienvidslāvijas slepenpolicija un tās pie Internacionālās policijas komisijas (Interpols) Vīnē akreditētais pārstāvis Miličevičs bija pamanījuši pieaugošo ustašu aktivitāti. Mili-čevičs, būdams Dienvidslāvijas pastāvīgais delegāts Interpo-iā (kurš saskaņā ar saviem statūtiem vispār nedrīkstēja nodarboties ar politiskiem noziegumiem un noziedzniekiem), savu stāvokli galvenokārt izmantoja, lai demoralizētu pret Dienvidslāviju darbojošās emigrantu organizācijas, no saviem aģentiem uzzināja par nodomāto atentātu un 1. oktobrī informēja par to Iekšlietu ministriju Belgradā, tomēr Aleksandrs I savu ceļojumu jau bija sācis.

V/ve le roi!*

Otrdiena, 1934. gada 9. oktobris, Marseļā bija svētku diena. Vecajā ostā drūzmējas cilvēki, lai redzētu Dienvidslāvijas kreiseri «Duhrownik», kas stāv reidā. Osta un ielas uz pilsētas centru rotātas ar Francijas un Dienvidslāvijas karogiem. Krastmalā vietu ieņēmis koloniālās infantērijas bataljons ar orķestri, kā arī policijas un žandarmērijas daļas. Drošības

Lai dzīvo karalis! Franču vai.

policija patrulē un nemitīgi novēro ļaužu pūli, kas ostā gar Beļģijas krastmalu veido aizvien blīvākas špaleras.

Starp divām zemūdenēm ar sarkanu samtu klātas parādes kāpnes. Pāri ostai strauji un eleganti riņķo franču hidroplāni. Pie izejas uz kāpnēm ieņēmuši vietas Marseļas iestāžu pārstāvji, augsti virsnieki un Luijs Bartū, Francijas ārlietu ministrs, lai apsveiktu Dienvidslāvijas karali, Karageorgijeviču pēcnācēju.

Divas minūtes pirms pulksten 16.00 no kreisera «Dubrownik» nolaiž sniegbaltu motorlaivu. Tieši pulksten 16.00 tā piestāj pie kāpnēm. No tās, tērpies admirāļa uniformā ar Goda leģiona lielo lenti pār krūtīm, izkāpj Aleksandrs I. Pēc smaida un sirsnības, ar kādu viņš spiež roku ministram Bartū, nemaz nevar nojaust, kāda liktenīga vēsts viņam nupat tikusi paziņota uz kreisera,— proti, pirms sešām stundām Dienvidslāvijas konsulātā Marseļā pienākusi ziņa, ka teroristi tūlīt pēc karaļa nokāpšanas krastā izdarīs pret viņu atentātu. Konsulāts par to bija ziņojis Sirtē un licis Aleksandram I pie sirds, lai viņš paliek uz kuģa. Tomēr karalis par to negribēja ne dzirdēt.

Viņš māj ar roku, un marselieši sveic viņu ar saucieniem «Lai dzīvo!». Beidzot karalis iesēžas vaļējā limuzīnā kopā ar Bartū un ģenerāli Žoržu. Kortežs sāk virzīties uz pilsētas centru. Tā priekšgalā virsnieki zirgos, viņiem seko divas drošības dienesta mašīnas un beidzot limuzīns ar karali, ministru Bartū un ģenerāli Žoržu. Abās pusēs mašīnai jāj virsnieki ar izvilktiem zobeniem. Lēnā gaitā kavalkāde virzās no krastmalas uz Kanebjēru, Marseļas galveno satiksmes maģistrāli.

Mašīna ar augstajām personām nobraukusi apmēram simt metru, kad uz labās puses ietves sākas drūzmēšanās. Kāds vīrietis laužas cauri skatītāju pūlim, pārrauj policistu ķēdi, ar saucienu «Vive le roi!» metas garām pulkvežleitnantam Pualē pie limuzīna, uzlec uz kāpšļa un no lielkalibra pistoles raida veselu sēriju šāvienu. Pulkvežleitnants Pualē kā sastindzis sēž uz sava parādes zirga, kas nervozi dīžājas. Mašīnas šoferis Fuasaks, kas sākumā velti bija mēģinājis atgrūst uzbrūkošo vīrieti, strauji bremzē, zibenīgi sagrābj šāvēju aiz matiem un piespiež viņa galvu pie mašīnas karosērijas. Un tad atjēdzas arī pulkvežleitnants Pualē un cērt ar zobenu — tas viss notiek nedaudzās šausmu pilnās sekundēs. Tad sakustas ļaužu pūlis ielas malās, gvarde un policija. Izceļas haoss. Šāvieniem seko kliedzieni, satrauktie skatītāji metas uz uzbrucēju un sabradā viņu. Pa to laiku limuzīns traucas uz prefektūru, kur dažas minūtes vēlāk no ievainojumiem mirst Dienvidslāvijas karalis.

Ārlietu ministrs Bartū, kuru arī ķērušas vairākas lodes, nomirst stundu vēlāk slimnīcā, un vienīgi ģenerālis Žoržs, kaut arī daudzās vietās ievainots, paliek dzīvs.

Pa to laiku policija un gvarde noskaidrojusi stāvokli Kanebjērā. Izrādās, ka Aleksandrs I, Bartū un Žoržs nav vienīgie upuri. Sajukumā, kas sekoja augsto personu nošaušanai, bija nošautas arī divas sievietes skatītāju pūlī un kāds drošības policists un ievainoti desmit cilvēki.

Marseļas Sirtē direktors Aleksandrs Gibals bija spiests noklausīties, ka viņa otrā nodaļa, kurai jāatbild par valdības locekļu un valsts viesu drošību, ir nožēlojami izgāzusies. Jau kopš oktobra sākuma Sirtē no Dienvidslāvijas slepenā dienesta bija zināms, ka draud karaļa noslepkavošana uz Francijas zemes. Aleksandra I ierašanās dienā Sirtē uzzināja, ka uzbrukumu paredzēts izdarīt Marseļā. Turklāt Dienvidslāvijas slepenais dienests vēl bija Sirtē ziņojis par atentāta projektētāju organizāciju un tās šefu, kā arī sniedzis informāciju par ustašu teroristu metodēm.

Cik maz gan bija darījusi Sirtē, kas bija tik pieredzējusi pretinieku izsekošanā, spiegošanā un dažādās intrigās! Tā bija nodarbojusies tikai ar parastajiem meklējumiem un apjautāšanos Marseļas viesnīcās par nesen iebraukušiem dienvidslāviem. Vai tā bija tikai nolaidība? Grūti tam ticēt, ja novērtē visu situāciju un tos, kas piedalījušies šajos notikumos. Pēc 6. februāra fašistiskā puča, kuram par iemeslu bija noderējusi Staviska afēra, Daladjē radikālsociālistu valdībai bija jāatdod sava vieta «nacionālās vienības» valdībai, kurā kopā ar ārlietu ministru Bartū bija arī tādas aizdomīgas personas kā Dumergs, maršals Petēns, vēlākais Višī Francijas prezidents no Hitlera žēlastības, un Pjērs Lavāls, vēlākais kolaboracio-nists un Višī valdības galva. Lavāls, kuram, tāpat kā ministru prezidentam Dumergam, jau toreiz bija cieši sakari ar fašistiskajām organizācijām Francijā, ne tikai kandidēja uz ārlietu ministra posteni, bet bija arī dedzīgs Hitlera un Musolīni pielūdzējs.

Arī franču policijā bija ieperinājies ne mazums fašistu, jo sevišķi daudz bēdīgi slaveno «Croix de feu» un «Action Française» piekritēju.

Protams, franču valdībai nāca par ļaunu tas, ka frančiem draudzīgā Dienvidslāvijas karaļa vietā sāka valdīt viņa pēctecis princis reģents Pauls, kas uzņēma provācisku valdības kursu. Tomēr franču valdība un varenās divsimt ģimenes, kas stāvēja aiz tās un nosprauda tās kursu, bija ieinteresētas, lai Francijai būtu labas attiecības ar Musolīni Itāliju un Hitlera Vāciju. Vēl vairāk — tikai Hitlera un Musolīni parauga fašis-

mā šīs aprindas saskatīja izeju no juceklīgā stāvokļa, ko bija radījušas ekonomiskās krīzes un proletariāta šķiru cīņa. Lavāli un dumergi flirtēja ar Musolīni un sargājās viņu aizkaitināt.

Tāpēc Sirtē izmeklēšana jau no sākta gala izvairījās no visa, kas varētu sniegt dziļāku ieskatu par šā nozieguma iemesliem un atklāt tos, kuri slēpās aiz noziedznieku mugurām. Izmeklēšana apmierinājās tikai ar atentāta norises noskaidrošanu.

Kas bija izšāvis liktenīgos šāvienus, no kuriem aizgāja bojā trīs un tika ievainoti desmit nevainīgi cilvēki, nekad netika pilnīgi noskaidrots. Vēlāk tikai paziņoja, ka par atentātu atbildīgi teroristi. Tomēr īstenībā no vēlāk apsūdzētajiem ustašu organizācijas locekļiem konkrēti neviens netika apvainots šai noziegumā. Policija pievāca visus noziedznieku šaujamos ieročus, un eksperts tos pārbaudīja. Ja lodes, kas nogalināja abas sievietes un policistu, būtu tikušas izšautas no šiem ieročiem, tad taču nebūtu nekāda iemesla to noklusēt, bet gluži otrādi—to paziņotu atklātībai.

Pie ieročiem taču bija ķērušies arī Sirtē, gvardes un žandarmērijas vīri, tomēr viņu ieročus nepārbaudīja.

Virsuzraudzību pār izmeklēšanu uzdeva Iekšlietu ministrijas ģenerālinspektoram Pjēram Mondanelam. Viņam bija padots liels skaits Marseļas policijas šefa Gibala, kas vadīja izmeklēšanu, inspektoru un komisāru, kā arī Parīzes Sirtē šefs 2ans Belēns, kas vadīja izmeklēšanu galvaspilsētā, un Sirtē komisārs Bartelebs, kurš ievāca ziņas par šo lietu Budapeštā, Vīnē un Berlīnē.

Vissvarīgāko ziņu sniedzēju — pašu šāvēju bija likvidējis pulkvežleitnants Pualē ar zobena cirtienu. Cilvēks, kas bija nošāvis karali Aleksandru I, ārlietu ministru Bartū un smagi ievainojis ģenerāli 2oržu, nenācis pie samaņas, nomira ap pulksten 22.00 Marseļas Sirtē krimināldaļā.

Policija pie viņa atrada viltotu Čehoslovakijas pasi ar Kelemana vārdu, otru pielādētu pistoli un granātu. Uz vīrieša labās rokas dilba bija tetovējums — zem miroņgalvas ar kirilicas burtiem rakstīts teiciens, kas beidzās ar vārdiem «brīvība vai nāve».

Ar Dienvidslāvijas slepenās policijas palīdzību noziedznieku drīz vien identificēja. Viņa vārds bija Veļičko Kerins-Dimitrovs, viņš bija trīsdesmit septiņus gadus vecs un dzimis Kamencos Bulgārijā. Kerins bija rūdīts terorists, ustašu instruktors, unteršārfīrera Mihailova personiskais pavadonis un profesionāls slepkava. Atbilstošs bija arī viņa noziegumu saraksts. īpašas ievērības cienīgs ir Sofijas apgabala tribunāla 1928. gada 7. septembra spriedums, ar kuru viņš, kas toreiz saucies par Dimitrovu-Vladimirovu, aizmuguriski notiesāts uz nāvi par parlamenta deputāta komunista Dima Hadži Dimova nogalināšanu. Tā pati tiesa arī bija viņu ar vārdu Vladimirs Georgijs Černozemskis trīs gadus vēlāk—1932. gada 5. janvārī — notiesājusi par politisku slepkavību uz mūžu cietumā. Sis cilvēks ar daudzajiem vārdiem, kurš bija izdarījis tik daudzas slepkavības, tagad pats bija miris un tāpēc vairs nevarēja neko pastāstīt par slepkavošanu Marseļā, tomēr viņa jaunajā, lētajā kastaņbrūnajā uzvalkā bija kāda Marseļas apģērbu veikala firmas zīme.

Slavenajā veikalā «La belle Jardienere» pēc numura uz vestes oderes varēja noteikt, ka uzvalks nesen pirkts veikala filiālē Klišī laukumā Parīzē.

Sirtē šefs Gibals tūlīt sazinājās ar savu kolēģi Parīzē Belēnu, kas nekavējoties devās uz Klišī laukumu un tur uzgāja noteiktas pēdas, jo pārdevējs ļoti labi atcerējās šā uzvalka pārdošanu. Četri ārzemnieki, no kuriem viens runājis korektā franču valodā, pirms sešām dienām bija nopirkuši trīs šādus uzvalkus un likuši tos nosūtīt uz viesnīcu Mazagrāna ielā.

Viesnīcā viņu tomēr vairs nebija — tūliņ pēc uzvalku saņemšanas viņi bija izvākušies, tomēr viesnīcas personāls varēja sniegt visai labu šo personu aprakstu, un šefinspektors šīs ziņas aizsūtīja savam kolēģim uz Marseļu.

Arī Marseļā nebija sēdējuši, rokas klēpī salikuši. Inspektors Paoli bija apskatījis Marseļas apkaimi un uzdūries Eksan-provansā viesnīcas «Modernes» īpašniecei, kas kādā preses fotogrāfijā pazina Kerinu kā savas viesnīcas bijušo viesi. Divi ārzemnieki — tā viņa stāstīja — svētdien, 7. oktobrī, ap pulksten 20.00 bija apmetušies viesnīcā divvietīgā istabā un pasūtījuši atsevišķu istabu savam draugam, kas ieradīšoties vēlāk. Un tas esot bijis Kerins. Abi ārzemnieki, kāds Egons Krāmers no Prāgas, kas ciešami runājis franciski, un viņa biedrs Silvestrs Malnijs, kas nemaz nepratis franciski, tūlīt esot aizgājuši uz savu istabu. Pirmdien viņi bijuši projām visu dienu, droši vien paēduši arī citur. Vīrietis, kas nosaucis sevi par Krāmeru, vispār vairs neesot atgriezies viesnīcā. Naktī no pirmdienas uz otrdienu vienīgi Kerins, kas uzdevies par Kelemanu, un Malnijs esot pārgulējuši viesnīcā. Inspektors Paoli uzzināja, ka otrdien — atentāta dienā — Malnijs un Kerins esot pamatīgi pabrokastojuši, iedzēruši vairākus aperitīvus un konjaku, samaksājuši rēķinu un īri par istabu dienu uz priekšu un tad apmēram 12.45 atstājuši viesnīcu. Vakarā ap 18.30 Malnijs viens pats esot atnācis atpakaļ, tomēr pēc pusstundas nozudis.

Inspektors Paoli ar to arī apmierinājās un nepapūlējās pārmeklēt istabu, kurā bija dzīvojuši Malnijs un Kerins, tomēr mazliet vēlāk tāpēc kādam jaunam cilvēkam tika laupīts nakts miegs.

Marseļas Sirtē Kerina, Krāmera un Malnija apraksti tika salīdzināti ar tiem, kurus no Parīzes bija atsūtījis viņu kolēģis par uzvalku pircējiem. Izrādījās, ka Klišī laukumā, pērkot uzvalkus, klāt bijis vienīgi Kerins. No tā jāsecina, ka bez Malnija un Krāmera Francijā bija ieradušies arī vēl citi ustašu teroristi un arī tiem varēja būt kāds sakars ar atentātu.

Sirtē direktors Gibals atkal pa telefonu sazinājās ar savu kolēģi Belēnu Parīzē.

Parīzes policija sāka izmeklēšanu un 11. oktobrī kādā viesnīcā Tononā uzdūrās diviem aizdomīgiem ārzemniekiem, kuri saucās Benešs un Novāks un kuriem bija viltotas čehu pases. Pēc Dienvidslāvijas slepenpolicijas Sirtē rīcībā nodotiem dokumentiem viņus vēl tai pašā dienā identificēja. Tie bija Zvonomirs Pospišils un Milans Rajičs. Nopratināt viņus bija grūti, jo kā viens, tā otrs zināja tikai pāris vārdu franču valodā. Izmeklēšanā iesaistījās Dienvidslāvijas pārstāvis In-terpolā Miličevičs. Nopratināšanā noskaidrojās, ka Pospišils un Rajičs tūlīt pēc atentāta gribējuši bēgt uz Šveici, tomēr parastā kontrole uz robežas viņus aizturējusi.

Rajičs nesagādāja izmeklētājiem nekādas grūtības un tūlīt atzinās, ka viņi piederot pie teroristiem, kurus «Ustaša» atsūtījusi uz Franciju nogalināt Aleksandru I, tomēr viņš un Pospišils nepiederēja pie grupas, kura piedalījās uzbrukumā Marseļā. Viņu laiks būtu pienācis tikai tad, ja uzbrukums Marseļā nebūtu izdevies. Viņiem bija Parīzē jāgaida norādījumi.

Pospišils bija cietāks rieksts. Viņš izlikās neko nezinām un, kad beidzot iekrita uz Miličeviča blefu, kļuva brutāls un pat iesita ar dūri ienīstajam Dienvidslāvijas slepenpolicistam. Viņa bēgšanas mēģinājumu policija tomēr vēl paspēja aizkavēt.

Pēc Pospišila un Rajiča apcietināšanas Sirtē domāja, ka jābūt vēl diviem atentāta dalībniekiem. Šis pareģojums ne tikai piepildījās, bet tika pat pārspēts.

Inspektors Paoli, vēl arvien darbodamies Eksanprovansā, uzgāja kāda noslēpumaina pāra pēdas. Tas bija 6. oktobrī apmeties viesnīcā «Cours Mirabeau» un acīmredzot bija ciešos sakaros ar Kerina grupu.

Sieviete, gadus divdesmit piecus līdz divdesmit astoņus veca gaišmate, bija ieradusies pirmā un pierakstījusies viesnīcā kā Marija Vondračeka no Triestas. Par viņas vīru uzdotais Petars ieradās vēlāk. Marijai Vondračekai bija līdzi divi lieli ādas koferi. Tiktāl vēl nekādas aizdomas neradās. Inspektors Paoli kļuva uzmanīgs tikai tad, kad uzzināja, ka tas pats Krāmers, kas Kerinam bija noīrējis istabu viesnīcā «Mcdernes», gaidīja Vondračeka kundzi, jo jau pirms viņas ierašanās viesnīcā «Mirabeau» bija apjautājies par viņu. Pēc tam Paoli ar taksometru un autobusu šoferu un viesnīcas personāla palīdzību rekonstruēja visu Vondračeku laulātā pāra darbību Eksanprovansā. Un tā Sirtē uzzināja, ka Mariju Vondračeku, kas ar četriem koferiem ieradās svētdien, 7. oktobrī, pulksten 17.00, taksometrā bija sagaidījis Krāmers, bet tikai ar diviem koferiem viņa izkāpusi pie viesnīcas «Mira-beau». Pēc tam Krāmers bija aizbraucis uz viesnīcu «Modernas», kur noīrējis istabu sev, Kerinam un Malnijam.

Nākamajā dienā — pirmdienā, vienu dienu pirms atentāta,— Vondračeka, Krāmers, Kerins un Malnijs aizbraukuši uz Marseļu, droši vien lai sameklētu izdevīgu vietu plānotajam atentātam. Vēlu pēcpusdienā viņi atgriezušies Eksanprovansā, un vēl tai pašā naktī Krāmers ar taksometru aizbraucis uz Aviņonu un no turienes ar vilcienu uz Itāliju.

Inspektors Paoli no tā secināja, ka cilvēks, kas viesnīcā «Modernes» saucās par Krāmeru un vēlāk tika identificēts par Paveliča uzticības personu Kvaferniku, droši vien bijis no centra un viņam vajadzējis pārbaudīt sagatavošanos atentātam. Pēc tam viņš aizbraucis uz Boloņu nodot ziņojumu ustašu vadonim Paveličam.

Arī Vondračeku laulātais pēris aizceļojis (tāpat caur Aviņonu) jau pirms atentāta, proti, otrdienas rītā. Izdeva pavēli arestēt Kvaterniku un abus Vondračekus, un Sirtē personu aprakstu piesūtīja visām policijas iestādēm un robež-stacijām. Par vēlu, jo visi trīs jau sen bija atstājuši Franciju un atradās drošībā — Musolīni paspārnē.

Eižens Kvaterniks, kā apgalvoja Rajičs, esot Paveliča tiešais pilnvarotais. Tātad inspektora Paoli nojauta bijusi parefza. Kvaterniks arī norīkojis, kur jāstāv katram teroristam noteiktā laikā. Sis Kvaterniks, divdesmit septiņus gadus vecs, pēc profesijas žurnālists, bija studējis Nansī universitātē Juridiskajā fakultātē un prata piecas valodas gandrīz perfekti. Viņš, bez šaubām, bija viens no inteliģentākajiem, bet arī viens no neapvaldītākajiem un brutālākajiem Paveliča bandītiem. Vondračeku laulātais pāris sazvērestībā bija uzņēmies piegādāt teroristiem nepieciešamos nāves ieročus. Drošības apsvērumu dēļ teroristi robežu pārgāja bez ieročiem, viņu ieročus slepeni ieveda Vondračeka. Marija Vondračeka šā iemesla dēļ ceļoja ar «grūtas» sievietes piebriedušo vēderu.

Vēlāk ļoti pūlējās noskaidrot Vondračeku laulātā pāra īsto identitāti, tomēr oficiāli nekad neizdevās neko par šo pārīti uzzināt.

Slepenpolicists un toreizējais Dienvidslāvijas pārstāvis Interpolā Miličevičs vēl šodien apzvēr, ka pēc kāda viņa aģenta, kas darbojies tieši Paveliča štābā, ziņām Vondračeku pāris esot bijuši Antuns un Stana Godini. Antuns Godina, kuru Dienvidslāvijas policija meklēja par brāļa noslepkavošanu, bija aizceļojis uz Čikāgu, kur ilgu laiku pelnījis maizi ar dokumentu viltošanu AI Kapones bandai. Viņa sieva, Čikāgā dzimusi horvātiete, savā ziņā bija «Ustašas» bandītu nāves eņģelis.

Proti, viņas pienākums bija «dienesta komandējumā» aizbraucošajiem ustašiem īstajā vietā un īstajā laikā piegādāt bumbu degļus, šos sprāgstošos priekšmetus viņa, kā to zināja stāstīt dienvidslāvu slepenpolicisti, pārvadāja savā krūšturī, lai pasargātu tos no triecieniem.

Kvaterniks un Vondračeki bija no Sirtē izbēguši, nozieguma režisori tai bija neaizsniedzami, un pats atentāta izdarītājs, pateicoties dūšīgajam pulkvežleitnantam, bija aizceļojis uz viņpasauli. Tāpēc Sirtē šefs Gibals koncentrēja visus viņa rīcībā esošos spēkus, lai noķertu cilvēku, kas kopā ar Kerinu bija apmeties viesnīcā «Modernes» Eksanprovansā un saucās par Malniju. Pa to laiku inspektors Paoli bija noskaidrojis, ka šis Malnijs četras stundas pēc atentāta ar taksometru bija aizbraucis uz Aviņonas staciju.

Ap 21.00 Malnijs bez jebkādas bagāžas ieradās stacijā. Viņš nopirka biļeti līdz Parīzei un iekāpa vakara vilcienā. Marseļas Sirtē to paziņoja saviem kolēģiem Parīzē. Kopā ar Malnija aprakstu tika izsūtīts arī steidzams pieprasījums visām žandarmērijas un policijas iestādēm. Marseļas Sirtē garastāvoklis bija labs, jo cilvēks bez bagāžas tālu netiek. Jautājums par to, kur īsti palikusi Malnija bagāža, policiju nemaz neinteresēja. Istabu viesnīcā «Modernes», kur viņš pēdējo reizi bija dzīvojis, tagad jau ieņēma kāds jauns cilvēks, kas naktī, burtiski, gulēja uz pulvera mucas, jo Malnijs gultas matracī bija atstājis pielādētu pistoli ar lieku magazīnu un divas dūres lieluma bumbas ar degļiem.

To policija, protams, nevarēja zināt, bet tā šo arsenālu būtu atklājusi, ja tūlīt būtu pārmeklējusi Kerina un Malnija istabu.

Malnijs, kas savu ustaša bagāžu bija atstājis Eksanprovansā, pa to laiku bija ieradies Fontenblo stacijā, kur viņš bija norunājis sagaidīt Pospišilu un Rajiču. Ka tie abi bez viņa bija mēģinājuši atstāt Franciju un tikuši apcietināti, to viņš, protams, nezināja. Tāpat kā vairums teroristu, arī Malnijs neprata gandrīz ne vārda franciski un tāpēc nevarēja neko uzzināt no avīzēm.

Tātad viņš pacietīgi gaidīja un ar to kļuva aizdomīgs, un abi policisti, kuriem bija jādežurē Fontenblo stacijā, pienāca pie viņa, uzrunāja viņu un lūdza parādīt pasi. Malnija nervi to neizturēja, viņš pagrūda policistus pie malas un skrēja uz netālo mežiņu. Viņam pakaļ, saukdami «Stāt!», metās policisti.

Fliki tūlīt sacēla kājās savus kolēģus. Trīs dienas gvardes vienības un žandarmi pārmeklēja mežiņu, tomēr Mainiju neatrada, šī spēlīte Mainiju uzjautrināja, viņš sēdēja dažus metrus virs meklētāju galvām un smīnēja par viņiem, kā viņš vēlāk stāstīja, kamēr tie lādēdamies pārmeklēja katru krūmu un ar acīm vai zemē ieurbās, lai tikai nepalaistu garām neievērotas kādas aizdomīgas pēdas.

