Volless Edgars

Pazudušais miljons Mērijas Ferēras sistēma

Edgars Volless

Pazudušais miljons Mērijas Ferēras sistēma

Pazudušais miljons

....

Pirmā nodaļa

«Jums nokrita puķe, ser,» sacīja Londonas Tauera sargs.

Slepenpolicijas inspektors Džimmijs Sepings nosarka un, it kā savu vainu apzinādamies, noraudzījās uz trim vijolītēm, kuras bija nokritušas uz glītā, ar granti apkaisītā parādes celiņa.

Viņš neizskatījās pēc slepenpolicista un vispār rādījās pārāk jauneklīgs, lai varētu pildīt tik ievērojamu amatu. Viņš izskatījās kā jauns atlēts no priekšpilsētas.

«Nē,— neceliet tās, ja tikai ar to nav pārkāpti Londonas Tauera iekšējās kārtības noteikumi. Sīs puķītes izskatās glīti.»

Spēcīgais sardzes priekšnieks, raksturīgajā sešpadsmitā gadsimta tērpā, ar pirkstiem kārtoja savu sirmo bardu un aizdomīgi noraudzījās apmeklētājā.

«Seit gan nav atļauts nosviest papīru, bet še jau arī nav nekas cits, kā tikai puķes — pateicos jums, ser,» viņš pabeidza, jo Džimmijs iespieda tam saujā metāla naudas gabalu.

«Man šķiet, ka esmu jūs jau agrāk redzējis Tauerā, ser,» sacīja sargs.

«Esmu šeit vairākkārt bijis,» nenoteikti, vārdus stiepdams, sacīja Džimmijs.

Sādu stieptu izrunu viņš bija iemantojis Oksfordas universitātē, un policijas divizionam bija radusies nebeidzama viela jokiem no tā laika, kopš virsnieks Sepings, valkādams policijas formas tērpu, bija apstaigājis policijas iecirkni, un, cīnīdamies pret miegu, citējis Iliādu.

Sepings. palika stāvam pie puķēm, līdz sargs lēnā gaitā aizgāja. Viņš bija sentimentāls cilvēks un katru gadu ieradās

Londonas Tauerā, lai nomestu kādu puķīti tajā vietā, kur Fricis Hausmans bija uzsmaidījis debesim. Fricis bija vācietis un spiegs, Džimmijs viņu atklāja un apcietināja. Džimmija pierādījumi bija izšķīruši vācieša likteni. Līdz, kādā jaukā maija rītā, viņi to bija aizveduši un nošāvuši. Fricis šajā pēdējā gājienā bija devies pavisam jautrs.

«Vai es varētu smēķēt papirosu?» viņš jautājis, un galvenais kara tiesnesis piekrita. Fricis izņēmis no etvijas papirosu, bet etviju novietojis svārku kabatā virs sirds, tad apstājies un paklusu iesmējies.

«Etvija jums būs tieši ceļā,» viņš smaidīdams sacījis un, papirosu izsmēķējis, mirdzošu skatienu gājis uz nāves namu kā īsts džentlmenis.

Tāpēc Džimmijs ik gadus ieradās tajā vietā, kur Fricis bija stāvējis.

«Džimmij!»

Jauneklis pagriezās uz to pusi, no kuras atskanēja sauciens. Viņā raudzījās neliela auguma jaunava, pie kam tumši zilajās acīs bija redzama jautrība.

«Hallo,» viņš neveikli iesaucās. «Jūs esat grezni uzsukājusi savus matus!»

Meitene pārmetoši papurināja galvu.

«Tās ir sliktas manieres, ja vispirms uzsver lēdijas ārējo izskatu,» viņa nopietni sacīja. «Protams, ka esmu savus matus uzposusi. Esmu taču jau astoņpadsmit gadus veca! Ko gan jūs šeit darāt?»

Džoenu Voltonu viņš nebija redzējis divus gadus, un jaunava pa šo laiku bija pārvērtusies līdz nepazīšanai. Nekad agrāk Džimmijs nebija ievērojis, cik daiļa viņa izskatās.

«Es atnācu apskatīt kroņa dārgakmeņus un apakšzemes cietumus,» Džimmijs mēļoja. «Tāpat gribēju redzēt torni, kurā noslepkavoja mazos prinčus un kur sienā iegravēti lēdijas Grejas iniciāļi. Jau no bērnu dienām man patīk apskatīt ievērojamas vietas.»

Viņa papurināja galvu.

«Es jums neticu. Rekss saka, ka jūs esot visnodarbinātākais cilvēks visā pilsētā.»

«Vai viņš ir šeit?» Sepings steigšus jautāja.

«Viņš ir šeit, un Dora arī. Viņa ēdīs vakariņas kopā ar jums — visu vakaru.»

Džimmijs iesmējās.

«Ceturtdien, vai ne? Jā gan, pēdējā laikā es viņu diezgan bieži redzu. Bet kas īstenībā ir ar viņu, Džoen?»

Abi lēnām gāja pāri četrstūrainajam pagalmam, un viņa, pa pusei atgriezusies, norādīja uz vienu no soliem, kurš bija nolikts pret to vietu, kur daudzi stingra rakstura cilvēki bija saņēmuši sodu par nodevību.

«Apsēdīsimies — tas jau tīri likteņa pirksts, ka es jūs sastapu. Džimmij, man jums jāatzīstas daudzos grēkos. Kad jūs bijāt policists, mēdzu pret jums izturēties tik šausmīgi slikti. Toreiz šķita jocīgi. . .»

«Sieviete, tavi grēki tev piedoti!» svinigi sacīja Džimmijs. «Bērnības niķi paliek no manas puses neievēroti un pusaudžu* nerātnības visdrīzāk pielīdzināmas rāma lietutiņa pilieniem.»

«Jūs bijāt tik cietsirdīgs,— bet es ienīstu tādas garas runas . . . Džimmij, vai jūs uzskatat, ka Rekss drīkst precēties tik drīz pēc Edites nāves?»

Smaids no Džimmija sejas nozuda.

«Es nezinu…» viņš lēnām sacīja. «Pagājuši gandrīz divi gadi, un nez vai būtu pareizi, ja ļaudis prasītu, lai Rekss visu mūžu paliek uzticīgs viņas piemiņai.»

Jaunava sarauca uzacis, un jauneklis redzēja, ka viņas mazās rokas ciešāk satver saulessarga rokturi.

«Kāpēc gan jūs nevarat atrast šo briesmīgo cilvēku?» Viņa dedzīgi iesaucās. «Tas ir drausmīgi, ka viņa darbība vēršas plašumā, Džimmij! Ak, tas ir tik ļauni, ļauni!»

Džimmijs Sepings neatbildēja. Atrast anonīmu vēstuļu rakstītāju arvien ir grūts uzdevums, pie tam šis «Kupijs» nebūt nebija vienkāršs kriminālnoziedznieks. Edite dienu pirms laulībam bija atrasta mirusi, ar zilskābes pudelīti rokā, pie kam blakus viņas gultai uz grīdas bija nomesta vēstulē. Tipiska Kupija vēstule, kurā aukstasinīgi izklāstīta mirušās jaunavas kādreizējā kļūdīšanās.

«Mēs darījām visu iespējamo,» mierīgi sacīja Džimmijs. «Kupijs ir kaut kas vairāk nekā vienkāršs ļaunprātīgu vēstuļu rakstītājs. Viņu atklāt ir ārkārtīgi grūts uzdevums. Gandrīz pusei no pilsētas ievērojamāko vīriešu un sieviešu viņš ir izspiedis naudu, un nabaga Edite bija tikai viena no tām daudzajām personām, kuras viņš iedzinis pašnāvnieku kapā.» Un tad, lai mainītu sarunas tematu, viņš turpināja: «Jums Dora patīk vai nepatīk?»

Meitene piekrītoši pamāja ar galvu.

«Es gāju pat tik tālu, ka ieteicu atlikt laulības. Rekss ir ārkārtīgi iemīlējies Dorā, un ari misteru Kolmenu viņš ļoti ciena. Bet Rekss cīnās ar savām šaubām, Džimmij.»

Džoena uzmeta tam brīdinošu skatienu un, galvu pagriezis, viņš ieraudzīja tuvojamies Reksu Voltonu. Līdz ar viņu nāca jaunava, kuras apburošais skaistums katreiz modināja Džimmija Sepinga sirdi apbrīnu. Viņa bija liela auguma gaišmate, ar zeltainu spožumu matos. Pelēkas acis, gudrs, nopietns skatiens. Viņa smaidīja un apsveikdama pamāja ar roku. Džimmijs piecēlās, iedams viņiem pretim.

Rekss Voltons bija melnmatis, platiem pleciem, mazliet melnīgsnēju seju. Viņš bija astoņus gadus vecāks nekā māsa — tieši Džimmija gados — un abi vīrieši bija kopā apmeklējuši vidusskolu, reizē pārgājuši uz Oksfordas universitāti un palikuši labi draugi, neskatoties uz Reksa Voltona bagātību un Džimmija ierobežotajiem līdzekļiem.

«Ko jūs šeit darāt, Džimmij?» jautāja pienācējs.

«Nejautā viņam,» sacīja māsa. «Džimmijs pārāk pieradis pie izvairīgām atbildēm.»

«Man viņš izstāstīs patiesību,» sacīja otra jaunava, visiem apsēžoties. «Tauers ir brīnišķīgs, tomēr tā apmeklēšana mazliet nogurdinoša.»

Kad Rekss bija noraizējies, viņš mēdza runāt aši.

«Augu ritu es biju īsts dzīvnieks.» sacīja Rekss, kad viņi ar Džimmiju bija palikuši vieni paši, «un, ja Dorai nebūtu maigākā daba pasaulē, viņa droši vien būtu aizgājusi mājās, Džimmij, es jūtos pilnīgi satriekts! Es vēlētos, lai varētu jums it visu izstāstīt!»

«Par Kupiju?» Džimmijs mierīgi jautāja.

«Jā gan . . . par to un vēl kaut ko citu. Esmu bijis auša . . . bet varbūt arī nē. Ja es domātu, ka esmu bijis auša, tad neizlūgtos jūsu padomu, un pat tagad es to nevaru darīt, ja neizpaužu noslēpumu.»

Rekss Voltons bija dīvains spēka un vājības iemiesojums. Viņa vienkāršība bija kļuvusi par sakāmvārdu, viņa fiziskā drošsirdība bija devusi tam iespēju izpelnīties pulkveža pakāpi. Uz platajām krūtīm gandrīz trūka vietas nopelnītajām goda zīmēm. Būdams tērauda karaļa vienīgais dēls, viņš bija mantojis gandrīz miljonu sterliņu mārciņu,un Džimmijs zināja, ka šī bagātība bija Reksa sarūgtinājumu galvenais iemesls. Tēva bagātību Rekss gan mantoja, bet par tēva veikalnieciskajām spējām tam nebija ne jausmas. Visādu blēžu sabiedrības

arvien uzskatīja viņu par savu centienu objektu, un lūgšanas vai ubagošanas vēstuļu rakstītājs gandrīz nekad nepašāva šim labi saredzamam mērķim garām. Ikviens apķērīgs blēdis varēja būt drošs, ka iemantos viņa simpātijas un labvēlību, un ikviens karavīrs, kurš bija kopā ar viņu piedalījies pasaules karā, tīri automātiski ieguva naudu.

«Vai jūs atkal saņēmāt vēstuli?» jautāja Džimmijs.

Atbildes vietā Rekss no kabatas maka izņēma pelēku vēstuļu papīra loksni.

«Šorīt!» viņš strupi noteica.

Džimmijs apostīja papīru. Papīram bija dūmu smaka — raksturīgā Kupija sūtījumu pazīme. Vēstule bija bez datuma un adreses. Tās saturs bija sekojošs:

«Ja jūs apprecēsiet Doru Kolmenu, tad es jūs padarīšu par nabagu. Lai kā arī jūs savu naudu nenodrošinātu, no manis to nenoglabāsiet. Brīdinu pēdējo reizi.

K.»

Džimmijs atdeva vēstuli atpakaļ.

«Par Doru viņš neko nav rakstījis . . . nav rakājies pagātnē? viņš jautāja.

«Nē,— ko jūs ar to gribat darīt?»

«Hm!» domīgi rūca Džimmijs. «Kā gan lai viņš varētu atņemt jūsu naudu?»

Rekss nemierīgi sakustējās sēdeklī.

«Palmara naudu viņš paņēma,» Rekss sacīja. «Man bija saruna ar … ar kādu vīru, kurš par to blēdi daudz ko zina, un viņa uzskati ir mazāk pašpaļāvīgi nekā jūsējie.»

«Kurš tas bija?» ziņkāri jautāja slepenpolicists.

«Būtu nekorekti to sacīt — patiesībā es apsolīju nemaz nepieminēt, ka esmu ar viņu runājis. Viņš man deva padomu . . .» runātājs pēkšņi apklusa.

«Vai tā bija ievērojama persona? Kāds amata vīrs?»

«Jā gan! Kāds iespaidīgs virs Skotlendjardā.»

Džimmijs iesvilpās, un Rekss steigšus turpināja savus paskaidrojumus.

«Sastapu šo viru īpatnējos apstākļos. Viņš nelabprāt runāja, jo ari pašā Kupijs pamodinājis paniskas bailes.»

«Kurš tas ir?» neatlaidās Džimmijs. Bet Rekss stūrgalvīgi klusēja.

«Atstājiet vēstules bez ievērības,» sacīja Džimmijs. «Sī jau ir desmitā vēstule, kuru esat saņēmis pēc tam, kad izziņojāt

savu saderinašanos — vai ne? Kupijs ir gudrs, tomēr ne visvarens. Ir lietas, kuras viņam nav iespējamas. Vai Dora zina?»

Rekss piekrītoši pamaja ar galvu.

«Viņai tādi paši uzskati kā jums, tomēr dažkart es redzu viņu ļoti izbijušos, un tas mani sāpina. Džimmij, vai tiešām policija nevar sagūstīt šo cūku?»

Džimmijs brītiņu klusēja, tad domīgi teica:

«Es maksātu labu summu, lai dabūtu zināt, kurš policijas virsnieks jums devis padomu ņemt Kupiju nopietni …»

Otra nodala

Londonas kriminālpolicijā, Skotlendjarda 375. istabā, taisni divos pēc pusdienas sapulcējās Trīs Lielo komiteja, lai pārrunātu pagājušās nedēļas ieguvumus un zaudējumus. Kā arvien, Bills Dikers sēdēja priekšsēdētāja krēslā, bet — ari tāpat kā arvien — Džimmijs Sepings pildīja sekretāra pienākumus, jo bija jaunakais no šiem trim. Trešais no klātesošajiem — Millers, tumšmatains, mazkustīgs cilvēks.

Katru nedēļu starp pulksten diviem un četriem Trīs Lielie parrunāja pagājušās nedēļas «veikalus», apsvēra panākumus un zaudējumus, kā arī pārrunāja nākošās nedēļas darbības plānu un apsprieda apakšnieku ziņojumus.

Sajā jaukajā maija pēcpusdienā saule spīdēja pa logiem, un komitejas locekļiem bija iespējams ļaut slīdēt skatam pār mirdzošo upes ūdeni, kā ari pār cilvēku rāmo straumi, kura plūda pa ielu; pār spilgti zaļo pavasara lapu zaļumu, kurš greznoja plato >Temzas krasta bulvāri; pār glīto apgabala tiesas nama jauno pili otrpus upei.

Tomēr Bills Dikers, iegrimis savā lielajā krēslā galda galā, īsts pārdomu tēls, kurš nekad neatļāva savam skatienam izklaidīgi virzīties šurp un turp.

«Kādā stāvokli ir mūsu uzdevums Griničā?» jautāja apaļgalvainais Millers, mēģinādams ienest komisijas locekļos jaunu sparu.

«Tur vainigs Harijs Felds,» nopietni atbildēja Dikers. «Starp citu, Džimmij, jūs varētu atzīmēt tā policijas virsnieka vārdu, kurš atsūtīja centram ziņojumu šinī lietā. Iesakiet viņu paaugstināšanai. Brašs virs — ziņojums atzīstams par īstu paraugu. Jā, laupīšanu izdarījis Felds. So pēcpusdienu viņu ieslodzīja. Raksturīgi, ka šie zeļļi specializējas — es runāju ar Feldu. Viņš nekad nav zadzis neko citu, kā tikai drēbes. Man šķiet, ka viņš labi zinās, kur tās likt lietā.»

«Slepkavība Herdfordā nav nākusi mūsu grāmatās?» jautāja Džimmijs.

Dikers noraidoši pakratīja galvu.

«Viņi nav pieprasījuši palīdzību. Herdfordas policija nekad negriežas pie centra agrāk, kā tikai tad, kad visas pēdas jau galīgi iznicinātas.»

Millers piecēlās un ar dažiem vingrošanas paņēmieniem izkustināja muskuļus.

«Vai tas būtu viss, priekšniek?» viņš jautāja. «Starp citu, mēs atklājām fabriku, kur izgatavoja amerikāņu vērtspapīrus, bet par to jau lasījāt manā ziņojumā.»

Bills Dikers piekrītoši pamāja ar galvu.

«Ceru, ka mēs galu galā atklasim ari šo bandu. Kad Tonijs Fraskatijs aizlaidās lapās ar 100 000 sterliņu mārciņu, tad mēs nebūt nevarējām lepoties, Džimmij. Es vēl arvien domāju — kāds no centrālās kriminālās pārvaldes bija nācis viņam palīgā.»

Sie vārdi tika teikti bez uzsvara, tie bija vērsti it kā pret telpu, it ka viņš tikai skaļi izteiktu savas domas. Tomēr galvenā inspektora Millera seja piesarka tumši sārta.

«Sī lieta bija uzdota man, ser,» viņš stīvi sacīja, un ja viens no Trim Lielajiem uzrunāja citus ar «ser», tad varēja gaidīt asu domu apmaiņu. «Mēs pielikām visas pūles, lai sagūstītu Toniju — es pats biju aizbraucis uz Duvru, lai novērotu tvaikoņus, kas uztur satiksmi pār Lamanša kanālu . ..»

«Bez šaubām.» sacīja Bills, dīvaini smaidīdams. «Tas varētu gadīties ikvienam no mums. Tonijs, kurš bija liela stila viltotājs, varēja būt ieguvis iespēju sazināties ar kādu no mūsu vīriem. Tur jūs neko nevarējāt darīt. Lai kā arī tas nebūtu — Tonijs ir miris. Pie tam pirms septiņiem gadiem.»

«Es toreiz piedāvāju iesniegt atlūgumu . . .» iesaucās Millers, bet sarunas biedrs to pārtrauca ar rokas mājienu.

«Aizmirstiet to. Mums katram bijušas savas neveiksmes. Patlaban no svara vienīgi kāda cita lieta,» viņš lēnām sacīja, «un šinī lietā jūs, Džimmij, esat ieinteresēts… Kupijs!»

«Ak, Kungs, Bili, es aizmirsu, ka jums jāiet projām,» izmisis sacīja Džimmijs. «Un es gribēju ar jums runāt tieši par Kupiju.»