Malnijs izturēja trīs dienas, tad bads viņu izdzina no slēptuves. Kad žandarmi uz brīdi pārtrauca meklēšanu, viņš nokāpa no sava augstā sēdekļa un, neviena nemanīts, aizlavījās uz krogu Korbeija ielā, iepretim policijas iecirknim. Oficiants, neko ļaunu nenojauzdams, viņu apkalpoja un satrūkās tikai no viņa milzīgās ēstgribas.

Viņš ēda arī vēl tad, kad krodzinieka atsauktā policija beidzot ieradās viņu apcietināt. Noskaidrojās, ka Sirtē meklētais Malnijs ir dienvidslāvu policijai jau labi pazīstamais ustašu organizācijas biedrs Kraļs.

Tāpat kā jau agrāk Rajičs, arī Kraļs daudz neko nelauzās un tūlīt atzinās, ka piederot pie Kerina grupas. Šaušanā Marseļā viņš tomēr neesot gribējis piedalīties, baidoties, ka var tikt ievainotas sievietes un bērni. Tāpēc viņš arī enerģiski atspēkoja inspektora Paoli konstatējumu, ka viņš slepkavības dienā tikai 18.30 atgriezies viesnīcā «Modernes». Kraļs apgalvoja, ka jau divas stundas agrāk, tātad pusstundu pēc uzbrukuma, esot bijis Eksanprovansā un no tā jāsecinot, ka viņš atentāta laikā nemaz neesot bijis Marseļā. Tomēr ne Sirtē, ne tiesa viņa vārdiem neticēja.

Ar Kraļa apcietināšanu beidzās Marseļas nozieguma dalībnieku meklēšana. Iznākums nepavisam nebija iepriecinošs: Pavelies, Mihailovs un Kvaterniks bija ārzemēs, ieroču pārvadātāju īstos vārdus nebija iespējams uzzināt, un pats pārītis franču justīcijai nebija sasniedzams. Atentāta izdarītājs vairs nebija dzīvs, un diemžēl tikai trīs nesvarīgas blakus personas bija policijas rokās, tomēr ar trūcīgajiem pierādījumiem un Dienvidslāvijas policijas datiem pietika, lai varētu noskaidrot dažas organizatoriskas sakarības, tāpēc Francijas valdība nevarēja izvairīties un tai bija jāpieprasa Itālijas valdībai, lai tā izdod Paveliču un Kvaterniku, par kuru apcietināšanu pavēli bija izdevusi franču policija.

Lavāls un Dumergs nemaz citādi nevarēja rīkoties, jo nogalinātā karaļa atraitne, kuru pārstāvēja metrs Bonkūrs, bija pieteikusi prāvā blakus prasību, kā arī paziņojusi savu nodomu atmaskot slepkavības politiskās aizkulises un tās īstos iniciatorus, bet tas varētu radīt konfrontāciju ar Itāliju. Franču valdība, kas to nemaz nevēlējās, iesniedza lūgumu Musolīni. Musolīni 1934. gada 17. oktobrī piekāpās un apsolīja, ka itāliešu policija pagaidām apcietinās Paveliču un Kvaterniku, ja franču valdība mēģinās atrunāt Dienvidslāvijas karaļa atraitni no viņas nodoma. Par viņu izdošanu Francijai, protams, nevarēja būt pat runa, un Paveliča un Kvaternika arests drīzāk līdzinājās atpūtai kūrvietā policijas apsardzībā bez jebkādiem ierobežojumiem. Musolīni stingri noraidīja pat franču lūgumu atļaut nopratināt Paveliču un Kvaterniku un lika paziņot Francijas valdībai, ka pats sodīšot Paveliču un Kvaterniku.

Gadu vēlāk, 1935. gada 17. novembrī, zvērināto tiesa Eksanprovansā sāka procesu pret Paveliču un viņa līdzdalībniekiem. Kā bieži lielos kriminālprocesos, uz apsūdzēto sola trūka galvenā vainīgā. Franču valdība ar spēcīgu spiedienu uz Dienvidslāvijas valdību bija panākusi, ka karaļa atraitne atteicās no savas blakus prasības. Metrs Bonkūrs ne bez rūgtuma viņas vārdā paziņoja: «Es pilnīgi paļaujos uz franču justīciju un nododu savu lietu tās pārstāvju rokās.» Ar to tika paziņota pilnīga atteikšanās no šīs slepkavības fašistisko iniciatoru atmaskošanas.

Ustašu bosi jau prāvas sākumā parādīja, kādu viņi iedomājas tās norisi. Ar Amerikas horvātu emigrantu organizācijas starpniecību viņi apsūdzēto aizstāvību bija nodevuši «Usta-šai» tuvu stāvošam Parīzes advokātam Žoržam Deboroam. 5is kaktu advokāts parādīja, ko spēj. Viņa nepārtrauktie nelietiš-ķie uzbrukumi tiesai, viņa pieprasījumi, kuriem ar lietu nebija nekāda sakara, spieda ģenerālprokuroru jau visai drīz pieprasīt, lai viņam atņem aizstāvības tiesības. Tiesa šo prasību izpildīja, taču Deborns atteicās atstāt tiesas zāli. Viņu vajadzēja -zvest ar varu un tiesas sēdi pārtraukt.

1936. gada 22. februārī tiesa beidzot paziņoja spriedumu. Paveliču un Kvaterniku aizmuguriski notiesāja uz nāvi, Pospi-šilu, Kraļu un Rajiču, kuriem tiesa atrada vainu mīkstinošus apstākļus, notiesāja uz mūžu spaidu darbos.

Bandītu karjera

Šim franču tiesas spriedumam katrā ziņā nebija nekādas negatīvas ietekmes uz ustašu bandītu karjeru. Gluži otrādi.

Slepkavības ierosinātājs Pavelies 1941. gadā pēc kara sākšanās starp Itāliju un Dienvidslāviju kļuva vispirms par Musolīni gauleiteru Horvātijā, vēlāk pat par podglavniku — ar Hitlera žēlastību iecelto Horvātijas valsts galvu. Būdams šai amatā, viņš lika nogalināt 600 000 serbu un 30 000 ebreju, turklāt šā «Ustašas» sadista iemīļotākā metode bija sadzīt serbus viņu ortodoksālajās baznīcās un tur dzīvus sadedzināt.

1945. gadā Pavelies, tāpat kā daudzi citi kara noziedznieki, aizbēga uz Argentīnu. Vairāki viņa piekritēji, kas aizbēga kopā ar viņu, vēlāk atrada piemērotu nodarbošanos Argentīnas slepenpolicijā. 1957. gadā šis masu slepkava pats gandrīz kļuva par uzbrukuma upuri. Kāds vīrietis bija mēģinājis nošaut pensionēto podglavniku, tomēr nebija viņam trāpījis.

Eižens Kvatemiks Paveliča valdīšanas laikā kļuva par policijas ministru un kurjers Antuns Godina par slepenpolicijas un podglavnika personiskās apsardzes šefu. Būdams slepenpolicijas šefs, Godina vēiāk esot likvidējis savus agrākos kompanjonus Pospišilu, Kraļu un Rajiču, kuri pēc tam, kad vācu fašisti sagrāba Franciju, bija izlaisti no cietuma un, atgriezušies Horvātijā, pieprasīja ienesīgus amatus.

Tomēr pa to iaiku šos amatus jau bija aizņēmuši citi ustaši, tāpēc viņi sākuši dumpoties. Viņu nepaklausība un novecojušās prasības beidzot sāka krist uz nerviem podglavnikam, un viņiem bija jāpazūd.

Arī Antuns Godina un viņa sieva vēlāk paslēpās Argentīnā. Antuns Godina pat dabūja ienesīgu posteni policijā.

Dāvids ar čūskas skatienu

Uzraksts uz skatloga Šomartēna ielā 69 Parīzē liecināja, ka tur atrodas Gedo un Gušinova tabakas preču veikals. Tomēr pircējs, kas 1941. gada decembra dienās iegāja veikalā, dabūja redzēt tikai vienu no īpašniekiem — Gedo kungu. Otrs, Joahims Gušinovs, parādījās visai reti. Gušinovs bija ebrejs, un, tā kā kopš 1940. gada oktobra franču likumdošana orientējās pēc Vācijas likumiem, kas vērsās pret ebrejiem, arī Marseljēzas zemē bija sākušās ebreju medības.

Pēc 1933. gada daudz tika dzirdēts par ebreju nežēlīgo vajāšanu Vācijā. Gušinovs bija domājis, ka daudz kas ir pārspīlēts, turklāt toreiz vācieši bija tālu. Tomēr tagad viņi bija Parīzē, pastaigājās pa Šomartēna ielu un nāca pat viņa veikalā. Un ne jau vācieši vien devās ebreju medībās, bet arī Višī ļaudis no Etat Français darīja to pašu. Višī Francijā pirms dažiem mēnešiem bija nodibināts ģenerālkomisariāts ebreju lietās. Visur uzglūnēja špiki un nodevēji, kas gribēja pieglaimoties gestapo un Višī ļaudīm. Joahims Gušinovs baidījās, briesmīgi baidījās, ka kādu rītu arī pie viņa durvīm varētu pieklauvēt žandarmi un aizvest viņu. Tā notika ar tūkstošiem ebreju katru nedēļu.

Gušinovam bija mājas ārsts, kas šad tad viņu apmeklēja un centās iedvest viņam drosmi. Nesen Dr. Marsels Petio, kas dzīvoja dažas mājas tālāk, bija atkal atnācis un spiedis viņu izšķirties. Dr. Petio jau sen centās Gušinovu pierunāt, lai viņš atstāj Franciju un bēg uz Argentīnu.

Jau nedēļām ilgi tabakas preču tirgotājs savā kabatas portfelī glabāja dokumentu, kuru savā laikā viņam bija iedevis Petio un kurā bija septiņi pamatlikumi, kas jāievēro emigrantiem. Tomēr Gušinovs līdz šim nebija varējis izšķirties vienkārši aizbraukt un atstāt veikalu un sievu. Turklāt viņš bija bailīgs un bažījās, ka viņu varētu noķert.

Dr. Petio gan bija viņam apgalvojis, ka neesot no kā baidīties, ja vien cieši ievērojot noteikumus, taču Gušinovs bija skeptiski noskaņots. Viens, bez savas jaunās, glītās sievas viņš nepavisam negribēja aizceļot. Bet Dr. Petio viņa sievai, kas nebija ebrejiete, negribēja ļaut braukt kopā ar viņu, un viņa arī pagaidām nebija apdraudēta. Viņš varot palīdzēt tikai tiem, kuriem draudot tiešas briesmas. Viņa iespējas jau tā esot ļoti ierobežotas.

To paskaidrojot, ārsts ar savām zaļganajām acīm cieši bija vēries Gušinovam sejā. šis skatiens Gušinovam bija nepatīkams — tā skatās čūska, kura novēro katru sava upura kustību. Dr. Petio nemitīgi centās viņu pierunāt — mazliet drudžaini, mazliet familiāri, mazliet it kā no augšas.

— Vai nav pārāk liels risks?— tabakas tirgotājs gribēja zināt.

Dr. Petio noraidoši papurināja galvu.

— Kā jūs domājat, vai es neriskēju daudz vairāk, palīdzot jums izkļūt no šejienes? Galu galā jūs aizbrauksiet pāri jūrai, bet es palikšu tepat.

Tā, protams bija taisnība. Dr. Petio patiešām riskēja vairāk un turklāt par to neņēma pat maksu. Pilnīgi par brīvu, tikai aiz tīras cilvēkmīlestības viņš gribēja palīdzēt Gušinovam. Guši-novam būs jāmaksā tikai tam cilvēkam, kas sadarbojas ar Dr. Petio un vedīs viņu pāri robežai. Gušinovs neuzkrītoši nopētīja ārstu, kas diendienā dodas tādās briesmās viņa ticības brāļu labā.

Sis ārsts nemaz neizskatījās pēc varoņa, viņā nebija nekā impozanta, izņemot lielās, sarkanās rokas ar spēcīgajiem, atstatus stāvošajiem īkšķiem. Gušinovs no šīm rokām baidītos, ja vien tās jau bieži nebūtu viņam palīdzējušas, remdējušas sāpes un turklāt bijušas ārkārtīgi saudzīgas. Arī Dr. Petio dzeltenīgā seja ar smagajiem asaru maisiņiem zem acīm, plānajām lūpām, ierauto zodu un smailo degunu neizskatījās varonīga, drīzāk gan likās, ka viņā ir kaut kas no lapsas. Tomēr Gušinovs savaldījās, baidīdamies būt netaisns. Dr. Petio bija labs ārsts, to viņš pats bija uzzinājis. Turklāt viņš bija arī īsts patriots, kas bija jau daudziem ebrejiem un citiem vajātajiem palīdzējis izkļūt no grūtībām.

Šis neievērojamais Dr. Petio bija — un to Gušinovs uzzināja no viņa paša — uzņēmies cīņu ar vācu bendēm, tāpat kā reiz Dāvids bija cīnījies ar Goliātu.

Ceļojumam bija jāsākas 1942. gada 2. janvārī tieši pulksten 23.00. Šai laikā Gušinovam ar abiem koferiem bija jāierodas Pergolēzas ielas un Lielās armijas avēnijas stūrī. Tur viņu sagaidīs Dr. Petio un aizvedīs pie kāda tropu ārsta, kas izdarīs nepieciešamo aizsargpotēšanu. Viņš bija ļoti rūpīgi nokārtojis visu, ko Dr. Petio viņam bija uzdevis. Gušinovam kabatā bija piecas pases fotogrāfijas ieceļošanas dokumentiem. Gušinovs arī bija, kā viņam norādīts, pirms fotografēšanās ar grimu un brillēm kaula ietvaros piešķīris sev svešzemnieka izskatu. Visa viņa bagāža bija divi koferi, no apģērba izārdītas visas firmas zīmes un iniciāļi. Viņa īpašums, vesels pusmiljons franku, kā arī briljanti bija pēc doktora norādījuma iešūti uzvalka oderē, un vienkāršo slepeno kodu, ar kura palīdzību viņš varēs no Argentīnas sazināties ar saviem piederīgajiem, Gušinovs bija iemācījies no galvas.

Dr. Petio ir apmierināts. Viņš sagaida tabakas tirgotāju jau krietnu gabalu pirms norunātās satikšanās vietas, tūliņ paņem vienu koferi un, droši līkumodams pa aptumšotajām ieliņām, aizved viņu uz Leziēra ielu 21.

Tur viņš atslēdz durvis un ieved savu pavadoni mazā, netīrā un neuzkoptā ārsta pieņemšanas telpā. Gušinovam jāatbrīvo augšdelms, kamēr ārsts piepilda injekcijas šļirci. Gušinovs vēl nepaspēj izbrīnīties, ka viņi nonākuši nevis Pergolēzas ielā, bet gan Leziēra ielā un ka solītā tropu ārsta vietā potēšanu izdara pats Dr. Petio. Tiklīdz ārsts izvelk adatu no vēnas, Gušinovs jūtas jau dīvaini apdullis.

Petio aizved viņu pa tumšu, šauru gaiteni uz nelielu, trīsstūrainu istabiņu bez logiem, bet toties ar polsterētām durvīm. Gušinovs vēl paspēj ievērot otru durvju aprises pretējā sienā.

— Tā, šeit kādu brīdi atvelciet elpu, kamēr būs jādodas tālāk,—ārsts paskaidro.— Ja jums ievajagas manis, tad te ir zvans.

Viņš parāda zvana pogu, kas ielaista sienā, un ātri atstāj telpu. Aiz viņa aizcērtas durvju atslēga. Gušinovam acu priekšā sāk virpuļot ugunssarkana migla. Viņu pārņem neciešams karstums, ar pūlēm viņš cīnās pēc elpas, aizvelkas līdz polsterētajām durvīm un ar šausmām konstatē, ka tās ir bez roktura. Pārbijies viņš streipuļo uz otru pusi, kur pirmīt redzējis otras durvis. Tomēr tur durvju nav. Tas, ko Gušinovs bija noturējis par durvīm, ir tikai butaforija. Viņš aizgrīļojas līdz zvanam un spiež, spiež, spiež to. Tomēr nav dzirdama ne skaņa, jo arī zvans ir tikai butaforija.

Neviens pēc tam vairs nav redzējis Gušinovu, ne arī kaut ko par viņu dzirdējis, šķietamās ziņas, kuras viņš vēlāk it kā ar Dr. Petio starpniecību sūtījis sievai, bija tikai zemiski meli.

Ārsta piedāvājums bēgt bija piedāvājums doties nāvē.

Divus gadus vēlāk, 1944. gada 11. martā, sestdienas vakarā zvanīja 2orža Masī telefons. Masī bija Parīzes krimi-nālbrigādes šefs, un viņam zvanīja darba jautājumā.

Pēc divdesmit minūtēm viņš iegāja acīmredzot neapdzīvotā un pamestā mājā Leziēra ielā 21. Divdesmit minūtes vēlāk viņš ar nobālušu, zaļganu seju, izmisīgi apspiezdams nelabumu, izskrēja laukā, un pagāja labs laiks, kamēr viņš atguvās.

Virskomisārs Masī, bez šaubām, bija cilvēks ar dzelzs veselību. Kas divarpus gadu desmitus izturējis Parīzes kriminālpolicijā un turklāt uzkalpojies par kriminālbrigādes šefu, tam bija dzelzs nervi. Slepkavības un nogalināšana vairs viņu neuztrauca, tās piederēja pie viņa darba tāpat kā Sēna pie Parīzes. Viņš darbā nekad neklīrējās un arī privātajā dzīvē ne.

Kad 1940. gada jūnijā vācieši ieņēma Parīzi, viņš pat nedomāja pamest savu biroju Orfevra krastmalā un noiet pagrīdē kā dažs labs Sirtē un Parīzes prefektūras komisārs un inspektors. Lai fanātiķi Pretošanās kustībā riskē ar savu dzīvību, uz viņu tas neattiecas. Masī bija ierēdnis un kā tāds viņš stāvēja par likumu un kārtību, kuru tagad Parīzē pārstāvēja vācieši, un ar to viņam bija jāsamierinās. Viņš varētu doties uz neokupēto Francijas daļu, uz Višī, tāpat kā daudzi viņa kolēģi. Tomēr — kāpēc? Galu galā jau viens un tas pats vien bija. Višī valsts galva Pelēns un ministru prezidents Lavāls taču arī cieši sadarbojās ar nacistiem.

Tomēr pēdējā laikā Mas! bija bieži sev vaicājis, vai ir pareizi sadarboties ar vāciešiem. Šādas pārdomas bija izraisījis mazais kartona zārks viņa vēstuļu kastītē — zīme, kuru okupētajā Francijā pazina katrs. Tātad Masī skaitījās kolabo-racionists. Pēdējās nedēļās viņš, cik vien iespējams, bija izvairījies no vāciešiem. Rīt tomēr bija jāiet pie viņiem ar informāciju par atradumu. Atbilstoši priekšrakstam...

2oržs Masī savā dienesta laikā bija redzējis daudz šausmu, tomēr tas, kas viņu bija sagaidījis šai drūmajā mājā Leziēra ielā, pārspēja visu. 5ī māja bija masu slepkavas darbnīca.

Francijas vēsturē netrūka masu slepkavu. Tomēr ārsts Dr. Petio pārspēja viņus visus. Vēlāk tiesas prāvā prokurors lietišķi konstatēs:

— Petio nogalināja tā, kā to darīja nacisti Osvencimā un Būhenvaldē.

Apjucis Masī bija skatījies apkārt pagrabā, kurtuvē. Blakus kurtuves mutei gulēja kārtīgi sašķirotas un kaudzēs sakrautas rokas un kājas, ribas un mati. Uz krāsns restēm vēl gruzdēja kaulu paliekas, pie krāsns bija liela kaudze pārogļojušos kaulu.

Ar šīm cilvēku atliekām darbojās tiesas ārsti Dr. Pols no Kriminālzinātņu institūta un profesors Sanjē, tiesas identifikācijas dienesta šefs. Šķita, ka vienīgi ārstiem šeit redzamais nenozīmēja neko sevišķu.

Vēlāk Dr. Pols tiesai nolasīs garu latīņu vārdu sarakstu — visu to kaulu nosaukumus, kuri tika atrasti Leziēra ielā 21. Sarakstā figurēja arī krūšukurvis, pieci augšdelma kauli, septiņi stilba kauli, četri apakšdelma kauli un divi apakšžokļi. Pie tā visa vēl nāca klāt pieci kilogrami atsevišķu mazāku kaulu, kā arī simt kilogramu tādu cilvēka kaulu palieku, kurus vairs nevarēja identificēt, un pieci kilogrami cilvēku matu. Dr. Pols secinās, ka šīs atliekas ir vismaz no desmit dažādiem vīriešiem un sievietēm un ka visgarākā vīrieša augums bijis vismaz metrs astoņdesmit, bet vismazākās sievietes — metrs piecdesmit. Un Dr. Pols lietišķi un bezkaislīgi izskaidros, kā sadalīti visu šo daudzo līķu locekļi, ka tas noticis gluži tāpat, kā pirms slepkavību darbnīcas atklāšanas Leziēra ielā bija sadalīti citi Parīzes apkaimē atrasti līķi, un ka to darījusi veikla roka.

Virskomisārs Masī atstāja pagrabu ar kurtuvi, kura bija izmantota par krematoriju un vēl aizvien piesmirdusi no sadedzinātajiem kauliem, un gāja augšā pagalmā, kur uzzināja, ka fliki, kas apsargāja gruntsgabalu, lai lajā netiktu ziņkārīgie, šķietami vainīgajam, proti, mājas īpašniekam Dr. Petio, bija ļāvuši aizbēgt.

Šis Dr. Petio — pēc fliku un blakus mājas durvju sarga apraksta tas nevarēja būt neviens cits — bija vēl atgriezies mājā, kad policija to bija jau ieņēmusi. Masī neticēja savām ausīm, bet abi policisti to apstiprināja.

Kad mājā vēl atradušies ugunsdzēsēji, kas dzēsuši krāsni, un šausmu pārņemtie policisti mēģinājuši tikt skaidrībā par briesmīgo skatu, pie mājas vienā mierā ar velosipēdu piebraucis kāds vīrietis, brīdinādams piespiedis pirkstu pie lūpām un abiem apjukušajiem flikiem pačukstējis:

— Jūs taču esat labi francūži, vai ne? Netaisiet lielu troksni, šitie visi taču bija vācieši un nodevēji! Tos sodīja Pretošanās kustības dalībnieki! Saprotat?

Un, iekāms policisti bija paspējuši aptvert vīrieša vārdu jēgu, viņš jau bija uzsēdies uz velosipēda un aizbraucis.

Virskomisārs Masī ieskatījās fliku sejās, un viņam kļuva skaidrs, ka viņiem ne prātā nebija ienācis vīrieti aizturēt, turklāt viņš nojauta arī viņu domas.

Kā tad viņi varēja zināt, vai svešais stāstīja taisnību vai ne?

Vai flikiem varbūt būtu vajadzējis nodot viņu gestapo, lai pašiem kādā jaukā dienā būtu par šo nodevību jāsamaksā? Vācieši tik un tā ilgi vairs neturēsies, kaut arī viņu naglotais zābaks, tāpat kā agrāk, vēl izaicinoši klaudz uz Parīzes asfalta, viņu bandas ar nāves galvām uz piedurknēm vēl aizvien medī partizānus un snaiperus un ādas mēteļos tērpušies gestapovieši vēl aizvien līdz nāvei nomoka daudzus antifašistus. Flikiem pēc kara tik un tā nebūs viegli pierādīt, ka viņi nav laizījuši bcšu zābakus. Lai taču velosipēdists, kas nebija pateicis pat savu vārdu, bet tikai to, ka esot mājas īpašnieka radinieks, brauc, kur acis rāda! Lai taču tas lielais preteklis kriminālbrigādes šefs pats izšķir, kas šai kutelīgajā lietā būtu darāms. Viņi, nenozīmīgie fliki, labāk turēsies pie malas. Nožēlojamās algas -—1809 franku dēļ, par kuru viņi melnajā tirgū varēja nopirkt trīs gabaliņus sviesta un divas paciņas cigarešu, patiešām neatmaksājas vēlāk tikt nošautam kā kolaboracionistam.

Masī pārāk labi zināja, ka šai laikā tā domā daudzi policisti, un novērsās.

Kopā ar izmeklēšanas tiesnesi Tangī kriminaSbiigādes šefs apskatīja «pieņemšanas telpu» un nelielo trīsstūraino istabeli aiz tās un beidzot iegāja bijušā staļļa ēkā. Tās vidū atradās liela, ļoti dziļa bedre. Parasti to sedza divas smagas akmens plāksnes, kuras tagad bija atslietas pret sienu. Virs bedres šūpojās trīsis, ar kuru bedri varēja atvērt un aizvērt. Taču šī ierīce šeit nebija tikai akmens plākšņu dēļ. Ar dzēsto kaļķi piepildītā bedre pati atklāja savu mērķi: tajā Dr. Petio mēdza sakaltēt līķus, iekāms tos sadalīja un sadedzināja.

Ārstam nebija izdevies bedri pilnīgi iztukšot. Kabatas baterijas gaismā virskomisārs un izmeklēšanas tiesnesis ieraudzīja matu kušķus un cilvēku locekļus, kas tumši rēgojās kaļķī. Pamazām viņiem sāka rasties priekšstats par Petio slepkavošanas tehniku: pieņemšanas telpā vai trīsstūrainajā istabiņā upuri tika nogalināti, un, kamēr viņi mira, Petio izlaupīja viņu bagāžu vai varbūt arī pa novērošanas caurumu sienā vēroja viņus. Kad ārsts bija pārliecinājies, ka upuris miris, viņš ievilka to stallī, izģērba un ar trīsi iegremdēja bedrē. Kad dzēstais kaļķis bija uzsūcis visu šķidrumu no ķermeņa, līķi sadedzināja kurtuvē.

Vēlāk izrādījās, ka Petio savu upuru līķus laikam sācis dedzināt tikai 1944. gada martā, un tas viņam kļuva liktenīgi, jo kaimiņu māju durvju sargus apgrūtināja pretīgie dūmi un viņi izsauca policiju. Līdz tam viņš savus upurus bija sakropļojis līdz nepazīšanai, sadalījis un atsevišķās daļas apracis kādā nomaļā vietā vai arī iemetis Sēnā. Trūkst jebkādu pēdu, kur palicis vairums upuru.

Tiesā Petio apsūdzēja 27 slepkavībās, un tās bija tikai tās, kuru pēdas noteikti noveda pie viņa. Vai šis cilvēku bende visus upurus noindējis vai dažus nožņaudzis, nevarēja noskaidrot. Pēc lietpratēju atzinuma, nošāvis vai nositis viņš nebija nevienu.

Pirms braukšanas mājās virskomisārs vēl sagatavoja visu Petio apcietināšanai, kurai vajadzēja notikt nākamajā rītā tūlīt pēc saullēkta ārsta dzīvoklī Šomartēna ielā 66.

Jau tai pašā vakarā Masī lika māju ielenkt, nostādīja pa diviem kriminālierēdņiem vārtos, kāpņu laukumā un pirmajā stāvā pie dzīvokļa durvīm.

1944. gada 12. martā, svētdienā, agri no rīta četri apbruņoti kriminālierēdņi ielauzās ārsta dzīvoklī. Dažas minūtes vēlāk virskomisārs Masī saņēma ziņu:«Doktors Petio aizbēdzis.»

Nākamās nedēļas aizņēma nogurdinoši meklējumi. Ar šo lietu nodarbojās vairāki inspektori. Paziņojums presē par slepkavas māju Leziēra ielā ārsta pacientus trāpīja kā bumbas sprādziens. Tomēr gandrīz neviens no viņiem nepieteicās policijā.

Petio apcietināšanas pavēle ar personas aprakstu tika nosūtīta visiem policijas un žandarmērijas iecirkņiem, tomēr neienāca ne mazākais norādījums par viņa pašreizējo uzturēšanās vietu.

Policija ievāca ziņas no Petio kaimiņiem Leziēra ielā un Šomartēna ielā, Viņi atrada tās transporta firmas īpašnieku, kura bija piegādājusi dzēsto kaļķi Leziēra ielā, un uzzināja, ka šo lietu kārtojis Moriss Petio, Dr. Petio brālis. Sistemātiski pārbaudīja aizbēgušā ārsta radiniekus un paziņas, iztaujāja Petio sievu. Tika nopratināta kāda ogļu pārdevēja, Dr. Petio paciente, kas marta sākumā slepeni bija pārdevusi ārstam pāris centneru ogļu. Tagad viņai kļuva skaidrs, ka viņam ogles nebija vajadzīgas istabas apsildīšanai, bet gan cilvēku kaulu sadedzināšanai.

Policija no jauna izstudēja jau pie aktīm noliktos pazudušo personu sarakstus un dažādu nozaru tehniskā pārbaudē izmeklēja kaulu paliekas no Leziēra ielas un Parīzes apkaimē atrastos konservētos līķus.

Tomēr ne visi ierēdņi, kas piedalījās izmeklēšanā, nodevās tai visā pilnībā, jo daudzi raizējās paši par savu nākotni. Sabiedrotie 7. jūnijā bija izcēluši desantu Francijas ziemeļu piekrastē, Parīze sāka vārīties — aizvien biežāk policisti dzirdēja draudus, un daudzi baidījās no atriebības, jo okupācijas laikā franču policija bija aizstāvējusi nevis Francijas, bet gan fašistisko okupantu intereses. Tā vajāja antifašistus un ebrejus ne mazāk kā gestapo, un ne reizi vien fašistiskie virsnieki viņus uzslavēja par iniciatīvu un aktivitāti, meklējot un padarot nekaitīgus Pretošanās kustības dalībniekus. Kopš tā brīža arī policijā uzskati bija mainījušies, un dažs labs fliks vairāk vai mazāk simpatizēja Pretošanās kustībai.

Jūlija beigās tika pārrauta vācu fronte pie Šerbūras. Atbrīvošanas armija devās uz Parīzi. Aizvien vairāk Pretošanās kustības dalībnieku iznāca no pagrīdes, un policija pret tiem vairs gandrīz neko neuzsāka. Arī policijā bija atmodies pretestības gars pret okupantiem. 1944. gadā, nacionālo svētku dienā—>14. jūlijā, tūkstošiem parīziešu sarīkoja demonstrāciju Ivrī kapsētā pie okupantu nonāvēto patriotu kapiem. Uz Salpetriēra slimnīcas jumta plīvoja trīskrāsainais karogs, skanēja Marseljēza, un vakarā Parīzē, Belvilas ielā, demonstrācijā pulcējās 20 000 parīziešu. Atbildīgais policijas komisārs un speciālās brigādes inspektori pavēlēja uniformētajām policijas vienībām izklīdināt ļaužu pūli, tomēr fliki atteicās pavēli izpildīt. Viņi atbrīvoja ielu demonstrantiem, un daļa fliku pat pievienojās tiem. Okupācijas vara saprata noskaņas maiņu un gribēja policiju atbruņot un internēt. Tāpēc 1944. gada 14. augustā sākās Parīzes policistu ģene-rālstreiks. Policisti neieradās savos komisariātos un iecirkņos, uz ielas neparādījās neviens fliks. Cīņās par galvaspilsētas atbrīvošanu zaudēja dzīvību arī 154 policisti. 25. augustā Parīzē iebrauca ģenerāļu de Golla un Leklēra tanku vienības.

Policisti atgriezās savās dienesta vietās un uz ielām. Vadību pārņēma jauni šefi, policisti kolaboracionisti tika apcietināti. Arestēja arī virskomisāru Masī.

Izmeklēšanu Petio lietā turpināja, un māju mākleris Ne-zondē varēja pastāstīt interesantas lietas.

1943. gada augustā viņš bija sastapis Morisu, Dr. Petio brāli. Moriss esot nācis tieši no Leziēra ielas un trīcējis no galvas līdz kājām. Tur čumot un mudžot no līķiem, tā viņš pastāstījis Nezondē, stingri piekodinādams par to klusēt. Moriss sava brāļa uzdevumā no Leziēra ielas 21 bija aizvācis vairākus Pretošanās kustības cīnītāju tur atstātos koferus un nogādājis tos pie paziņām Osērā un Kursonlekarjērā. Policija atrada 76 koferus, un to saturs — priekšmeti un apģērba gabali, kurus Petio upuri bija gribējuši ņemt līdzi ceļojumā uz Argentīnu,— vēlreiz ļāva visā pilnībā saskatīt šā ārsta noziegumu apjomu.

Inspektori, starp citu, reģistrēja 71 neseseru, 21 rokassomiņu un tikpat daudz pūdernīcu, 91 dāmu cepuri, 104 vīriešu kreklus, 18 sieviešu mēteļus, 12 vīriešu mēteļus, 74 kleitas, 35 svārkus, 57 pārus kurpju, 16 lūpu zīmuļus un 10 nagu vīlītes. Turklāt drīz vien kļuva skaidrs, ka Petio ne tuvu nebija paturējis visu upuru bagāžu. Daudz bija sadedzināts vai kā citādi iznīcināts.

Priekšmeti nedeva nekādus norādījumus, kas varētu būt to īpašnieki. Dokumentus Petio bija iznīcinājis, un firmas zīmes apģērbā, kuras varētu noderēt par pieturas punktiem, bija izgriezuši paši upuri.

Līdztekus upuru vārdu un viņu slepkavas meklēšanai policija rekonstruēja arī Marsela Petio biogrāfiju.

Slepkavas biogrāfija

Cilvēks, kas viltīgi bija nogalinājis un aplaupījis vismaz 27 cilvēkus, bija dzimis 1897. gada 17. janvārī mazā pilsētiņā Osērā, Jonnas upes krastā. Viņa tēvs, apzinīgs pasta ierēdnis, lika viņu jau tai pašā dienā nokristīt par Marselu Andrē Anrī Fēliksu un ierakstīt dzimtsarakstu biroja reģistrā. Mazais Marsels bija nemierīgs zēns, kuram trūka ilgstošas izturības, viņš allaž uzsāka ko jaunu un visus ietekmēja ar savām brašajām atbildēm. Tikpat nemierīgs kā viņa gars bija arī viņa rokraksts, kas, šausminādams viņa skolotājus un vecākus, neatbilda nekādiem priekšrakstiem. Tikai rēķināšana Marse-lam padevās labi, jo sevišķi, ja bija jāsaskaita kabatasnauda. Kad Petio tēvu pēc sievas nāves pārcēla no Osēras uz 2uaņī, arī Marselam bija jāmaina skola. Tomēr jaunajā skolā viņš visai ātri nonāca konfliktā ar skolotājiem. Tēvs aizsūtīja viņu atpakaļ uz Osēru pie kādas tantes. Bet arī tur viņam skolā vairs neveicās.

Viņš mainīja mācību iestādes vēl trīs reizes, līdz beidzot viņu aizsūtīja uz kādu privātskolu Parīzē. Šeit Marsels galu galā 1915. gadā beidza vidusskolu un pāris mēnešu vēlāk aizgāja karadienestā.

Līdzko Petio bija nonācis frontē, viņu kājā ievainoja granātas šķemba. Viņu ievietoja lazaretē, tur viņš apzagās, bet tika sveikā cauri, atsaukdamies uz saviem šķietami smagi cietušajiem nerviem, un viņu pirmo reizi pārbaudīja nervu ārsti. Ārsti uzskatīja Petio par veselu.

Pēc kara Marsels Petio Lionā studēja medicīnu un pēc studiju beigšanas uzrakstīja lielisku disertāciju. Beidzot 1921. gadā viņš apmetās Vilnēvā un sāka strādāt par ārstu. Šajā mazpilsētiņā, kas atradās dienvidos no Parīzes, pirmoreiz pazuda cilvēks, par kuru bija skaidri zināms, ka viņš pazina Petio un stāvēja viņam ceļā. Šis cilvēks bija Luizeta Delavo, Flerī kundzes un arī Dr. A^rsela Petio mājkalpotāja.

Luizeta bija jauna, un Dr. Petio bija jauns, bet rudens naktis Vilnēvā bija tikpat skumjas un saltas kā citur, ja jāguļ vienam. Luizeta kļuva grūta.

Flerī kundze to pamanīja pirmā un nojauta arī, kas ir vainīgais. Viņa izjautāja Luizetu, un meitene arī neliedzās. Viņai bija ļoti stingri vecāki, kas noteikti neciestu ģimenē neprecētu māti. Tāpēc Luizetai bija jārunā ar doktoru, un kādu vakaru viņa aizgāja pie tā. Vismaz Flerī kundzei viņa pateica, ka ejot pie Dr. Petio. Pēc tam nekad neviens vairs nav redzējis kalponi Luizetu Delavo.

Vilnēvas policija meklēja, kur meitene palikusi, un apvaicājās par viņu Dr. Petio.

— Ko, mazā Delavo pazudusi? Grūta? No manis? Nu, vai zināt!

Policija nolēma, ka Luizeta Delavo aizbraukusi uz Parīzi, lai izdarītu abortu, un tur bez vēsts pazudusi.

Pazudušās meklēšanu pagaidām pārtrauca. No Luizetas nebija ne miņas, un, kad vēlāk meklēja dosjē, arī tas bija bez pēdām pazudis.

Gluži neticami, cik daudz aktu pazūd franču policijā!

Dr. Marsels Petio Vilnēvā jau sen vairs nebija nepazīstama persona, viņš bija iekārtojies pilsētas pārvaldē, rakstīja vietējai avīzei rakstus, to skaitā arī par nekur nederīgo policiju, kas nevarot noskaidrot nabaga Luizetas Delavo pazušanas cēloņus, un kļuva aizvien populārāks politiķis un ārsts. Arī finansiāli viņš gāja uz priekšu milzu soļiem, pārvācās uz dzīvi pats savā mājā, kļuva par pilsētas slimnīcas galveno ārstu un vecu ļaužu patversmes direktoru. Viņš iestājās sociālistu partijā un «Cilvēka tiesību līgā», 1928. gadā kļuva pat pilsētas padomnieks un Vilnēvas mērs, un viņam bija lielas izredzes kandidēt parlamenta vēlēšanās.

Pat daudzus gadus vēlāk, kad masu slepkava Petio jau sēdēja uz apsūdzēto sola, Vilnēvā atradās cilvēki, kas, ne mirkli nedomādami, būtu ar mieru likt roku ugunī par savu eksmēru, un tirgotājs Komts paskaidroja:

— Vilnēva šim cilvēkam ir daudz pateicības parādā. Visa Vilnēva stāv un krīt par Dr. Petio!— Un krietnais amatvīrs vēl piebilda:—Viņš bija vislabākais mērs un turklāt arī lielisks ārsts.

Petio valdīšanas laikā Vilnēva patiešām tika pie jauna bērnudārza un higiēniski nevainojamas kanalizācijas. Dr. Petio vājība vienmēr bija higiēna. Arī viņa ierīkotajai līķu bedrei un krematorijai Leziēra ielā higiēniskā ziņā neko nevarēja pārmest.

Dr. Petio taču nevarēja vienmēr apmierināties tikai ar Luizetām. Tas bija pārāk apgrūtinoši. Tālab viņš apprecēja kāda bagāta muižas īpašnieka, kuram turklāt vēl piederēja arī vairākas mājas un kurš bija liels gardēdis, meitu un jo drīz kļuva par braša dēlēna tēvu.

Un atkal vienmēr panākumiem bagātā doktora tuvumā notika dīvaini noziegumi, kas uzdeva mīklas policijai. Tā, piemēram, pēkšņi pie viņa tuvākā kaimiņa notika ielaušanās un aizdegās māja. Šie kaimiņi bija tie paši Flerī, pie kuriem tika strādājusi Luizeta Delavo un kuri bija ziņojuši policijai, ka Luizeta kļuvusi grūta no Dr. Petio. Taču policija nevarēja atrast nekādas dedzinātāju pēdas.

Kādu dienu Dr. Petio pacienti loterijas kasieri Debovu atrada viņas dzīvoklī nožņaugtu. Loterijas naudu — 280 000 franku — noziedznieks bija nolaupījis. Doktoru uzaicināja ierasties nozieguma vietā un uzdeva viņam izdarīt līķa sekciju. Viņš ļoti izteiksmīgi izklāstīja policijai nozieguma izdarīšanas gaitu un norādīja arī uz šķietamo vainīgo. Pēc šiem norādījumiem policija arestēja desmit aizdomās turēto un bija spiesta tos citu pēc cita atkal atbrīvot, jo viņiem visiem bija neapstrīdams alibi. Par doktora alibi policija, protams, neapjautājās.

— Ko? Pārbaudīt doktoru? Kam tas vajadzīgs?— dabūja dzirdēt katrs, kas par viņu šaubījās.

Pēc šīs slepkavības pa Vilnēvu sāka klīst baumas. Kāds Frasko krodziņā pie sava ierastā galda šaubījās par to, vai policija izmeklēšanu izdara pietiekami pamatīgi. Vajadzētu taču pirkstu nospiedumus, ko slepkava atstājis uz loterijas kases, salīdzināt ar Dr. Petio pirkstu nospiedumiem.

Dažas dienas vēlāk šis Frasko ieradās pie Dr. Petio ārstēt reimatismu. Ārsts bija viņam piedāvājis modernu terapiju ar bišu indi, un Frasko gribēja to izmēģināt. Trīs stundas vēlāk viņš nomira. Policija un sabiedrība to neuztvēra sevišķi traģiski. Daudziem citiem reimatiķiem Dr. Petio iešļircinājumi bija palīdzējuši. Frasko vienkārši bija nelaimes putns — ko tur var līdzēt Dr. Petio!

Ārsts bija neaizskarams, un viņu gaidīja spoža karjera, bet tad viņš paklupa uz benzīna tvertnes. Turīgais ārsts un pilsētas mērs gribēja šo tvertni slepeni piesavināties, un viņu pieķēra tieši īstajā brīdī. Un pēkšņi izrādījās, ka ievērojamais pilsētas politiķis jau krietnu laiku ir palaidis nagus pilsētas ūdens stacijā, kur zadzis degvielu, un pilsētas elektrostacijā — zagdams strāvu.

Policijai šis gadījums bija jāizmeklē un jāsastāda akts. Tiesa beidzot Dr. Petio piesprieda četrpadsmit dienu aresta un minimālu naudas sodu. Arests gan tika pārvērsts nosacītā, tomēr kā pilsētas mērs un politiķis Petio, protams, savu spēlīti bija zaudējis.

Tāpēc Marsels Petio pārcēlās uz Parīzi un 1933. gadā uzsāka praksi Šomartēna ielā. Viņš lika nodrukāt un izplatīt reklāmas lapiņas, kur pasludināja sevi par praktizējošu ārstu, ķirurgu, ginekologu, terapeitu, laringologu, akušieri, dermatologu, neiropatologu un speciālistu plaušu slimībās, kā arī par ekspertu elektro un radioterapijā un bez visa tā vēl apsolīja: «Es uz vietas atbrīvoju no polipiem, ēdes, vasaras raibumiem. Sevišķa metode morfīnistu ārstēšanai. Speciāls aparāts zarnu kūtruma apkarošanai.»

Un tiešām — arī šeit viņš pavisam īsa laikā ieguva labu slavu pacientu vidū. Prostitūtas, suteneri un narkotiķi ārstu jo drīz iecienīja tāpēc, ka, izrakstot receptes un izpildot iestādēm domātos dokumentus par venēriskajām slimībām, viņš izturējās varen augstsirdīgi.

Kāds špiks — un tādi jau ir visur—beidzot uzrīdīja viņam uz kakla Parīzes policijas narkomānijas apkarošanas brigādi, un viņam atkal bija jāstājas tiesas priekšā. Par narkomānijas apkarošanas noteikumu pārkāpšanu viņu notiesāja uz gadu cietumā, turklāt viņam vēl bija jāsamaksā 10 000 franku naudas soda.

Kasācijas prasības izskatīšanā viņam izdevās izkaulēt naudas soda samazināšanu uz 2400 frankiem un cietumsoda pārvēršanu nosacītā.

Tikai pēc tam viņa prakse tā īsti uzplauka. 1939. gadā viņš maksāja nodokļus par 500 000 franku ienākumu un kļuva par oficiāli atzītu ārstu.

Un atkal viņš paklupa uz pavisam maza cinīša —šoreiz tā bija grāmata, kuru viņš slepus iebāza kabatā 2ibēra grāmatnīcā Senmišela bulvārī. Dr. Petio vispār zaga kā žagata arī to slimnieku istabās, pie kuriem viņu izsauca, bet parasti viss beidzās labi. Grāmata viņam tomēr maksāja astoņus mēnešus ilgu uzturēšanos kādā psihiatriskajā klīnikā, kuru viņš atstāja tikai pēc kara sākšanās.

Kur viņš atradies līdz 1940. gada beigām, policija nevarēja noskaidrot, taču tad viņš atkal uzpeldēja Parīzē un uzsāka savu praksi. Parīzē, kurā pa to laiku jau bija iemaršējuši vācieši un trakoja gestapo, kas sēja paniskas bailes, bet vienlaikus arī naidu pret okupantiem. Gestapo un SS Francijā karoja tikpat nežēlīgi kā Holandē un Polijā. Cilvēka dzīvībai viņu acīs nebija nekādas vērtības. Vietējie nacisti un Parīzes noziedznieki pārdeva viņiem «kreiso» un ebreju vārdus un adreses, turklāt ebreji bija mazāk ienesīgi.

Tad Dr. Petio dzima ideja. 1941. gada maijā viņš par pusmiljonu franku no kāda rumāņu firsta nopirka gruntsgabalu Leziēra ielā 21 un pieņēma darbā divus mūrniekus un galdnieku. Mūrniekam bija jāpalielina atejas bedre, jāiztīra un jāizbalsina garāža, jāierīko trīsis un jāuzceļ mūra siena par dažiem akmeņiem augstāka. Tā ierobežoja visu gruntsgabalu. Galdniekam savukārt viņš uzdeva ierīkot «pieņemšanas istabu» un trīsstūraino istabiņu, durvis ar korķa plāksnēm padarīt skaņu necaurlaidīgas, pie sienas pienaglot durvju butaforiju un ierīkot vēl novērošanas caurumu.

Un tad arī ārsts Dr. Petio varēja doties ebreju medībās. Viņa pacients tabakas preču tirgotājs Joahims Gušinovs, šķiet, bija pirmais upuris, kas pazuda Leziēra ielā.

Vēlāk šis Dr. Petio izlikās par Pretošanās kustības cīnītāju un jautāja tiesnesim:

— Kāpēc es, Dr. Marsels Petio, kas likvidējis vairākus dučus gestapo aģentu, nesaņemu nekādu atzinības zīmi?

Viņš tiesas zālē atzinās 19 slepkavībās, kurās viņu apsūdzēja, tomēr nerunāja par noziegumu, bet gan par grēķu izpirkšanu, nevis par slepkavībām, bet gan par nāves soda izpildi. Viņš plaši kavējās pie noziegumu detaļām un apvainoja savus upurus, un jebkurš uzmanīgs vērotājs jautāja sev, vai šis Petio ir pie pilna prāta. Vai smadzenes, kas izperinājušas tik nežēlīgas izdarības, vai psihe, kura tiek galā ar šādām šausmām, vispār var būt vesela?

Tomēr visi trīs eksperti psihiatri vienprātīgi paziņoja, ka šā Dr. Petio inteliģences līmenis ir augstāks par parasto un nekādus gara darbības traucējumus viņi nav konstatējuši.

Policija pa to laiku pārbaudīja visus norādījumus par pazudušām personām. Bez vēsts pazudušo cilvēku piederīgajiem parādīja Petio matu krājumu. Publicēja atrasto apģērba gabalu aprakstus, un tā Orfevra krastmalā pamazām nāca uz pēdām 27 upuriem. Pieteicās nogalinātā Joahima Gušinova atraitne un veikala partneris un pastāstīja, kas viņiem bija zināms. Apģērbu kolekcijā tomēr neatradās nekas no Gušinova mantām.

1942. gada 20. jūlijā telefona zvans bija izvilinājis ebreju ārstu Dr. Polu Braunbergeru no viņa dzīvokļa. Kopš tā laika viņš bija pazudis. Pēdējās viņa pēdas veda pie Dr. Petio. Braunbergera brālis un viņa saimniecības vadītāja Petio krājumos atrada viņa cepuri un kreklu.

1944. gada beigās, kad vairs nedraudēja briesmas tikt apcietinātai par palīdzības sniegšanu ebrejiem, policijā pieteicās kāda Eriāna Kāna kundze. Viņa nosauca policijai duci ebreju emigrantu, kurus bija aizsūtījusi pie Petio. Kāna kundze cilvēku, kas tik nesavtīgi pieņēma ebrejus, pazina tikai ar vārdu Dr. Ežēns.

Ebreji, kurus Kāna kundze, ticēdama, ka Petio palīdzēs viņiem izbēgt no vajāšanas un draudiem, sūtīja pie ārsta, lielākoties bija jau reiz bēguši no nacistiem.

Piemēram, 1933. gadā no Frankfurtes uz Parīzi emigrējušais Volfu laulātais pāris kopā ar veco, gandrīz kurlo sievasmāti un ļoti turīgais, tikai nesen Amsterdamā no ebreju vajāšanas izbēgušais koktirgotājs Bašs ar sievu un radiniekiem Arnsbergu, Šonkeru, Ērenreihu un Holanderu.

Kāna kundze, šausmu un pašpārmetumu satriekta, pastāstīja inspektoram, kā šie vajātie un pazemotie cilvēki uzticējušies Dr. Ežēnam, cik ļoti priecājušies, ka drīz viņiem vairs nebūs jākvern tumšās slēptuvēs, jābaidās no katra troksnīša un visu laiku jādomā, ka jebkurā mirklī viņi var nokļūt fašistu nagos.

Šņukstēdama viņa stāstīja, kā Dr. Petio klausījies par šo nožēlojamo cilvēku likteni, cik ļoti aizkustināts un sašutis bijis par cilvēkiem, kas no citu ciešanām izsitot sev kapitālu.

Inspektors neuzdrošinājās ieskatīties acīs sievietei, uz kuras pleciem tagad uzkrauta tāda nasta; viņš lūkojās uz savām sažņaugtajām dūrēm ar baltajiem kauliņiem un klusībā vēlējās, kaut viņa priekšā šīs sievietes vietā būtu Petio.

Komisāri un inspektori jau bija pieraduši dzirdēt visādas lietas par šo nāves ārstu, kad viņi uzzināja par Knelleru ģimenes likteni.