«Tas bija viens no iemesliem, kāpēc par to ieminējos,» teica Bills Dikers, domīgi rīvēdams degunu. «Kupija darbība jāizbeidz. Vai jus lasījāt, ko Vestminsteras tiesnesis sacīja par notikumu ar Sēļu? Jau otrā pašnāvība šinī gadā un sagaidāmas vēl citas. Mums pat grūti iedomāties, cik daudzus cilvēkus Kupijs vajā. Jau četrdesmit trīs gadus esmu policijas dienestā, un savas neveiksmes varētu saskaitīt uz vienas rokas pirkstiem. Tas izklausās pēc lielīšanās, tomēr tie nav tikai tukši vārdi. Nav atrodams neviens dzīvs blēdis, kura vajāšanu es būtu uzsācis un kuru beidzot nebūtu sagūstījis. Četri nesagūstītie jau miruši.»

Galvenais superintendants Viljams Dikers runāja skaidru patiesību. Diviem pieķertiem noziedzniekiem sastopoties, tie nekad neliedza atzinību Dikera ģēnijam, viņa izmanībai, viņa nežēlībai. Cilvēki bija gājuši uz nāves soda namu, tomēr viņu acu priekšā vēl arvien bija attēlojusies Dikera nelokāmā sejas izteiksme.

Bills Dikers bija tas, kurš deviņus mēnešus ilgi izpildīja ārkārtīgi grūtos jūrnieka pienākumus, līdz beidzot panāca, ka pie Labās Cerības raga, kuģiem atgriežoties uz Angliju, bocmanis Čarlzs Bazers atzinās, ka ir Telemarkā izdarītās slepkavības līdzdalībnieks. Bāzers bija piedzēries, un tas notika vidējās sardzes laikā, kad cilvēki nav normāli,— tomēr galu galā uz Billa Dikera savākto pierādījumu pamata viņš nonāca pie karātavām.

«Bet Kupijs mani tomēr apvedis ap stūri,» viņš turpināja. Tas izklausījās pēc pārmetuma policijai, neskatoties uz to, ka tikai nedaudzi Kupija upuri ir «čīkstējuši».

«Ari turpmāk nebūs visai daudz čikstētāju,» sacīja Džimmijs, no jauna aizdedzinādams cigāru. «Vai jūs atceraties to Londonas Sitijas viru, kurš atnāca šurp un vēlējās atdabūt vēstules, kuras bija rakstījis kādai koristei?»

«Viņš pēc tam še vairs nav redzēts. Kas noticis? jautāja Dikers.

«Kupijs ir minētās vēstules fotografējis un iespiedis. Visi Sitijā viņam tuvie cilvēki saņēma pa eksemplāram. Viņa sieva, māte, veikala biedri, baņķieris.. . Visi, visi. Kupijs laida apgrozībā tikai vienu vēstuli, un Sitijas virs tūdaļ maksāja. Šodien šeit ieradās Koletts — Lofords Koletts, advokāts, kurš šo lietu vadīja. Viņš izteicās, ka devis minētam veikalniekam padomu nemaksāt ne centa, tomēr veikalnieks lietu nokārtojis — tas viņam izmaksājis astoņus tūkstošus sterliņu mārciņu. Tas tir jauns terorizēšanas paņēmiens, kādu Kupijs pasācis pielietot;»

ii'ilVāi'i'f kādi jauni terorizēšanas gadījumi?» jautāja Dikers.

'^VOltoris. . . Bet tas vairs nav jauns gadījums,» sacīja D'žiīnmijs. «Arī šo manu nabaga draugu Kupijs apmuļķojis. Bet sakiet; 'Miller,» viņš piepeši uzrunāja no sevis pa labi sēdošo v'īrU ar tumšo seju, «jūs taču pazīstat Voltonu, vai nē?»

«Pavirši,» tas atbildēja.

«Vai jūs esat runājiļši ar viņu?»

«Varbūt, bet kāpēc jūš tā jautājat?»

Viņa balsī bija saklausāmas dusmas.

«Viņš man stāstīja — kāds cilvēks ieteicis ņemt Kupiju nopietni. Kāds cilvēks, kurš, kā rādās, ir laidis apgrozībā spoku stāstu par Kupija visvarenību.»

Millera seja kļuva pavisam tumša.

«Es nezinu, ko jūs saprotat zem «spoku stāsta»,» viņš asi sacīja. «Es ieteicu misteram Voltonam spert zināmus soļus, uz kuriem viņam aizrādīts.»

«Klausieties, neplāsieties savā starpā,» strīdu pārtrauca Bills Dikers. «Man ir liels respekts pret Kupija varu. Viņa rīcībā droši vien ir milzīgs daudzums ziņu par ļaudīm …»

Viņš apklusa, jo durvis atvērās, un istabā ienāca formas drēbēs ģērbies policists ar vēstuli rokā.

«Man?» sacīja Millers. Viņš atplēsa aploksni un izņēma divas ar mašīnu aprakstītas lappuses. Dikers sarunājās ar Džimmiju, kad viņš piepeši izdzirda kliedzienu un atri apsviedās apkārt. Millers stāvēja pie loga, vienu roku pielicis pie kakla un ar otru saburzīdams vēstuli. Millera tumšā seja bija līķa bālumā un skatiens mežonīgs.

«Dieva dēļ!» iesaucās Bills Dikers, ar vienu lēcienu nostādamies tam līdzās. «Kas noticis, Miller?»

Millers papurinaja galvu.

«Nekas… nekas,» viņš aizsmacis sacīja. «Atvainojiet…»

Un steigšus izgaja ārā. Izdzirduši Millera istabas durvis aizveramies, viņi jautājoši paraudzījās viens otrā.

«Kas gan noticis, ar, Milleru,— sliktas ziņas?»

Džimmij$-.ņe: v^iuigi grozīja galvu.

«Es nezinu. Viņš ir neprecējies, tāpēc runa nevar but par ģimenem raizēm. Jūs taču zināt, kads viņš ir — vaļsirdīgs viņš nekad …»

Šāviena troksnis bija skaidri sadzirdams, un viena sekundē Sepings atvadas pie Millera durvīm. Tās bija aizslēgtas.

«Otru atslēgu!» iesaucās Dikers, un Džimmijs skriešus aizsteidzās pa koridoru. Acumirkli vēlāk viņš jau bija atpakaļ. Dikers, atslēdzot durvis, atgrūda tas līdz galam vaļā.

Gaisā bija redzams mazs zilu dūmu mākonītis, kas lēnām kustējās. Uz tepiķa kamīna priekšā gulēja Millers, revolveri cieši rokā turēdams.

Kamīnā Džimmijs ieraudzīja degošu papīru, steigšus sagrāba to un nopūta liesmu. Bija palikusi tikai šaura strēmele.

«Viņš ir pagalam,» sacīja Dikers. «Kas tas ir? Noplesiet, nesadegušo papīra gabaliņu — pelnus mēs nofotografēsim.»

Džimmijs Sepings nolika apdegušo papīra gabaliņu uz galda, un pa daļai apdegušos septiņos vārdos bija daudz kas saprotams.

Piecdesmit tūkstošu . . .

Tonijs Fra . . .

aizbēga . . .

bankā . . .

Norvicā . . .

Apakšā bija vēl redzama daļa no burta K . . .

«Naudu viņš iemaksāja kādā Norvicas bankā, to es zinu,» sacīja Dikers un uzlika kāju uz atlikušajiem papira pelniem. «Tātad viņš toreiz palaidis Toniju vaļā par pusi no laupījuma. Ari šo varbūtību es biju iedomājies. Un Kupijs to, acīmredzot, zin.»

Viņš aizdedzināja sērkociņu un pielaida uguni papira gabaliņam. Kad papīrs bija pārvērties pelnos, viņš tos iesvieda kamīna.

«Par fotografēšanu nerunāsim, Džimmij!» viņš sacīja. «Labāk sacīsim, ka pēdējā laikā viņš izturējās dīvaini — dienesta interesēm arvien jāatrodas pirmajā vietā.»

Viņš paspēra soli uz priekšu un viegli uzsita uz mirušā vīra pleca.

«Nabaga zellis! Es sagūstīšu Kupiju, Miller. un sagūstīšu viņu pamatīgi!»

Treša nodala

«Ja noziegumu atklāšana būtu tik vienkārša lieta, kāda tā šķiet caurmēra kriminālromānos, tad atklātu visas pasaules noslēpumus vēl pirms izkapšanas no gultas,» sacīja Džimmijs Sepings. «Lieta kļūst tiešām puslīdz vienkārša, ja jums rokās visas pazīmes un jums jau bijusi izdevība rūpīgi apsvērt visas attiecīgā gadījuma dīvainības, ierobežojot aizdomas uz diviem vai trim cilvēkiem. Ir skaidrs, ka meklējamais nelietis taču nevar būt varonis ar vaļsirdīgu sejas izteiksmi un sprogainiem matiem.»

Rekss Voltons klusu iesmējās un pielēja savu glāzi no garkaklainās pudeles. Viņš ēda pusdienas Džimmija dzīvoklī un bija ar mieru atzīt, ka dzīvē ir daudz prieka, jo šis izrādījās pēdējais vakars viņa vecpuiša mūžā. Džimmijs turpināja:

«Ja visi nelieši būtu plecīgi, liela auguma vīri, tumšu seju; vīri staigā maskās un milzīgi lielās platmalēs, ar Jaunu sejas izteiksmi, un ja zilas acis būtu katrā gadījumā nevainības pierādījums, tad dzīve ritētu uz priekšu visai omulīgi . . . Pagaidi!»

Piecēlies viņš izgāja no istabas, lai drīz vien atgrieztos ar lielu sējumu padusē. Atbrīvojis vietu uz galda blakus viesim, Džimmijs nolika grāmatu un atvēra to. Ta bija izgriezumu grāmata, kurā tika ielīmētas vīriešu un sieviešu fotogrāfijas, dzīvojamo ēku iekšējie un ārējie uzņēmumi, vēstules, ar zīmuli rakstītas zīmītes, vienkāršas plānu skices un vienā lappusē bija redzamas arī nedaudz izkaltušas un saspiestas puķes.

«Apskatiet šo vīru.»

Viņa pirksts aizskāra smaidoša jauna cilvēka fotogrāfiju ar dziļu, inteliģentu acu skatienu.

«Tas ir Belions, Getšedas slepkava. Viņš nonāvēja četras sievietes un tik pamatīgi paslēpa līķus, ka mēs tos tā arī neesam atraduši. Un kā jums šķiet, kas bija šis cilvēks?»

Viņš pieskārās kādam citam portretam. Tajā bija redzams virs, platu seju, draudošs.

«Ņemot vērā šaurās acis, nepareizi izveidoto degunu, nokārušos apakšlūpu! Droši vien . .. arī kāds slepkava,» sacīja Rekss, un Džimmijs iesmējās.

«Galvenais inspektors Karters, kurš apcietināja Belionu. Karters ir vecpuisis, kurš izdod visu savu naudu, lai uzturētu patversmi nabaga bērniem.»

Viņš atšķīra citu lapu.

«Vai šī ir ļauna vai laba sieviete?» Džimmijs norādīja uz kādu citu bildi.

«Man šķiet, ka tā ir parastā vidusšķiras sieviete,» Rekss sacīja. «Es gribēju sacit, ka tā ir vecas saimnieces, vai arī uzticamas apkopējas ģīmetne.»

«Tā ir Džesija Heinca — eņģelīšu taisītāja. Viņa nonāvēja septiņus bērnus un pakāra tos Kardifā.»

To pateicis, Džimmijs aizcirta grāmatu.

«Policijai ierodoties slepkavības vietā, tā nāk sakarā ar kāda nezināma cilvēka līķi. Viss, ko šis nedzīvās miesas nozīmē, viss, ko nelaiķis ir ienīdis, mīlējis, vai no kā viņš baidījies, viss dzīves saturs ir nezināms. Pavedieni, kas viņu savienoja ar pasauli, ir pārgriezti. Jums jāstrādā, tā sakot, atpakaļ un jāatjauno visi sakari.»

Rekss Voltons domīgi noraudzījās sava cigāra galā un lēnām birdināja pelnus uz apakštasītes.

«Es izlūgtos kā žēlastību no debesim, lai varētu tā attēlot Kupiju un pēc tam nogalināt,» viņš nikni sacīja.

Džimmijs steigšus paskatījās uz augšu.

«Es jau to mēģināju, bet līdz šim veltīgi. Ja jūs esat normāls cilvēks, tad nekad nav iespējams iedomāties sevi anonīmu vēstuļu rakstītāja lomā. Jāatzīst gan, ka Kupijs ir visslīpētākais naudas izspiedējs, tomēr ne visas viņa vēstules rakstītas peļņas nolūkā. Vismaz puse no tām vēsta par bezdievīgu ļaunprātību.»

«Runājiet par kaut ko citu,» mierīgi sacīja Rekss Voltons. «Man arvien ir sāpīgi visu to dzirdēt un šovakar — vairāk kā jelkad — es šo lietu gribētu izslēgt no savas atmiņas.»

«Nožēloju, biju piemirsis,» sacīja Džimmijs un mēģināja novirzīt sarunu uz citu pusi.

«Vienīgi ļaunprātība bija par iemeslu tam, ka viņš iedzina nāvē Milleru . . .»

Rekss uzlēca kājās kā lodes ķerts.

«Milleru . . . kuru Milleru? Londonas kriminālpolicijas darbinieku! Labais Dievs!»

Drausmu izteiksme bālajā sejā bija par pamatu zināmiem Džimmija secinājumiem.

«Jūs viņu pazināt? Vai viņš bija tas, ar kuru runājāt par šī nelieša brīdinājumiem?»

Rekss piekrītoši pamāja ar galvu.

«Vai jūs domājiet, ka viņu tāpēc nogalināja?» «Viņš izdarīja pašnāvību. Es jums to saku slepeni. Viņi bija uzzinājuši par Milleru kaut ko diskreditējošu.»

Rekss mežonīgi kratīja galvu.

«Nē, nē!» viņš kliedza. «Viņu nogalināja tāpēc, ka viņš man palīdzēja. Tāpēc . . .»

«Nu?» jautāja Džimmijs runātājam apklustot.

Rekss Voltons izņēma no kabatas lakatiņu un slaucīja nosvīdušo pieri.

«Es priecāšos, kad rītdiena būs pagājusi,» viņš sacīja, iztukšodams otro glāzi vīna, pie kam Džimmijs izbrīnījies redzēja viņa roku drebam. «Neviena drūma stunda nav mani tā uztraukuši kā šī, lai gan esmu redzējis bailēs sastingušus vīrus. Bet mēs zinājām, kas atrodas viņpus nevienam nepiederošās zemes joslas starp mūsu un ienaidnieka ierakumiem — turpretim Kupijs ir nezināms.»

Tad viņš pēkšņi iesmējās.

«Es esmu auša. Tas, no kā baidos, nevar notikt — vismaz tagad nē.»

Džimmijs piepeši parādīja dzīvu interesi.

«Kāpēc gan — vismaz tagad nē?» viņš jautāja.

SinI acumirkli kāds pie durvīm pieklauvēja, un istabā ienāca sulainis.

«Kolmena un Voltona jaunkundzes,» viņš paziņoja.

Dora izskatījās ļoti daiļa savā karmīnsarkanajā plīša jakā. Glītā Džoena Voltona ar apcirptajiem matiem un vīrišķīgo seju bija īsts pretstats Dorai.

«Ideju par šīm vecpuiša pusdienām gan neierosināju es,» sacīja Dora smaidošu skatienu. «Tomēr esmu pārliecināta, ka tev nenācās būt drūmam, Reks.»

Voltons palīdzēja viņai noģērbt sarkano plīša jaku.

«Kopā ar savu veco draugu nekad neesmu drūms,» viņš sacīja, un balsi nekas neliecināja par saspīlēto garastāvokli.

«Kādus jautājumus gan jūs pārrunājāt? Par noziegumiem, slepkavībām un tamlīdzīgām lietām?» jautāja Džoena. «Man neviens nekad nepalīdz novilkt jaku …»

Viņa nosvieda savu mēteli uz tahtas un pievilka pie galda krēslu.

Džoena atvēra uz galda nolikto grāmatu, bet Džimmijs atturēja.

«Sī grāmata nav mazām meitenēm,» viņš sacīja. «Sī ir mana mazā drausmu grāmata.»

«Ļauj taču apskatīt,» lūdzās Džoena, ieinteresētu skatienu. «Sinī grāmatā nevar būt nekas traģiskāks kā lugā kuru nupat redzējām.»

«Tā laikam bija joku luga?»

«Laikam gan,» sacīja Džoena, aizdedzinādama papirosu. «Šovakar man šķiet, ka izprotu noziedznieku pasauli. Ievēro Doras acu sāpīgo skatienu!»

Dora Kolmena iesmējās.

«Mana dārgā Džoena,» sacīja Voltons, un viņa balss viegli iedrebējās, «man ļoti patiktu, ja tu neapgrūtinātu Doru.»

«Mazs satricinājums nāktu Dorai tikai par labu,» mierīgi sacīja Džoena.

Apskatījusi galdu un izlasījusi vīna pudeles etiķeti, viņa saviebās.

«Doktora Butšteinera vīns? Man šķiet, ka tādos gadījumos, kā šovakar, labais, dzeltenais Sampaņas vīns ir vienīgais piemērotais dzēriens. Džimmij, vai tu devi viņam kādu labu padomu?»

«Es nekad nedodu padomus jaunlaulātiem vai arī tādiem, kuri drīz kļūs par jaunlaulātiem,» sacīja Džimmijs. «Tas neietilpst policijas ierēdņa darbības sfērā.»

Dora bija paņēmusi no galda vīnogu un domīgi to ēda.

«Vai Rekss jums izstāstīja savu noslēpumu?»

Džimmijs sarauca uzacis.

«Es nemaz nezinu, ka viņam ir kāds noslēpums,» inspektors vaļsirdīgi atbildēja.

«Viņam ir noslēpumaini plāni attiecībā uz medus mēneša pavadīšanu,» iebilda Džoena, izpūsdama gaisā kuplus papirosa dūmus. «Sim medus mēnesim jābūt tādam, kāds vēl nekad nav redzēts! Nav sagaidāms nekas tik parasts kā ceļojums uz Venēciju, arī lidojums uz Skotijas mežiem nav domāts; tāpat nav paredzēta nozušana "Parīzē.» Smaidošu skatienu viņa pavērās brālī. «Izstāsti jel mums tagad, Reks; tu taču esi starp saviem draugiem. Es zvēru . ..» viņa saslapināja pirkstu un zīmīgi pārvilka ar to pār rīkli.

«Tu vari zvērēt, līdz tev paliek zaļas acis.» pašapmierināti atbildēja brālis. «Tas ir mans noslēpums, kuru neizpaužu nevienam. So noslēpumu izstāstīšu savai jaunajai sievai tūdaļ pēc dzimtsarakstu nodaļas atstāšanas. Nu, jaunie ļaudis, es jūs aizvedīšu uz mājām. Vai jūs rītā ieradīsieties Portlandes laukumā? Mēs vispirms noturēsim kāzu brokastis,— ko es jau jums esmu stāstījis kādas reizes trīs. Tad dosimies uz dzimtsarakstu nodaļu. Un nekādas kāzu dāvanas, Džimmij.» Viņš brīdinādams pacēla pirkstu.