Arī Knelleri bija ebreji—emigranti no Vācijas, necili cilvēki, kas ar grūtībām sitās pa dzīvi, un viņu vienīgais lepnums bija astoņgadīgais dēls Renē. Viņš bija dzimis Isīlemulino, tātad Francijas pavalstnieks. Taču tas neko nelīdzēja ne brašajam sarkanblondajam puišelim, ne viņa vecākiem: nacistiem viņi bija un palika ebreji. Tuvākajā apkārtnē jau tika,vestas projām ebreju ģimenes, un bija vairs tikai dienu jautājums, kad pienāks Knelleru kārta. Knellers atcerējās Dr. Petio, pie kura viņš kādreiz bija ārstējies un kuram par to vēl aizvien nebija samaksājis. Par šo ārstu slepus runāja, ka viņam esot zināmi cilvēki, kas vajātos nelegāli pārvedot pāri robežai uz neokupēto zonu. Knelleri uzticējās šim cilvēkam, kas bija tik augstsirdīgs un neatgādināja parādu, un uzmeklēja viņu Somartēna ielā.

Dr. Petio, kas zināja par Knelleru nožēlojamo finansiālo stāvokli, sākumā lāgā negribēja ar viņiem ielaisties. Bet beidzot, kad Kurts Knellers viņam piesolīja savas labās ozolkoka mēbeles, kas bija gandrīz kā jaunas, tomēr piekrita.

1942. gadā, īsi pirms vasarsvētkiem, Petio aizveda Knellerus no viņu dzīvokļa. Neviens nekad vairs par viņiem neko nav dzirdējis. Bērna pidžama un maza zobu suka bija viss, kas palicis pāri no mazā francūža Renē Knellera. Pie mēbelēm, kuras Knellers bija apsolījis Dr. Petio, viņš tomēr netika. Knelleru mājas durvju sardze atteicās tās izdot.

Drīz vien policija uzzināja, ka okupētajā Parīzē Dr. Petio par upuri nebija krituši ebreji vien. Pirmais norādījums par to nāca no policijas iecirkņa Garnjē — nelielas apdzīvotas vietas provincē. No turienes 1942. gadā agrā pavasarī bija aizbraukusi uz Parīzi kāda jauna sieviete Denīze Kolēna. Viņa gribēja satikt Dr. Petio, kuru bija pazinusi jau agrāk, lai tiktu vaļā no nevēlamas grūtniecības. Ārsts jau reiz šādā situācijā bija viņai palīdzējis. Denīze Kolēna pēdējo reizi bija redzēta netālu no Somartēna ielas.

Vispār šķita, ka Dr. Petio nebija specializējies vienīgi uz vajāto rasi, kaut arī, bez šaubām, tai viņš deva priekšroku tāpēc vien, ka nebija jābaidās no piederīgo iesniegtajiem pieteikumiem par pazušanu. Pacienti, kas pārāk daudz zināja un tāpēc varēja kļūt viņam bīstami, pazuda Leziēra ieiā, piemēram, heroīna upuris Marks van Bevers 1942. gada 22. martā. Pēdējo reizi viņš bija redzēts kopā ar Dr. Petio un, pēc policijas domām, mēģinājis no ārsta izspiest naudu. Narkotiku aprindās Petio bija labi pazīstams, un van Bevers bija viņa pacients. Ārsts šo slepkavību vēlāk apstrīdēja.

Trīs dienas pēc Bevera pazuda kāda sieviete, kas arī būtu varējusi kļūt ārstam bīstama. Viņu sauca Marta Fortina-Kaita, un viņa bija precējusies ar kādu ebreju drēbnieku. No pirmās laulības Fortinas-Kaitas kundzei bija meita, kuru jau 1942. gadā bija notvērusi policija. Pie viņas atrada lielu devu morfija un viņu pamatīgi pratināja. Meiteni «piespieda pie sienas», un viņa beidzot atzinās, ka morfiju viņai pagādājis kāds Dr. Petio. Viņas māte Fortinas-Kaitas kundze, lai aiztaupītu ārstam nepatikšanas, viņu steigšus brīdināja. Petio zināja izeju. Viņš sievietei deva padomu iet tūlīt uz policiju un pastāstīt, ka viņa pati arī esot morfiniste un tāpēc ārstējoties pie Dr. Petio. Viņas meitai atņemtā morfija deva esot bijusi domāta viņām abām. Un, lai viss izskatītos ticamāk, ārsts sievietei vairākkārt iedūra rokā. Policija, kas 1942. gada pavasarī dzinās pakaļ pavisam citam medījumam nekā narko-tiķi, viņai tūlīt noticēja. Tad vienkāršo sievieti tomēr sāka mocīt sirdsapziņas pārmetumi, un viņa pieprasīja, lai ārsts izstāsta policijai patiesību. Lai viņam to pateiktu, viņa no dzīvokļa bija izskrējusi mājas kurpēs un priekšautā. Pēc tam viņa vairs nekad netika redzēta. Bet viņas vīrs 1942. gada martā durvīs atrada nedrošā, ķeburainā rokrakstā rakstītu zīmīti: «Man jābrauc uz neokupēto zonu. M.» Dažas nedēļas vēlāk nacisti drēbnieku Kaitu aizveda uz Osvencimu.

Tā kriminālierēdņu acu priekšā risinājās liktenis pēc likteņa.

Viņi uzdūrās arī frizierim Verjē Matirēna ielā un viņa draugam Gontāram. Abi vecie kungi bija lētticīgi palīdzējuši sātanam no Leziēra ielas. Verjē un Gontārs bija slepus propagandējuši Dr. Ežēnu kā nesavtīgu palīgu visiem vajātajiem un pazemotajiem. Verjē darbnīcā notika arī pirmās Dr. Ežēna tikšanās ar eventuālajiem bēgļiem.

Upuri, kurus Dr. Petio satika Verjē darbnīcā, tomēr bija — ar vienu izņēmumu — visai šaubīgi tipi: četri ievērojami Parīzes noziedznieki ar savām sieviešu kārtas pavadonēm. Divi no viņiem — Džo Bokseris un Fransuā Korsikānis — bija kalpojuši gestapo par špikiem. Otri divi — Adriāns Basks un Žožo Balafrē — bija nonākuši dzīvību apdraudošā konfliktā ar konkurentu bandu. Ar Adriānu Basku kopā nozuda 1 100 000 franku, 2200 zelta dolāru, 500 luidoru, 7000 banknošu viena dolāra vērtībā un ļoti daudz rotaslietu.

Arī pēdējais upuris, kas atrada nāvi Leziēra ielā,— Ivēns Dreifuss — uz turieni aizgāja caur Verjē darbnīcu. Viņu par 2500 frankiem nodeva franču žandarms. Šādu summu par Dreifusa galvu bija izsolījuši vācieši, kad viņš bija centies nokļūt uz Āfriku pie ģenerāļa de Golla. Dreifusa sievai tomēr bija izdevies panākt viņa atbrīvošanu. Dreifusu vācieši atbrīvoja tāpēc, ka bija nolēmuši viņu izmantot par ēsmu, jo bija pārliecināti, ka viņš tūlīt bēgs prom no Francijas. Arī vācieši jau bija dzirdējuši par šo Dr. Ežēnu, tomēr Dreifusam izdevās atkratīties no sekotājiem.

1943. gada 21. maijā, ceturksni pirms divpadsmitiem, viņš Petio pavadībā iegāja mājā Leziēra ielā 21 un pēc tam vairs nekad netika redzēts. Cilvēku atliekās, kuras bija pārmeklējis Dr. Pols, droši vien atradās arī viņa kauli.

Dr. Pols, tiesas ārsts, jau agrāk bija ievērojis, ka kopš 1943. gada maija līķu daļas Parīzes apkaimē vairs netika uzietas. Desmit mēnešus neatrada vairs nevienu galvaskausu, nevienu roku vai kāju, kamēr 1944. gada 11. martā nejauši tika atklāta slepkavību māja Leziēra ielā.

Arī kriminālbrigādes inspektori un izmeklēšanas tiesnesis bija pamanījuši šo faktu. Kopš 1943. gada 21. maija nebija vairs nekādu norādījumu par jauniem slepkavību upuriem. Vai Dr. Petio bija nogalinājis jau pietiekoši daudz? Vai viņam bija radies kāds šķērslis, vai arī viņš bija pratis labāk noslēpt pēdas? Labprātīga slepkavošanas pārtraukšana galīgi neatbilda šā slepkavas stilam. Bija tikai viens ticams izskaidrojums: šai laikā Dr. Petio bijis apcietināts. Franču policijas dokumentos tomēr nebija nekādu ziņu par Dr. Petio vai Dr. Ežēna apcietināšanu. Šīs mīklas atrisinājums ir pārsteidzošs.

1943. gada 21. maija vakarā iejaucās gestapo. Pēc tam kad gestapo špiki bija pazaudējuši Ivēna Dreifusa pēdas, viņa vietā vajadzēja darboties itālietim Karetam. Šis Kareta bija spekulants, kas gestapo rokās nokļuva tāpēc, ka viņa mahinācijās bija iejaukti vairāki esesieši. Kareta kā pievilinātājs aizgāja pie Verjē, izlikās par vajātu bēgli un lūdza atvest uz darbnīcu Dr. Ežēnu. Gestapovieši novēroja Verjē darbnīcu un gaidīja piemērotu brīdi. Verjē arī tūlīt iekrita un aizsūtīja ziņu Dr. Petio. Tomēr doktors, kas šajās dienās bija aizsūtījis ceļojumā jau Ivēnu Dreifusu, domāja, ka var atļauties nelielu atpūtu un negāja pie Verjē. Kad gestapo iebruka pie Verjē, galvenās personas trūka. Verjē un Gontāru apcietināja, un Verjē, kas zināja Dr. Ežēna īsto vārdu, pateica Petio vārdu un adresi.

Jau tai pašā naktī ārstu apcietināja. Gestapo gribēja zināt, kur palicis Ivēns Dreifuss. Dr. Petio izlikās par muļķi. Dreifuss?

Jā, to viņš Konkordijas laukumā esot nodevis kādam Dr. Ozananam. Kāds bijis nodotā īstais vārds? Viņam neesot ne jausmas. Viņš, kas esot tikai niecīgs ķēdes loceklītis, gandrīz nekā nezinot. Viņš tikai esot tos cilvēkus, kas pie viņa atsūtīti, vienmēr nodevis šim Dr. Ozananam. Petio palika pie šīs versijas arī tad, kad viņu badinot, mokot ar bezmiegu un sitieniem, gribēja piespiest teikt patiesību. Gestapo viņam galu galā noticēja un pārveda viņu uz militāro cietumu Frenē. Briesmonim Petio bija izdevies apmuļķot gestapo briesmoņus.

1944. gada 8. februārī Petio pēkšņi izlaida no cietuma. Jādomā, ka viņš bijis gatavs uzņemties špika pienākumus. Viņš saņēma atpakaļ savas personiskās mantas, starp citu, arī Leziēra ielas 21. mājas atslēgu un tūlīt steidzās uz savu slepkavību darbnīcu.

Viņu urdīja tikai viena doma: cik ātri vien iespējams, jātiek vaļā no līķiem. Vajadzēja dzēsto kaļķi, kurā līķus sakaltēt, lai mazinātu trūdu smaku. Viņa brālis piegādāja viņam astoņus centnerus kaļķu, un Dr. Petio ar tiem pārklāja līķus.

Tad viņš aizbrauca pie ģimenes uz Osēru un ļāva sevi lutināt kā drosmīgu varoni, kas nupat izbēdzis no gestapo elles. Tomēr marta sākumā viņš atgriezās Parīzē un ar šausmām uzzināja, ka viņa gruntsgabalu Leziēra ielā Nr. 21 ar 1. aprīli savā rīcībā pārņems vācu karaspēks. Tātad Dr. Petio bija jāpasteidzas, ja viņš gribēja tikt vaļā no savu noziegumu mēmajiem lieciniekiem. Viņš rāvās caurām naktīm, cēla līķus laukā no kaļķiem un dedzināja.

Tā tas turpinājās līdz sestdienai, kad Petio, ar divriteni piebraucis pie savas mājas, atrada to policistu ielenktu. Kaimiņi bija žēlojušies par nelabi smirdošajiem dūmiem no Petio mājas skursteņa un izsaukuši flikus.

Petio zināja, kāda nedrošība šajās dienās jau valdīja policijā, nomurmināja savu burvju formulu «pretošanās» un netraucēti aizbrauca.

Jau tai pašā naktī viņš piezvanīja pa telefonu savam brālim uz Osēru.

Vēlāk komisārs Pino, kas no 1944. gada 2. novembra vadīja Petio lietas izmeklēšanu, ar telefona rēķina palīdzību noskaidroja, ka šī saruna ilgusi tieši divas minūtes un četrdesmit sekundes.

Kas Petio bija sakāms brālim Morisam, tas nekad netika noskaidrots. Brāli arestēja un pēc visiem policijas mākslas likumiem nopratināja, taču uzzināja tikai to, ka Moriss ticējis — viņa brālis ir Pretošanās kustības cīnītājs un noslepkavotie ir nodevēji.

Atklātībā nenonāca ne vārds par to, kur palicis laupījums — skaidrā nauda un neskaitāmās rotaslietas, kuras Dr. Petio nozaga saviem upuriem. Arī Dr. Petio par to klusēja līdz pat nāvei, un vesels pūlis sīku kramplaužu nepārtraukti centās sameklēt «Dr. Petio pasakainās bagātības».

Dr. Petio alias kapteinis Valerī

Kamēr policija meklēja Dr. Petio, viņš omulīgi sēdēja Fobūras ielā Sendenī pie kāda lietuves strādnieka Rebū, vienā mierā audzēja bārdu un uzmanīgi studēja avīzes, kuras viņa saimnieks tam katru dienu pienesa klāt. Rebū zināja, kas avīzēs rakstīts par Petio, taču neticēja ne vārdam. Ir taču skaidrs, ka avīzes var drukāt tikai to, ko tām liek. Viņš bija pateicīgs ārstam Petio, kas, kā izrādījās, bija Pretošanās kustības cīnītājs, proti, grupas «Mušu inde» vadītājs.

Turklāt vēlāk varēja noderēt kāds draugs no Pretošanās kustības. Dažreiz tomēr Rebū brīnījās, ka viņa viesis, «kvēlais cīnītājs», tik mierīgi dzīvoja istabā, kamēr Parīzes ielās auga neapmierinātība un Pretošanās kustības cīnītāji kļuva aizvien aktīvāki. Dr. Petio tomēr palika siltajā istabā pat tad, kad cīņas notika jau uz barikādēm un vācieši sakauti atvilka savus spēkus.

Rebū uzstāja, ka grupas «Mušu inde» vadītājam beidzot jāparādās atklātībā un jāsaņem goda pierādījumi par uzupurēšanos cīņā ar okupantiem.

Dr. Petio, vai nu viņš to gribēja, vai ne, bija jāatstāj drošais patvērums.

1944. gada 31. oktobrī armijas žandarms Saris Doņo patrulēja pa aleju pie pieturas Senandē. Šādas apgaitas bija garlaicīgas, un Doņo īsināja laiku, novērodams cilvēkus uz ielas. Viņam pretim nāca kāds kapteinis. Žandarms mehāniski pielika roku pie cepures. Pēkšņi viņš satrūkās — cilvēks šķita pazīstams.

— Jūsu dokumentus, kapteini!—viņš pieprasīja.

Kapteinis nevērīgi iebāza spēcīgo roku frenča kabatā.

Doņo tagad bija pilnīgi pārliecināts. Skatiens dokumentos. Žandarma lūpu kaktiņi mazliet noraustījās, un tad nepārprotami:

— Sekojiet man, Petio! Jūs esat apcietināts.

Tas patiešām bija meklētais masu slepkava Dr. Marsels Petio, žandarms bija pierādījis, ka izcili labi atceras personas ārējo izskatu.

Taču šis Petio uzdevās par kapteini Vetervaldu, sauktu Valerī, stāstīja arī, ka viņš kā leitnants Valerī esot vadījis pretošanās grupu «Atriebība» un kā Dr. Ežēns — grupu «Mušu inde».

Doņo cieši pastāvēja pie sava, ka Petio jāiet viņam līdzi uz komandantūru.

Kad tur atvēra aizturētā kabatas portfeli, izkrita vesels žūksnis apliecību un dokumentu: hercoga de Larošfuko, grāfa de Laroša — Gijona, miliča Žana Divāla, Bonnafū kundzes un aktiera Ārija Bora dokumenti. Tur bija arī kartīte J-2 pārtikas devu saņemšanai. Tādas 1942. gada pavasarī izsniedza bērniem līdz 10 gadu vecumam—ļoti iespējams, Renē Knellera pārtikas kartīte.

Otram militārās policijas atklājumam jau bija ironiska nokrāsa: masu slepkava alias kapteinis kopš neilga laika bija Otrā biroja — tātad militārā slepenā dienesta šefa vietnieks savā bataljonā Reijī kazarmās.

Armijas policija neīsto kapteini nodeva kriminālpolicijai, un inspektors Batī sava šefa — komisāra Pino uzdevumā vēlreiz izsekoja Dr. Petio biogrāfijai.

Vispirms Batī bija jāizpēta «Pretošanās kustības cīnītāja» Petio pēdas. Petio un arī viņa brālis stūrgalvīgi turējās pie sava apgalvojuma, ka Petio piedalījies Pretošanās kustībā. Inspektors ļoti centās. Viņš izsekoja plaši sazarotajiem un sarežģītajiem sakariem Pretošanās kustībā, runāja ar atsevišķu grupu vadītājiem un dalībniekiem, tomēr nekur nebija ne miņas no Dr. Petio, Dr. Ežēna, kā arī no «Mušu indes».

Pretošanās kustības cīnītājs Vetervalds patiešām eksistējis, tomēr kritis vāciešu rokās. Petio gestapo cietumā pa ausu galam dzirdējis viņa vārdu. Tāpat arī visu, ko zināja par Pretošanās kustību, viņš bija sagrābstījis tikai no sarunu fragmentiem cietumā un dažādām baumām. Ar rafinētu krāpšanu un zādzību viņš vēlāk bija piesavinājies kapteiņa Vetervalda dokumentus, apmānījis iestādes un maskējies par Pretošanās kustības cīnītāju.

Vēlāk tiesas prāvā Pretošanās kustības cīnītāji atmaskoja viņu. Viņš nezināja nenieka par Pretošanās kustību, un viņa stāsti par it kā cīņu ar okupantiem bija tīrā fantāzija.

Kad divus gadus pēc slepkavību mājas atklāšanas Leziēra ielā, 1946. gada 28. martā, tiesa nolēma, ka Petio ir vainīgs, un paziņoja nāves spriedumu, ar to tika netiesāts viens no visciniskākajiem slepkavām, kādu pazīst kriminālistikas vēsture.

1946. gada 26. maijā pulksten 5.06 izpildīja spriedumu Marselam Petio. Pirmo reizi kopš 1943. gada 30. jūlija Parīzē atkal iedarbināja giljotīnu.

V. Sirtē mūsdienas. Automobilis sabrauc mirušo

Pulkstenis tuvējā baznīcā noskandināja 1961. gada 1. augusta pēdējo stundu, kad kādā novārtā pamestā dārzniecībā pie Kormejas zemē atvērās kāda lūka. No labi nomaskēta pagraba trīs vīri izcēla garu saini, aizvilka to pāri nezālēm aizaugušajām dobēm līdz šosejai un ielika tur stāvošajā mašīnā. Iekāpa arī viņi paši, un auto devās uz Parīzes pusi.

Tomēr vīrieši nemaz negribēja braukt uz pilsētu, gluži otrādi, viņi no tās izvairījās un pa apkārtceļiem aizbrauca tai garām līdz divvirzienu šosejai, kas savieno Parīzi ar Orleānu un cauri Tūrai un Anžē ved uz Nanti. Pusnakts stundā uz šīs šosejas ir maz braucēju, tikai uz rīta pusi, kad smagās mašīnas ripo uz galvaspilsētu, sākas dzīva kustība. Trīs vīrieši to zināja, tomēr neievēroja, ka uz šosejas ar divvirzienu kustību sastrēgumstunda Parīzes virzienā sākas jau pirms rītausmas, bet Turas virzienā, kur brauca viņi, īstā satiksme sākas tikai vēlāk. Tas kļuva viņiem liktenīgi, jo viņi dārzniecībā no pagraba izņemto saini nolika uz pretējā virziena ceļa.

Apmēram pusotru stundu vēlāk kriminālpolicijā Orfevra krastmalā zvanīja telefons. Kāda patruļas mašīna izsauca slepkavību izmeklēšanas komisijas dežūrdienestu, jo uz Turas šosejas jānoskaidrojot ļoti dīvains notikums. Kāds inženieris Žans Seljē tur pirms pusstundas ar savu automobili esot sabraucis nezināmu vīrieti, bet tas acīmredzot jau bijis miris pirms šā negadījuma.

No kā viņš miris un kā nokļuvis uz šosejas, nebija noskaidrots. Radioficētās mašīnas apkalpe domāja, ka negadījuma vieta esot jāapskata ārstam un identifikācijas dienesta ekspertam.

īsi pēc šā ziņojuma saņemšanas dežurējošā operatīvā grupa limuzīnā ar ārstu, fotogrāfu, krimināltehniķi un izmeklētāju atstāja Orfevra krastmalu un brauca uz pilsētas dienvidu daļu. Viņi šonakt nebija ceļā pirmo reizi, jo nakts dežūrās kriminālpolicijā aizvien gadījās darbs. Kaut kur galvaspilsētā vienmēr kaut kas notika — zaga, krāpa, laupīja, izspieda vai pat nogalināja. Tas, kam Orfevra krastmalā bija nakts dežūra, zināja, ka darba būs daudz. Klasiskās pilsoniskās revolūcijas un modes noteicēja pilsēta bija arī noziegumu un noziedznieku pilsēta. To nekur nezināja tik labi kā Orfevra krastmalā. Visi četri kriminālierēdņi bija nomocījušies, noguruši un klusi. Kad viņi beidzot ieradās notikuma vietā, pie apvāršņa jau parādījās pirmā bālā austošās dienas blāzma.

Sākās pierastais darbs. Viss gāja kā pa diedziņu: katrs skaidri zināja, kas viņam jādara, neviens negaidīja norādījumus, viss noritēja bez aizķeršanās. Ārsts izmeklēja līķi, fotogrāfs darbojās ap fotoaparātu un zibspuldzi, lai nofotografētu notikuma vietu, līķi un visas detaļas, kas kaut kā varētu palīdzēt izmeklēšanā. Krimināltehniķis apgaismoja Seljē kunga automašīnu un ceļu. Pa to laiku izmeklētājs pie saviem uniformētajiem kolēģiem, kuri apsargāja notikuma vietu, vēlreiz noskaidrojis stāvokli, palūdza Žanu Seljē iekāpt dežūrdienesta mašīnā. Mazliet pārkārtojot mašīnas iekšieni, to pārvērta nelielā nopratināšanas telpā, kas apgādāta ar visu, kas nepieciešams ātrai nopratināšanai. Seljē, vēl arvien bāls no pārbīļa un negulētās nakts, savaldīgi un mierīgi pastāstīja, ko piedzīvojis. īsi pēc pusnakts viņš bija izbraucis no Parīzes, lai Tūrā paņemtu līdzi savu līgavu un kopā ar viņu dotos izbraukumā uz Dinānu. Uz šosejas nebijis gandrīz nevienas mašīnas, uz viņa braukšanas joslas — nevienas. Pēkšņi starmešu gaismā viņš ieraudzījis, ka šķērsām uz ceļa guļ pagarš, tumšs priekšmets. Seljē gribējis gan izvafrīties un pagriezis stūri sāņus, tomēr manevrs izdevies tikai daļēji. Viņš ar labo priekšējo riteni aizķēris guļošo priekšmetu, un mašīna sākusi slīdēt, tā ka viņš tikai ar pūlēm to savaldījis. Pēc tam tūlīt nobremzējis un aizskrējis atpakaļ. Tikai tad viņš ar šausmām konstatējis, ka nelaimi vēstošais priekšmets, kas pasviedis sāņus viņa mašīnu, ir cilvēks.

Izmeklētājs nomierinoši pamāja. Tiklīdz ārsts beigs izmeklēšanu, kļūs skaidrs, vai cilvēks pirms sadursmes ar Seljē mašīnu vēl bijis dzīvs.

Modernajai tiesu medicīnai nav nekāda problēma pilnīgi droši noteikt, kādi ievainojumi radušies pirms un kādi pēc nāves un cik ilgi nogalinātais kādā vietā gulējis. Seljē kungam nav ne mazākā iemesla uztraukties. Krimināltehniķis un laboratorijas darbinieki darīs visu, lai iegūtu maksimālu skaidrību par notikušo. Ja pareiza būs Seljē versija, viņš drīz varēs braukt tālāk, pretējā gadījumā gan viņa līgavai pagaidām vajadzēs doties atvaļinājumā vienai.

Tomēr Seljē līgavai nevajadzēja braukt vienai, jo ārsts apstiprināja inženiera stāstīto. Cilvēks, kuru bija aizķērusi

Seljē mašīna, bija miris jau vismaz pirms 24 stundām. Līķa sastingums locītavās daļēji jau bija zudis. Turklāt tika konstatēts, ka vīrietis, jādomā, nošauts, tomēr, pēc pazīmēm spriežot, ne tur, kur tika atrasts. Par to jo sevišķi liecināja tas, ka ne uz ceļa, ne uz Seljē mašīnas nebija daudz asiņu, turklāt mirušais bija ģērbies tikai kreklā un biksēs, viņam nebija klāt nekādu dokumentu. Galvā bija niecīgs šāviena radīts ievainojums— lode tik tikko bija nobrāzusi ādu, tomēr ar to pietika, lai rastos aizdomas, ka cilvēks nošauts ar iepriekšēju nodomu. Slepkava savu upuri bija nogalinājis citā vietā un pēc tam līķi novietojis uz šosejas. Kāpēc — to bija viegli uzminēt. Mirušo vajadzēja sabraukt, lai pēc tam nevarētu identificēt, tomēr slepkava bija pārrēķinājies, jo ar vieglo automašīnu nevar sakropļot līķi līdz nepazīšanai. Varbūt slepkavam nebija zināmas modernās kriminālistikas zinātnes iespējas un viņš bija iedomājies, ka viegli varēs inscenēt satiksmes negadījumu un ar to maskēt savu noziegumu.