«Pat kazu dāvana jaunajai sievai ir noslēpums,» sacīja Džoena. «Es personīgi neatsakos no apsudrabotas platmenažas dāvināšanas. To es arvien mēdzu darīt, un arī šinī gadījumā negribu rīkoties citādi. Ļaudis nav uzskatāmi par pilnīgi salaulātiem, kamēr tiem nav sudraba platmenažas — tā ir daļa no ceremonijas.»

Džimmijs pavadīja viņus līdz izejai, un, uz trotuāra stāvēdams, noraudzījās automobīlī, līdz tas nozuda. Viņam tur stāvot, kāds vīrs steigšus gāja garām, un, kāpdamies atpakaļ. Džimmijs sadūrās ar garāmgājēju.

«Atvainojiet,» sacīja Džimmijs, bet svešais steidzās projām, ne vārda nesacīdams.

Džimmijs atgriezās tukšajā ēdamistabā. Iebāzdams roku smokinga kabatā, lai izņemtu sērkociņu kastīti, viņš sataustīja kaut ko neparastu un izņēma to no kabatas. Tas bija mazs, vienkāršs celuloīda lellis—«Kupijs», ar ieplestām acīm un zobgalīgā smaidā savilktām lūpām. Ap leļļa vidu bija apsieta maza, balta lentīte, uz kuras bija uzrakstīts:

«Atsakies un paliec atsacījies.»

Viņš pārsteigts noraudzījās mazajā lelli.

«Jods sazin, no kurienes tas gadījies,» viņš sacīja.

Ceturta nodaļa

Misters Teofils Kolmens stāvēja pie ēdamistabas loga, un viņa garastāvoklis nebija no labākajiem. Saviem darba biedriem valsts rentejā viņš stāstīja, ka esot ieraduma vergs. Ik rītus viņš cēlās pulksten 7 un četras reizes nostaigāja Portlandes laukuma garumu. Pie tam vienalga, vai laiks bija jauks, vai slikts, vai sniga, vai zibeņoja, vai bija auksts vai karsts. Arī tērps viņam bija arvien vienāds — vasarā plāni alpakas svārki un ziemā spilgti dzeltenas krāsas adīta jaka, kura lielā mērā saistīja piena iznēsātāju, policistu un darbaļaužu vērību.

Pulksten deviņos viņš ēda brokastis, pēc tam, kad bija nokārtojis savu visai šauro korespondenci un izlasījis «Taimsa» pirmo ievadrakstu, lai viņa uzskati par politisko stāvokli būtu arvien jauni. Misters Kolmens nekad nespēlēja golfu, tomēr atzinās, ka arvien paliekot uzticīgs vista spēlei. Sarunā viņš aizstāvēja augstas muitas, lielu floti un garus sieviešu apģērb bus; vislielākais pretinieks viņš bija sociālismam, pārāk plašu aprindu izglītībai un Amerikai.

Viņš bija maza auguma vīriņš, resns, pliku pauri,'bet kuplu vaigu bārdu.

Sajā rītā viņa parasto rīcību traucēja kāzas. mazā galda vietā, pie kura parasti līdz ar1 Savu m'eitu rtiēdza sēdēt' pie bagātīgas brokastu maltītes, apspriežot politiskākā vokli uff dzelzceļa akciju kursa svārstīšanos, bija novietots daudz lielāks galds, izgreznots ar puķēm un mirdzošiem stikla traukiem! Misters Kolmens juta, ka parastas lirpķastis ir izjauktas.

«Vai mistera Voltona ceļasomas a'fsūtītas?» viņš jautāja sirmajam sulainim.

«Jā gan, ser. Tās pienāca šorīt. Es atļāvos izņemt no vienas ceļasomas mistera Voltona ielas uzvalku,» Misters Kolmens noraudzījās viņā; p^jfļņetoši. «Džentlmeņiem nav ielas uzvalku», jPij^ker. Viņiem ir rīta uzvalki, balles uzvalki un atpyta&; uzvalkiJūs izņēmāt no somas mistera Voltona atpūtas; uzvalķ%?f, «Jā, ser.»

«Kad misters Voltons pārnāks mājās pēc ceremonijas, jūs viņam palīdzēsiet pārģērbties, Parker. Es nešaubos, ka saņemsiet par to bagātīgu dzeramnaudu.»

Un viņš uzrunāja savu meitu, kura patlaban bija ienākusi istabā.

Tikai nedaudzām sievietēm ir sevišķi labs izskats kāzu rītā. Dora Kolmena piederēja pie šīm nedaudzajām. Ejot pāri istabai pie tēva un to noskūpstot, viņa izskatījās ļoti jauna un bērnišķīga.

«Vai labi gulēji? Laimīgs mūžs ir tai līgavai, kuras laulības dienā spīd saule, bet patlaban līst, nudien!»

«Es būšu laimīga,» viņa sacīja, un, skatīdamās tēvam acīs,j smaidīja.

Sinī brīdī ieradās Lofords Koletts. Viņš bija advokāts, kas) darbojās ar labiem panākumiem, un viņa popularitāti vairoja tas, ka klientu starpā bija arī misters Kolmens. Tas apstāklis, ka viņš bija arī mistera Kolmena vienīgais māsas dēls un Doras brālēns, šoreiz bija mazāk no svara. Kā mistera Kol-f mena juridisko padomu devējam. viņam piekrlta vissvarīgākā loma, pārējās attiecības aizvirzot otrā populārākā

Rekss Voltons un viņa māsa ieradās reizē ar Džimmiju Sepingu, pie kam Rekss bija nervozs un izklaidīgs. Tuvojoties līgavai, viņa seja noskaidrojās.

«A, kapteinis Sepings.» Ārpus Skotlendjarda tikai misters Kolmens arvien atgādināja Džimmija virsnieka titulu. «Atnācāt apraudzīt kāzu dāvanu, ko?»

Ja misters Kolmens jokoja, tad viņš to mēdza darīt visai neizveicīgi, un pats arvien smējās par saviem jokiem. Džimmijs aiz pieklājības smaidīja. «Dzirdēju, ka kāzu dāvanu nemaz nebūšot,» viņš sacīja, un misters Kolmens nopietni pamāja ar galvu.

«Ļoti gudri, tiešām, ļoti gudri. Voltons ir bagāts cilvēks, Kāpēc gan lai viņš aplaupītu savus draugus? Vai gan mēs viņam varam kaut ko dot, ko viņš pats sev nevarētu nopirkt? »

«Zivju nažus,» mierīgi sacīja Džoena. «Neviens nekad nepērk pats sev zivju nažus. Es tos atnesu.»

Džoena misteram Kolmenam nepatika. Viņš nekad nemēģināja apslēpt savas antipātijas pret Džoenu. Viņai piemita viss, kas bija moderns, bet līdz ar to arī vulgārs. Viņa smēķēja papirosus, nodarbojās ar sportu, viņa dejoja — ne tās cienīgās dejas, kuras bija dejojusi mistera Kolmena mātes māte, bet varmācīgi un nedelikāti.

«Parker,— visi jau ieradušies!»

Viņš svinīgi pamāja ar galvu un, piegājis pie loga, kur stāvēja Rekss Voltons un Dora, saņēma meitu pie rokas un pavadīja līdz krēslam.

Džimmijs gāja pa labi no Džoenas, bet Lofords Koletts pa kreisi.

Vai jūs izzinājāt Reksa medus mēneša ceļojuma virzienu?» viņš jautāja Džoenai.

Meitene noraidoši pakratīja galvu.

«Viņš ir tik mēms kā austere. Es pat nezinu, kāda būs viņa dāvana līgavai. Tas ir kaut kas briesmīgi dārgs un rets, jo pagājušajā mēnesī Kadoganas skvērā bija juvelieru veikals, un man ir zināms, ka Rekss tur noraidīja kā nederīgu pērļu kaklarotu, kura maksāja vairākus tūkstošus sterliņu mārciņu.»

Viņa paskatījās uz līgavu un nopūtās. Džimmijs saprata šis nopūtas iemeslus.

«Jūs domājiet par kādu personu,» viņš sacīja klusā balsi,un viņa piekrītoši pamāja ar galvu.

«Man ļoti patīk Dora — viņa ir daiļa un mīļa. Bet Edite bija mums draudzene. Es būtu vēlējusies, lai Rekss neprecas … tik drīz.» Viņa piepeši mainīja sarunas tematu, un pēc dažām minūtēm jau atkal bija tas pats agrākais līksmais cilvēka bērns.

Programma bija vienkārša. Laulāšanas ceremonijai vajadzēja notikt Merilebones dzimtsarakstu nodaļā, pēc tam jaunlaulātiem vajadzēja atgriezties Portlandes laukumā un pārģērbties. Voltona lielais sporta automobilis jau gaidītu un tad laimīgais pāris dotos ceļā.

Džimmijs uztvēra sava drauga skatienu. Rekss smaidīja. Viņš jutās laimīgs, neskatoties uz naktī pārdzīvotajām bailēm. Viņš tikko spēja novērst skatienu no lieliskās jaunavas, kura sēdēja pa labi no mistera Kolmena.

Tad šis cienījamais vīrs piecēlās, glāzi rokā turēdams.

«Es gribu saderēt, ka viņš iesāks ar vārdiem «Mani dārgie draugi,» čukstēja Džoena.

«Pieņemu šo derību,» atčukstēja Džimmijs un acumirklī zaudēja.

«Mani dārgie draugi,» sacīja misters Kolmens, «šinī gadījumā, kad divas… ē… milējošas sirdis kļūst apvienotas svētajās … ē . . . laulības saitēs, mums pienākas novēlēt viņiem tādu labklājību un tādu laimi … ē . . .»

Kad viņš beidzot sacīja savas runas gala vārdu, atskanēja nedroši aplausi.

Goddevīgais Pārķers noliecās pār Reksa Voltona krēslu un kaut ko iečukstēja tam ausī.

«Kāpēc gan Rekss iet ārā?» pārsteigta jautāja Džoena redzēdama, ka Voltons atstāj istabu.

Ne misters Kolmens, ne līgava acimredzot neuzskatīja iziešanu ārā par kaut ko neparastu. Džimmijs redzēja, ka misters Kolmens ar pirksta mājienu pieaicināja pie sevis Pārķeru, pēc tam notika īsa jautājumu un atbilžu apmaiņa. Misters Kolmens pamāja ar galvu un kaut ko pateica Dorai, bet pēdējā kaut ko klusām teica Džimmijam, tomēr arī Džoena dzirdēja šos vārdus.

«Viņš bija uzdevis Parkeram atgādināt, ka pulkstenis būs desmit minūtes pāri desmitiem,» sieviete uztraukta sacīja. «Es vēlos, lai viņš neko tamlīdzīgu nedarītu. Viņš labprāt mīl sagadāt citiem pārsteigumus — man šķiet, ka viņš aizgāja atnest kāzu dāvanu.»

Pagāja piecas minūtes . .. desmit, bet Rekss Voltons neatgriezās. Misters Kolmens paskatījās kabatas.:pulkstenī.

«Mūsu jaunajam draugam būtu jāatgādina, ka pulksten desmitos un trīsdesmit minūtēs viņam ir svarīgas darīšanas,» viņš sacīja it kā jokodams.

Pagāja vēl piecas minūtes, pēc tam Pārķers izgāja no istabas un tūdaļ atgriezās.

Izrādījās, Rekss Voltons patiešām bija nozudis, un neviens netika redzējis viņu aizejam.

Piektā nodaļa

Džimmijs pa trepēm sekoja Parkeram istabā, kura bija iekārtota speciāli Reksam Voltonam. Voltona valkātais rīta tērps un strīpainās bikses bija pārmestas pār krēsla atzveltni.

«Viņa mētelis ir prom, ser,» sacīja Pārķers, «un arī platmale.»

«Kāda istaba atrodas šai blakus?» iznākdams jautāja Džimmijs.

«Tā ir Kolmena jaunkundzes istaba, ser.» Virssulainis atvēra durvis un parādīja lielu, glītu guļamistabu. Uz grīdas atradās divas ceļasomas apģērbu novietošanai līdz ar tajās jau ievietotām drēbēm, acīmredzot, sagatavotas paredzētam ceļojumam. Pie gultas stāvēja atvērta liela ceļasoma.

«Vai jūs viņu uzvedāt augšā, vai arī viņš uznāca pats?»

«Es viņam parādīju ceļu augšup, ser. Viņš man bija uzdevis atgādināt, kad pulkstenis būs desmit minūtes pāri desmitiem, jo viņš vēlējās minētā brīdi kādā nebūt nolūkā uznākt augšā.»

«Vai pārģērbties?»

Virssulainis noraidoši papurināja galvu.

«Nē, ser, misters Voltons pārģērbās jau pēc atgriešanās.»

«Vai viņš varēja nonākt pa trepēm lejā, neviena apkalpotāja nepamanīts?»

Virssulainis vilcinājās.

«Es nezinu, ser. Es apjautāšos.»

Kamēr Džimmijs rūpīgi apskatīja istabu, virssulainis ievāca ziņas un atgriezies teica, ka apakšstāvā neviens cilvēks līgavaini neesot redzējis.

«Viņš nav nonācis lejā, ser, jo divi šoferi gaidīja ārpusē, un tie viņu būtu redzējuši.»

«Vai šim namam ir vēl kāda izeja?»

«Se ir vēl apkalpotāju trepes,» sacīja virssulainis un aizveda viņu koridora stūri, kur šauras riņķa trepes veda pagraba stāva virtuvē. No šim trepēm bija durvis uz pirmo stāvu. Džimmijs mēģināja tās atvērt, un izrādījās, ka tās nav aizslēgtas.

Ārpusē bija mazs pagalms un vēl vienas durvis.

«Uz kurieni ved šis durvis?» jautāja Džimmijs.

«Uz staļļiem, ser. Tur atrodas garāžas un staļļi.»

Sepings gāja pāri pagalmam, kas bija bruģēts ar plienakmeņiem un secināja, ka ari otras durvis bija atvērtas. Neskatoties uz lietus gāzienu, viņš aizgāja līdz caurbrauktuves galam, tomēr nesastapa nevienu, kurš būtu redzējis nozudušo līgavaini. Viņš atgriezās ēdamistabā. Dora izskatījās bāla un vāja, turpretim Džoena Voltona, lai gan ari bāla, tomēr nezaudēja pašsavaldīšanos.

«Kas noticis, Džimmij?» viņa jautāja.

«Nesaprotu,» viņš atbildēja, galvu kratīdams. «Vai Reksam bija līdzi nauda?»

Viņa piekrītoši pamāja.

«Viņam bija ļoti liela summa — trīs vai četri tūkstoši sterliņu mārciņu papira naudā. Viņš man to pateica šorīt, bet negribēja sacīt, kāpēc tik daudz vajadzīgs.»

«Vai jūs esat pārliecināta, ka viņš atstājis māju?» neticīgi jautāja misters Kolmens. «Tas ir pilnīgi neiespējami! Es arvien esmu turējis misteru Voltonu par godavīru, kurš . . .»

«Nav nekāda iemesla grozīt savus uzskatus,» mierīgi sacīja Džimmijs. «Viņš nav atstājis namu brīvprātīgi, par to esmu pārliecināts.»

Inspektors atkal uzkāpa augšā pārmeklēt nozudušā vīra drēbju kabatas. Tās bija iztukšotas un, izņemot vienu papīra naudas gabalu vestes kabatā, kurš, acīmredzot, steigā pārģērbjoties, bija aizmirsts, viņš neko neatrada. Kāpēc gan Rekss bija pārģērbies. Viņš taču bija nodomājis salaulāties rīta tērpā, kuru valkāja ierodoties Portlandes laukuma namā, un gribēja pārģērbties tikai pēc laulību ceremonijas. Tas bija visneizprotamākais apstāklis visā šinī lietā. Ja Rekss Voltons aizvests ar varu, ja viņš būtu sagūstīts un aiznests no nama, tad viņš droši vien saviem gūstītājiem par prieku nebūtu pārģērbies. Ja otrais uzvalks butu nozudis un rīta uzvalks nebūtu atstāts turpat, tad tas jau daudz ko izskaidrotu.

Ēdamistabā atgriezies, viņš uzskatīja par nepieciešamu pastāstīt par brīdinājumiem, kurus bija saņēmis Rekss.

«Vai jūs domājiet, ka viņš ir aizvests ar varu?»

To jautāja Dora. Balss bija klusa, un skaistās acis nopietni vēroja slepenpolicista seju.

«Stāstiet man patiesību, kaptein Seping. Vai Rekss vakar vakarā izteica jel mazāko vēlēšanos, lai viņa laulības nenotiktu?»

«Taisni otrādi,» atbildēja Džimmijs. «Viņš bija ļoti laimīgs līgavainis, kuram prātā bija domas tikai par jūsu labklājību.»

Misteru Kolmenu, kura sejas izteiksme liecināja par visu fizisko un garīgo spēku sakopošanu šīs problēmas atrisināšanai, Džimmijs uzskatīja par īstu nevarības iemiesojumu un patētisku figūru.

«Tādas lietas kā aizvešana ar varu nemaz nenotiek, mans dārgais kungs,» viņš sacīja saīdzis. «Ja misters Voltons nav šinī namā, tad viņš to atstajis brīvprātīgi.»

«Man šķiet, ka vispareizākais būs, ka mēs aicināsim policiju,» sacīja Džimmijs.

«Bet tas nozīmē skandālu,» sacīja misters Kolmens ar dedzīgu žestu. «Policija nav pieaicināma, iekams mēs neesam lietas noskaidrošanas labā darījuši visu cilvēkam iespējamo. Varbūt, ka viņš ir atgriezies pats savā namā?»

Arī Džimmijs bija par to domājis, bet uz telefonisko pieprasījumu Kadoganas laukuma namā apmierinoša atbilde netika saņemta.

Kapteinis pavadīja Džoenu Voltonu uz mājām. Nozudušais vīrs nebija atgriezies un par viņu nebija arī saņemtas nekādas vēstis.

«Nabaga Dora!» sacīja jaunava ar asarām acīs. «Cik briesmīgi, cik briesmīgi! Džimmij, vai jūs nedomājat, ka viņš kļuvis vājprātīgs?»

Džimmijs noraidoši pakratīja galvu.

«Vai jūs domājat, ka viņam draud briesmas?»

«Nezinu. Sī lieta ir tik neizprotama,» sacīja Džimmijs. «Kupijs vēl nekad nav nokāvis — līdz šim vēl ne. Un Rekss nav tas vīrs, kuru var novest līdz pašnāvībai.»

«Vai viņa pagātnē nav nekas, Džimmij . . .?» viņa ziņkārīgi jautāja.