Tomēr tā bija tikai izmeklēšanas hipotēze, vispirms to vajadzēja pārbaudīt. Tāpēc līķi pārveda uz morgu, lietiskos pierādījumus—mirušā apģērbu ar iespējamām augsnes paliekām no slepkavības vietas — nosūtīja uz laboratoriju. Protokolā ietvēra Seljē izteikumus un līķa atrašanas vietas izpētes rezultātus.

Liecina kāpuri

Komisārs Lediks kā pieredzējis praktiķis bija noķēris ne vienu vien slepkavu. Dažreiz mērķi sasniegt viņam palīdzēja visnecilākās lietas: daži mati, siekalu traips, sērkociņu kārbiņa vai arī lūpu zīmuļa paliekas uz cigaretes nodeguļa — modernajā kriminālmeklēšanā visam var būt nozīme. Tomēr nekad vēl viņam nebija darīšanas ar insektiem, precīzāk — maziem, baltiem to kāpuriem, tik niecīgiem, ka tiem pietiek vietas zem kniepadatas galviņas. Uz šosejas pamestā līķa apģērbā zinātnieki atrada divus tārpveida kāpurus bez pigmentācijas, bez acīm, toties ar garu latīnisku nosaukumu, ar kuru, protams, var tikt galā tikai entomologi.

Komisāru tomēr interesēja tikai fakts, ka šie insektu kāpuri dzīvo vienīgi tumšās vietās un tikai nejauši nokļuvuši dienas gaismā. Tā kā viņus tomēr atrada mirušā krekla apkaklītē, līķis pirms pārvešanas uz šoseju noteikti bija atradies vietā, kur varētu dzīvot šie kāpuri, tātad kādā alā vai tunelī. Ar to komisārs bija ieguvis svarīgu pieturas punktu, lai atrastu nozieguma izdarīšanas vietu.

Bet eksperti atrada vēl kaut ko. Lai gan mirušajam nebija nekādu dokumentu, tomēr viņa apģērbā un uz ķermeņa atrada svarīgus norādījumus. Piemēram, krekla plecu daļā, mirušā matos un biksēs varēja savākt tumšus puteklīšus, kuri, kā pierādīja spektrālā analīze, bija antracīta putekļi un dzelzi saturošas smiltis. Arī priedes un ozola zāģu skaidas un sīkus papīra gabaliņus no tīras salmu celulozes. Vēl atrada truša vilnu, mazu zaļa auduma šķiedru, sarkanu lupatiņu, dažas rūgšanas baktērijas un pelējuma sēnīšu sporas, kādas bieži sastopamas uz mitrām sienām.

No tā radās pirmie pieturas punkti secinājumam. Proti, no šiem mazajiem kāpuriņiem, puteklīšiem, kripatiņām un skran-diņām Lediks pareizi secināja, ka mirušais pirms aizvešanas uz šoseju gulējis jau divās dažādās vietās, tātad vienu reizi jau ticis pārvietots. Vienai no šīm vietām, jādomā, pēdējai, vajadzēja būt absolūti tumšai, jo tur eksistēja kāpuri. Turpretim otrai vietai bija jābūt dienas gaismas apspīdētai un mitrai. Tie bija priekšnoteikumi, lai rastos rūgšanas baktērijas un pelējuma sēnītes. Iespējams, tas bijis pagrabs, kurā atradušās akmeņogles, kā arī sazāģēta priežu un ozolu malka. Beidzot, rūgšanas baktērijas norādīja uz telpu, kurā bijuši novietoti vai uzglabāti dzērieni — alus vai vīns. Tur vajadzēja būt arī dzelzi saturošām smiltīm ar maziem, tīriem salmu celulozes gabaliņiem. Tiklīdz Ledikam izdosies atrast šādu vietu, kas, iespējams, bija arī nozieguma vieta, viņš atradīs arī tālākus pieturas punktus, piemēram, asinis.

Tas viss bija ekspertu darba rezultāts un tika sasniegts laboratorijā.

Sirtē pirmais šefs Vidoks kādreiz bija zaglim, kas liedzās, pierādījis viņa vainu, salīdzinot viņa kurpi ar pēdu nospiedumu nozieguma vietā. Toreiz tā bija nedzirdēta sensācija, par kuru ilgi diskutēja. Tā laika detektīviem liktos gluži neticami, ka daži eksperti, nemaz neredzējuši nozieguma vietu, var pēc tik niecīgiem lietiskiem pierādījumiem sniegt notikuma vietas aprakstu. Pat vēl Alfonsa Bertijona laikā tas būtu izklausījies kā gaišreģa fantāzija. Tomēr tagad, XX gadsimta sešdesmitajos gados, tas vairs nebija nekas sevišķs. Sirtē rīcībā jau sen bija modernas zinātniskas ierīces, tās eksperti strādāja tik precīzi, ka komisārs Lediks varēja paļauties uz viņu atzinumiem.

Arī tiesu medicīna deva svarīgus mozaīkas akmentiņus šā attēla papildināšanai. Proti, izrādījās, ka nepazīstamais nebija nošauts, kā pēc pirmās apskates domāja policijas ārsts, bet gan miris no naža dūriena sirdī. Pirms tam gan viņu bija trāpījušas divas revolvera lodes, no kurām viena bija tikai noskrambājusi galvu, bet otra iestrēgusi plaušā. Pēc tās nebija grūti noteikt ieroča sistēmu un kalibru.

Tātad komisāram Ledikam bija pietiekami daudz pieturas punktu izmeklēšanai. Vispirms viņš lika notīrīt nogalinātā ievainoto seju, nogrimēt un nofotografēt to un tad ar fotogrāfijām izsūtīja savus līdzstrādniekus pa visu pilsētu. Tās publicēja arī avīzēs. Lediks cerēja, ka nogalinātā piederīgie vai draugi ieraudzīs fotogrāfiju avīzēs un ieradīsies policijā. Tomēr šķita, ka viņam nav bijis ne piederīgo, ne draugu, ne arī kāda cita, kas manītu viņa nozušanu. Kaut kur taču šis cilvēks bija dzīvojis, kaut kur atstājis savas mantas. Tas, ka nepieteicās neviens, pat ne kāda istabu izīrētāja, viesnīcas īpašnieks vai darba kolēģis, mulsināja komisāru. Vai mirušais bija kāds noziedznieks — bandu sacensības upuris? Vai viņš dzīvojis Francijā nelegāli, bijis kādas politiskas pagrīdes organizācijas biedrs? Komisārs Lediks ar gudru ziņu informēja slepeno dienestu un aģentus noziedznieku aprindās.

Beidzot pēc astoņām dienām ienāca pirmais norādījums. Kādā Pigala laukuma blakus ielā vieglas uzvedības meitene bija sastrīdējusies ar savu istabas saimnieci, un tika pārmīti daudzi ļauni un naidpilni vārdi. Tas nebija nekas neparasts, un fliks, kas strīdu izšķīra, varbūt nemaz nebūtu par to ieminējies, ja meitene nebūtu piedraudējusi ar policiju. Vējagrābsle bija kliegusi, ka saimniece gan gluži labi zinot, kas esot nogalinātais, kura fotogrāfijas bijušas avīzēs. Fliks, tāpat kā visi policisti, zināja par šo noziegumu un, netērējot laiku, abas kašķīgās žagatas aizveda uz policiju. Pieaicināja komisāru Lediku, kas tūlīt saņēma saimnieci kā knaiblēs. Viņa, protams, sākumā izlikās, ka par šo lietu tai nav ne jausmas. Taču komisārs zināja, ar ko viņam darīšana, vismaz tikpat labi kā savā laikā šefinspektors Gorons, un parādīja savu nopratināšanas māku, kas gan nebija tik fiziska rakstura kā Gorona metodes, tomēr tāpēc ne mazāk iedarbīga. Orfevra krastmalā vairs tik bieži nepiespieda runāt ar badu, slāpēm un dūrēm. Parīzes kriminālpolicija apmierinājās galvenokārt ar trikiem: izspēlēja vienu liecinieku pret otru, blefoja, uzstādīja āķīgus jautājumus un tā sapina viņus pretrunās, ka viņiem galu galā vairs nebija citas vēlēšanās kā tikai, lai nopratināšana beigtos. Mēbelēto istabu saimniece nemaz tik tāiu netika. Tas jau arī nebija nekas sevišķi ļauns, par ko viņai bija jāatzīstas. Agrāk, kad viņa vēl dzīvojusi Monmartrā, tas ir, pirms dažiem mēnešiem, šis vīrietis viņu visai bieži apmeklējis. Viņš saucies par Rišāru un parasti nēsājis līdzi krietnu žūksni skaidras naudas. Starp citu, saimnieci arī nekas cits nebija interesējis. Vairāk neko viņa komisāram nevarēja pastāstīt.

Tomēr vienu norādījumu viņa vēl deva: lai Lediks painteresējoties par kādu Vuazjē kungu Staņislava ielā, jo tas esot pazinis Rišāru labāk.

Vuazjē kungu nekavējoties iztaujāja, tomēr diemžēl arī viņš nezināja daudz vairāk un aizsūtīja komisāru uz dienvid-amerikāņu restorānu. Beidzot tur vismaz apkalpojošais personāls pazina Rišāru, tur zināja, ka viņu uzrunāja kā Rikardo un, visticamāk, viņš ieceļojis no Nikaragvas, un viņa mātes uzvārds bijis Moraga.

Lediks aizsūtīja savus ļaudis arī uz citiem lokāliem, un tie uzdūrās kādam maza bāra īpašniekam pie Meijē vārtiem. Rišārs pēdējā laikā bija biežs viņa viesis, un viņš pazina to labāk. Šis vīrs zināja arī Rikardo uzvārdu, proti, Medrano. Rikardo Medrano šai bārā esot vairākas reizes saticies ar trim emigrantiem no Nikaragvas, šķiet, viņš ar tiem kārtojis kādus darījumus. Medrano atšķirībā no šiem emigrantiem allaž bijis krietni piebāzts naudas maks. Viņš dedzīgi piedalījies derībās zirgu skriešanās sacīkstēs un nesen Vensenas hipodromā laimējis lielāku summu. Katrā satikšanās reizē emigranti esot no viņa dabūjuši naudu. Emigrantu adresi bāra īpašnieks nezināja, taču to gan, ka vienu saucot Gonsalo, bet otru — Frančesko. Pēc bāra īpašnieka domām, viņi droši vien dzīvojot kādā Parīzes priekšpilsētā, jo lielākoties ieradušies ar autobusu. Gonsalo arī reiz ieminējies, ka viņam esot divas stundas jāsoļo kājām, ja nokavējot pēdējo autobusu.

Komisārs Lediks steigšus sazinājās ar ārzemnieku novērošanas policiju. Šīs policijas pārvalde ietilpst politiskajā izlūkdienestā un novēro ārzemniekus, to skaitā arī ieceļotājus un patvēruma meklētājus, un tai ir attiecīga kartotēka un dosjē. Meklējamo nikaragviešu šai kartotēkā tomēr nebija. Tātad komisāram vajadzēja pašam viņus atrast, jo viņš bija cieši pārliecināts, ka šiem cilvēkiem ir kāds sakars ar Medrano nāvi.

Komisārs ņēma palīgā Parīzes plānu un atzīmēja vietas, kas no Parīzes centra atrodas divu stundu gājienā. Šā sektora robežās viņš lika pārmeklēt visas mājas, kurām bija vai varēja būt pagrabi un kuras varēja izmantot arī par noliktavām. Meklēšana gan ieilga, tomēr tā bija visdrošākais līdzeklis atrast vietu, uz kurieni bija pārvests Medrano līķis pirms novietošanas uz šosejas un kur, jādomā, arī slēpās viņa slepkavas.

Dienas gāja, izmeklētāji bija sākuši darbu no pilsētas dienvidu malas un tuvojās pēdējām vietām, kuras Lediks bija atzīmējis plānā.

Kādu vakaru divi inspektori dienesta mašīnā brauca no Aržantejas uz Kormeju. Pēkšņi starmešu gaismā parādījās trīs vīrieši, kas pa lauku ceļu līdztekus šosejai gāja uz Sannuā. Tieši trīs vīrieši? Inspektori sāka braukt lēnāk un viņus pamatīgi nopētīja.

— Tie varētu būt viņi,— viens no ierēdņiem ieminējās.— Izskats sakrīt un arī skaits.

Viņi apgrieza mašīnu un ātri brauca atpakaļ uz Aržantejas policiju, kur viņiem labprāt sniedza vajadzīgās ziņas. Korme-jas apkārtnē esot slēptuvju vairāk, nekā vajag, piemēram, izsaimniekotā dārzniecība, par kuru tās īpašnieki vairs neliekoties ne zinis. Agrāk tur slepeni brūvēta kandža, bet tas noticis jau pirms laba laika. Abi inspektori saprotoši samirkšķinājās, un viens no viņiem tūlīt par to paziņoja komisāram Ledikam.

Drīz pēc tam neliela grupa policistu devās uz šo dārzniecību. Kad Lediks atgrūda vaļā vārtus, viņu sagaidīja revolveru šāvienu zalve. Komisārs skrēja atpakaļ pie mašīnas un pa radio pieprasīja papildspēkus un suņus.

Pa to laiku policisti novēroja dārzniecību. Beidzot ieradās papildspēki un suņi, fliki un žandarmi steigšus aplenca ēku, un grozāmais automašīnas starmetis meta citu pēc cita gaismas konusus pāri aizaugušajām dobēm. Ledika aicinājums padoties palika bez panākumiem, no mājas ārā neviens nenāca, tomēr neatskanēja arī vairs neviens šāviens.

Policisti, veikli izmantojot katru aizsegu, tuvojās galvenajai ēkai, uzlauza durvis un iegāja iekšā. Visas telpas tika pārmeklētas, visa ēka pārbaudīta, bet no šāvējiem vairs nebija ne vēsts.

Tas pats atkārtojās citās ēkās. Dārzu pārmeklēja ar suņiem, kaut kur taču šāvējiem vajadzēja būt. Tomēr šķita, ka arī tas ir velti, un Lediks jau sāka domāt, ka meklētie paspējuši aizlavīties projām pirms papildspēku ierašanās. Tad kāds suns pēkšņi apstājās un ierējās. Suņa pavadonis pieliecās un pacēla vīrieša žaketi, kas izskatījās tā, it kā nebūtu ilgi te gulējusi. Atveda suni pēddzini. Pamatīgi apošņājis žaketi, tas sāka iet pa pēdām.

Policisti sekoja ar šaušanai sagatavotiem ieročiem rokās. Komisārs Lediks, apgaismojis zemi, atklāja svaigas kurpju pēdas un tām blakus nomaskētu lūku, atvēra to, un pret trim vīriešiem, kas mirkšķināja acis spilgtajā gaismā, pavērsās vairāki rokas starmeši un pistoļu stobri. Viņi vairs nepretojās, labprātīgi atdeva ieročus — divus vecus revolverus—un ļāva uzlikt rokudzelžus. Tie bija tie paši trīs emigranti no Nikaragvas.

Tagad bija jānoskaidro, vai viņi izdarījuši slepkavību, un tas nebūt nebija vienkārši.

Ar tiem revolveriem, kurus viņiem atņēma apcietināšanas brīdī, uz Medrano nebija šauts, to Lediks redzēja tūlīt pēc ieroču kalibra. Visi trīs emigranti noliedza, ka izdarījuši slepkavību, un gribēja iestāstīt, ka nemaz neesot pazinuši Medrano.

Tūlītēja slēptuves un ēku pārmeklēšana vājā apgaismojuma dēļ nesolīja gandrīz nekādus panākumus, tāpēc komisārs Lediks to atlika līdz nākamajam rītam. Lediks sāka ar pagrabu, kurā bija slēpušies trīs vīrieši, un tur viņš atrada dažus tādus pašus kāpurus, kādi bija mirušā Medrano krekla apkaklītē,— pierādījums, ka līķis atradies šeit pirms aizvešanas uz šoseju. Tomēr par to, ka šeit notikusi arī slepkavība, nebija nekādu pierādījumu.

Dzīvojamās mājas pagrabā komisārs pēc ilgākas meklēšanas atrada nākamo locekli pierādījumu ķēdē. Šeit bija svaigi zāģēta priežu un ozolu malka, kuras skaidu analīze pilnīgi atbilda jau agrāk izdarītajām. Turklāt blakus pagraba kāpnēm stāvēja kaste ar oglēm, un visa pagraba grīda bija nokaisīta ar smiltīm, kurās atradās niecīgi papīra gabaliņi. Komisārs Lediks tagad bija pilnīgi pārliecināts, ka lieta ir droša, tomēr lika paņemt smilšu, ogļu un zāģu skaidu paraugus salīdzinošajām analīzēm.

Tomēr varēja būt arī tā, ka Medrano bija gan šeit gulējis, taču nogalināts citur, jo nekur — ne uz grīdas, ne sienām nebija asiņu pēdu, bet Medrano līķī bija trīs brūces, kuras noteikti bija asiņojušas: dūriens sirdī, šāviens plaušā un vieglais ievainojums galvā.

Lediks gribēja jau aiziet no pagraba, kad viņa skatiens apstājās pie smagas kastes, kas stāvēja zem pagraba kāpnēm. Divi vīri pūlējās to atbīdīt sāņus, un tas arī atmaksājās. Aiz kastes bija nelielas durvis uz zemu telpu, kur cilvēks tik tikko varēja izslieties visā augumā un kura agrāk droši vien bija noderējusi par slepenu brūzi, jo vienā kaktā vēl atradās destilācijas aparāts. Masīvs galds, trīs krēsli un veca alus muca papildināja telpas iekārtu. Ledikam nevajadzēja ilgi meklēt — uz smiltīm nokaisītās grīdas, uz sienām, pat uz alus mucas bija neskaitāmi asins traipi. Aiz destilācijas aparāta Lediks beidzot vēl atrada duncim līdzīgu nazi, kas bija ievīstīts vecā lupatā. Lediks lika no dažādām vietām paņemt asins un smilšu paraugus un nogādāt laboratorijā.

Pēc nedaudzām stundām izmeklētāja rīcībā jau bija rezultāti, kas apstiprināja, ka kāpuri dārzniecības bedrē un uz mirušā krekla apkaklītes ir vienādi. Smilšu paraugi no slepenā brūža un smilšu puteklīši no Medrano apģērba bija vienveidīgi, tāpat arī papīra gabaliņi smilšu paraugos, turklāt asins paraugi bija tās pašas grupas kā Medrano asinis. Beidzot vēl pierādījās, ka Medrano nodurts ar nazi, ko atrada aiz destilācijas aparāta.

Uz jautājumu, kurš no trim aizturētajiem vīriešiem šāvis, kur palicis šis ierocis un kas nodūris Medrano, eksperts, protams, nevarēja atbildēt. No naža spala rūpīgi bija noslaucīti visi pirkstu nospiedumi. Arī apcietināto nopratināšana nekādu skaidrību nedeva, jo nikaragvieši savos izteikumos nepārtraukti runāja cits citam pretim. Noskaidroja tikai, ka noziegumu izdarījuši visi kopā, tāpēc arī viņiem visiem kopā bija par to jāatbiid.

Šis noziegums, kura noskaidrošanā tika nodarbināts liels skaits augsti kvalificētu speciālistu, galu galā izrādījās primitīva slepkavība ar laupīšanu. Noziedznieki bija ievilinājuši savu paziņu pamestajā dārzniecībā un nogalinājuši viņu biezā naudas maka dēļ — modernajos kapitālistiskajos apstākļos pavisam ikdienišķs noziegums.

Parīzes lielā auss

Līdz laikam, kad komisārs Lediks šīs vienkāršās slepkavības noskaidrošanā varēja izmantot visus modernās kriminālistikas instrumentus, kopš Lareinī drošības policijas organizēšanas bija pagājuši tikai trīs simti un kopš Vidoka Sirtē nodibināšanas tikai simt piecdesmit gadu. Krīzes, kari un revolūcijas bija satricinājušas valsti, divi pasaules kari tās zemi piesūcinājuši ar asinīm. Policija bija nostaigājusi garu ^ceļu — kalpojusi monarhijai, divām ķeizarvalstīm un trim republikām, Ceturtās republikas pirmajās nedēļās veidojusies no jauna un galu gala atkal ieslīdējusi tajās pašās vecajās sliedēs.

Pēc tam kad nacisti bija padzīti no Francijas un Višī nodevēji iesēdināti aiz restēm vai arī viņiem bija izpildīts nāves sods, kādu laiku likās, ka arī franču policija pārveidosies pašā būtībā uz demokrātiskiem pamatiem, policija, kuras 40 000 ierēdņu bija aktīvi piedalījušies Pretošanās kustībā, kura 1944. gada 15. augustā bija sarīkojusi ģenerālstreiku un beidzot pat ar ieročiem rokā piedalījusies Parīzes atbrīvošanā, kļūs par orgānu, kas kalpos tautas gribai un pilsoņu tiesību īstenošanai. Ļoti stingrā rīcība pret kolaboracionis-tiem un nodevējiem, pret nacistiem draudzīgiem ierēdņiem policijā un tās pārvaldē un pret dažiem rūpniekiem, kas karā bija atbalstījuši nacistus, deva iemeslu tādām cerībām. Tomēr tās bija maldīgas. Vairums Sirtē virsnieku, kas vācu okupācijas laikā bija slēpušies un galvenokārt darbojušies ģenerāļa de Golla organizētajā slepenajā dienestā B.C.R.A (Bureau Central de Renseignement et d'Action), šai laikā nekļuva par tautas aizstāvjiem un sabiedrotajiem, arī tad ne, kad taktisku apsvērumu dēļ viņi vismaz sākumā par tādiem izlikās. De Golla pagaidu valdības laikā tie paspēja ieņemt svarīgākos amatus valsts drošības aparātā, un viss B.C.R.A. ar jaunu nosaukumu «Direction de la Surveillance du Teritoire» (DST) kā politisks slepenais dienests beidzot tika iekļauts Sûreté Nationale.

Sûreté Nationale un tās Parīzes piedēklis — policijas prefektūra formējās no jauna, atjaunoja personālu, modernizēja apbruņojumu, uzlaboja tehniskās iekārtas, tomēr palika tās pašas, kas bija sākumā,— imperiālistiskās valdības drošības instrumenti, tātad pirmām kārtām instrumenti, kas vērsti pret tautu.

šodien Francijas policija ir ļoti moderns, ar lielisku tehniku apgādāts drošības orgāns.

Sirtē kriminālistikas zinātne un identifikācijas dienests ir moderni un slaveni. Tur, kur pirms pirmā pasaules kara Bertijons ar saviem palīgiem pūlējās, ar roku rakstot kartotēkas kartītes, un, ja vajadzēja, salīdzināja tās citu ar citu, tagad šo darbu veic skaitļošanas mašīnas sekundes desmitdaļā un turklāt precīzāk. Tās reģistrē biogrāfiskos datus, izskatu, pirkstu nospiedumus un jau atklāto likumpārkāpēju darbības metodes, uzkrāj visus tos svarīgos datus par personām un notikumiem, kuri varētu noderēt policijai, un atbild uz jautājumiem par personu identitāti. Vidoka atmiņa, Fušē Biographie Choannique un Bertijona mērīšanas pasākumi ir novecojuši, modernā tehnika ir ielauzusies visās policijas darbības jomās. Mazi raidītāji, kas neuzkrītoši piestiprināti pie automašīnas vai aizdomīgās personas bagāžas, ļauj izdarīt diskrētu novērošanu no liela attāluma. Maskēšanās, kurai Vidoks bija pateicību parādā par daudziem saviem panākumiem, informatori, kurus Fušē iemācīja visur ielavīties un kuri tik ļoti bagātināja viņa slepenos dosjē, sen jau aizstāti ar daudz iedarbīgākiem līdzekļiem. Kaut gan vēl aizvien ir daudz špiku un agents provocateurs un politiskā policija vēl aizvien lieto Fušē metodes, taču tie sen vairs nav vienīgie līdzekļi, lai novērotu noteiktus tautas slāņus, partijas, grupas.

Piemēram, 1973. gadā kļuva zināms, ka noklausīšanās centrāle GIC, kuras sēdeklis atrodas Parīzē, de Turvila avēnijā, un kuru tauta izsmējīgi sauc par «lielo ausi», dienā noklausās un pieraksta vismaz 11 000 sarunu. 950 «kiausoņu» noklausās un pieraksta politiķu, veikalnieku, žurnālistu, ārzemnieku, arodbiedrību un partiju funkcionāru, noziedznieku un prostitūtu sarunas. Viesnīcu istabās, spēļu zālēs, prieka-namos un konferenču telpās ir uzstādītas slepenas noklausīšanās ierīces. GIC nav vienīgā iestāde, kas nodarbojas ar noklausīšanos, to dara arī dažādas slepenā dienesta iestādes, piemēram, ārējās izlūkošanas un pretizlūkošanas dienests (SDECE), kas atrodas Parīzes tuvumā, Nuazīlesekā.

Arī uniformētā policija ir ieguvusi jaunu seju. Tā panākumiem bagātā Lareinī laika policiju, kura leitnanta Žana Degrē vadībā apcietināja marķīzi de Brenvijē un Monvuazēnu, tāpat kā gēns d’arms, vairs nevar salīdzināt ar tagadējo Gendarme-rie nationale mobilās žandarmērijas speciālajām daļām. Tagadējā žandarmērija ir ārkārtīgi spēcīgas, ar moderniem ieročiem, jā, pat ar tankiem apbruņotas vienības — instruments valdošās šķiras rokās, uz kuru tā allaž var paļauties. Tā sastāv galvenokārt no bijušajiem karavīriem, ir militāri dresēta, un aiz tās valdība slēpjas iekšpolitisko krīžu un sociālu nemieru laikā.

Sievietes, kas tagad rokassomiņā nēsā Sirtē dienesta apliecības, ir nodarbinātas vai nu jaunatnes aizsardzības brigādē par padomniecēm, vai arī ir apmeklētāju pieņēmējas Sirtē dienesta telpās. Šīs šarmantās un izmeklēti glītās jaunās dāmas patīkamās uniformās sniedz izziņas, pieņem apmeklētāju un pavada viņu uz attiecīgajām nodaļām.

Kur draudzīgi smaida sievišķība, tomēr ir vieglāk sagremot aso toni. Runā, ka kopš tā laika, kad Orfevra krastmalā sāka strādāt sievietes, esot uzlabojusies attieksme pret publiku.

Balets rožainā tillā

Kādā vēlā vasaras vakarā mirdzošs, hromēts ielu kreiseris klusi un eleganti pieslīdēja pie ietves, lēnām pabrauca vēl mazliet uz priekšu un apstājās pie kāda vairākstāvu nama. Pirmajā stāvā mazliet pavērās aizkars, uz mirkli parādījās sievietes galva, acis mātes lepnumā pakavējās pie jaunās meitenes, kas, ģērbusies pieklājīgos baltos baletsvārciņos, izkāpa no mašīnas un vēl pamēja braucējam. Tad mašīna aizslīdēja un pēc dažām sekundēm pazuda aiz nākamā ielas stūra. Meitene baltajos baletsvārciņos ieslīdēja mājā, un pēc brīža pirmajā stāvā iedegās gaisma, tomēr ne uz ilgu laiku, tikai tik, cik meitenei vajadzēja, lai saprotošajai mātei sajūs-

minēta pastāstītu, cik baleta vakars bijis lielisks, cik vēlīgi un pieklājīgi bijuši mecenātu kungi, it sevišķi Sorlī kungs, kas viņu uzslavējis. Tad mazā aizgāja uz savu istabu, un arī māte atgriezās gultā un mierīgi ļāvās sapņiem, kuros galvenā loma bija viņas talantīgās meitas Martinas nākotnei. Viņai ar Pjēra , Sorlī palīdzību pavērās ceļš uz skatuvi un filmu, un viņa kādreiz noteikti kļūs slavena balerīna. Tā sapņoja māte, kaut arī viņu visu vakaru, kopš Pjērs Sorlī bija aizvedis viņas meitu, mocīja baigais jautājums, uz kuru viņa arī vēl tagad, pēc meitas stāstījuma, neatrada nekādu atbildi,— vai šis Pjērs Sorlī patiešām ir tik nesavtīgs, kā liekas, vai arī viņas meitas Martinas ceļš uz mākslu tomēr vedīs caur Sorlī vai kāda cita labvēļa gultu,— patiešām drausmīga doma, jo Martinai bija tikai piecpadsmit gadu. Tad viņa nomierināja savu sirdsapziņu ar domu, ka galu galā Pjērs Sorlī jau daudzus gadus ir ģimenes draugs, ka ar jaunu meiteni taču var notikt arī daudz kas ļaunāks nekā priekšlaicīga jaunavības zaudēšana un ka viņa tik un tā nespēj neko grozīt, jo Martina nu reiz ir ieņēmusi galvā domu, ka viņai jākļūst par slavenu primabalerīnu.

Šai laikā Pjērs Sorlī, ap kuru vērpās Martinas mātes domas, vienu kvartālu tālāk sēdēja savā luksusa mašīnā un gaidīja meiteni. Laika bija maz, jo gaidīja arī viņu, bet, patiesību sakot, vairāk gan jauno meiteni, kuru viņš bija apsolījis atvest līdzi. Un Sorlī mēdza turēt savus solījumus. Tāpēc arī zināmās aprindās viņu augstu vērtēja. Turklāt Sorlī netrūka izdomas un viņš zināja, kā novecojušiem kungiem frakās palīdzēt zināmās grūtībās. Pjērs Sorlī bija trīsdesmit četrus gadus vecs un tas, ko sauc par playboY. Draiskas Ūsiņas, viļņoti mati, vīrišķīga seja, kā arī nepiespiestība, ar kādu viņš demonstrēja savus dārgos, pēc mēra šūtos uzvalkus,— tas viss viņu padarīja tādu, kāds sevišķi bieži aizrauj jaunas meitenes. Turklāt viņam bija sportista augums—atmiņa no tiem laikiem, kad viņš Bretaņā bija vietējais čempions riteņbraukšanā. Pēc tam viņu bija nopircis Sirtē slepenais dienests, jo viņš ātri un veikli reaģēja āķīgās situācijās un bija kā radīts, lai vadātu augstas personas. Gados, kad viņš darbojās kā slepenā dienesta šoferis, riteņbraucējs Sorlī bija nodibinājis dažādas pazīšanās un apguvis visādas iemaņas, kas tagad viņam lieti noderēja. Pazīšanās ar daudziem labākās un vēl labākās sabiedrības kungiem, kas viņam labprāt pavēra durvis un atvēra ausis, un vēl viņa augstākās sabiedrības cilvēka manieres, kurām tas varēja pateikties par ietekmi dāmu pasaulē, un, beidzot,— pilnīgs sirdsapziņas trūkums viņam palīdzēja arī bez godīga darba tikt pie labklājības, kaut arī tikai līdz brīdim, kad izmeklēšanas tiesnesis Sakots uzlika viņam roku uz polsterētā pleca. Bet pagaidām tā diena vēl bija tālu, un Pjērs Sorlī domāja par paredzamo vakaru un daudz jaukākām lietām nekā izmeklēšanas tiesnesis un tiesa. Viņš jau bija stingri nolēmis braukt projām viens, kad beidzot atvērās labās puses durtiņas un Martina, kuru viņš tikai pirms pusstundas bija izlaidis no mašīnas pie mājas durvīm, ieslīdēja viņam blakus.

— Viss kārtībā, varam braukt,— viņa teica, sakārtodama savu plāno kleitiņu.

— Vai tiešām neviens neko nemanīja?— Pjērs norūpējies vaicāja.

— Neviens. Vecāki guļ ciešā miegā,— mazā nomierināja Pjēru, cieši pieglauzdamās viņam. Sorlī piespieda meiteni sev klāt, ar rutinētu žestu aptaustīja viņas mazās, stingrās krūtis un gurnus. Pēc tam pavirši noskūpstīja viņu.

Meitene jutās vīlusies. Agrāk Pjēra skūpsti bija ugunīgāki, rokas kaislīgākas un arī acis visu laiku nekavējās pie pulksteņa. Martina, protams, ļoti labi zināja, ka Pjērs Sorlī nepieder viņai vien, viņa nebija vienīgā novice, kurai viņš nolīdzināja ceļu uz lielo dzīvi. Martina pārējās meitenes pietiekami bieži redzēja baleta stundās un dzirdēja, kā viņas sačukstas par Pjēru un viņa labvēlību.

— Mums jāpasteidzas,— Pjērs teica, sāka braukt un trieca mašīnu pa ielām līdz pilsētas nomalei, tad tālāk pa glīto priekšpilsētu līdz mazai, romantiskai izpriecu pilij ar nosaukumu «Le Butard».

Tur intīmā zālē priekšnesumus jau gaidīja bariņš pavecāku kungu, visi sabiedrības augstāko šķiru pārstāvji. Šie kungi izskatījās omulīgi un tādi, kas saprot mākslu. Šeit viņi skaitījās jaunu talantu atklājēji, un it kā no viņu labvēlības bija atkarīgs, vai meitenes, kas šeit dejoja baletu, šai mākslā varēs ko sasniegt. Tie bija turīgie baleta mīlētāji, kas uzdevās par mecenātiem, un balets, ko viņiem rādīja, bija kas sevišķs.

Ļoti jaunas meitenes rožainos un baltos plīvuros, kas tikko apklāja viņu kailos ķermeņus, dejoja dejas, kas nebija ne klasiskas, ne folkloristiskas un pavisam nebija piemērotas jaunām meitenēm. Kāda horeogrāfe amatiere ar zilām asinīm bija izvēlējusies jaunus, piemīlīgus ķermeņus, maigus audumus, eksotisku mūziku un ar perversu fantāziju izveidojusi optiski satraucošu seksuālu baletu, kas pamodināja grumbaino kungu notrulinātos jutekļus.

Pēc tam pavecie mecenātu kungi jaunajām balerīnām diskrētā norobežotībā kādā istabā vai nišā personiski mācīja augstākās sabiedrības uzvedības normas.

Tā vai līdzīgi noritēja vairums rožainā baleta uzvedumu,

čuru bija organizējis un par kura jaunajām māksliniecēm ūpējās kāds izbijis augstāks Sirtē darbinieks un kuru finansē-a un izmantoja liels skaits turīgu un ietekmīgu «labvēļu».

Visu sabiedrības šķiru meitenes demonstrēja savus jaunos cermeņus un, mājas rūpes un šaurību aizmirsušas, iekrita «žurku ķērāja» Sorlī slazdos. Visas meitenes bija vecumā no divpadsmit līdz astoņpadsmit gadiem. Tā rožainais balets cināmās labi situētās aprindās bija kļuvis par izpriecu iemie-;ojumu, līdz beidzot 1958. gada beigās iejaucās justīcija un darīja galu šai izpriecai.

Proti, notika kas nedzirdēts. Kādu visai slavenu veikalnieču, neko nezinošu daudzsološas meitas tēvu, gaišā dienas aikā Parīzē uz ielas ļaužu drūzmā uzrunāja kāda meitene, curai vēl lāgā pubertāte nebija beigusies. Šī meitene vis īepiedāvājās gulēt ar veikalnieku, kas Rietumeiropas lielpilsētās galu galā nav nekas sevišķs, nē, viņa pavisam skaidri un 'ienkārši pieprasīja 250 000 franku par klusēšanu. Turklāt neitene gribēja, lai šo summu viņai izmaksā uz līdzenas 'ietas skaidrā naudā, un kā vienīgo pretvērtību piesolīja lizmirst veikalnieka trīspadsmitgadīgās meitas netiklo dzīvi, o citādi tēvs neglābjami nonāktu konfliktā ar policiju un iešu.

Veikalnieks nokrita kā no mākoņiem. Par savas meitas zvirtīgo dzīvi viņš nezināja neko un, protams, labprāt būtu >ar to uzzinājis kaut ko tuvāk, tomēr meitene tālāk >ar neskaidriem mājieniem negāja. Veikalnieks nemak-āja, bet tūlīt devās tieši uz mājām un izprašņāja neitu un sievu.

Tas, ko mazā viņam stāstīja par Sorlī viesībām, izklausījās jluži nevainīgi, un, kaut gan sieva, nojauzdama kaut ko lelabu, lūdza vīru šai lietā neko nedarīt, sašutušais veikal-lieks steidzās uz policiju un iesniedza sūdzību par izspie-anu.

Tā šī lieta nonāca uz izmeklēšanas tiesneša Trakselē akstāmgalda, un, tā kā policija ķērās pie šīs lietas pavisam lopietni, ļoti drīz atklājās, ka mazā izspiedēja nemaz nav >ārspīlējusi, stāstot par netiklību.

Veikalnieka meita pazina veselu virkni citu meitu no abām, pilsoniskām ģimenēm, kas darījušas to pašu. Uz spēles >ija līdz šim nevainojami vārdi, to ģimeņu vārdi, kuras trīc un Ireb par savu labo slavu un savu veikalu un kurām svarīgāka >ija viņu reputācija, nevis meitu nevainība. Vieni vecāki savu neitu karjeru bija uzskatījuši jau par nodrošinātu un tagad >ija vīlušies, citiem nemaz nebija laika rūpēties par meitām, ^iņus visus tagad pārsteidza pēkšņs skandāls, kurā bija

iejaukti arī viņu vārdi. Nav nekāds brīnums, ka nebija viegli viņus piedabūt iesniegt sūdzību par pavešanu.

Bet bez sūdzības izmeklēšanas orgānu rokas bija saistītas. Izmeklēšanas tiesnesis Trakselē labprāt būtu ko uzsācis, jo sākumā šķita, ka lietā iejauktas tikai nenozīmīgas personas. Personas, kas stāvēja diezgan augstu, lai sagādātu jauku pierādījumu pasaciņai par to, ka Francijas justīcijai visi pilsoņi ir vienlīdzīgi, tomēr, no otras puses, nebija pietiekami augstu stāvošas, lai ietekmētu valsts reputāciju. Franču justīcijai tobrīd bija nepieciešams šāds pierādījums. Un kāda loma gan noderētu labāk, lai iegūtu simpātijas, ja ne jaunu meiteņu nevainības bezkompromisa sargu loma?

Tā tas bija sākumā, kad izmeklēšanas tiesnesis Trakselē pūlējās pārvarēt šokēto vecāku kautrību un dedzīgi ievāca sūdzības. Bet, kad tiesnesis pēc skaistā Pjēra un baleta meitenēm uzdūrās nopietnajiem kungiem, kuru dēļ rožainais balets bija dibināts, policijas soļi kļuva gausāki un gausāki, izmeklēšana virzījās uz priekšu aizvien lēnāk.

Galu galā nebija taču nekāds sīkums uzstāties pret cilvēkiem, kas ne tikai maksāja augstāku ienākuma nodokli nekā visu justīcijas kalpu kopīgais viena gada budžets, bet kuriem arī politikā bija savs vārdiņš līdzi runājams. Pat tie komisāri, kurus bija apsēdusi atklātība, apspieda savu ziņošanas kāri tiktāl, ka runāja vairs tikai miglainos mājienos.

Turklāt šie nopietnie kungi, kas sagādāja darbu policijai un tiesai, nāca no dažādām politiskajām nometnēm un interešu grupām — vēl viens iemesls būt piesardzīgiem un vērot, no kuras puses vējš pūš. Viens no mecenātiem, kāds antigollists, Ceturtajā republikā bijis pat parlamenta prezidents, vēl cits — ievērojams restorānu īpašnieks — bija ietekmīgs gollists, daži, galvenokārt juvelieri un rūpnieki, skaitījās labējie, citi labprāt saucās par «kreisi noskaņotiem», bet slavenais frizieris Guljelmi bija Parīzes augstākās sabiedrības «galma frizieris». Klupšanas akmeņi šai afērā bija no vienas vietas. Ak vail tam policistam vai izmeklēšanas tiesnesim, kas tos nepamanīja! Jo, lai cik dažādi bija lietā iejaukto kungu politiskie uzskati, viņu vēlēšanās, lai šī lieta saceltu pēc iespējas mazāk trokšņa, bija vienprātīga. Un tā viņi sāka cits citu apvainot, pārvēršot šo notikumu par politisku izrēķināšanos, tai pašā laikā pienaglodami pie kauna staba arī justīciju, ka tā no oda mēģinājusi iztaisīt ziloni. Nozākātā justīcija aiz pārskatīšanās bija uzdūrusi strutu pilnu augoni un tagad centās to sadziedēt.

Stāvoklis mainījās. Pjērs Sorlī bija nelietis, nopietnie kungi — ļaunākajā gadījumā — labsirdīgi laji, kas tikuši <rāpti, bet īstie vainīgie bija šīs «baleta žurkas» un to apsēstie vecāki, kuri domājuši tikai par meitu karjeru un atstājuši novārtā viņu morāli. Meitenes kriminālpolicijā un pie zmeklēšanas tiesnešiem tika pakļautas bezgalīgām, mokošām pratināšanām. Vēlāk labi atalgoti advokāti viņas pratināja autājumu krustugunīs. Dažas no viņām, it sevišķi meitenes no aabadzīgām ģimenēm, netieši tika pasludinātas par ielasmei-ām. Tomēr par sistēmu, kurā var rasties šādi Pjēri Sorlī un čurā tik nopietni kungi kā tie no villas «Le Butard» nosaka oni, justīcija neteica neviena ļauna vārda. Sabiedrība, kas to critizēja, tika apklusināta. No pavedēju bara divdesmit divi visvairāk sakompromitētie kungi un grāfiene horeogrāfe — >rotams, stingri konfidenciāli — tika nodoti tiesai.

Skandāls dižciltīgo aprindās

Skandāls ar rožaino baletu vēl nebija sasniedzis savu :ulmināciju, kad uzmanību sev pievērsa cita afēra dižciltīgo pasau!ē.

Īstenībā tas bija sens stāsts, ar kuru justīcija nodarbojās au vairāk nekā gadu, turklāt tā bija gandrīz vai kriminālko-riēdija. Tomēr tas nemazināja notikuma pievilcību, jo tā entrā bija viena no visbagātākajām ģimenēm Francijā — liel-ūpnieki brālis un māsa Lakāzs un Valtera. Jaunu interesi par o lietu izraisīja lakonisks ziņojums Parīzes avīzēs: Newinont Mining Corporation (Montana, ASV) uzdevusi arīzes advokātam Tiksjē-Viņakūram pārstāvēt tās intereses akāza lietā.» Tai pašā laikā kļuva zināms, ka komisāram Klo io Parīzes kriminālpolicijas ir uzdots izdarīt tālāku izmeklē-anu mirušās Bidlas lietā.

Tie, kam lieta nebija sveša, tūlīt saoda sensāciju. Mārgare-a Bidla, multimiljonāre, Newmonf Mining Corporation šefe n sūtņa Dreksela-Bidla sieva, bija karaliene — alvas un svina araliene. Viņai piederēja dažas ienesīgas raktuves Montanā, Aarckā un Bolīvijā. Piemēram, Marokā viņas sabiedrība ar 37 >rocentiem akciju piedalījās afnrūpniecības sabiedrībā Mies de Zellidja, kuras akciju lielākā daļa piederēja franču irupai Valter.

Rūpniecības grupa Valter piederēja multimiljonārei Do-īenikai Valterei, dzimušai Lakāzai, Gijoma Valtera atraitnei. 'alter koncerna ģenerāldirektors bija Valtera kundzes brālis ans Lakāzs. Valtera grupa un Newmont Mining bija lielak-ionāri vienā un tai pašā kalnrūpniecības sabiedrībā, un tas ozīmēja konkurenci uz dzīvību un nāvi.

Piecdesmitajos gados, tātad laikā, kad franču valdības nacionālistiskā Marokas politika aizvien vairāk nonāca strupceļā un prasīja saprātīgu atrisinājumu, abas šīs kapitālistu grupas bija ieņēmušas atšķirīgas pozīcijas. Nevvmonf Mining simpatizēja franču nacionālistiskajiem ekstrēmistiem un stingri vērsās pret Marokas neatkarību, tātad arī pret sultāna Ben Jusufa atgriešanos. Valtera grupa turpretim gaidīja vairāk no liberāla Marokas valdnieka nekā no vasaļa, tāpēc bija par Ben Jusufa atgriešanos no trimdas un atbalstīja liberālās aprindas un to centienus Francijā.

Amerikāniete Bidla toreiz nodibināja Parīzē nacionālistisku avīzi «Jour de Paris», kas no tā laika viņas uzdevumā nikni cīnījās pret sultānu trimdinieku.

Savukārt Valtera kundze un viņas brālis Žans Lakāzs Kasablankā izdeva «Maroc Presse», kas dedzīgi iestājās par sultāna atgriešanos no trimdas. Valtera grupai bija labāks deguns, saožot vēsturisko nepieciešamību; amerikāņu grupa, kas bija «likusi uz nepareizo zirgu» un aizstāvējusi vēstures aizmēzto koloniālismu, pārcieta to tikai ar grūtībām.

Pats par sevi saprotams, ka tāpēc jau tūlīt neskrēja viens otram virsū ar dunci, gluži otrādi, kā to mēdz darīt džentlmeņi, izlikās, ka nekas nebūtu noticis.

Tā bija arī 1956. gada 8. jūnijā, kad misis Bidla ieradās uz suareju operā. Arī Valtera kundze, viņas privātsekretārs un mājas ārsts Dr. Lakūrs un brālis Žans Lakāzs, tāpat kā visi, kam bija kāda nozīme sabiedrībā, piedalījās šai svarīgajā notikumā. Valtera un misis Bidla sastapās un kopā jautri pavadīja laiku. Un tāpēc, ka tas bija ārkārtīgi amizanti, viņas beigās vēl abas apmeklēja kādu bāru.

Tikai vēlu pēc pusnakts abas dāmas viena otrai pateica «Adieu». Misis Bidla ap diviem ieradās savā greznajā dzīvoklī Lakasa ielā. Viņa nejutās labi, tādēļ iedzēra glāzi ūdens un... nomira. Mājas ārsts noteica nāves cēloni — asinsizplūdums smadzenēs.

Protams, bagātās sievietes pēkšņā nāve jau toreiz bija iegansts visādām baumām. Tomēr tikai tagad, 1959. gadā, kad Valtera kundze, viņas brālis Žans un mājas ārsts Lakūrs sakarā ar kādu Žanu Pjēru Gijomu aizvien vairāk nonāca sabiedrības uzmanības centrā, viss ievirzījās oficiālās sliedēs. Pēc misis Bidlas mantinieku pieprasījuma tika ievadīta izmeklēšana, kurā bija jānoskaidro, vai misis Bidla nav tikusi nonāvēta. Tomēr nesteigsimies, vispirms noskaidrosim dažus notikumus Valtera kundzes ģimenē.

Runa ir par Žanu Pjēru Gijomu, sauktu Polo, kopš 1941. gada Valtera kundzes adoptēto dēlu un 60 miljardu franku lielā īpašuma vienīgo mantinieku. Atbilstoši likumam Polo pēc mātes nāves vajadzēja saņemt vismaz piecdesmit procentus no mantojuma. Māte gan vēl netaisījās mirt, tomēr doma, ka tieši Polo no viņas nāves varēs izsist kapitālu, viņu ļoti nomāca. Proti, Žans Pjērs nebija nekāds ideālais dēls, drīzāk gan ģimenes melnā avs, vieglprātīgs zellis, kas izdeva milzu naudu par sievietēm vai arī nospēlēja to uz kārtīm, bet uz ģimenes godu tikai uzspļāva. Tāpēc Valtera kundze iabprāt būtu anulējusi adoptāciju, taču tas nebija tik viegli izdarāms. Bija nepieciešami ļoti nopietni iemesli, lai tiktu klāt 3. koloniālā izpletņu lēcēju pulka leitnantam un nodotu viņu tiesai.

Ar to arī sākās traģikomiskās virves vilkšanas sacensības par Valtera kundzes miljardiem — plūkšanās, kas Parīzes justīciju bagātināja ar vairākiem saiņiem aktu un atspoguļoja augstākās sabiedrības tikumus un paražas*.

Šī izrāde sākās 1957. gada septembrī ar sūdzību pret Žanu Pjēru Gijomu par krāpšanu ar čeku. Polo atkal bija izspēlējis drosmīgu stiķi un izrakstījis nesegtu čeku par 150 000 frankiem. Apkrāptais aizdevējs vērsās pie adoptētā jaunekļa tēvoča, taču tas pagrieza viņam muguru.

Tātad izmeklēšanas tiesnesim Doverņam un krirninālbrigā-dei bija jāsāk izmeklēšana, kas arī apstiprināja sūdzībā minētos faktus.

Tomēr Polo ar tādām lietām mācēja tikt galā. Viņš uz vietas piekrita visam, ko nevarēja noliegt, un sāka atmaksāt parādu. Lieta tika atlikta, un pirmo raundu ģimene bija zaudējusi.

Vieglprātīgs jauns cilvēks, kas dzīvesprieka pārpilnībā nepārdomāti izrakstījis nesegtu čeku, bet pēc tam maksā parādu,— mori Dieu, tas taču zināmās aprindās notiek vai katru dienu! Šāda sīkuma dēļ, kuru godājamā māte var jebkurā mirklī izņemt no savas rokassomiņas, taču nedrīkst anulēt adoptāciju.

Tagad Polo bija jāpierāda, ka viņš nav nekāda melnā avs, bet gan tikai intrigu upuris. Tāpēc 1958. gada februārī citam izmeklēšanas tiesnesim — Batiņa kungam bija jāuzsāk izmeklēšana Gijoma-Valtera-lakāza lietā, tikai šoreiz sūdzētājs bija no pretējās puses.

Kāds Kamiis Reijons iesniedza sūdzību pret Valtera kundzes mājas ārstu Dr. Lakūru un līdz ar to netieši arī pret Polo māti par kūdīšanu uz slepkavību. Slepkavības upurim vajadzēja būt viņa biedram izpletņu lēcējam Polo Gijomam. Majors Reijons iesniedza precīzu aprakstu par šo sazvērestību, kas apdraudot lādzīgo Polo.

1957. gada 18. novembrī, tā viņš ziņoja, tātad tikai divus mēnešus pēc rznaekfēšanas sākuma par krāpšanu pret Polo Gijomu, majors Reijons, kas neko par to neesot zinājis, pastaigājies pa Elizejas laukiem un pavisam nejauši sastapis savu veco karabiedru brašo gollistu Armānu Mažeskā. Abi bijuši ļoti priecīgi. Pavisam nevainīgi pļāpājuši un kavējušies kopīgās atmiņās, līdz beidzot Mažeskā nācis klajā ar lūgumu.

— Zini, jānodara viena lieta,— viņš teicis.— Vai tu gadījumā nepazīsti kādu, kaut vai no Pretošanās kustības, kas būtu ar mieru nolikvidēt vienu baigo cūku?