«Nekas,» bez vilcināšanās atbildēja Džimmijs. «Man zināms viss viņa mūžs. Nedomāju, ka starp mums varētu būt kāds noslēpums. Tiešām, vienīgā lieta, kura man nav zināma, ir jautājums par to, kur viņš bija nodomājis pavadīt savu medus mēnesi,» inspektors piebilda, bet, ievērodams jaunavas sejas izteiksmi, tūdaļ nožēloja savu pļāpību.

Atgriezies savā dzīvoklī, Sepings sameklēja Kupija atsūtīto zīmīti, kuru līdz ar lelli bija atradis kabatā, un uzmeklēja kādu nelielu grāmatu, kuru lietoja būdams skolnieks. Grāmatas baltās lappuses bija izraibinātas ar neskaitāmiem plankumiem, jo Certerhauzes skolā kādu brīdi bija plosījusies īkšķu nospiedumu vākšanas sērga.

Skotlendjardā pirkstu nospiedumu eksperts, daudz nedomādams, izklīdināja šaubas, kādas bija radušās Džimmijam.

«īkšķa nospiedums uz zīmītes un jūsu grāmatā redzamais nospiedums nelīdzinās viens otram,» viņš sacīja. «Ne grāmatas lapas labajā, ne arī kreisajā pusē redzamais nospiedums nelīdzinās uz zīmītes redzamam īkšķa nospiedumam.»

Džimmijs atvieglots uzelpoja. Kādu acumirkli viņu bija pārņēmušas vismežonīgākās aizdomas.

«Salīdziniet mana paša pirksta nospiedumus,» viņš teica, un, kad tas bija noticis, dežūrējošais inspektors atkal purināja galvu.

«Nē, ser, arī jūsu paša pirksta nospiedums tas nav.»

Viņš aizbrauca uz Celziju, un Reksa Voltona skaistā nama lielajā priekšnamā to sagaidīja Džoena.

«Vai nav nekādu jaunu ziņu?» viņa jautāja.

«Bīstos, ka nē. Es gribētu parunāt ar sulaini. Man ienāca prātā, ka viņš mums varētu palīdzēt. Rekss viņam varbūt kaut ko sacījis.»

«Es aizsūtīšu pēc viņa,» Džoena teica. «Nāciet iekšā, Džimmij. Esmu tik nelaimīga. Man šķiet, ka ar Reksu būs noticis kaut kas nopietns.»

«Es esmu gluži pretējās domās,» dūšīgi meloja Džimmijs, tomēr redzēja, ka tam neizdodas nevienu maldināt. «Kā sauc sulaini?»

«Viljams Uelss,» viņa atbildēja. «Viņš ir pavecs vīrs. Jau gadiem kalpo Reksam, un ir ļoti uzticams.» Pēc Viljama aizsūtītais kalpotājs atgriezies paziņoja, ka sulainis esot izgājis.

«Izgājis?» viņa pārsteigtā jautaja.

«Viņš izgāja nopirkt laikrakstu, jaunkundz,» sacīja kalpotājs, «un nav atgriezies.»

«Kad tas bija?» viņa jautāja.

«Šorīt, ap pulksten desmitiem, jaunkundz,» kalpotājs atbildēja.

Sestā nodaļa

Džimmijs nogaidīja veselu stundu, bet sulainis nepārnaca. Vakarā viņš iesniedza laikrakstiem abu pazudušo viru sīku aprakstu. Valsts policijai uzdeva meklēt Reksu. Novēroja visus vilcienus, tomēr neieguva neko citu, kā tikai visdažādākās baumas.

Vēlāk vakarā Džimmijs uzmeklēja Skotlendjardā Billu Dikeru, un Dikers uzņēma notikušo visai nopietni.

«Vajadzēja saprast, ka tas ir tikai laika jautājums, kad šī banda ķersies no draudu vēstuļu sūtīšanas pie citiem darbiem,» viņš sacīja. «Vai Voltons ir bagāts?»

«Viņš ir gandrīz miljonārs,» sacīja Džimmijs.

Bills Dikers piekrītoši pamāja ar galvu.

«Viņi to nenogalinās. Par to esmu pārliecināts. Viņi to paturēs par ķīlnieku, un mēs saņemsim ziņas par milzīgu summu pieprasīšanu.»

«Man šķiet, ka jūs cīnāties ar visļaunāko bandu pasaulē,» domīgi turpināja Dikers. «Turklāt še lieta grozās ap pieredzējušiem noziedzniekiem — to neaizmirstiet, Džimmij. Kriminālnoziedzniekus mēs sagūstam pateicoties tam, ka caurmērā jebkurš kriminālnoziegums ir tikai eksperiments. Un, ja šis eksperiments izdodas, tad nedaudz gadus vēlāk arvien grūtāk nākas sagūstīt vainīgo, jo viņš novērš pieļautās kļūdas. Viņam ir savas pastāvīgās adreses un filiāles — es protams runāju līdzībās — un viņš ir piesavinājies izvairīšanās rutīnu. Un šī īpašība ir vissvarīgākā. Jau neskaitāmas reizes esam mēģinājuši ievilināt slazdā Kupiju, bet tas ir pietiekami gudrs, lai pasargātos no elementārām atklāšanas metodēm, kādas mēs izdomājam Skotlendjardā. Un, ja beidzot ielauzīsities viņa apakšzemes ejā, tad piesargieties! Viņu nekas neatturēs, jo labi zin, ka tajā dienā, kad sagūstīs, viņš var sevi skaitīt par cietumnieku uz visu mūžu. Vai jūs atradāt sulaini?»

Džimmijs noliedzoši papurināja galvu.

«Tas ir dīvaini,» domīgi sacīja Bills Dikers, zodu berzēdams. «Kādas ziņas par viņa agrāko dzīvi?»

«Ļoti labvēlīgas, ciktāl es varēju izsekot,» sacīja Džimmijs. «Viņš bija amatnieks kara flotē, tad iestājās Voltona dienestā, vispirms par šoferi', tad par sulaini.»

«Vai viņam ir radi?»

«Brālis Kanādā. Mēs sūtījām kabelogrammu, bet saņēmām atbildi, ka viņam nav nekādu ziņu.»

«ļim! Kā uzņem visu notikušo jaunā lēdija—Kolmena jaunkundze?» puu

«Lieliski,» sajūsmināts sacīja Džimmijs.

Tiešām Dora Kolmena izrādījās īsts drošsirdības un pacietības paraugs.

Dikers sēdēja, stīvi raudzīdamies ārā pa logu uz pelēko dāttibja mūri. Tad sacīja:

«Jūs smiesities, ja teikšu, ka Kupijs kļūst par patiesu visas sabiedrības ienaidnieku. Jūs, varbūt, domāsiet, ka viņš jau tagad ir tāds, bet jūs redzējāt tikai viņa nelietību sākumu. Kāda ir jūsu teorija par Voltona nozušanu?»

«Man nav nekādas teorijas,» vaļsirdīgi sacīja Džimmijs. «Es atzīstos, ka man trūkst pamata zem kājām.»

Atgriezies savā dzīvoklī, Džimmijs redzēja, ka Dora un viņas tēvs to gaida.

«Vai kaut kas noticis?» inspektors steigšus jautāja. «Vai viņš atradies?»

Jaunava bēdīgi papurināja galvu,

«Nē, viņš nav atradies — atrasts tikai šis te.»

Viņa pasniedza ādas dārgakmeņu etviju, un Džimmijs, to atvērdams, nobrīnījās par lielisko, skaisto dimanta sprādzi.

Inspektors iesvilpās. «Kur jūs to ņēmāt?»

«Dora atrada savā apģērbu ceļasomā,» svinīgi sacīja misters Kolmens, «domājams, ka to pircis Rekss Voltons. Tiešām,» turpināja misters Kolmens, «es ļoti pamatīgi ievācu ziņas pie juveliera, kura firmu jūs redzat uz etvijas. Nav šaubu, ka šī ir tā pati sprādze, kuru Voltons dienu pirms kāzām nopircis par divi tūkstoši pieci simti astoņām sterliņu mārciņām.»

Džimmijs domīgi noraudzījās uz dārglietu.

«Jūs to atradāt apģērbu ceļasomā? Kur gan soma bija

novietota, mis Kolmen?»

«Blakus manai gultai,» sacīja jaunava.

«Vai tā bija aizslēgta?»

«Nē. Es to atstāju vaļā, lai pēdējā brīdī ieliktu dažas lietas. Šovakar somu atvēru, lai izņemtu sukas, un kādā kabatā

atradu šo rotas lietu.»

«Nekāds rakstisks paziņojums nebija?»

«Nē,» viņa atbildēja.

«Kad jūs pēdējo reizi atvērāt somu — es domāju pēdējo reizi pirms etvijas atrašanas?»

drīz pēc tam, kad Rekss nozuda, man šķiet,» viņa sacīja, brītiņu padomājusi. «Esmu pārliecināta, ka etvijas ar dimanta sprādzi tad vēl somā nebija.»

Džimmijjjs aļz, pārsteiguma sakoda lūpas. Tādā gadījumā dārglieta taču novietota somā laikā starp pusvienpadsmitiem

u

n brīdi,, kad, jauņava, to atfflda. Tikpat labi varēja būt, ka ārglieta tur bija novietota jau agrāk, vienīgi uztrauktā jaunava ņepaflļanīja. Acīmredzot, tā bija līgavaiņa dāvana. Vai arī Reļres to noviet^is lcā zināmu kompensāciju? …

So domu viņš tūdaļ at'meta Reksam Voltonam taču nevarēja ienākt prātā, ka nevērtīga davana — un šādos apstākļos tā bija nevērtīga — varētu kompensēt lielo pārestību, kāda nodarīta jaunavai. Pēkšņi viņam ienāca prātā jauna doma.

«Vai somā kaut kā trūkst?» viņš jautāja.

«Nedomāju vis. Visai rūpīgi gan neesmu saturu pārbaudījusi, bet somā nebija nekas tik vērtīgs, ka to varētu iekārot zaģlis.»

Džimmijs atdeva etviju jaunavai.

«Tā, protams, pieder jums. Dārglieta ir pirkta un nolemta jums, un pierādījumusakaitā, kurus es savācu, šai sprādzei nav nekādas nozīmes.»

«Tas, protams, nonāks laikrakstos,» sacīja misters Kolmens, uzacis raukdams. «Sī publicēšana mani ļoti sāpina, kaptein Seping, tiešām sāpina. Es nebīstos konservatīvos laikrakstus, kuri izturēsies mēreni un nesniegs plašākas ziņas. Es bīstos puspensa laikrakstus — populārās audzināšanas produktu.» Viņš apjucis grozīja savu lielo galvu. Acīmredzot viņam vairāk rūpēja iespaids, kādu Reksa Voltona nozušana varētu atstāt uz amatu, nekā meitas bēdas un rūpes.

Jaunava palika pie Džimmija vēl brītiņu pēc tēva aiziešanas.

«Ja saņemsiet ziņas par Reksu, jus taču man telefonēsiet jebkurā diennakts stundā, vai ne?» viņa lūdza.

Vakarā, gulēt iedams, Džimmijs juta, ka Dikera vārdos bija kaut kas, kas pelnīja lielāku ievērību. Tieši tajā brīdī, kad viņš gribēja izdzēst spuldzi, atskanēja telefona zvans un tūdaļ arī sulainis klauvēja pie durvīm.

«Pie telefona kāds cilvēks, ser, kurš nevēlas nosaukt sevi vārdā.»

Džimmijs steigšu» 'uraivilka rīta1 svārkus un iegāja kabinetā.

«Vai tas esat jūs, kaptein Seping?»

Balss bija rupja un Džimmijam sveša. «Jā. Kas jūs esiet?»

«Tam nav nozīmes,» skanēja atbilde. «Dodieties uz mistera Voltona namu un apskatiet viņa rakstāmgalda apakšējo labo atvilktni — steigšus.»

«Bet kas jūs tāds esiet?»

«Lieta ir steidzoša — izdariet to vēl šonakt. Vēstuli ielieciet zilajā aploksnē!»

Un Sepings dzirdēja noliekam klausuli.

Septītā nodaļa

Džimmijs steigā apģērbās un, atradis taksometru, devas uz Kadoganas skvēru. Voltona nama logi vēl bija apgaismoti, jo Džoena nebija aizgājusi gulēt, un viņa, līdz ar sulaini, pienāca pie durvīm.

«Vai ir kādas jaunas ziņas?» meitene dedzīgi jautāja.

Džimmijs Sepings pirmo reizi sāka noskārst, ka viņa interese pret šo dīvaino gadījumu nebija tīri arodnieciska, nedz ari izskaidrojama vienīgi ar draudzību pret Reksu. Džoena Voltona, šķiet, vienā dienā bija pārvērtusies pieaugušā sievietē un lūdza tik dedzīgi, ka pārsteidza, bet tūdaļ ari sabaidīja policistu.

Džimmijs kopā ar Džoenu iegāja viesu istabā un tur izstāstīja viņai par ziņojumu.

«Nē, tā nebija Reksa balss,» viņš sacīja, «un man nav ne mazākās jēgas, no kurienes zvanīja — to noskaidrot uzdevu savam palīgam.»

«Tas ir pavisam ārkārtīgi,» viņa sacīja, saraudamās no pārsteiguma. «Par Reksa darīšanām es neko nezinu. Nāciet labāk viņa kabinetā.»

Reksa kabinets atradās pirmā stāvā, sētas pusē, un bija vidēja lieluma istaba, kura izskatījās mazāka nekā patiesībā. Istabas vidū atradās glīts, moderns rakstāmgalds. Džimmijs, krēslā apsēdies, mēģināja atvērt atvilktni. Izrādījās, ka tā ir aizslēgta un ka to nekādi nevar izvilkt.

«Ko jūs teiktu, ja es šo atvilktni uzlauztu?» viņš jautāja, un atbildes vietā Džoena piezvanīja.

Tūdaļ ienāca virssulainis un Džimmijs uzdeva viņam sameklēt atvilktnes atvēršanai nepieciešamos rīkus. Kalpotājs atgriezās ar priekšmetu, kurš Džimmijam varēja vislabāk noderēt,— ar lielu tērauda «ķetnu». Tikai pēc ilgāka laika izdevās rīka galu iespiest starp galda virsu un atvilktni, pēc tam izrādījās, ka «ķetnas» gals atdūries pret kaut ko cietu.

«Atvainojiet, ser,» virssulainis sacīja, «atvilktne ir izoderēta ar tēraudu. Man bieži nācies to redzēt atvērtu. Misters Voltons teica, ka šī atvilktne esot gandrīz pilnīgi nodrošināta pret zādzībām.»

Džimmijs atšķēla riekstu koka finieri un redzēja, ka virssulaiņa vārdi ir patiesi. Atvilktne bija izgatavota no bieza tērauda, tomēr pēc stundas darba Džimmijs pierādīja, ka pilnīgi droša pret ielaušanās zādzībām atvilktne nekādā ziņā nebija.

Galu galā viņš ar āmuru iedzina kalta galu starp atvilktni un galda virsu, pēc tam pārsteigti iekliedzās. Pa mazo caurumu, kuru bija atlauzis, vēlās dzelteni dūmi.

«Atvilktne1 deg,» viņš sacīja.

Pēc tam Džimmijs izņēma atvilktni un nolika to uz rakstāmgalda. Atvilktnes dibens un sāni bija karsti.

«Man šķiet, ka uguns te degusi ilgāku laiku,» viņš sacīja, «varbūt pat vairākas dienas.»

«Bet kā gan? .. .» iesāka Džoena.

Džimmijs pakratīja galvu.

«Es droši nezinu, kāda ķimikālija lietota, bet man šķiet,— tā novietota atvilktnē vai arī zilajā aploksnē līdz ar vēstuli, un šī ķimikālija pēc tam visu laiku darbojusies. Bet es gribētu zināt, no kā bija zilā aploksne,» viņš žēli sacīja, noraudzīdamies uz melnajām atliekām, kuras pārklāja atvilktnes dibenu.

Ar vislielāko uzmanību viņš nolika daļu no sadegušā papīra uz galda, sāka to pētīt ar palielināmo stiklu. Parasti uz sadegušā papīra raksts vēl saredzams, bet šoreiz nebija palicis neviens burts.

«Ko gan tas nozīmē, Džimmij?»

«Tas mani pāfsteidz,» viņš atzinās. «Ar kādu nolūku gan mani pieaicināja pie telefona un kāpēc iedomājās, ka es atvilktni atvēršu? Neatļaujiet šo te aizskart,» viņš sacīja. «Varbūt tas ir pavediena gals.»

Viņš rūpīgi pārbaudīja pārējo rakstāmgalda atvilktņu saturu, bet neko neatrada.

«Vai Rekss rakstīja dienasgrāmatu?»

«Nedomāju vis,» Džoena lēnām atbildēja. «Nē, esmu pārliecināta, ka viņš to nedarīja. Viņš arvien zobojās par ļaudīm, kuri rakstīja dienasgrāmatas.»

Džimmijs apskatīja kabinetu. Pie vienas sienas viņš ieraudzīja lielu seifu ar kodēto ciparu atslēgu.

«Vai jums zināma skaitļu kombinācija?»

«Nē,» meitene atbildēja. «Es neiejaucos Reksa darīšanās. Bankai varbūt būs tuvākas ziņas par šo kombināciju.»

Džimmijs apsēdās rakstāmgalda krēslā, rokas salicis un uzacis saraucis, viņš vēroja sadragāto atvilktni, tad izteicās:

«Ja mūsu nezināmais telefonētājs vēlējās paglābt atvilktnes saturu, tad nez kāpēc gan tas nezvanīja šurp.»

Viņa smaidīja.

«Varbūt tāpēc, ka mūsu telefona līnija sabojājusies. Šovakar, tūdaļ pēc tumsas iestāšanās, telefons vairs nestrādāja. Mēģināju piezvanīt jums, lai apjautātos, vai par Reksu nav saņemta kāda ziņa.»

«Nestrādāja?» atkārtoja Džimmijs un piecēlās. «Kur atrodas telefona vads?»

Viņa norādīja uz logu. Loga rāmja stūrī atradās paslēpts vads, kurš acīmredzot bija vilkts ārpusē gar sienu uz leju.

«Vai varat iedot man elektrisko laternīti?» Džimmijs lūdza. «Es iznācu no mājām pavisam nesagatavots.»

Saņēmis elektrisko rokas lampu, viņš izgāja no nama, šaurajā pagalmā aiz mājas, un apgaismoja ar lampu logu.

Ilgi nenācās meklēt. Apmēram vada vidū inspektors redzēja robu. Lēnā gaitā viņš atgriezās kabinetā un apsēdies uzrakstīja zīmīti, kuru ar virssulaini aizsūtīja uz tuvāko policijas iecirkni.

«Telefona vads bija pārgriezts?» vaicāja jaunava.

«Jā,» atbildēja Džimmijs. «Es nezinu, kāpēc tas darīts, bet man šķiet, ka tas ir noticis starp saules rietu un to laiku, kad jūs mēģinājāt man piezvanīt,— kad tas bija?»

«Apmēram pusvienpadsmitos.»

«Tātad tas noticis tajā stundā, kad mūsu «draugs» mēdz realizēt savus nekrietnos nodomus,» sacīja Džimmijs, pamādams ar galvu.

«Bet kāpēc gan lai tas tiktu darīts?»

«Es varu tikai runāt par varbūtību,» viņš teica. «Acīmredzot bija cilvēks, kuram no svara, lai atvilktne tiktu atslēgta, bet bija arī kāds cits, kuram bija no svara, lai atvilktne paliktu neatslēgta. Mana teorija ir, ka nezināmais cilvēks zvanīja

jums, gribēdams paziņot, kur noliktas rakstāmgalda atslēgas. Mēs tās atradīsim pēc kāda laika šinī pašā istabā. Otrs, nevēlēdamies neko tamlīdzīgu pieļaut, pārgrieza vadu, nerēķinādamies tomēr ar varbūtību, ka nepazīstamais varētu zvanīt man. Ja neesmu palicis nepamanīts, tad ienaidnieku nometnē šinī brīdī valda liels pārsteigums, jo nešaubos, ka mani novēro.»

«Bet ko gan tas viss nozīmē, Džimmij?» viņa vaimanāja. «Es to nespēju saprast. Esmu nobijusies!»

«Un uz brītiņu es gandrīz noticēju jūsu vārdiem,» sacīja Džimmijs.

Viņš apskatīja Reksa Voltona slepenās atvilktnes satura atliekas, tomēr instinktīvi juta, ka neko neatradīs.

Virssulainis atgriezās. Līdz ar viņu arī kāds uniformā tērpts policists.

«Šonakt es esmu nodomājis atstāt šinī namā policijas kārtībnieku,» paskaidroja Džimmijs. «Rīt speršu turpmākos soļus.»

«Vai šeit draud briesmas?» viņa jautāja.

«Nē,» Džimmijs tūdaļ atbildēja, «bet es gribētu novērst katru nevēlamu varbūtību.»

Pārnācis savā dzīvoklī, Džimmijs vispirms sazinājās ar telefona pārvaldes steidzošo lietu nodaļu un pulksten sešos no rīta ar gandarījumu saņēma telefonisku paziņojumu no Kadoganas skvēra, ka pārgrieztais vads izlabots.

Agri no rīta viņš vēl apjautājās par jaunām ziņām attiecībā uz Reksu Voltonu un pazudušo sulaini, bet izrādījās, ka nekādu ziņu nav. Abi vīri bija pazuduši, un attiecībā uz Uelsu vienīgais ziņotājs bija kāds tirgotājs, kurš to pazina un bija redzējis braucam ormanī Marmora arkas apkārtnē, apmēram stundu pēc nozušanas. Bet tas arī bija viss.

Džimmijs ātri pabrokastoja un, Londonas Birmingemas bankas durvis atverot, bija pirmais apmeklētājs. Viņu nekavējoties ieveda pārvaldnieka birojā.

«Priecājos jūs redzot, mister Seping,» sacīja bankas ierēdnis. «Ceru, ka saņēmāt manu vēstuli?»

«Nē, šorīt vēl neesmu bijis Skotlendjardā,» sacīja Džimmijs. «Par ko jūs rakstījāt? Bet vispirms sakiet man, vai jūsu uguns un zagļu drošā telpā ir mistera Voltona seifs?»

«Jā gan,» sacīja pārvaldnieks, «tomēr tas ir iztukšots. Nedēļu pirms nozušanas misters Voltons izņēma no seifa visu, kam vien kāda vērtība. Tāpēc es jums rakstīju.»

«Bet viņam taču vel arvien ir tekošais rēķins?» sacīja Džimmijs.

Pārvaldnieks pakratīja galvu, un Džimmijs jutās pavisam satriekts.

«Viņam bija gan tekošais rēķins,» bankas ierēdnis steidzās paskaidrot, «bet tagad viņam nav atlicis nekas vairāk, kā tikai daži simti sterliņu mārciņu. Mēs pārdevām visus mistera Voltona vērtspapīrus, izņemot šīs nedaudzās mārciņas. Viņš lika sev izmaksāt pēdējo pensu, kas tam mūsu bankā piederēja,» pārvaldnieks runāja lēni, katru vārdu uzsvērdams. «Nedēju pirms nozušanas misters Rekss Voltons saņēma šinī bankā miljonu sterliņu mārciņu.»

«Skaidrā naudā?» neticēdams jautāja Džimmijs.

Bankas pārvaldnieks piekrītoši pamāja ar galvu.

«Amerikāņu valūtā. Viņam par laimi biržas stāvoklis bija izdevīgs, jo pretējā gadījumā, sviezdams visus savus vērtspapīrus tirgū, viņš būtu izsaucis vērtspapīru cenu krišanos. Es jums varu sniegt tuvākas ziņas par to, kur vērtspapīrus pārdeva …»

«Tas nav tik svarīgi,» steigšus sacīja Džimmijs. «Vai jūs man varat pastāstīt, kā viņš saņēma bankā naudu?»

Pārvaldnieka aicināts, istabā ienāca rakstvedis.

«Atnesiet man mistera Voltona rēķinu,» viņš sacīja.

Grāmatās bija redzams, ka triju dienu laikā bija saņemts vesels miljons. Pirmajā dienā izmaksāts miljons trīssimt tūkstoš dolāru, piectūkstoš dolāru bankas zīmēs, otrajā dienā divi miljoni astoņsimt tūkstoš dolāru un trešā dienā viss atlikušais. Pavisam bija izmaksāts četri miljoni astoņi simti septiņdesmit pieci tūkstoši dolāru.

«Bez tam,» paskaidroja pārvaldnieks, «misters Voltons saņēma četri tūkstoši sterliņu mārciņu angļu valūtā, sava medus mēneša ceļojuma izdevumu segšanai.»

«Vai viņš izteicās par ceļa mērķi?»

«Nē,» pārvaldnieks atbildēja. «Misters Voltons nepieder pie cilvēkiem, kurus var iztaujāt. Viņš ir sevišķi autokrātisks un neiecietīgs raksturā. Es viņam aizrādīju, cik milzīgu risku uzņemas, ņemot savā rīcībā 'tik daudz skaidras naudas, bet Rekss man strupi atbildēja, ka esot par šo lietu domājis un nemaz nevēloties jautājumu pārrunāt. Tādos apstākļos nekas cits neatlika, kā atzīt viņa čeku un izpildīt rīkojumu attiecībā uz angļu valūtas apmaiņu pret amerikāņu valūtu.»

«Vai jūs atzīmējāt lielo amerikāņu bankas zīmju numurus?»

«Nē,» sacīja pārvaldnieks, «mēs nekad neatzīmējam amerikāņu valūtas numurus. Es naudas zīmes saņemu Ņujorkas bankā, kurai ir nodaļa Londonas Sitijā.»

Brītiņu padomājis, Džimmijs Sepings turpināja: «Es ceru, ka šīs operācijas neattiecas uz Voltona jaunkundzes tekošo rēķinu. Vai viņai vispār ir tekošs rēķins jūsu bankā?»

Pārvaldnieks noraidoši papurināja ar galvu.

«Nē, protams. Sls operācijas neskar viņas tekošo rēķinu vai viņas vērtspapīrus. Tomēr man jums, mister Seping, jāsaka, ka šādu vērtspapīru nav visai daudz. Vecais misters Voltons atstāja divas trešdaļas no savas bagātības dēlam un vienu trešdaļu meitai. Sis apstāklis mani arī uztrauca, jo pirms dažiem menešiem Voltona jaunkundze pārveda uz sava brāļa vārdu vērtspapīrus par lielu summu, dažām biržas operācijām, kurās viņas brālis piedalījās, un diemžēl jāatzīst,— man šķiet, ka misters Voltons pēdējo apstākli ir piemirsis, jo ne viss šis miljons pieder viņam. Gandrīz trešā daļa no šī miljona pieder māsai.»

Brītiņu vēlāk Džimmijam atļāva apskatīt tērauda kasti, kurā Rekss Voltons glabāja savus privātos papīrus. Izņemot dažus memorandus, darījumu par kādu namu Suffolkā un pāris citus neinteresantus papīrus, kastē nebija atrodams nekas, kam būtu kāda nozīme.

«Vai nauda neatrodas mistera Voltona mājās?» jautāja pārvaldnieks. «Vai jūs atvērāt viņa seifu?»

«Es ierados šeit, lai izzinātu no jums atvēršanas kombināciju,» nikni sacīja Džimmijs, «un pēc tam mājās seifu atvēršu!»

Viņš atgriezās pie jaunavas un vaļsirdīgi izstāstīja dzirdēto. Tomēr izrādījās, ka rūpes par varbūtējo naudas zaudēšanu nodarbina jaunavu mazāk, nekā ziņa par Reksa Voltona ārkārtējo rīcību.

«Es Reksu nesaprotu.»

«Man šķiet, ka es viņu saprotu,» sacīja Džimmijs. «Rekss bija uztraucies sakarā ar draudiem viņu izputināt, un iedomādamies, ka Kupijam ir kāda ļauna, neizprotama iespēja izņemt naudu no bankas, viņš gāja slazdā, pats izņemdams naudu. Nauda droši vien ir mājas seifā, par ko esmu pārliecināts.»

Par Reksa seifu Džimmijam bija visas nepieciešamās ziņas: tas bija liels, \iguns un zagļudrošs seifs, tomēr tā atvēršana varēja but tikai laika jautājums, jo izgatavotājiem droši vien bija zināms atvēršanas šifrs.

Tomēr, kad viņš pa telefonu sazinājās ar seifa izgatavotājiem, nācās vilties.

«Seifu nav iespējams atvērt,» skanēja atbilde, «ja jums nav zināms šifra vārds, bet vārdu zinās tikai misters Voltons. Tāpēc, ka pats to būs kombinējis.»

«Atsūtiet labākos lietpratējus seifa atvēršanai,» sacīja Džimmijs, un vada otrā galā notika īsa pārruna. Pēc tam fabrikants turpināja sarunu.

«Tādā gadījumā būtu nepieciešams atsūtīt seifu šurp, uz Sefildu. Vienīgais virs, kurš būtu spējis šo uzdevumu veikt, nelaimīgā kārtā bija sācis atvērt seifus uz savu roku un, man šķiet, tagad atrodas cietumā.»

«Kurš tas ir?» steigšus jautāja Džimmijs.

«Nauless,» skanēja atbilde. «Man šķiet,/ka policija viņu pazīst kā Nippiju Naulesu.»

Sis vārds Džimmijam bija svešs.

Astotā nodaļa

«Jā, es pazīstu Nippijti,» sacīja Bills Dikers, pie kura Džimmijs griezās pēc padoma. «Sefildas seifu fabrika viņš bija viens no vislabākajiem darbiniekiem — iekams nebija pārgājis pie blēžiem. Es nezinu, kāpēc viņš to darīja — varbūt saņēma pietiekošu algu, bet varbūt lietā iejaukta sieviete. Gada sākumā viņš stāvēja Belijas tiesas priekšā, un prasība izslēgt no zvērināto skaita visas sievietes izraisīja sensāciju. Vai jūs atceraties šo laikrakstos plaši iztirzāto lietu?»

Džimmijs piekrītoši pamāja ar galvu. Viņš ļoti labi atcerējās cietumnieku, kurš atklāti bija paziņojis, ka labāk piekrītot tam, ja viņu pakārtu virieši, nekā, ja to attaisnotu sievietes. Džimmijs slepenībā bija apbrīnojis vira drošsirdību.

«Tomēr ari viņa paša izvēlētie zvērinātie to attaisnoja,» nikni smīnēdams, sacīja Dikers. «Varbūt, ka viņi simpatizēja apsūdzētā viedoklim, varbūt, ka jutās glaimoti — zvērinātie ir dīvaini. Es jums uzmeklēšu viņa adresi. Tas ir īstais vīrs, kurš atvērs jums seifu. Kas notiek ar Voltona advokātu? Ļoti iespējams, ka viņš varētu zināmā mērā noskaidrot nozušanas jautājumu.»

«Es ar viņu vakar runāju,» sacīja Džimmijs. «Viņš neko nezin. Voltons licis uzrakstīt testamentu drīz pēc izstāšanās no armijas, bet arī testaments neko neizskaidro.»

«Nauda atrodas seifā, protams,» sacīja Dikers pēc īsa starpbrīža. «Vai nav redzams, ka kāds būtu mēģinājis to attaisit?»

«Nav. Nav redzama ne mazākā skramba. To es sevišķi rūpīgi pārbaudīju.»

Bills Dikers izgāja no kabineta un pēc nedaudz minūtēm atgriezās ar papīra gabaliņu rokā.

«Se būs Nippija adrese,» viņš sacīja. «Lambetā, Bolvera ielā 165. Viņš divreiz pieķerts noziegumā un divreiz piedzīvojis brīnumus. Citiem vārdiem sakot, viņam palaimējās pasargāties no notiesāšanas divos gadījumos, pateicoties likteņa varai.»

Džimmijs ar ormani aizbrauca uz Lambetu. Bolvera ielu ieskāva vienādi mūra nami ar vienādiem logiem un durvīm, vienmērīgā attālumā». Apakšstāvā pa kreisi no ikvienām durvīm bija viens logs un otrā stāvā divi logi. Džimmijs zināja, ka otrpus katrai mājai atrodas četrdesmit kvadrātjardus liels dārzs vistām un veļas virvēm.

Džimmijam pieklauvējot, durvis atvēra resna sieviete, atlocītām piedurknēm, aizdomīgi noraudzīdamās apmeklētājā. Acīmredzot viņa bija nākusi tieši no veļas mazgājamās bļodas, jo rokas bija klātas ziepju putām.

«Misters Nauless? Es paskatīšos,» viņa sacīja, aizdomīgi pašķielēdama uz slepenpolicistu.

Viņa atkal aizvēra durvis un Džimmijs dzirdēja smagos soļus attālināmies pa čīkstošām trepēm. Pēc brītiņa sieviete atgriezās.

«Vai jūs negribētu uziet augšā, ser? Durvis atrodas trepju

galā.»

«Iekšā!» atsaucās kāda balss, Džimmijam pieklauvējot. Viņš nospieda durvju rokturi un iegāja.

«Aiztaisiet durvis un neizlaidiet Hektoru ārā,» noteikti pavēlēja cilvēks, kas tobrīd krekla piedurknēs vārīja desiņas.

Džimmijs ar skatienu uzmeklēja Hektoru, kurš izrādījās noliesējis sugas kucēns, kas tik centīgi grauza galda kāju, ka tam pat nebija vaļas apsveikt svešinieku.

«Apsedieties, mister Seping,» sacīja Nippijs Nauless un paklusām iesmējās, redzot Džimmija pārsteigumu. «Redzēju jūs nākam pa ielu, inspektor. Ja jūs pazīst policija, tad vislabākais, ko varat darīt,— ari pats savukārt pazīt policiju. Bet ko gan jūs no manis vēlaties?»

«Sis apmeklējums nav arodnieciskas, bet veikalnieciskas dabas,» smaidīdams sacīja Džimmijs.

«Tas nozīmē, ka ne es jums esmu vajadzīgs, bet gan ziņas, kuras var nākt par ļaunu kādam citam,» sacīja Nippijs, atkal pievērsdamies desiņu pagatavošanai.

«Šoreiz tā nebūs,» sacīja Džimmijs, apsēzdamies un jautri noraudzidamies mazajā vīrā. «Man ir priekšlikums atvērt kādu seifu.»

Atvērt seifu?» Nauless pārsteigts atskatījās. «Kam tas pieder?»

Džimmijs paskaidroja un Nippijs Nauless, nolikdams dakšiņas ar desiņām, uzmanīgi noklausījās.

«Es par šo lietu lasīju laikrakstos,» viņš sacīja, «un nožēloju notikušo, jo misters Voltons bija pret mani ļoti labs.»

«Vai jūs viņu pazināt?» pārsteigts jautāja Džimmijs.

Nippijs piekrītoši pamāja ar galvu.

«Sī seifa ierīkošana bija mans pēdējais godīgais darbs,» viņš sacīja nekaunēdamies. «Viņš par mani visu zin, jo es viņam izstāstīju. Sievietes . . .» viņš sacīja augstprātīgi, bet nekonsekventi. «Ja es būtu viņam paklausījis,» viņš sacīja ar rūgtumu balsī, kura saskanēja ar sejas izteiksmi, «tad viņai nekad neizdotos sagādāt man nepatikšanas.»

Džimmijs nebūt nebija tādā noskaņojumā, lai interesētos par zagļa mīlestības lietām. Kura bijusi šī «viņa» un kādu, īstenībā, šausmīgu nodevību pastrādājusi, dzidama Nippiju slepenā un ļaunā dzīvē, to viņš nejautāja. Tomēr bija pietiekami ziņkārīgs, lai • pajautātu vai, Nauless ir precējies, un atbildei saņēma smīnošu, nicinošu «nē!».

«Cietumā es esmu bijis,» svinīgi sacīja Nippijs, «bet precējies neesmu. Tik zemu vēl neesmu kritis. Bet tagad, mister Seping,» viņš ierunājās strupāk, «ja jums nav iebildumu, es paēdīšu, kamēr stāstāt, tad labprāt gribētu dzirdēt, kādu darbu vēlētos man uzdot.»

Kad Džimmijs bija visu izstāstījis, Nippijs atbildēja: «Jums būs jāsameklē man darbarīki, mister Seping, jo es negribu riskēt ar saviem vērtīgajiem instrumentiem, darot darbu, kurš man ienesis varbūt piecas — labākajā gadījumā desmit sterliņu mārciņas.» Un Nippijs uzmanīgi vēroja, kādu iespaidu šie vārdi atstās uz slepenpolicistu.

«Esmu pārliecināts, ka Voltona jaunkundze jums bagātīgi atlīdzinās,» sacīja Džimmijs, un Nippijs sarauca uzacis.

«Pareizi, es piemirsu, ka runa ir par mistera Voltona seifu, tāpēc negribu nekādu maksu,» viņš asi sacīja, «bet jums bū6 jādabū darba rīki.»

Džimmijs bija licis taksometram gaidīt ielas galā un aizveda Nippiju uz Kadoganas laukumu. Pa ceļam viņi apstājās pie vairākiem dzelzs preču veikaliem. Pusstundu pēc ierašanās Kadoganas laukumā Nippijs, ceļos nometies, ar aizsargmasku uz sejas, lai pasargātos no šausmīgā karstuma, ko radīja gāzes lampa, lietpratīgi rīkojās gar seifa durvīm.

Darbs prasīja vairāk laika, nekā Džimmijs bija iedomājies.

«Londonā ir tikai divi vīri, kuri būtu spējuši veikt šo uzdevumu,» sacīja Nippijs, uz brītiņu pārtraukdams darbu, lai noslaucītu sviedrus, kuri aumaļām plūda pār seju. «Nejautājiet man šī otra vira adresi. Viņa pastāvīgā dzīves vieta laikam gan ir debesis, jo viņš bija cienījams vīrs. Un neprecējies ari viņš bija,» seiflauzis zīmīgi sacīja.

«Jums nepatīk sievietes, mister Naules?» smaidīdama jautāja Džoena un Nippijs dedzīgi pakratīja ar galvu.