Mažeskā bija cienījams cilvēks, stingri nacionālistiskās avīzes «Jour de France» direktoram tuvu stāvošs darbinieks. Ja tik godājams cilvēks kādu nosauc par cūku, tad tas arī ir cūka. Majoram Reijonam nekad nebija pa prātam cūkas, toties patika dēkaini pasākumi. Kāpēc gan būtu vēl jāmeklē kāds cits? Viņam, majoram Reijonam, bija dūšas diezgan, lai izpalīdzētu vecam biedram.

AAažeskā bija aizkustināts; viņš jau esot zinājis, ka uz veco gvardi varot paļauties.

Jau nākamajā dienā —otrdienā — kādam labam Mažeskā draugam bija jāsameklē majors un jānodod viņam sīki norādījumi. Mažeskā šo pasūtītāju jau iepriekš silti ieteica. Proti, tas bija viņa jaunības draugs, un abi — Mažeskā un pasūtītājs — bijuši slepenās organizācijas La Cagoule (pēc kuk-luksklana parauga organizēta fašistiska teroristu organizācija) biedri un tur kopīgi veikuši daudzus pasākumus.

Šis pasūtītājs bijis Dr. Lakūrs, kas tūlīt labvēlīgi spiedis Reijona roku.

— Tātad jūs esat tas cilvēks, kurš nebaidās nolikvidēt sīku blēdi, plukatu, kas ir kauna traips armijai un savai ģimenei?

Plukata vai baigais cūka, tas majoram bija vienalga, jo Dr. Lakūrs nebija sīkumains un armijas un minētās ģimenes godu novērtēja uz 13 miljoniem franku. Tos majors saņems kā prēmiju par panākumiem, līdzko kauna traips būs likvidēts.

Reijons piekrita, un līdz ar to arī līgums bija noslēgts. Cilvēks, kuru viņam vajadzēja nogādāt pie malas, viņam tika parādīts astoņas dienas vēlāk Aletti spēļu kazino Alžīrā. Izvēlētais upuris bija Žans Pjērs Gijoms, saukts Polo, kas toreiz jau gaidīja savu demobilizāciju. Majors Reijons, kā viņš stāstīja izmeklēšanas tiesnesim, dabiski, ārkārtīgi izbijies. Tieši dzīvespriecīgais biedrs Gijoms viņam jāaizsūta uz mūžīgajiem medību laukiem! Tas bija nežēlīgi, un to vajadzēja pamatīgi un no visiem viedokļiem pārdomāt.

Tomēr Dr. Lakūrs gribēja redzēt darbu padarītu un ap

ziemsvētkiem draudēja viņam, ka uzdošot miljonus vērto darbu citam, ja Reijons vēl vilcināšoties.

Majors meklēja un atrada izeju. Viņš vienkārši aizgāja pie Polo Gijoma un atklāja vi*am ļaunprātīgo intrigu, kas apdraud viņa dzīvību.

Gudrais zellis arī tūlīt atrada izeju, turklāt tādu, kur vēl piedevām varēja iegūt krietnu žūksni naudas, vienojās ar savu «slepkavu» simulēt slepkavību un tā noblēdīt pasūtītājam 13 miljonus.

Lai viss notiktu, kā pieklājas, un būtu vislabākajā kārtībā, pirms tam lieta tika uzticēta advokātam Maoti. Kad tiktāl viss bija noskaidrots,— tā stāstīja Reijons —, viņš esot piezvanījis Dr. Lakūram un pateicis, ka Žans Pjērs guļ visdziļākajā vietā Sēnā galīgi beigts un pasaule ir no viņa atbrīvota.

Dr. Lakūrs pēc tam tūlīt esot samaksājis nolīgto summu. Kas šai stāstā patiešām bija taisnība, kas meli vai izpušķots, nekad nav īsti noskaidrots. Tikai viens ir skaidrs — Valteri-Lakāzi nebūtu pirmā augsti stāvošā ģimene, kas dabūjusi nost no kakla nevēlamu mantinieku. Fakts ir arī tas, ka slepkavība kā dažādu nepatikšanu likvidēšanas līdzeklis «labākajā» sabiedrībā tiek lietota visai bieži.

Izmeklēšanas tiesnesim Batiņam tomēr šis tas majora stāstā šķita dīvains, jo viņš izmeklēšanu sāka nevis pret Dr. Lakūru, bet gan pret «nezināmu personu». Un, tāpēc ka slepkavību pat nebija mēģināts izdarīt, justīcija lietu varēja apstrādāt bez steigas un klusībā. Pašā sākumā gan jāatzīst — izmeklēšana, protams, palika bez rezultātiem.

Tomēr ar to šī afēra vēl nebeidzās. Sūdzībai par kūdīšanu uz slepkavību 1958. gada sākumā sekoja Lakāza-Valtera partijas prettrieciens.

Kāda pērkama sieviete ar skanīgu vārdu Marija Terēze Guaneša, klientu un demimonda aprindās saukta vienkārši Metē, iesniedza sūdzību, ka Polo Gijoms esot suteners.

Metē nebija nekāda parastā vējagrābsle no blakus ielas, kas pārdodas par 30 frankiem. Viņa pati sevi cēli dēvēja par callgirl, un, spriežot pēc fotogrāfijas avīzēs, viņas izskats bija piemērots šai profesijai.

Parīzes kriminālpolicija varētu arī sniegt ziņas par kādu citu Metē darbības lauku. Divdesmittrīsgadīgā demimonda dāma darbojās arī kā ziņu pienesēja policijai, tomēr tam bija jāpaliek noslēpumam.

Metē Guaneša ar savu sūdzību nonāca tieši pie izmeklēšanas tiesneša Sakota, kas jau nodarbojās ar rožainā tilla baletu. Tas nemaz nebija tik slikti, jo Sakotam tagad bija cits pikants stāsts, ko piedāvāt ziņkārīgajiem žurnālistiem, un tas

varēja novērst viņu uzmanību no baleta lietā iejauktajām augstajām personām. Arī callgirl Metē bija krājumā gluži jauks stāstiņš par tikumiem.

Polo, šis zemiskais nelietis,— tā viņa stāstīja ar asarām mākslīgajās skropstās,— bija ar brutālu varu piespiedis viņu iet uz ielas.

Izmeklēšanas tiesnesis painteresējās, kāpēc viņa neesot laidusies lapās no šā brutālā tēviņa. To viņa pati neprata izskaidrot. Viņa tikai zināja, ka viņai no Polo ir ārprātīgas bailes. Izmeklēšanas tiesnesis Sakots uzdeva kriminālbrigādei izdarīt izmeklēšanu pret Polo Gijomu. Polo Orfevra krastmalā nebija nekāds svešinieks. «Brigāde Mondaine»— tā sauca kriminālpolicijas netiklības apkarošanas brigādi — jau bieži bija ar viņu sastapusies, tomēr līdz šim nebija varējusi bijušajam izpletņu lēcējam neko pierādīt. Tāpēc Metē sūdzība sagādāja pārsteigumu pat tiem, kuriem Metē jau vairākus gadus bija kalpojusi par spiedzi.

Izmeklēšana vēl turpinājās, kad gada nogalē Metē Gua-neša iesniedza izmeklēšanas tiesnesim- Batiņam sūdzību par Valtera kundzes brāli 2anu Lakāzu, ka tas sakūdījis viņu iesniegt nepatiesu sūdzību. Rūpnieks Žans Lakāzs, šis zemiskais nelietis, tā šņukstēdama apgalvoja Metē, patiešām esot pierunājis apsūdzēt viņas mīļo draugu Polo sutenerismā. Īstenībā sūdzībā neesot neviena patiesa vārda. Polo, šis lādzīgais jauneklis,— suteners un turklāt vēl vardarbīgs, tur nu tiešām jāsmejas! Vienīgi tik ļauns un viltīgs cilvēks kā Polo mātesbrālis spējot izdomāt kaut ko tādu. Cik šis cilvēks zemisks, varot spriest jau pēc tā vien, ka viņam ne prātā nenākot, cik nepatīkamā stāvoklī nokļuvusi Metē. Ko gan tagad par viņu varot domāt? Nē, šis Lakāzs esot viņai nodarījis smagu morālu kaitējumu, un par to viņš noteikti jāsaucot pie atbildības.

Un tas vēl nebija viss. Metē bieži mainīja savus izteikumus, revidēja tos, un gandrīz katra tāda reize saistījās ar viņas finansiālā stāvokļa uzlabošanos. Piemēram, kad viņa paņēma atpakaļ sūdzību par Polo, viņa kādā dārgā modes salonā apģērbās no galvas līdz kājām.

Izmeklēšanas tiesnesim Batiņam vēl arvien mieru nedeva Reijona sūdzība par kūdīšanu uz slepkavību, un tāpēc viņš ar asaraino Metē apgājās ne visai maigi.

Kāda velna pēc tad viņa iesniegusi sūdzību, ja tas nav taisnība?

Metē bezpalīdzīgi blisināja tumšās acis. Ja nabaga meitenei, tādai kā viņa, pēkšņi piedāvā divus miljonus, vai tad nav saprotams, ka viņa uz laiku kļūst vāja. Katrā ziņā Metē bija

nauda jāsaņem, līdzko viņa pie Lakāza advokāta būs parakstījusi protokolu par šo lietu. Viss gan ticis protokolēts, tomēr no naudiņas neesot ne vēsts.

Izmeklēšanas tiesnesis pārkāpa likumu un, brīdi padomājis, deva kriminālpolicijai rīkojumu noklausīties Lakāza un viņa advokāta Žesa telefona sarunas. Tā kriminālpolicija uzzināja, ka 2ana Lakāza sekretārs norunāja satikšanos ar Metē, lai nodotu viņai naudu.

Šī satikšanās notika, un tajā piedalījās arī kriminālpolicija. Kad sekretāre Rišāra jaunkundze nodeva naudu Metē, iejaucās kriminālpolicija.

Tagad beidzot izmeklēšanas tiesnesis Batiņs bija pārliecināts, ka viņam ir pietiekami daudz pierādījumu, lai uzsāktu lietu. Polo tūlīt guva virsroku un atkārtoja savus komentārus: skaidrs kā diena, ka viņa ģimene grib tikt no viņa vaļā. Ja viņu notiesātu kā suteneru, viņam nebūtu vairs gandrīz nekādu izredžu aizkavēt Valtera kundzi anulēt adoptāciju. Šī tiklā ģimenīte ar to būtu nokļuvusi pie ilgotā mērķa un nokrāptu viņam likumīgo mantojumu. Ģimene to tūlīt noliedza.

Tomēr lielrūpniekam 2anam Lakāzam izņēmuma veidā vajadzēja vienreiz papūlēties pašam ierasties pie izmeklēšanas tiesneša — galu galā justīcija savu zobenu ir pacēlusi pār visu galvām. Tas, ko Lakāzs stāstīja Batiņa kungam, neizklausījās mazāk ticami kā Metē stāsts. Augstprātīgi noklausījies apsūdzības, viņš tās visas nosauca par «nekaitīgām». Kūdīšana iesniegt nepatiesu apsūdzību? Tas taču nemaz tā nebija! šī staigule Guaneša tikai gribēja no viņa izspiest naudu! Pietiekami ļauni ir jau tas vien, ka kaut kas tāds vēl var notikt. Viņa pieprasīja divus miljonus, draudēdama, ka citādi visiem darīšot zināmu: adoptētais Polo esot pretīgs suteners, kas nekaunīgi izmantojot nabaga callgirl. Kas gan cits viņam, 2anam Lakāzam, atlika, ja ne maksāt? Galu galā uz spēles taču bija ģimenes gods un arī uzņēmums, jo ko gan domātu viņa veikala draugi, ja apkārt sāktu klīst šādas nevalodas? Protams, viņam bija jānodrošinās, un tikai tāpēc Metē uzaicināta, lai atļauj viņa advokātam protokolēt apsūdzību. Reiz taču jātiek galā ar Polo. Vai varbūt ģimenei mūžīgi vajadzētu baidīties no šīs tumšās ēnas? Izmeklēšanas tiesnesis un policija esot gluži velti pieslēgušies telefonam. Un ķildošanās turpinājās.

Tad 1959. gada februārī Dr. Lakūrs izmeklēšanas tiesnesim Monzēnam iesniedza sūdzību par majoru Reijonu, ka tas cēlis viņam neslavu. Turklāt Reijons esot sniedzis avīzēm intervijas, kas kaitējušas viņa ārsta reputācijai.

Arī no tā nekas daudz nesanāca.

Tagad strīdā bija iejaukušies arī Bidla kundzes mantinieki un acīmredzot noslēguši savienību ar Polo Gijomu pret Valtera kundzi.

Katrai sūdzībai no vienas puses sekoja pretsūdzība no otras. Tika aprakstīts milzīgs daudzums papīra, nodokļu maksātāju nauda tika izšķiesta bezjēdzīgiem pasākumiem un spēlēta tāda komēdija, kāda agrāk vēl nebija redzēta. Uzsāka tiesas procesus un atkal tos izbeidza, un, ja ķildnieki nav nomiruši, tad tiesājas vēl šodien.

Sirtē un brīvība

1965. gada 29. oktobris bija pavisam parasta piektdiena. Nedaudzie gājēji Senžermēna bulvārī steidzās pusdienās vai nu uz mājām, vai kādu restorānu. Tikai pieci vīrieši, kā šķita, nejuta izsalkumu. Divi no viņiem —žurnālists Bernjē un filmu aģents Figons—nesteidzīgi slāja no restorāna «L/pp» līdz netālajam drogu veikalam un atkal atpakaļ un dzīvi sarunājās. Nejaušam skatītājam būtu licies, ka cilvēki gluži nevainīgi pastaigājas, ja vien viņu žesti un skatieni nebūtu tik nervozi.

Pārējie trīs sēdēja melnā pežo, kas stāvēja ietves malā pie restorāna, un, acu nenolaizdami, skatījās uz drogu veikalu. Paviršam novērotājam varētu likties, ka šiem pieciem vīriešiem nav nekā kopēja, tomēr, tuvāk ielūkojoties, nepalika nemanāmi slepenie skatieni, kurus pārmija Bernjē un Figons ar vīriešiem melnajā pežo.

Arī mašīnā valdīja nervozitāte. Lopesa kungs, līdz nepazīšanai pārvērtis savu izskatu ar lielām, tumšām brillēm un neīstām ūsām, aizmugurējā sēdeklī darbojās ap savu rokas pulksteni. Inspektors Vuato nervozi bungoja ar pirkstiem pa stūri, tikai inspektors Sušons mierīgi smēķēja cigareti.

Pēkšņi Bernjē, kas kopā ar Figonu nupat gāja garām drogu veikala durvīm, pagriezās. Sai brīdī — bija tieši piecpadsmit minūtes pāri divpadsmitiem — no veikala iznāca divi eiropeiski ģērbušies marokāņi. Sušons un Vuato steigšus izkāpa no mašīnas, ātri piegāja pie abiem un aizšķērsoja ceļu vecākajam. Inspektors izvilka savu dienesta apliecību.

— Kungs, nādet mums līdzi!

Marokānis satrūcies parāvās atpakaļ.

— Kas jūs tāds esat?

— Es esmu inspektors Sušons no narkomānijas apkarošanas daļas, un tas ir mans kolēģis Vuato.

Saspringums marokāņa sejā atslāba.

— Te ir kāda kļūda, kungs,— viņš mierīgi teica.

— Lūdzu, kungs, paskaidrojiet to prefektūrā un nesagādājiet mums grūtības!

Marokānis ironiski pasmaidīja.

— Jūs noteikti esat uz nepareizām pēdām,— viņš paskaidroja. Beidzot viņš vilcinādamies sekoja inspektoram uz mašīnu.

Jaunākais marokānis, kāds students, arī gribēja kāpt mašīnā, taču Sušons viņu noraidīja. Vecāko iesēdināja aizmugurējā sēdeklī blakus Lopesam, un mašīna aizbrauca.

Bernjē un Figons, nostājušies sāņus, noskatījās pakaļ mašīnai, kamēr tā pazuda skatienam. Tad viņi ar skubu devās katrs uz savu pusi, un tikai students Azemuri vēl aizvien kā apmāts stāvēja uz vietas un pūlējās aptvert, kas īsti bija noticis.

Pa to laiku pežo lielā ātrumā traucās uz dienvidiem. Minūtes divdesmit vēlāk aiz tā aizvērās kādas greznas villas vārti Fontnelevikomtā, dienvidos no Parīzes.

Jau tai pašā stundā no Francijas galvaspilsētas uz Rabatas iekšlietu ministriju devās ceļā telegramma. To nodeva Lopesa kungs. Tās teksts bija: «Sainis pienācis punkts tika pēc norādījuma aizsūtīts tālāk punkts.» Un starp pulksten 13.00 un 13.30 virsleitnants Buatels no SDECE slepenā dienesta pierakstīja šādu telegrammu: «Tomasam. Satikšanās notika Fontnelevikomtā. Dons Pedro.» Šis Pedro bija neviens cits kā vīrietis ar neīstajām ūsām un lielajām brillēm. Marokānis, kuru inspektori Sušons un Vuato nolaupīja uz Senžermēna bulvāra, vairs nekad netika redzēts.

Viņa vārds bija Mehdi Ben Barka, un villa, uz kuru viņu aizveda Parīzes kriminālpolicijas mašīnā, piederēja kādam bēdīgi slavenam gangsterim Bušsēžam. Nolaupītais Mehdi Ben Barka nebija ne narkotisko vielu tirgotājs, ne Bušsēža bandas loceklis, bet gan matemātikas un fizikas profesors un Ziemeļāfrikas studentu savienības prezidents. Jau jaunībā viņš bija pieslējies antikoloniālajai atbrīvošanās kustībai Marokā un darbojies marokāņu Rīcības komitejā. Kā cīnītāju pret franču un spāņu koloniālo kundzību Marokā un vienu no Neatkarības manifesta autoriem viņu apcietināja un notiesāja uz 21 mēnesi cietumā. Kad Marokas tronī kā Muhameds V uzkāpa Ben Jusufs, kas atbalstīja lstiqlal partiju, kura cīnījās par Marokas neatkarību, Mehdi Ben Barka kļuva par Nacionālās sapulces prezidentu. Ne spāņu, ne franču kolonizatoru kungiem nebija pa prātam sultāns, kas simpatizēja nepadevīgajiem, tāpēc franču ģenerālrezidents sagrāba iniciatīvu savās rokās un steigšus organizēja puču. Muhamedam V bija jāaiziet, tronī uzkāpa no frančiem atkarīgs sultāns. Istialal partija tika aizliegta, un tās piekritējus nežēlīgi vajāja. Tomēr koloniālisma gals bija jau klāt. 1956. gadā Francijai un Spānijai nācās piešķirt Marokai neatkarīgas valsts statusu. Ar to gan Maroka kļuva neatkarīga, tomēr palika feodāla valsts. Mehdi Ben Barka kā demokrāts un jebkura feodālā režīma pretinieks cīnījās tālāk un drīz vien kļuva par savas zemes reakcionāro spēku visniknāko ienaidnieku. 1960. gadā viņu gribēja arestēt, tomēr vajātāji ieradās par vēlu. Mehdi Ben Barka paspēja aizbēgt uz Parīzi, noīrēja mazu dzīvoklīti Loristona ielā un turpināja cīņu, lai panāktu feodālā režīma gāšanu Marokā.

Mehdi Ben Barkas personā 1965. gada 29. oktobrī nozuda cilvēks, kas zināmiem spēkiem Rabatā bija kā dadzis acīs un dažās aprindās Parīzē izraisīja nepatīkamas atmiņas. Viņš pazuda tieši tai brīdī, kad Alžīrijā par valsts galvu kļuva Bumedjens — cilvēks, kas atbalstīja Mehdi Ben Barku cīņā pret feodālismu.

Tāda personība kā Mehdi Ben Barka nevar nozust nemanīti. To, ka viņš 1965. gada oktobrī Oriī lidostā ieradās pilnīgi vesels, varēja apliecināt ne tikai students Azemuri, bet arī Mehdi brālis Abdelkaders Ben Barka, kuram Mehdi tūliņ pēc ierašanās Orlī bija piezvanījis pa telefonu. Brāļi šai sarunā pat bija norunājuši vakarā iet uz teātri, un Abdelkaderam Ben Barkam bija jāielūdz arī Mehdi draugs Muhameds Takri. 5o norunu Mehdi Ben Barka vairs nevarēja izpildīt.

Kad sestdienas priekšpusdienā no viņa vēl nebija nekādu ziņu, viņa brālis kļuva nemierīgs. Viņam, protams, bija zināms, ka Mehdi ir daudz ienaidnieku, kuri nevairās izmantot jebkurus līdzekļus. Tāpēc, kad Mehdi uzturējās Francijā, ap viņu allaž bija neliela grupa, kas viņu apsargāja un rūpējās arī par to, lai viņš viens nekur neietu. Arī 1965. gada 29. oktobrī draugi būtu bijuši savās vietās, ja vien Mehdi Ben Barka būtu klausījis savam brālim Abdelkaderam, kas gribēja atbraukt pēc viņa uz lidostu. Taču Mehdi Ben Barka ļoti steidzās, jo viņam bija jāierodas kādā apspriedē. Turklāt viņš domāja, ka gaišā dienas laikā cilvēku drūzmā Parīzes ielās nekas nevar notikt un neviens gangsteris neuzdrošināsies pret viņu kaut ko uzsākt. Gangsteri patiešām turējās malā, toties to nedarīja inspektori no narkomānijas apkarošanas brigādes, ar kuriem Mehdi Ben Barka acīmredzot nebija rēķinājies. Un kuram vispār varētu ienākt prātā, ka regulārā policija nodarbojas ar cilvēku nolaupīšanu?

Marseļas mafija

1970. gada 17. janvārī kāda Parīzes zvērināto tiesa notiesāja sešdesmit vienu gadu veco Bartelemi Gverīni uz divdesmit gadiem cietumā. Pārējie viņa līdzdalībnieki tika cauri ar vieglāku sodu.

Bartelemi Gverīni, saukts Memē, bija kādas pēc mafijas parauga organizētas gangsteru bandas vadonis. Banda četrdesmit gadus bija noteikusi toni Marseļas noziedznieku pasaulē, un tai bija liela ietekme uz izklaidēšanās industriju visā valstī. Gverīni klans bija ne tikai noziedznieku banda, bet laiku pa laikam vismaz Marseļas apgabalā arī politisks faktors. Stāsta, ka esot bijuši pat laika posmi, kad Marseļā neviens politiķis nevarējis neko panākt, ja viņu neatbalstījis Gverīni. Neviens policijas ierēdnis neesot ne iecelts, ne paaugstināts bez bosa Gverīni piekrišanas. Vai tas tiešām tā arī bijis, paliek nezināms. Fakts ir tas, ka Gverīni bandas sabiedriskā ietekme pieauga proporcionāli tās noziegumu komercialitātei, tāpat kā tas notiek ar citām bandām, kuras izvēlas aktīvu privātuzņēmēju ceļu.

Gverīni klans tam ir ļoti labs piemērs. Šīs ģimenes klana dibinātājs Antuāns Gverīni no Korsikas ieradās Marseļā īsi pēc pirmā pasaules kara. Toreiz viņam bija piecpadsmit gadu un viņu bija apsēdusi vēlēšanās kļūt par lielu vīru. Izredzes kļūt par maiznieku— šo profesiju viņš bija sācis apgūt — nevilināja. Tas nelikās piemērots ceļš uz bagātību un slavu, tāpēc viņš šim amatam drīz vien atmeta ar roku. Marseļa, ostas pilsēta, Eiropas, Āfrikas un Tālo Austrumu tranzītosta, ar savu dzīvo kuģu satiksmi un raibo tautību sastāvu jau toreiz bija ideāla vieta, kur salasīties visdažādākajiem kontrabandistiem un blēžiem. Nekur visā Francijā krāpšana nebija tik labi noorganizēta, nekur nevarēja noslēpties tik labi kā Marseļā, un nekur citur kontrabanda un tirdzniecība, noziegumi un politika nebija tā sajaukušies kā Marseļā. Marseļas noziedznieku pasaule, «milieu», bija nozīmīgs faktors vēlēšanu cīņās, tās balss bieži vien noteica vēlēšanu iznākumu. Vēl Piektajā republikā Marseļā tika nodots vairāk balsu, nekā tur bija balsstiesīgo iedzīvotāju. Turklāt šīs balsis vienmēr nāca par labu kandidātiem, kuriem piederēja noziedznieku pasaules simpātijas. Tā dažam labam pilsētas mēram, deputātam un policijas šefam Marseļā par savu posteni bija jāpateicas «milieu» šefam.

«Milieu» nebija sīkumaina, ja tai pakalpoja. Tomēr tā arī neklīrējās, ja tai stājās pretī. Tāpēc Marseļas ostas baseinā nogrima vairāk līķu nekā citos Francijas ūdeņos. Nekur citur tik daudz policistu nekļuva bagāti, un nekur citur arī tik daudz policistu netika nogalināti kā Marseļā — Eiropas Čikāgā.

Tas viss jauneklīgajam Antuānam Gverīni šķita daudz pievilcīgāks nekā vienmuļā un nogurdinošā noņemšanās stingrā meistara maiznīcā.

Tāpēc Antuāns labāk devās mācīties pie suteneriem. Sācis ar vienu meiteni, viņš drīz vien jau komandēja vairākas un kļuva par izveicīgu «maku» vai «žilu», kā Francijā sauc sutenerus. Antuāns Gverīni bija ļoti taupīgs «žils». Viņš meitenēm, kas viņa uzdevumā gāja uz ielas, atstāja labi ja pāris sū, bet pats krāja viņu nopelnīto naudu, kamēr par to varēja atvērt savu bāru, ar ko tad arī sākās Gverīni saimnieciskā augšupeja.