«Viņas mani iegrūda postā,» tas sacīja. «Vismaz viena.»

«Sieviete var paņemt vīrieti aiz auss un likt viņam darīt to, ko viņš citādi nebūtu darījis. Viņa bija lēdijas rokas meita un tik glīta un patīkama jaunava . .. Pavisam noslēpumaina — vārda Jūlija.»

Piepeši viņš pārtrauca savu stāstu, un nākošo stundas ceturksni nodarbojās ar liela cauruma izgriešanu seifā. Tad nodzēsa lampu, noņēma brilles un ilgi slaucīja sviedriem pārklāto seju ar kabatas lakatiņu.

«Es zinu, viņa bija pārāk laba, lai paliktu man uzticīga,» viņš dedzīgi stāstīja, jo patlaban bija pārgājis pie savas iemīļotās tēmas. «Es nesaku,» viņš turpināja novirzīdamies, «ka es būtu bijis tik sīki godīgs, ka nebūtu varējis krist kārdināšanā. Bet man nekad nebija nācis prātā pāriet pie blēžiem. Vai es jums stāstīju, ka viņu sauca Jūlija? Manas šķiras ļaudīm nav izglītības, bet mehānikā man ir ķēriens. Viņa bija istabene kādā namā Sefildas apkārtnē, liela, bagātā namā, kurš piederēja tērauda karalim. Es negribu teikt, ka viņš bija tieši karalis — varbūt tikai lielhercogs,— bet viņam bija tik daudz naudas, ka varēja atjauties nabadzīgi ģērbties. Es mēdzu sastapties ar Jūliju, un kādu svētdienas pēcpusdienu viņa mani ieveda namā un parādīja to. Viņa bija ļoti uztraukta, jo pazaudējusi seifa atslēgu. Saimnieks bija uzdevis nolikt dažas grāmatas, un meitene aizvērusi seifu, neievērodama, ka ātslēga ielikta seifā. Viņa gandrīz raudāja. Un viņas vārds bija Jūlija.» Soli atkāpies, viņš skumji smaidīja. «Es to seifu atvēru. Atslēgas tur nebija,» viņš vienkārši sacīja. «Otrā dienā Jūlija bija nozudusi. Nejauši to dabūju dzirdēt. Izlasīju laikrakstā paziņojumu par laupīšanu vēl iekams uzzināju, ka Jūlija tajā piedalījusies — vai arī, pareizāk, ka man gar to kāda daļa.»

«Vai jūs viņu pēc tam esat redzējis?» jautāja Džimmijs, neparasti ieinteresēts.

«Nekad,» svinīgi sacīja Nippijs, no jauna ķerdamies pie darba. «Jau tas fakts vien, ka man nekad nav nācies atbildēt par slepkavību,pierāda, ka es viņu vairs neesmu redzējis. Viņa piederēja pie kādas bandas —«Kaujas Sauciena bandas» — kura bija labi pazīstama visā Anglijā.»

Klusēdams viņš strādāja vēl stundas ceturksni, tad iebāza cimdā tērptu roku caurumā, kuru bija izgriezis, brītiņu darbojās gar iekšējām atsperēm, un durvis atvērās.

«Pateicos jums, mister Naules,» sacīja Džimmijs.

«Sis darbs man darīja prieku,» pieklājīgi sacīja misters Nauless, pieceldamies kājās.

Džimmijs atvēra durvis līdz galam vaļā un ieskatījās seifā. Tas bija tukšs.

Neticēdams savām acīm, viņš izvilka abas tērauda atvilktnes. Arī atvilktnes bija tukšas. Seifā neatradās ne grāmatas, ne dokumenti — tikai kailās sienas un tukša telpa.

Slepenpolicists noraudzījās jaunavā.

«Seit nekā nav. Varbūt nauda jau izzagta.»

Nippijs kategoriski iebilda: «Varu jums galvot, ka no šī seifa nekas nav izzagts. Nav cilvēka, kurš būtu spējīgs atvērt durvis.»

«Miljonu sterliņu mārciņu,» lēnām sacīja Džimmijs, bet mehāniķis noraudzījās viņā domādams, ka tas joko.

«Vai jūs gribat sacīt,» viņš neticīgi jautāja, «ka nozagts miljons sterliņu mārciņu?»

«Es tā domāju, mister Naules,» mierīgi sacīja jaunava.

Nippijs domās sarauca pieri.

«Visā Londonā nav tik lielas bandas, kura spētu realizēt šādu nodomu. Varu apzvērēt, ka viņiem nebija iespējams atvērt seifu, ja tie nezināja kombināciju. Raileja grupa ir cietumā, Ferdijs Volters Dienvidamerikā — nē, visā pilsētā

nav neviena, kurš varētu pie jums ielauzties,— to varu apzvērēt.»

«Nauda ir nozudusi,» sacīja Džimmijs.

Nippijs pabāza galvu seifa durvis un ar lietpratēja skatienu novēroja seifa gaišzaļās sienas.

«Kaut kas te bijis sakrauts — līdz pat šai vietai,» viņš pielika pirkstu pie sienas.

Džimmijs pie labākās gribas nevarēja redzēt starpību starp seifa sienas augšējo un apakšējo malu. Viņam tā šķita pilnīgi bez plankumiem.

«Miljons ir pazaudēts, ko? Man šķiet, ka paies visai ilgs laiks, līdz jums izdosies šo naudiņu atkal ieraudzīt,» Nippijs sacīja.

Neskatoties uz drūmo garastāvokli, Džimmijs iesmējās.

Devītā nodaļa

Dora Kolmena nolika grāmatu. Tad, pieceldamās no krēsla, kurā bija sēdējusi, pārmaiņus lasīdama un sapņodama, viņa izgāja priekšnamā. Pārķers patlaban aizbultēja durvis, jo misters Kolmens bija devies uz provinci.

«Vai neviens nav zvanījis?»

«Nē, jaunkundz,» Pārķers purināja galvu.

Viņa paspēra dažus soļus pa trepēm uz augšu, un tad atkal apstājās.

«Parker, vai jūs esat pilnīgi pārliecināts, ka nekas cits nav noticis, kā tikai tas, par ko stāstījāt?»

«Attiecībā uz misteru Voltonu, jaunkundz? Ņē, nekas nav noticis. Es viņam parādīju, pa kurām trepēm jākāpj, lai nonāktu savā istabā. Taisnība gan, tūdaļ negāju projām, jo izrādījās, ka viņš nezin, kura istaba ir viņa. Es jautāju, vai nav vajadzīga mana palīdzība, un viņš iesmējās . . .»

«Iesmējās?»

«Jā gan, jaunkundz. Tiesa — es nekad agrāk nebiju redzējis misteru Voltonu smejamies.»

«Pēc tam jūs kāpāt lejā pa trepēm?»

«Es iegāju ēdamistabā, jaunkundz.»

«Vai viņš kaut ko jautāja?»

«Nē, jaunkundz, neko, izņemot, kur atrodas viņa istaba.»

Dora stāvēja domīgi košļādama lūpu.

«Vai viņš nejautāja par kādu citu izeju no nama?»

«Nē, jaunkundz.»

«Un jūs nevienu citu še neredzējāt? Jūs istabā neiegājāt?»

«Nē, jaunkundz. Es viņu atstāju pie sliekšņa.»

Jaunava piekrītoši pamāja ar galvu.

«Pateicos jums, Parker. Ar labu nakti,» viņa sacīja, kāpdama augšup uz savu istabu.

Viņa apsēdās gultā, lai vēlreiz visu pārdomātu. Un, jo vairāk domāja, jo neskaidrākas un neiespējamākas šķita pašas teorijas.

Rekss viņu mīlēja. Par to viņa bija droša. Pēdējās dienās abu mīlestība bija kļuvusi jo dedzīgāka. Tur kaut kas bija .. . Kaut kas bija noticis laika sprīdī starp viņa aiziešanu no kāzu brokastgalda un nozušanu. Pārķers? …

Viņa iesmējās par šādu domu. Pārķers! Sis lēnais un atturīgais cilvēks!

Beidzot viņa sāka lēnām ģērbties, un par spīti visam piecas minūtes vēlāk jaunava jau bija aizmigusi.

Guļamistabas logi veda uz Portlandes laukumu, un mistera Kolmena mājokļa īpatnība bija šaurs balkons, kas atradās gar otrā stāva logiem līdz nama vidum. Pirms gulētiešanas meitene bija atvērusi logu un paskatījusies ārā. Pulkstenis sita divpadsmit, tomēr plašais laukums nebūt vēl nebija tukšs, jo Kornsholā notika balle. Pa ielu šurpu turpu brauca automobili.

Tomēr nevis šī automobiļu rūkoņa viņu pamodināja. Laukums bija neparasti kluss, un pat neviena gājēja soli netraucēja nakts mieru. Pulkstenis rādīja dažas minūtes pāri trim. Meitene iedomājās, ka tas būs bijis pērkons, jo, gultā apsēdusies, dzirdēja pērkona rūcienus, un apžilbinoši balts zibens acumirklī paspīdēja loga rūtīs.

Viņa pievilka rīta svārkus sev klāt, uzmeta tos uz pleciem un izkāpa no gultas, lai aizvērtu logu. Paskatoties ārā pa logu, atkal atspīdēja zibens, un, paklusām bailēs iesaukdamās, viņa atkāpās soli atpakaj. Balkona otrā galā vīdēja melns stāvs, kas bija noliecies pie margām. Nevarēja būt ne mazāko šaubu — tas bija kāds vīrs spīdoši melnos svārkos.

Acumirkli vēlāk viņa atguvās, aizcirta logu un ar drebošu roku to aizbultēja. Vēl sekundi vēlāk viņa jau steidzās pa trepēm uz augšu, kalpotāju telpās.

Pārķers pienāca pie durvīm ģērbies mētelī.

«Parker … Uz manas istabas balkona ir kāds vīrietis!» viņa elsa. «Kāds laupītājs! . . .»

Ieslēdzot gaismu, jaunava ieraudzīja, ka bailēs aizmirsusi aizvērt stikla durvis.

«Uz balkona nav neviena,» sacīja Pārķers, atgriezdamies no tumsas istabā, un viņa mētelis spīdēja no lietus. «Viens no liela'jiem puķu podiem ir saplēsts, bet to jau varēja apgāzt vējš.»

Sinī acumirklī sulaiņa skatiens apstājās pie slapjas kājas pēdas otrā loga tuvumā uz spodrās grīdas.

«Redzat, jaunkundz,» sulainis sacīja.

«Manā istabā ir bijis kāds cilvēks!» viņa konstatēja, un, paņēmusi elektrisko galda lampu, to ieslēdza.

Tagad bija pavisam skaidrs. Ne tikai viena, bet piecas pēdas veda pāri istabai uz durvīm. To nospiedumi bija redzami uz tumši zilā tepiķa.

Jaunava pieskārās vienai pēdai. Tā vēl bija slapja.

«Viņš droši vien ienācis istabā, kad es izgāju,» Dora čukstēja, un vecmodīgais revolveris virssulaiņa rokā drebēja.

«Ja tā, tad viņš ir namā, jaunkundz,» Pārķers aizsmacis atbildēja.

«Ataiciniet Bennetu,» Dora sacīja virssulainim par lielu atvieglojumu, jo bija atcerējusies spēcīgo šoferi, kurš gulēja virs garāžas, pagalma otr.ā galā. Tomēr virssulaiņa atvieglojums atkal izgaisa, kad izrādījās, ka viņam jāiet lejup pa tumšajām kāpnēm, lai ielaistu Bennetu, kuru uzmodināja pa telefonu.

Pārķers, baiļu pārņemts, lēnām kāpa pa kāpnēm lejup. Dažos vārdos viņš Bennetam paskaidroja notikušo, un visi trīs uzsāka meklēšanu. Bibliotēkas durvis apakšstāvā bija līdz galam vaļā, tomēr istaba izrādījās tukša. No bibliotēkas šaurs koridors veda uz kalpotāju priekšnamu. Pa šo ceļu bija gājis apmeklētājs. Visi trīs redzēja lietus pilienus uz grīdas. Tālāk pēdas veda pāri kalpotāju priekšnamam.

«Viņš šeit būs bijis pirms dažām sekundēm,» sacīja jaunava, un izdzirda aizcērtamies ieejas durvis.

Šoferis atrāva ielas durvis un izskrēja ārā. Iela bija tukša, izņemot kādu automobili, kurš tobrīd sāka kustēties.

Bennets steidzās pie automobiļa, bet pēdējais palielināja ātrumu un drīz vien izgaisa tālumā.

«Esmu pārliecināts, jaunkundz, ka tas bija tas pats vīrs,» viņš sacīja. «Man ārā ejot viņš patlaban sēdās automobilī.»

«Vai jūs atzīmējāt numuru, Bennet?» mierīgi jautāja jaunava.

Nē, tas man neizdevās,» viņš samulsis atzinās. Bet kā gan viņš varēja nokļūt augšstāvā?»

Bennets izgāja uz ielas un, paskatījies augšup, redzēja, cik tas viegli izdarāms veiklam cilvēkam.

«No žoga viņš būs uzkāpis uz portāla un no turienes uz apakšējo balkonu. Uz margām pakāpies, viņš viegli varēja sasniegt otro balkonu.»

«Bet kāpēc gan viņš nāca manā istabā, kāpēc viņš neapskatīja vispirms apakšstāvu?» Dora jautāja un, iekams Pārķers bija paguvis ko paskaidrot, atcerējās, ka apakšstāva logi bija aizslēģoti.

«Vai izsaukt policistu, jaunkundz?» jautāja virssulainis, bet Dora noraidoši kratīja ar galvu.

Viņa apstaigāja viesistabu un tēva bibliotēku. Acīmredzot abās istabās nekas nebija aizskarts.

Priekšnamā uz galda, āra durvju tuvumā, atradās kaut kas, ko viņa pirms tam nebija redzējusi,— garstobraina Brauniņa pistole.

«To viņš būs še nolicis, durvis atbultēdams,» domīgi sacīja Bennets. «Man liels prieks, jaunkundz, ka es nepaguvu tam tuvoties, iekams viņš atvēra durvis.»

Jaunava ziņkārīgi aplūkoja ieroci.

«Vai tas ir pielādēts?»

«Jā.»

«Man šķiet, ka es darīšu pareizi, ja piezvanīšu misteram Sepingam,» Dora sacīja. «Vai jūs neuzzinātu mistera Sepinga telefona numuru, Parker?»

Džimmijs jau bija apgūlies un tikko iemidzis, kad atskanēja telefona zvans. Domādams, ka zvana Džoena, viņš tūdaļ izlēca no gultas un piegāja pie aparāta.

«Džimmij, mūsu mājā bija zaglis, bet es par to negribētu ziņot policijai. Vai jums iespējams ierasties un dot man padomu? Es pie jums aizsūtīšu Bennetu ar automobili.»

«Tas nav vajadzīgs,» sacīja Džimmijs. «Mūsu apkārtnē arvien ir tūkstošiem taksometru. Jūs sacījāt — ielaušanās zādzība? Vai jūs to džentlmeni notvērāt?»

«Nē. Tēva nav mājās.»

«Es būšu pie jums pēc desmit minūtēm,» optimistiski sacīja Džimmijs.

Patiesībā pagāja gandrīz pusstunda, līdz viņš iegāja bibliotēkā, kur atrada Doru sēžam pie tēva lielā galda, ar Brauniņa revolveri sev priekšā. Nedaudz vārdos viņa attēloja pārsteidzošos nakts notikumus, un Džimmijs nerunāja ne vārda, līdz

neuzzināja pilnīgi visu.

«Kramplauži nebraukā apkārt automobiļos — tas notiek tikai romānos,» viņš sacīja. «Man šķiet, ka Bennets būs maldījies. Varbūt, ka aizbrauca kāds novēlojies apmeklētājs.»

Džimmijs aplūkoja pistoli pret gaismu un pēkšņi ieraudzīja kaut ko, kas Bennetam bija palicis nepamanīts. Tas bija kāds uz melnā tērauda stobra neskaidri iegravēts vārds. «Jaunkundz!» viņš piepeši sacīja. «Vai jūs to redzat?» «Kas tas ir?» viņa jautāja.

«Kāds vārds.» Viņš turēja Doras priekšā pistoli tā, ka jaunava varēja to labi saredzēt. Neveikliem burtiem, tomēr

skaidri salasāmi bija iekasīts—«Kupijs».

Desmita nodala

«Es dzirdēju jūs izejam, ser,» sacīja sulainis, it kā paskaidrodams savas agrās piecelšanās iemeslu. «Vai no mistera Voltona ir kādas ziņas?»

Džimmijs kratīja ar galvu.

«Man šī lieta šķiet visai dīvaina,» sacīja sulainis, nolikdams kūpošo kafijas kannu sava kunga priekšā.

«Tā visiem šķiet dīvaina,» atcirta Džimmijs, kurš patlaban nebūt nebija tādā garastāvoklī, lai ielaistos sarunās.

Bet tad, it kā nožēlodams savu strupo atbildi, viņš jautāja:

«Kāpēc gan jums šī lieta liekas tik'sevišķi dīvaina, Albert?»

«Vai atceraties, ser, kad majors pagājušā gadā aizgāja?» Sim vecajam kareivim Rekss Voltons bija «majors» un nekas cits.

«Jā, atceros,» sacīja Džimmijs, ātri paskatīdamies uz augšu, «jūs domājat, kad viņš aizgāja no kara dienesta?»

«Atceros,— jūs kādu dienu pie brokastgalda teicāt, ka jums vajadzētu viņu sastapt. Jūs aizrādījāt, cik aplam, ka ļaudis nozūd, nevienam nepateikdami, kurp dodas.»

Džimmijs piekrītoši pamāja ar galvu.

«To es biju aizmirsis, Albert. Jā, viņš taču pazuda uz trim mēnešiem, vai ne? Cik muļķīgi, ka to aizmirsu! Tomēr šis apstaklis nemazina tagadējās nozušanas noslēpumainību, Albert. »

«Dara un nedara,» godbijīgi sacīja Alberts. «Jo gadījās taču, ka es toreiz majoru redzēju.»

«Tiešām? Jūs par to nekad neesat stāstījis,» pārsteigts •sacīja Džimmijs.

«Es neatzīstu, ka runā par džentlmeņiem. Un, ja visu grib teikt, tad man bija iemesls to nedarīt. Tas bija Gločesteršairā, 8. augustā. Datumu atceros tāpēc, ka tā bija mana brāja kāzu diena, un tieši sakarā ar šo gadījumu jūs atļāvāt man aizceļot uz trim dienām.»

Džimmijs piekrītoši pamāja ar galvu.

«Pēc tam, kad mēs bijām izvadījuši brāli kāzu ceļojumā, es devos ceļā, lai apmeklētu radus, kuri dzīvoja Sperlejā. Ejot pār upes tiltu, Sperlejas tuvumā ieraudzīju kādu nolaidīga izskata vīru sēžam upes krastā. Viņam līdzās bija kāds cits, kurš man šķita pazīstams. Pēdējais valkāja ļoti vecu apģērbu, bez apkakles. Tam bija nekopta bārda un gari mati. Nedomāju, ka viņš mani redzēja, jo nepaskatījās , uz augšu. Nospriedu pie sevis: es jūs pazīstu, mans draugs, tomēr nevarēju nosaukt viņa vārdu, iekams nebiju nonācis pie pašas Sperlejas. Tikai tad aptvēru, ka tas taču bija majors Rekss Voltons!»

«Misters Voltons?» neticēdams sacīja Džimijs. «Vai jūs par to esat pārliecināts?»

«Droši, ser,» vārdus uzsvērdams, atbildēja Alberts. «Es biju par to tik pārliecināts, ka gāju atpakaļ, lai ar viņu parunātos, jo domāju, ka misters Voltons dzīvo nometnē. Bet atgriežoties viņš bija nozudis. Aizgāju līdz tuvākai sādžai. Neviens viņu nebija nedzējis, un varu zvērēt, ka viņš netika nācis arī caur Sperleju vai pagājis man garām uz ceļa. Un citu ceļu tur nav.»

«Varbūt, ka viņš aizgāja gar upes krastu?»

«Gar to upes krastu nevar iet,» triumfēdams sacīja Alberts. «Ne, viņš bija nozudis. Netālu no turienes ir mazs krogs. Els iegāju un apjautājos, bet tur man teica, ka viņi neviena neesot redzējuši. Tad apjautājos kādam vīram uz netālu pietauvotās liellaivas, un viņš man sacīja, ka esot redzējis majoru — bet tas pratis aiziet brīdī, kad liellaivas darbinieks novērsis skatu.»

«Kāpēc jūs man to nestāstījāt?» jautāja Džimmijs.

«Tā taču nebija mana darīšana un, kā jau teicu, es nemīlu stāstīt tādas lietas par citiem džentlmeņiem. Varbūt es pārskatījos, tomēr esmu gatavs zvērēt, ka neesmu pārskatījies.»

«Ko viņš tur darīja? Vai tikai sēdēja, novērodams upi?»

«Nē, ser, viņam bija trīs akmeņi, un viņš tos svieda gaisā un uzķēra, tieši tā, kā mēdz darīt žonglieri.»

Džimmijs pārsteigts iesaucās, jo tā bija Reksa Voltona iemīļotākā nodarbošanās vaļas brīžos. So ieradumu viņš bija piesavinājies skolā un lepojās ar savu izveicību.

«Albert, dodieties rīt uz Sperleju un pamatīgi klaušiniet visā apgabalā. Ir iespējams, ka majoram tur ir neliela mājiņa — atpūtas vieta, kurā viņš varētu atrasties.»

«Sī doma man ienāca prātā, ser, vakar vakarā.»

«Jums jāizpilda savs uzdevums pamatīgi, Albert. Neatstājiet neievērotu nevienu lauku māju vai vasarnīcu. Uzskatiet Sperleju par jūsu darbības centru un strādājiet savu darbu visā apkārtnē pamatīgi. Jūs varat ievākt ziņas un izdot naudu, lai iegūtu informāciju. Ja jūsu rokās nāktu vismazākais norādījums uz to, ka majors Voltons uzturas apkārtnē, tad sūtiet telegrammu. Vai, vēl labāk, uzmeklējiet vistuvāko telefonu un piezvaniet man. Pulksten 8 vilciens atiet uz Gločesteri. Pasteidzieties!»

No rīta Džimmijs uzmeklēja Džoenu un izstāstīja viņai par dzirdēto. Bet šinī jautājumā viņa tam nevarēja dot nekādas ziņas.

«Man nav ne mazākās jausmas, kur Rekss pavadīja savu pagājušās vasaras brīvlaiku. Viņam patīk šādas neparastas suņu dienas. Es atceros,— kādu vasaru viņš apstaigāja kājām tālu gabalu Krievijā, un toreiz pat tēvs nezināja, kur Rekss atrodas.»

«Vai viņam ir paziņas Gločesteršairā?»

Viņa kratīja ar galvu.

«Cik man zināms,— nē,» meitene sacīja, un uz daiļi veidotās pieres parādījās grumbas. «Es atceros, ka Rekss pēc atgriešanās mājās bija ļoti brūns, saulē nodedzis, tomēr izskatījās sevišķi respektabli.»

Par ielaušanos Portlandes laukuma namā viņš neko nestāstīja, jo Dora bija lūgusi nerunāt par to, līdz neuzzinās tēva domas. Ar tām viņš bija iepazinies, jo misters Kolmens, no rīta atgriezdamies mājā, bija uzmeklējis Džimmiju.

«Es vēlētos, kaut būtu toreiz bijis mājā,» viņš sacīja. «Es būtu ticis galā ar šo nelieti! Bet jūs sapratīsiet, ka man ir izdevīgāk, ja atklātībā neko neziņo par šo ielaušanās mēģinājumu. Nekas nav nozudis, nekas netrūkst. Es ļoti pamatīgi apskatīju savas nedaudzās vērtības, bet mani kolēģi valsts rentē jau tā šķībi noraugās uz mani. Mēs valsts rentejā nemīlam atklātību.»

Džimmijam palika iespaids, ka gadījumā, ja viņa dzīves apraksts pēc nāves to neapmierinātu, tad šis virs, droši vien, pieceltos no miroņiem.

«Par Voltonu, protams, nekādu jaunu ziņu nav,» sacīja misters Kolmens, pie durvīm vēl pagriezdamies atpakaļ

«Kāpēc gan,— protams, mister Kolmen?»

Misters Kolmens dedzīgi pakratīja ar galvu.

«Esmu pilnīgi pārliecināts, ka Voltons kļuvis vājprātīgs, un kādu dienu mēs dzirdēsim par viņa nāvi, ko izraisījusi vardarbība.»

So pārsteidzošo pravietojumu viņš izteica tieši tādā tonī, it kā patlaban pārrunātu jautājumu par kāda jauna birokrātiska paņēmiena vērtību.-

Džimmijs stīvi noraudzījās viņā. «Jūs taču to nedomājat nopietni, mister Kolmen?»

«Ceru, ka tas tā ir,» divdomīgi sacīja misters Kolmens. «Šausmīgs gadījums. Mana nabaga meita staigā apkārt kā miegā.»

Un viņš aizgāja ar tam piemītošo slimīgumu žestos un kustibās. Tomēr drīz pēc tam Džimmijs viņu panāca piekrastē un bija pārsteigts, jo mums nekas nešķiet tik dīvaini, kā sastapt cilvēku nedaudz minūtes pēc atvadīšanās.

Bet misters Kolmens nebūt nebija pārsteigts, kad slepenpolicists sāka iet tam blakus un atsāka pirmitējo sarunu.

«Esmu nodomājis pirkt revolveri, bet katrā ziņā Eiropas ražojumu,» viņš noteikti sacīja. «Es neatzīstu šaujamos ieročus. Bet revolveris ar pieciem vai sešiem šāvieniem …»

«Sešiem,» sacīja Džimmijs. «Brauniņš ir labāks.»

«Pateicos, tomēr es dodu priekšroku revolverim.»

Džimmijs pacietīgi sniedza paskaidrojumus par automātiskās pistoles darbību un raksturu, tomēr misters Kolmens nebija pārliecināms. Iepretim valsts rentejai viņi apstājās.

«Seit mēs atvadīsimies,» misters Kolmens sacīja. «Manam stāvoklim nenāktu par labu, ja tiktu redzēts policijas virsnieka sabiedrībā. Durvju sargs varētu būt pļāpīgs zellis un izdarītu vistrakākos slēdzienus.»

Džimmijs, pie sevis smiedamies, novēroja lielo viru ejam pār ielu un nozūdam rentejas izgreznotos vārtos.

Misteram Kolmenam piemita kaut kas necilvēcīgs. Bagātā znota zaudēšana, traģēdija, kura draudēja aptumšot meitas dzīvi, drausmīgās varbūtības, kādas slēpās aiz Reksa Voltona nozušanas,— neviena no šim drausmīgajām lietām viņam nenozīmēja tik daudz kā paša stāvoklis valsts rentejā.

Džimmijs turpināja ceju viens pats. Līdz šim laikraksti vēl nebija piegriezuši vērību Reksa Voltona nozušanai. Būdams bagāts, viņš sabiedrībā nedarbojās un nebija ne aktieris, ne politiķis. Reksa Voltona «nenozīmīgums»— no jaunu ziņu sniedzēju viedokļa — bija ļoti apsveicams, lai gan Džimmijs noskārta, ka ilgi šī lieta vairs nevarēs palikt apslēpta. Viņš bija apmierinājis presi ar paskaidrojumu, ka Voltona prombūtne izskaidrojama ar varbūtēju atmiņas zaudēšanu, un sakarā ar to preses komentāri bija īsi. Vēlāk laikrakstu līdzstrādniekiem, kuri ieradās pēc jaunām ziņām, viņš pastāstīja par Voltona dīvaino ierašu pavadīt brīvdienas slepenās vietās un ar to izskaidroja meklēšanas plakātu izlikšanu.

Trafalgaras skvērā un Vaithollas stūri Džimmija vērību saistīja laikraksts ar uzrakstu:

«Pazudušais miljons».

To lasot, viņš paklusām sodījās, jo bija pieliktas visas pūles, lai novērstu šī sensacionālā notikuma izpaušanu. Viņš nopirka laikraksta numuru un, uz ielas stāvēdams, to izlasīja. Nebija nekādu šaubu, ka ziņa ir izpausta. Pār trīs slejām bija virsraksts lieliem burtiem:

«M iljonārs nozūd savā kāzu dienā un paņem līdzi visu bagātību.»

Inspektors uzmanīgi izlasīja sīkiem burtiem aizpildītas slejas. Tajās bija apbrīnojami pareizi stāstīts par Reksu un viņa romantiskajām kāzām, kā arī ziņots par sekojošiem notikumiem.

«Laimīgā kārtā pie brokastgalda, no kura misters Voltons tik dīvainā kārtā nozuda, sēdēja ari slepenpolicijas inspektors Sepings no Skotlendjarda, šā ekscentriskā miljonāra personīgais draugs. Viņš tūdaļ uzņēmās izmeklēšanu un ievadīja izziņu, kura tomēr līdz šim vēl nav novedusi pie atrisinājuma. Vakarrīt nolēma apskatīt mistera Voltona papīrus un līdz ar to arī viņa seifu, kurā domāja novietotas esam vairāk nekā 900 000 sterliņu mārciņas, jo šāda summa pirms dažām dienām bija saņemta bankā. Tomēr, seifu atverot, izrādījās, ka nauda, ja tā arī jebkad tur būtu atradusies, ir nozudusi.»

Džimmijs lasīja uzmanīgi, un, jo vairāk lasīja, jo uztrauktāks kļuva, tāpēc ka tas, kas laikrakstam bija ziņojis par šiem faktiem, tikpat labi pārzināja lietas apstākļus kā viņš pats. Džoena tā nekādā gadījumā nevarēja būt.

Viņš iegāja tuvākajā telefona būdā un piezvanīja jaunavai.

«Vai jūs redzējāt rīta laikrakstus?»

«Jā, tikko saņēmu vienu eksemplāru,» atskanēja Džoenas bažīgā balss. «Džimmij, varu noteikti apgalvot, ka neesmu sniegusi reportierimne mazākās ziņas. Viņam viss jau bija zināms, kad tas ieradās pie manis. Kad viņš mani uzaicināja apstiprināt šis jaunās ziņas, tad es taču vairs nekā nevarēju darīt.»

«Jūs redzējāt reportieri?» pārsteigts vaicāja Džimmijs. «Kad?»

«Viņš ieradās pulksten septiņos,» sacīja jaunava, «un viņam bija zināmi visi fakti, kuri parādījušies laikrakstā. Es viņam ieteicu uzmeklēt jūs, bet viņš neatlaidīgi vēlējās, lai apstiprinātu šīs jaunās ziņas. Viņš jau bija uzrakstījis visu, vēl iekams ieradās pie manis.»

«Ārkārtīgi dīvaini,» sacīja Džimmijs.

«Es domāju . . .» viņa vilcinājās.

Jūs domājāt, ka es šīs ziņas esmu sniedzis presei,» Džimmijs pabeidza teikumu. Tas man ne sapnī nevarētu nākt prātā,» viņš nikni sacīja.

Taksometrā ielēcis, Džimmijs brauca tieši uz Vakara Megafona» kantori, kur viņu tūlīt ieveda galvenā redaktora kabinetā.

«Jaunā ziņa pienāca redakcijā vakar vakarā, vēlu,» sacīja šis džentlmenis. «To atnesa kāda speciāli sūtīta persona. Domāju, ka varēšu jums parādīt ziņojuma oriģinālu.»

Piezvanījis viņš deva rīkojumu savam sekretāram, un nedaudz minūtes vēlāk Džimmijs jau lasīja korespondenci, kādu to bija uzrakstījis nezināmais ziņotājs. Džimmijs pazina dokumenta sūtītāju.

«Kupijs!» viņš noteikti sacīja.

«Notikumi, protams, ir pareizi attēloti?» jautāja redaktors, un Džimmijs piekrītoši pamāja ar galvu.

«Rīta izdevuma redaktors saņēma novilkumu un izsūtīja reportieri, lai dabūtu apstiprinājumu,» turpināja žurnālists. «Protams, mums nebūtu nācis ne prātā publicēt kaut vai vienu vienīgu rindu, ja Voltona jaunkundze nebūtu apstiprinājusi šīs ziņas. Kupijs, ko?» Viņš saņēma papīru no slepenpolicista rokas un ziņkārīgi to apskatīja. «Es domāju, ka Kupijs ir miris.

Jau mēnešiem mēs neko nedzirdējām par Kupiju — izņemot . . .»

«Izņemot,— ko?» jautāja Džimmijs, redzēdams, ka redaktors viņu novēro.

«Nu, es brīnos par pašnāvību Skotlendjardā — nabaga Millers .. . Es viņu pazinu. Vai tas bija Kupija darbs?»

«Kāpēc jūs tā domājiet?» jautāja Džimmijs.

«Nezinu . . . Tikai Flotes ielā toreiz klīda baumas par Milleru. Riebīgas baumas — vienas no tām, kuras reportieri pārrunā savā starpā un kuras parasti mēdz būt pamatotas.»

Džimmijs nebija gatavs pārrunāt šo jautājumu, tāpēc aizgāja, paņemdams līdzi Kupija ziņojumu. Kāpēc gan šis noslēpumainais indivīds informēja presi? Kas ar to tika panākts, kas iegūts? Kupijs darīja tikai to, kam bija sevišķa un speciāla nozīme. Ja Kupijs bija vainīgs Voltona nozušanā un viņa bagātības nozagšanā, tad varēja taču vienīgi rūpēt šīs lietas noklusēšana. Sniedzot atklātībai par to ziņas, viņš varēja tikai zaudēt.

Bills Dikers, kurš kritiskos brīžos kā patreizējais pierādīja nepārvaramu spēku, bija īpatnējos uzskatos.

«Viņa nolūks ir pierādīt, ka Rekss Voltons pats paņēmis savu miljonu. Es esmu pārliecināts, ka Kupijs šajos notikumos nav vainojams. Ja arī viņš ir tas vīrs, kurš aizbaidīja Reksu Voltonu, tad naudu tomēr nav piesavinājies. Ja viņš atbildīgs par naudas piesavināšanos, tad Voltona nozušanā tikpat maz vainojams kā mēs.»

Dikers otrreiz izlasīja laikraksta ziņojumu un pamāja ar galvu.

«Tā tas ir», viņš sacīja. «Vai jūs pievērsāt uzmanību tam, ka gadījumos, kur pieminēts Voltona vārds, pieminēta arī nauda, ka šinī ziņojumā ir runa par nozudušo naudu, un ka šeit manāma tieša sakarība starp abiem noslēpumiem.»

Džimmijs domās jau bija izdarījis secinājumus par ziņojuma rakstītāja raksturu.

«Pusmūža cilvēks,» viņš sacīja. «Rokrakstā zināms ļodzīgums, kas izpaužas katrā burtā. Rokraksta izskats liecina, ka to rakstījusi persona, kura raksta tikai retumis . . .»

«Un, tomēr, ziņojuma stils ir lielisks,» sacīja Dikers. «Anonīmā raksta konstrukcija ir, bez šaubām, pielīdzināma Kupija rakstu parastai vērtībai.»

Džimmijs bija nosēdējis veselu stundu savā kabinetā, lauzīdams galvu par pēdējo dienu ārkārtējiem notikumiem, kad rakstvedis tam ienesa vēstuli.

«Vēstuli atnesa kāda sūtīta persona, ser,» viņš sacija.

Vēstule bija no Doras.

«Cienījamais kungs!» viņa rakstīja. «Vai man būtu iespējams Jūs šovakar sastapt? Tēvs nebūs mājā un es tik ļoti vēlos mierīgi un netraucēti pārrunāt ar Jums par Reksu. Tāpēc, ja Jūsu aroda pienākumi Jums atjauj, vai Jūs varētu atlicināt vienu stundu?»

Nopūzdamies viņš nolika vēstuli. Nabaga Dora! Vai varēja būt, ka pret viņu, un ne pret Reksu Voltonu, ir vērsta Kupija ļaunprātība? Un tad viņam nāca prātā kāda cita jaunava, kuru nezināmais nelietis bija vajājis līdz nāvei. Viņš bija nogrimis pārdomās, kad kabinetā ienāca Bills Dikers, nikni sūkdams pīpi un rūpīgi aiz sevis aizvērdams durvis.

«Šonakt es izkratīšu 973. namu Džermona ielā,» viņš sacīja. «Tur viņi ierīkojuši azartspēļu klubu, un pēc manām domām, arī slepenu satikšanās vietu. Kezējs, kurš uzdodas par šo telpu īpašnieku, ir, pēc manām domām, fiktīva persona.»

Džimmijs pārsteigts paskatījās uz augšu.

«Es nekad neesmu dzirdējis par šādu iestādi,» viņš sacija. «Mūsu sarakstā tā nav atzīmēta.»

Bills Dikers pakratīja ar galvu.

«Mēs saņēmām ziņojumu par to no ievērību pelnošā «deguna», un likvidēsim šo pei'ēkli vēl šonakt. Vai jūs negribētu uzņemties šo uzdevumu?»

«Man šķiet, ka man pietiks darba vismaz mēnesim,» Džimmijs nopietni sacīja, un Bills Dikers piekrita.

«Šādas slepenas spēļu elles pastāv pārāk lielā skaitā,» viņš sacīja. «Pie tam vai nu pie mums, vai ari iecirkņu policijā ir cilvēks, kas ziņo šiem blēžiem, kad gaidāma kratīšana, un tāpēc šādi pasākumi jau kopš diviem mēnešiem ik reizes palikuši bez panākumiem.» Viņš apsēdās uz galda gala, sūkdams pīpi, drūmi saraucis pieri. «Un aiz šā spēļu nama stāv Kupijs,» viņš negaidot sacīja.

«Kāpēc jūs tā domājat?» jautāja pārsteigtais Džimmijs.