Bērs ir ideāls pasākums kapitāla ieguldīšanai, jo šeit var ne tikai organizēt dažādas ienesīgas spēles, bet arī pārdot preces, kas dod pasakainu peļņu, piemēram, kontrabandas alkoholu un tabaku, kokaīnu un heroīnu, pornogrāfiju un mīlu. Tāpēc Antuāna bārs drīz vien ieguva «brāli», tad vēl vienu un tā tālāk un tā joprojām. Jau visai drīz Gverīni veikali ar nemuitotajām precēm kļuva tik plaši, tirdzniecības sakari un kapitāla ieguldījumi tik daudzpusīgi un komplicēti, ka Antuāns viens vairs netika galā un atsauca no Korsikas savus jaunākos brāļus.

Tā tika nodibināts Gverīni ģimenes koncerns, kas drīz vien sāka aktīvi iejaukties «milieu» darīšanās, un tā sākās arī klana rūpes, jo jau sen iesakņojušies konkurenti padarīja grūtu jaunā koncerna dzīvi. Viņi bija vairākumā, un viņiem bija arī labāki sakari. Kopā ar sīkajiem blēžiem, kurus varēja savervēt, un saviem brāļiem vien Gverīni nespēja pret konkurentiem neko daudz uzsākt. Viņam bija nepieciešami sabiedrotie, un, tā kā Gverīni visi bija zinātkāri un skaidri redzēja, kā rīkojas pārējie, arī viņi sāka «pirkt» politiķus, advokātus, tiesnešus un policistus.

Sākās īpatnējs karš. Gverīni, cik vien spēja, nodeva konkurentus policijai, tomēr konkurentu aģenti policijā rūpējās, lai zaudējumi būtu pēc iespējas niecīgi. Katrā izdevīgā gadījumā sākās pretspēlē. Ietekmīgu augstāko ierēdņu un policistu amati kļuva par ilgu sarunu vai asiņainas izrēķināšanās ieganstu noziedznieku pasaulē. Katrs gangsteru sindikāts pūlējās, cik vien spēja, lai «savus ierēdņus» paceltu pāris pakāpienu augstāk, nekā atradās «konkurentu ierēdņi», un pēc legālo uzņēmumu parauga gangsteriem kukuļi kļuva par kredītu, bet slepkavu atalgojums — par kapitāla ieguldījumu.

Gverīni klana lielā stunda pienāca īsi pirms otrā pasaules kara beigām. Gverīni konkurenti pēc Francijas okupācijas ar skubu pārsviedās nacistu un Višī ļaužu pusē un ar to pie augstās valdīšanas pārspēja brāļus Gverīni, tā ka viņi, ja negribēja nonākt starp diviem dzirnakmeņiem, bija spiesti izvēlēties otru pusi.

Arī ASV Laki Lučiano, amerikāņu mafijas boss, bija gatavi sadarboties ar militāro slepeno dienestu pret fašistiskajām ass valstīm. Bet starp Lučiano un Antuānu Gverīni pastāvēja labas gangsteru attiecības, un bieži vien viņi viens otranrļ palīdzēja gan komerciālās, gan mazāk komerciālās lietās. Kacļ amerikāņi gatavoja desantu Itālijā un ar Laki Lučiano bijaļ vienojušies par gangsteru nostāju Dienvideiropā, šai paktāļ piedalījās arī Gverīni, jo Maršēja taču bija svarīga apgādes! bāze vācu karaspēkam Itālijā. Gverīni un viņa ļaudis atbaistī-J ja Pretošanās kustības grupas un piedalījās sabotāžas aktos! pret nacistiem un Višī kliķi vai arī paši organizēja uzbruku-ļ mus. Pēc Francijas atbrīvošanas to novērtēja divkārt un! trīskārt augstu. Konkurenti, kurus apvainoja sadarbībā ar okupantiem, aizbēga vai arī zaudēja savu varu un ietekmi. Tāļ Gverīni kļuva par visvarenu Marseļas noziedznieku pasaules valdnieku, turklāt brāļi varēja arī uzdoties par Pretošanās ] kustības cīnītājiem un ievākt uzvaras laurus. Vācu okupācijas ! laikā ar amerikāņu un franču slepenajiem dienestiem nodibi- j nātie sakari nepārtrūka arī pēc Francijas atbrīvošanas. 5ie slepenie dienesti tagad savu darbību vairs nevērsa pret I fašistiem, bet gan, tāpat kā agrāk, koncentrēja pret organizē- ļ to proletariātu. Brāļiem Gverīni tas bija gluži vienalga. , Galvenais, ka viņi atkal darbojās. Politisko demonstrāciju un streiku laikā 1947. gadā Bartelemi Gverīni, saukts Memē, I jādomā, amerikāņu slepenā dienesta uzdevumā nošāva komunistu Vinsentu Vulānu. Kādu citu demonstrantu viņš ievai- ; noja. Kaut gan bija vairāki liecinieki, kas identificēja Memē Gverīni, lieta tika atlikta — tā slepenie dienesti izrādīja savu pateicību. Gverīni klans sagādāja Memē alibi, un policija ļoti labprāt to pieņēma. Komunista nogalināšana nebija sagādājusi Gverīni nekādas nepatikšanas. Gluži otrādi, viņu spēļu kazino, naktsklubi, priekanami, kā arī narkotisko vielu tirdzniecības filiāles izpletās pa visu Vidusjūras piekrasti. Gverīni kļuva par multimiljonāriem, viņu bagātība pieauga pasakainos apmēros. Viņi piederēja pie sabiedrības krējuma . un ar advokātu un revolveru palīdzību centīgi aizstāvēja savu «labo» slavu.

Tomēr noziedznieku pasaulē konkurenti nesnauž. Veco, savu laiku pārdzīvojušo konkurentu vietā drīz radās jaunāki,

kuriem veco metodes likās pārāk nemodernas. Tomēr gangsteru karalis Antuāns vēl arvien prata savu karaspēku saturēt kopā un parādīt savu varu. Stāvoklis mainījās tikai 1967. gada 22. jūlijā.

Sai dienā Antuāns Gverīni ar savu balto mersedesu iegriezās kādā benzīntankā. Kopā ar viņu bija arī jaunākais dēls Fransuā. Tikko mašīna bija apstājusies, uz priekšu panāca divi vīrieši un izšāva uz Gverīni. Antuāns Gverīni, ģimenes klana spēcīgākais vīrs, nomira no konkurentu lodēm, un tas bija pirmais smagais trieciens Gverīni bandai.

Abus vīriešus, kas bija nošāvuši Antuānu Gverīni, policija neatrada.

Kopš 1964. gada franču kriminālpolicijai ir speciāla apakšvienība, kas saucas «organizētās noziedzības apkarošanas brigāde», un tās uzdevums ir apkarot noziedznieku bandas. Šī komanda sadarbojas ar lielu skaitu noziedznieku un šad tad arī slepeni iefiltrē savus aģentus gangsteru bandās. Tā ieguva ziņas arī par Marseļas bandu savstarpējo cīņu un pēc Antuāna Gverīni noslepkavošanas pārbaudīja daudzus karātavu putnus, kuri varētu būt vainīgi šajā noziegumā, bet visiem aizdomās turētajiem bija pārliecinoši alibi un arī labi advokāti. Pārāk lielu brēku par nogalināto gangsteri policija tik un tā nevēlējās sacelt, pat ja tas bija viens no Gverīni klana.

Gverīni ģimenes klans gan tika novājināts ar Antuāna nāvi, tomēr turpināja pastāvēt. Par šefu kļuva pēc vecuma otrais brālis Bartelemi.

Memē Gverīni, pārņemot varu savās rokās, tūlīt sāka ar īstu Gverīni vendetu, tā ka bandas slepkavam Antuānam Mondolīni nākamajās nedēļās bija darba pilnas rokas. Mon-dolīni bija Memē adoptētais dēls un parasti veica «netīro darbu». Pēc Antuāna noslepkavošanas visiem Gverīni konkurentiem gaiss kļuva neveselīgs — tajā bija milzumdaudz svina, jo pretēji policijai Memē un Mondolīni pavisam noteikti zināja, kur meklējami Antuāna slepkavas. Šīs izrēķināšanās laikā «karoti nolika» vesels ducis. Tomēr pirms tam Memē pats personiski nokārtoja rēķinu, kuru kāds blēdis Klods Mandrujāni bija pasniedzis varenajam klanam.

Divdesmit sešus gadus vecais Klods Mandrujāni bija tikai sīka vienība Marseļas noziedznieku pasaulē — apkārtklīstošs zaglis, kas nespēj paiet garām nevienam atvērtam logam, un stāvēja ārkārtīgi zemu salīdzinājumā ar Gverīni līmeni. Normālos apstākļos Gverīni nemaz nebūtu paši noņēmušies ar šādu sīku zivteli, kas pat nepiederēja ne pie vienas bandas, bet gan likuši policijai viņu novākt. Taču Mandrujāni uzvedies ārkārtīgi nekaunīgi — Antuāna apbedīšanas dienā, kad visa ģimene un draugu pulks noskumuši pulcējās pie mirušā šefa kapa, viņš iekļuvis Gverīni villā un nozadzis dārglietas par lielu summu. Mandrujāni, iespējams, nebija ne jausmas, kam pieder šis karaliskais īpašums, viņu tikai vilināja skaistā villa, kas solīja brangu laupījumu un kurā acīmredzot neviena nebija. Laupījums patiešām bija labs, tikai viņam nebija ļauts ilgi par to priecāties.

Noziedznieku pasaulē bosam ir tīrais nieks noskaidrot, kas ko nostrādājis. Memē tikai vajadzēja stāties sakaros ar zagto mantu slēpējiem, un viņš tūliņ uzzināja vajadzīgo vārdu.

Neilgi pēc tam, 1967. gada 27. jūlijā, Mandrujāni līķi atrada netālu no Marseļas vientuļā vietā, kuru trāpīgi sauca par Salašņu ragu. Klods Mandrujāni bija nošauts. Kad viņu atrada, ķermenis vēl bija silts. Stundu pirms savas nāves viņš kopā ar Memē tā mersedesā — Gverīni klans deva priekšroku šai mašīnu markai -— bija atstājis pilsētu. To savā liecībā policijai apgalvoja Gverīni bandas loceklis Marsels Filo.

Brāļi Gverīni — Memē un Paskāls, kā arī viņu miesassargi bija sīko zaglēnu ievilinājuši slazdā, un Memē bija samaksājis rēķinu — gluži ikdienišķs notikums gangsteru pasaulē. Tomēr tieši tas kļuva brāļiem Gverīni liktenīgs un pilnīgi sagrāva Gverīni klana varu.

Proti, šoreiz sāka darboties policija. Izdibināja viņu darbību pēdējos divarpus gados un savāca pierādījumus, līdz beidzot 1970. gada 2. novembrī Parīzē sākās prāva pret Bartelemi un Paskālu Gverīni, Marselu Filo un trim citiem bandas gangsteriem.

Trīs dienas pirms tam Gverīni konkurenti vēl steigšus parūpējās par šim svarīgajam notikumam piemērotu priekšspēli.

Antuāns Mondolīni, klana slepkava, šai dienā tika smagi ievainots autokatastrofā un tāpēc ievietots Kavejonas slimnīcā Marseļas tuvumā. Mondolīni bija bez samaņas. Viņa brālēns Fransuā sēdēja pie viņa gultas un lasīja juridisko literatūru.

Fransuā Gverīni, 1967. gadā nošautā ģimenes galvas īstais dēls, bija mērojams ar pavisam citu mērauklu — viņš pat nedomāja staigāt tēva un tēvoča pēdās un turpināt gangsteru tradīcijas. Nē, Fransuā Gverīni studēja jurisprudenci un bija nodomājis kļūt par godīgu cilvēku, kas dzīvo saskaņā ar likumu.

Slimnīcas istabā valdīja nomācošs klusums, kuru šad tad pārtrauca tikai Mondolīni vaidi un Fransuā pāršķirto lappušu švīkstoņa. Istabā ienāca dežurējošā māsa, lai apraudzītu pacientu, bet pēkšņi atsprāga durvis. Trīs apbruņoti vīrieši maskās iebruka istabā. Viens no viņiem ar pistoli iedzina kaktā medicīnas māsu un jauno Gverīni, pārējie divi piegāja pie bezsamaņā guļošā Mondolīni un iedūra viņam sirdī tievu un smailu dunci.

Tūlīt pēc tam konkurentu kungi atstāja telpu. Jaunajam Gverīni viņi nepievērsa ne mazāko uzmanību. Gangstera dēls, kas neseko ģimenes tradīcijām, nav bīstams.

Memē Gverīni, kuram tūlīt paziņoja par viņa adoptētā dēla noslepkavošanu, šo ziņu noklausījās ar sastingušu seju. Ļoti maz slepkavu nomira dabiskā nāvē, dzīvības briesmas piederēja pie šī amata. Sai brīdī Bartelemi Gverīni nebija arī laika ar to nodarboties. Vispirms viņam bija jātiek galā ar tiesas prāvu par Mandrujāni nogalināšanu un jāglābj pašam sava galva, uz kuru jau gaidīja giljotīnas asmenis. Pēc tam varēs arī nokārtot lietu par Mondolīni noslepkavošanu pēc sen pārbaudītās Gverīni metodes.

Galvenais apsūdzības liecinieks prāvā pret Memē bija viņa kompanjons Marsels Filo, jo no viņa kriminālpolicija bija uzzinājusi, ka Gverīni pēdējais bijis kopā ar Mandrujāni pirms viņa nāves. Nodevība klanā — kaut kas tāds Gverīni bandā nedrīkstēja notikt! Memē pašpaļāvīgi cerēja, ka varēs šo lietu nokārtot bez smagām sekām. Galu galā toreiz, 1947. gadā, kad viņš nošāva komunistu Vulānu, tāpat bija liecinieki, tomēr viņam ne mats no galvas nenokrita. Arī šoreiz visam vajadzēja labi beigties, jo kāpēc gan viņam un viņa brālim Paskālam bija piecpadsmit advokātu, starp tiem divi — Florio un metrs Isorīni (kas savā laikā bija aizstāvējis Petēnu)—īstas zvaigznes?

Patiešām, jau prāvas otrajā dienā stāvoklis mainījās. Marsels Filo atteicās no savas liecības kriminālpolicijā. Policijā viņš esot tik šausmīgi un ilgi mocīts, kamēr beidzot pateicis visu, ko no viņa gaidījuši. Jā, un tad arī viņš pastāstījis to, ko tagad prokurors izmantojot par savu jājamzirdziņu, lai varētu pieprasīt Memē galvu.

Gverīni un viņa advokātiem pie rokas bija arī vēl citi pārsteigumi, tomēr šoreiz nekas viņiem nelīdzēja — ne pasūtītie alibi, ne advokātu spožais sniegums retorikā.

Tiesai vajadzēja divdesmit sēžu, lai noklausītos pierādījumus, prokurora un aizstāvju runas, tad zvērinātie devās apspriesties. Viņiem vajadzēja tikai divas stundas, lai atbildētu uz uzstādītajiem jautājumiem un pasludinātu savu lēmumu —«vainīgs».

Tomēr Gverīni paturēja savu galvu, gan tikai tāpēc, lai uz tās nēsātu cietumnieka mici.

Ar to arī Gverīni klans bija likvidēts, tomēr organizētā noziedzība un gangsterisms vēl joprojām eksistē un pieņem arvien draudošākus apmērus un formas.

Sabiedrība un arodbiedrības, kuras ne bez iemesla uztraucas par pieaugošo nedrošību uz ielām, pieprasa iedarbīgus valdības aizsardzības pasākumus, tomēr valdība pret šo noziegumu bumu — nepārprotamu imperiālisma ekonomiskās un sociālās krīzes izpausmi — ir tikpat bezspēcīga kā visās citās kapitālistiskajās valstīs. Lai nomierinātu iedzīvotājus, laiku pa laikam tiek organizētas plaša vēriena policijas akcijas, kuru iedarbība tomēr ir visai niecīga. Organizēto noziedzību un gangsterus smokingos ar tām nepieveikt. 1974. gadā pēc Iekšlietu ministrijas uzdevuma sarīkotajā operācijā, kurā piedalījās vairāk nekā 18 000 policistu un kuru organizēja visā valstī, policijas rokās nonāca tikai 309 nenozīmīgi noziedznieki. Gverīni un Mondolīni stila gangsteru viņu vidū nebija.

11 000 Sûreté Nationale kriminālierēdņu un viņu kolēģu Parīzes prefektūrā un citās pilsētās stāv neatrisināma uzdevuma priekšā: viņiem jāārstē slimība, kas sakņojas sabiedriskajā iekārtā un bez tās maiņas vispār nav iznīcināma. Patiešām pasākums, kas līdzinās riņķa kvadratūrai.

Saturs

Priekšvārds .

I. Pasaules brīnums — policija

Komisārs Žaviljē un brīvā mīlestība

Noblesse oblige .......

Lareinī ievieš kārtību .....

Traipi uz pasaules brīnuma .

Ābols nekrīt tālu no ābeles .

Nebaidies, bendei

Tas, ko karalis noturēja par sacelšanos... ......

Jakobīņu dūre

||. No katorgas uz kriminālpoliciju Ķeizara ēna ....

Sirtē iziet uz barikādēm Komisāru zvērests Lionas kalpoņu slepkava Viņam nevajadzēja lukturi Sirtē bēg .....

III. Sirtē un zinātne ....

Pazudušais tiesu izpildītājs Sefinspektors Gorons atrisina Gufē lietu ......

Vārdiskais portrets Sirtē un bumbas Maldīties ir necilvēcīgi Mirušais atzveltnes krēslā Mona Līza pagultē Trīs Sirtē neveiksmes Argonas eņģelis . .

Rīta Acs ....

Sirtē morāle ...

Divkārša slepkavība villā «L'Ermifage» Sirtē un finansu dūži .....

Cilvēks ar Sirtē apliecību Aleksandra kunga darījumi Skaistā Aleksandra nāve . .

Demagogu sacelšanās Bandītu konsorcijs ....

Vive le roi! ......

Bandītu karjera .....

Dāvids ar čūskas skatienu . .

Slepkavas biogrāfija

Dr. Petio alias kapteinis Valerī

V. Sirtē mūsdienās ......

Automobilis sabrauc mirušo

Liecina kāpuri .....

Parīzes lielā auss Balets rožainā tillā Skandāls dižciltīgo aprindās Sirtē un brīvība . .

Marseļas mafija

Герхард Фейкс БОЛЬШОЕ УХО ПАРИЖА Французская полиция: история и современность.

Издательство «Азоте» Рига 1985 На латышском языке Перевод с немецкого Милды Якобсон Перевод вступительной статьи с русского И. Лаце Художник А. Станкевич

HE № 1266

Gerhards Feikss PARĪZES LIELA AUSS (Francijas policija. Vēslure un šodiena)

Redaktore L. Betaga. Mākslinieciskais redaktors V Kovaļovs.

Tehniskā redaktore S. Zandberga. Korektors I. Tirāns. Nodota salikšanai 23.05.84. Parakstīta iespiešanai 25.01.85. Formāls 84X108/32. Tipogrāfijas papīrs № 1. 2urnālu cirstā garnitūra. Augstspiedums. 13,44 uzsk. iespiedi.; 13,96 uzsk. kr. nov.; 15,87 izdevn. I. Metiens 50 000 eks. Pasūt. № 79-5. Cena 80 kap. Izdevniecība «Avots», 226047 Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. № 185/J-348. Izdevums sagatavots dialoga sistēmā, piedaloties Nozares kolektīvās lietošanas skaitļošanas centram. Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa», 226011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40. Vāks iespiests Rīgas Paraugtipogrāfijā, 226004 Rīgā, Vienības gatvē 11.

Feskss G.

Fe 304 Parīzes lielā auss. Francijas policija: vēsture un šodiena. /V. Gilensena priekšv.— R.: Avots,

1985.—254 Ipp.

49.85.

67.99(4Fr)

1206000000185 F

M803(11)-35

1

Маркс К. и Энгельс Ф. Соч., т. 1, с. 142.

2

Ļeņins V. /. Kopoti raksti, 4. izd., 29. sēj., 428. Ipp.

3

1« CIArA M. Histoire de la Police. P., 1964, p. 12.

4

la Clèré M. Histoire de la Police, p. 14.

5

Le Clèré M. Op. cit., p. 12.

6

Cramer J. The World Police. Ldn., 1964, p. 291—301.

7

Le Clèré M. Op. cit., p. 22.

8

Autors kjūdās, uzskatīdams, ka karaļa edikts, ar kuru tika ieviests policijas ģenerālleitnanta postenis, izdots 1667. gada 19. martā. īstenībā viss notika nedaudz savādāk. 1666. gada decembrī karalis nodibināja «policijas leitnanta» amatu Parīzē. 1667. gada 15. martā ar jaunu Luija XIV ediktu tika noteikta šīs amatpersonas kompetence. Nosaukumu «policijas ģenerālleitnants» pēdējai apstiprināja tikai ar 1674. gada 18. aprīļa ordonansi. (Vermorel A. Les Mystères de la Police. P., 1864, p. 1—3.)

9

Vermorel A. Op. cit., p. 2—6.

10

Clément M. Le Gouvernement de Louis XIV. O., 1848, p. 28—43.

11

Mémoires de Canler, ancien chef du Service de Sûreté. Bruxelles-Leipzig, 1867, p. 38.

12

? Le quatre septembre et le gouvernement de la défence nationale. P., 1872, p. 60.

13

Morel P. La Police à Paris. P., 1907, p. 153.

14

Кропоткин П. А. Записки революционера. Спб., 1906, с. 441—442.

15

Jakot. L'anarchie policière. Les dessous des affaires Ravachol et Vaillant. P., 1901, p. 4.

16

Волков В. К. Операция «Тевтонский меч». М., 1966, с. 139.

17

G. Feikss kļūdaini norāda, ka L. Bartū un karaļa Aleksandra slepkavas uzvārds bijis Kerins-Dimitrijevs. Domājams, ka autors vadījies no 30. gadu preses datiem un vairāku pētnieku viedokļiem. Tomēr vēlāk šis uzskats neapstiprinājās.

18

Sk.: Belin J. Secrets of the Sûreté. N.— Y., 1950, p. 204—241.

19

Revue de la Police Nationale, 1970, № 81, p. 29—38.

20

Kriminalistik, 1974, № 2, S. 79—82.

21

Revue de !a Police Nationale, 1974, № 94, p. 8—11.

22

Prostitūtas. Franču vai.

23

Evianlebēnā— kūrortpilsētiņā Francijas dienvidos—1962. gada 18. martā tika parakstīta vienošanās starp Francijas valdības un Alžīrijas nacionālās atbrīvošanās frontes delegācijām, ar to izbeidzot 8 gadus ilgo asiņaino karu.

24

«Vecā iekārta»—valsts iekārta, kura Francijā pastāvēja līdz 1789. gadam.

25

Râth Végh. Schwarze Chronik. Corvina-Verlag, Budapest, 1966, 2. Aufl., S. 118/119.

26

«Apzīmogotā vēstule»— parlamentā nereģistrējama Francijas karaļa slepena pavēle, kuru apzīmogoja ar valsts zīmogu un kuru bez karaļa vēl parakstīja tikai viens ministrs.

27

Pie aktīm. Latīņu vai.

28

G. Feikss

29

Redls — Austroungārijas armijas pulkvedis, kas, apvainots spiegošanā par labu Krievijai, 1913. gadā nošāvās.

30

Frontinieki. Franču vai.

31

Franču policistu iesauka. Franču vai.

Content

Feikss Gerhards Parīzes lielā auss. Francijas policija: vēsture un šodiena

Priekšvārds

I. Pasaules brīnums — policija Komisārs Zavilje un brīva mīlestība

Noblesse oblige1

Lareinī ievieš kartību

Traipi uz pasaules brīnuma

Ābols nekrīt tālu no abeles

Nebaidies, bende!

Tas, ko karalis noturēja par sacelšanos,

Jakobīņu dūre

II. No katorgas uz kriminālpoliciju. Ķeizara ēna

Detektīvu karalis

Noklusēta dzimšana

Sirte maina adu

Virsnieku tiesa

Sirtē iziet uz barikādēm

Komisāru zvērests

Lionas kalpoņu slepkava

Viņam nevajadzēja

Sirtē bēg

III. Sirtē un zinātne Pazudušais tiesu izpildītājs

Šefinspektors Gorons atrisina Gufe lietu

Vārdiskais portrets

Sirte un bumbas

Maldīties ir necilvēcīgi

Mirušais atzveltnes krēslā

Mona Liza pagultē

Trīs Sirtē neveiksmes

Argonas eņģelis

Rīta Acs

S.G. meklē H21

Nāve ar zaļo krustu

Fušē mantinieki

IV. Sirtē un slepkavas. Sirtē morāle

Divkārša slepkavība villā

Sirtē un finansu dūži

Cilvēks ar Sirtē apliecību

Aleksandra kunga darījumi

Skaistā Aleksandra nāve

Demagogu sacelšanās

Bandītu konsorcijs

V/ve le roi!*

Bandītu karjera

Dāvids ar čūskas skatienu

Slepkavas biogrāfija

Dr. Petio alias kapteinis Valerī

V. Sirtē mūsdienas. Automobilis sabrauc mirušo

Liecina kāpuri

Parīzes lielā auss

Balets rožainā tillā

Skandāls dižciltīgo aprindās

Sirtē un brīvība

Marseļas mafija

Saturs

1