«Apskatiet visus Kupija noziegumus,» sacīja Bills Dikers, «un jūs atradīsiet, ka tiem visiem sakars ar kādu spēļu namu — visiem, izņemot vienu — Reksa Voltona . lietu. Pie tāda slēdziena esmu nācis daudzos gadījumos. Vai nu viņu upuris bijis spēļu namā, vai ari persona, kura tīšam vai netīšām sniedza Kupijam vajadzīgās ziņas, bija spēlētājs un to ļaužu līdzdalībnieks, kuri apmeklē šīs iestādes.» Viņš paņēma no galda aploksni, kurā bija atradusies Doras vēstule, un to laiski aplūkoja.

«Cilvēks, kurš šo vēstuli atnesa, nav profesilnāls ielaušanās zādzību izdarītājs,» viņš sacīja, norādīdams uz vēstules stūri, kur bija redzams tikko manāms īkšķa nospiedums.

Džimmijs paklusām iesmējās.

«Es nekad neesmu bijis daktiloskopijas piekritējs,» viņš sacīja. «Daktiloskopija vēl nav pierādījusi savu lietderību. Kā gan lai tas būtu noticis, ja jums nav pirkstu nospiedums no ikvienas personas visā valstī? Jums ir tikai nedaudzi tūkstoši kriminālnoziedznieku pirkstu nospiedumi un tāpēc, ka no 80 000 nospiedumiem divi nelīdzinās viens otram, jūs apgalvojat, ka ari starp 40 miljoniem divi nospiedumi nelīdzināšoties viens otram,— es to neuzskatu par loģisku. Es piekrītu, ka ir derīgi savākt pazīmes no pazīstamiem likumu pārkāpējiem, tomēr, pēc manām domām, tas vēl nav izsmeļoši.»

«Ka miljons pret vienu, jāsaka, ka tas tā nav,» pašapmierināts sacīja Bills Dikers. «Jums tas šķiet it vienkārši vecs pirksta nospiedums, bet lietpratēja acis tam var būt milzīga nozīme.»

Piecēlies viņš piegāja pie durvīm un pieaicināja Džimmija rakstvedi. «Aiznesiet to lejā inspektoram Beringam un prasiet, vai viņš to pazīst.»

«Protams, ka viņš to nepazīs,» nicīgi sacīja Džimmijs. Sis atsevišķais pirksta nospiedums ir viens no tiem 40 miljoniem.»

Billa Dikera rīcībā nebija nekas ārkārtējs. Viņš bija dedzigs daktiloskopijas piekritējs,— kā Džimmijs teica,— līdz mēnessērdzībai.

Viņi turpināja runāt par gaidāmo kratīšanu, kad rakstvedis atgriezās ar kartiņu rokā, kuru redzot, Bills Dikers pacēla uzacis.

«Rekords?» viņš neticīgi sacīja.

«Jā, ser,» atbildēja rakstvedis. «Misters Berings saka, ka tas ir Jāzepa Feldmaņa pirksta nospiedums.»

Dikers gandrīz rautin izrāva kartiņu no rakstveža rokas, un Džimmijs, noraudzīdamies Dikerā, redzēja, ka viņa uzacis paceļas aizvien vairāk uz augšu.

«Feldmanim trīs reizes piespriests sods par draudu vēstuļu rakstīšanu,» viņš lēnām sacīja. «56 gadus vecs, trīs reizes cietumā, divi citi mazāki sodi,» un, paklausieties, Džimmij:

«Feldmanis parasti strādā kā mājkalpotājs — kā ziņnesis, vai arī virssulainis, un šini amatā iepazīstas ar ievērojamu personu ģimenes locekļu noslēpumiem, kurus tad arī izmanto ka materiālu draudu vēstuļu rakstīšanai.»»

Džimmijs satvēra telefonu un piezvanīja priekšnamā dežurējošam seržantam.

«Seržant, pirms pusstundas man atnesa vēstuli. Kas to izdarīja?»

«Kāds pavecs vīrs, ser,» atbildēja seržants. «Viņš sacīja, ka esot mistera Kolmena virssulainis. Viņa vārds bija Pārķers.»

Vienpadsmitā nodaļa

Abi vīri klusēdami raudzījās viens otrā. Pārķers! Tas vīrs, kurš Reksam Voltonam bija norādījis viņa istabu. Nopietnais un apdomīgais Kolmena sulainis un cilvēks, kuru Džimmijs Sepings kā pēdējo būtu atzinis par aizdomīgu.

Līdzīgas domas nodarbināja prī Dikeru.

«Rīkojieties apdomīgi, Džimmij,» viņš sacīja. «Sis vīrs varētu dot jums iespēju atklāt lielas lietas.»

«Bet tas taču ir neticami,» sacīja Džimmijs.

«Nav bijis nekas neticamāks par Reksa Voltona nozušanu,» mierīgi atbildēja Dikers./«Es vēlreiz atkārtoju,— rīkojieties apdomīgi! Ja jūs šo putnu palaidīsiet, tad var iznākt, ka nekad vairs neradīsies izdevība piekļūt Kupijam.»

«Vai jums šķiet, ka viņš ir Kupijs?»

«Viņš pazīst Kupiju, par to esmu pārliecināts,» sacīja Dikers. «Un, protams, viņa patreizējā dienesta vieta ir ārkārtīgi izdevīga. Kolmens ir valsts rentejā. Iespējams, ka ierēdņi viesojas pie viņa, un kam gan varētu rasties aizdomas pret sirmgalvi — virssulaini? Un valsts ierēdņi mēdz runāt, Džimmij. Parasti mēdz sacīt, ka viņi ir tik mēmi kā austeres un bezgala diskrēti, tomēr esmu dzirdējis viņus runājam. Es trešo reizi atkārtoju: rīkojieties uzmanīgi! Ja jūs izrunātos ar Kolmenu …»

Džimmijs pakratīja ar galvu.

«Es negribētu jautāt Kolmenam, jo viņš pieder pie to lielmanīgo idiotu tipa, kurš nevarētu nociesties, nemēģinājis izrādīt, ka viņam zināms Parkera noslēpums. Paies vesela nedēļa, līdz es noskaidrošu, kāpēc Kolmens pieņemis šādu vīru.»

To pašu pēcpusdienu pie mistera Kolmena mājokļa kalpotāju durvīm pieklauvēja kāda sieviete vidējos gados, kurai bija pārdošanā dažādas rotaslietas. Nodrošināt sev iespēju iekļūt virtuvē bija diezgan vienkārši, un, kad viņa vēl paziņoja, ka bez tirgotājas amata protot ari zīlēšanu, tai bija iespējams pagarināt savu uzturēšanās laiku virtuvē, līdz Pārķers, negaidot tur ienācis, atrada to zīlējam kalpones delnā un bez ceremonijām izraidīja svešo laukā.

Tā bija slepenpoliciste, kura jau ilgus gadus atradās valsis dienestā.

«Pārķers kalpo pie Kolmeniem divus vai trīs gadus,» viņa stāstīja Džimmijam. «Viņam ir brīvi vakari ceturtdienās un sestdienās, un viņa rīcībā arvien ir daudz naudas. Vecākā kalpone domā, ka viņš ir kāršu spēlmanis, jo redzējusi to vingrināmies savā istabā ar kārtīm.»

«Vai viņam ir radinieki?» jautāja Džimmijs.

«To man neizdevās noskaidrot,» sacīja sieviete. «Par Pārķeru viņām vispār maz kas zināms, jo viņš arvien tur savu istabu aizslēgtu un pats to slauka un tira.»

Kad sieviete bija aizgājusi, Džimmijs pārģērbās un devas uz Portlendas laukumu sastapties ar Doru. Pēcpusdienā viņš bija tai aizsūtījis paziņojumu, ka ieradīšoties.

Pulksten pusseptiņos viņš piezvanīja pie mistera Kolmena nama durvīm un Pārķers ielaida. Šoreiz Džimmijs vēroja šo vīrieti ar sevišķu interesi. Nebija šaubu, ka vecuma ziņa viņš līdzinājās draudu vēstuļu rakstītājam Feldmanim. Tas bija sirms, kalsnējs vīrs ar lielu degunu un plānām, skaistām lūpām. Viņš saņēma mēteli un platmali un ieveda inspektoru viesu istabā.

«Kolmena jaunkundzes nav mājās, ser,» sulainis sacīja.

«Nav mājā?» pārsteigts atkārtoja Džimmijs. «Bet viņa pati taču mani uzaicināja šeit ierasties.»

«Vai tiešām, ser?» Parkera balss bija mierīga un goddevīga. «Es nedomāju, ka viņa tik drīz atgriezīsies, jo aizejot uzdeva man uzaicināt varbūtēju apmeklētāju pagaidīt. Vai jūs jau redzējāt vakara laikrakstu, ser?»

«Jā gan, es to redzēju, Parker,» nevērīgi sacīja Džimmijs.

«Tas ir šausmīgi. Misters Kolmens ir saniknots. Džentlmenis viņa stāvoklī nedrīkst pieļaut, ka visa pasaule zinātu par viņa raizēm.»

«Protams,» sausi sacija Džimmijs. «Kāda ir jūsu teorija, Parker?»

.«Par misteru Voltonu, ser? Man nav nekādas teorijas.»

«Vai pēc jūsu domām viņš aizgāja no šejienes labprātīgi?» Džimmijs jautāja.

Pārķers piekrītoši pamāja ar galvu.

«Tas ir pavisam neiespējami, ka viņš būtu citādā kārtā aizkļuvis projām, ser. Ja būtu izdarīts kāds uzbrukums misteram Voltonam, tad es to dzirdētu, vai arī vismaz apakšstāvā kalpotāji būtu to dzirdējuši, bet viņi apgalvo, ka neko neesot dzirdējuši.»

«Varbūt Kupijs to dzirdēja?» sacīja Džimmijs, vērodams virssulaiņa seju.

«Jūs domājat to vīru, kurš nodarbojas ar draudu vēstuļu rakstīšanu?» sacīja nesatricināmais Pārķers. «Tā arī ir dīvaina lieta, ser.»

Ar goddevīgu galvas palocīšanu virssulainis izgāja ārā.

Džimmijs staigāja pa viesistabu. Pēcpusdienu Dora droši vien bija pavadījusi šeit. Atvērta grāmata ar vākiem uz augšu bija nolikta uz galda, uz spilvena bija redzams viņas galvas nospiedums un uz kamīna malas atradās ielūgums uz ārlietu ministriju, kā arī maza aploksne, kurā pēc Džimmija domām bija teātra biļetes.

Durvis atvērās.

«Es atļāvos jums atnest kafiju, ser,» Pārķers sacīja. «Vai jūs vēlētos cukuru un krējumu?»

«Melnu,» sacīja Džimmijs un virssulainis pielēja viņam tasi.

Lai kā arī nebūtu, Pārķers tomēr bija lielisks virssulainis. Viņš kustējās tik apdomīgi, kā tas pienācās labi sagatavotam sulainim, viņš neko nedarīja steigšus vai aplam.

Džimmijs saņēma kafijas trauku, izklaidīgi viņu vērodams.

«Ko jūs darat, Parker, kad atbrīvojaties no virssulaiņa pienākumu pildīšanas?» viņš draiskulīgi jauta ja, un Pārķers uz acumirkli izstiepās taisns. Viegls smaids iezīmējās viņa drūmajā sejā.

«Vīrs manā vecumā tik maz ko var darīt,» sulainis sacīja. «Dažreiz apmeklēju koncertu, jo ļoti cienu mūziku. Vai arļ vasarā stundiņu pavadu parkā.»

Džimmijs klausījās, lēnām dzerdams kafiju.

«Man patīk arī laba grāmata,— it īpaši grāmatas pa iceļojumiem,» Pārķers turpināja.

Tad viņš izņēma tasi no Džimmija rokas un nolika uz paplātes.

«Septiņdesmit septiņu gadu vecumā cilvēkam vairs nenesas prāts uz teātra uzvedumiem,» virssulainis sacīja, «lai gan man ļoti patīk šad un tad noskatīties kādu Šekspīra traģēdiju . . .»

Džimmijs klausījās juzdams, ka aizmieg, un centās atkal atvērt acis. Tas neizdevās. Protams, bija smieklīgi aizmigt Doras viesistabā, bet Parkera balss skanēja tik iemidzinoši. Un tad, iekams viņš vēl varēja izprast, kas notiek, galva atslīga pret krēsla atzveltni un inspektors jau bija cieši aizmidzis.

Divpadsmita nodala

Pirmā skaņa, ko Džimmijs Sepings atkal spēja uztvert, bija stipra, vienmērīga klauvēšana. Viņš sapņoja, ka atrodas Skotlendjardā un kopā ar Dikeru salīdzina pirkstu nospiedumus, pie kam vienu no nospiedumu līnijām nekādi nevarēja novietot īstā vietā. Tad viņš dzirdēja saucienu:

«Kas šeit atrodas?»

Viņam sāpēja galva, mute bija karsta un izkaltusi. Ar lielu piespiešanos, saņēmis visus spēkus, viņš iestenēdamies piecēlās sēdus un neaizklātas, pie griestiem piestiprinātas lampas gaismā redzēja, ka atrodas mazā istabā, kur bija gulējis dzelzs gultā. Kur gan viņš atradās? Džimmijs aizsedza seju ar abām rokām un pūlējās domāt, bet aiz durvīm nemitīgi bija dzirdama klauvēšana un saucieni.

«Kas šeit atrodas?» atkārtoja kāda balss.

Logs bija aizslēģots. Tikpat labi varēja būt gaiša diena kā pusnakts. Viņš aizstreipuļoja pie durvīm un mēģināja tās atvērt, bet izrādījās, ka durvis ir aizslēgtas.

«Atveriet durvis,» sauca balss no ārpuses, un pārsteigts viņš pazina Billu Dikeru.

«Atslēgas nav,» viņš sacīja, «vai tas esat jūs, Diker?»

Ārpusē brītiņu valdīja klusums.

«Kas tur ir?»

«Sepings,» sacīja Džimmijs. «Uzlauziet durvis.»

TūdaJ durvis ar lielu troksni atsprāga vaļā. Aiz sliekšņa stāvēja Bills Dikers, bet aiz viņa divi viri, kurus Džimmijs pazina kā Skotlendjarda policijas virsniekus.

«Ko jūs te darāt, Seping?» Bills jautāja.

«To es jums nevaru pateikt. Bet kur gan es atrodos?»

• «Jūs atrodaties Kezeja spēļu namā, Džemona ielā.»

Paklusām iesaukdamies, Džimmijs atkrita gultā sēdus.

«Vai nu es esmu traks, vai arī jūs esiet traks,» viņš sacīja.

«Kur ir jūsu drēbes?» jautāja Dikers, un Džimmijs nu tikai redzēja, ka ir neapģērbts, izņemot kreklu un bikses. Viņa •svārki bija pārmesti pār krēslu un apavi bija redzami zem gultas.

«Atvediet šurp Kezeju,» strupi pavēlēja Dikers. Viens no slepenpolicistiem atgriezās ar smokingā ģērbušos vīru.

«Ko šis džentlmenis šeit dara?» nopietni jautāja Dikers.

«Ko viņš šeit dara? Viņš šeit dzīvo,» sacīja Kezejs skaļa balsī. «Ļoti nožēloju, kaptein, ka man no jums jāšķiras, bet es pats esmu klizmā.»

«Ko jūs gribat sacīt ar vārdiem, šeit dzīvo?» mierīgi jautāja Dikers. «Vai jūs apgalvojat, ka misters Sepings pazina šo spēļu namu?

«Vai es apgalvoju?» vīpsnāja svešais. «Protams. Jau gadiem es maksāju draudu vēstuļu piesūtītājiem zināmas summas, un viņš dabūja savu daļu no peļņas.»

Neviena protesta vārda nfiļzsacījis, Džimmijs streipuļodams piegāja pie mazgājamās bļodas un iemērca galvu aukstā ūdens iraukā. Tas mazināja neizturamās galvas sāpes un deva viņam iespēju daudzmaz skaidrāk domāt.

«Atkārtojiet to vēlreiz,» viņš sacīja.

«Kāds no tā labums?» teica Kezejs it kā pierunādams. «Viņi mūs pamatīgi notvēruši. Es dabūšu sešus mēnešus, bet jūs pazaudēsiet savu uniformu. Sim vīram es maksāju simt sterliņu mārciņas par to, ka viņš man laikus paziņoja par gaidāmo kratīšanu. Viņš šeit guļ divreiz nedēļā un man ir pusducis liecinieku, kuri to apstiprinās.»

«Novediet Kezeju lejā,» mierīgi sacīja Dikers un, ienācis istabā, aizvēra durvis.

«Nu, ap ko lieta patiesībā grozās, Džimmij?»

Džimmijs purināja sāpošo galvu.

«Es ļoti vēlētos, lai man būtu iespējams jums to pateikt,» viņš sacīja. «Vienīgais, kas man zināms, ka šovakar dzēru kafiju, kuru man pasniedza Pārķers, un pamodies atrados šeit.»

īsos vārdos viņš izstāstīja, kas bija noticis namā pie Portlendas laukuma.

«Es jums ticu, Džimmij,» sacīja Dikers, kad viņš bija beidzis. «Tā ir sazvērestība, ar nolūku jūs diskreditēt. Bet ne tikai. Seit ir vēl kaut kas vairāk. Apģērbieties, un mēs tādaj iesim uz namu pie Portlendas laukuma, lai parunātu ar misteru Pārķeru. Kad jūs dzērāt miega zāles?»

Džimmijs pārdomāja.

«Ap pulksten astoņiem vakarā,» viņš sacīja.

«Tagad ir pustrīs,» sacīja inspektors, paskatīdamies pulkstenī. «Džimmij, Kupijam bija vajadzīgs atņemt jums iespēju turpināt šīs lietas izmeklēšanu, tāpēc viņš izvēlējās ceļu, kurš ir vispiemērotākais jūsu diskreditēšanai. Un, protams, Pārķers ir Kupijs.»

Pienākuši pie nama, viņi redzēja, ka tas ir pilnīgi neapgaismots. Lai gan viņi zvanīja, tomēr durvis palika aizvērtas.

«Viesnīca ir vaļā,» sacīja Džimmijs. «Iesim un piezvanīsim no turienes.»

Viņi iegāja viesnīcā, un pēc brītiņa telefonā atsaucās mistera Kolmena balss. Nedodami tuvākus paskaidrojumus par zvanīšanas iemesliem, abi vīri atkal gāja pāri laukumam un atrada durvis atslēgtas un Kolmenu, rīta svārkos ģērbtu, priekšnamā.

«Nāciet iekšā,» viņš uztraukti sacīja. «Ko jūs vēlaties? Vai ar Pārķeru kaut kas ir noticis?»

«Kāpēc jūs tā jautājat?» gribēja zināt Dikers.

«Man pārnākot, viņš nebija mājā un līdz šim vēl nav atgriezies. Es viņu gaidīju līdz vieniem! Protams, es viņu atlaidīšu,» pukojās misters Kolmens. «Es nekad neatļauju neuzticamam kalpotājam divreiz pierādīt savu neuzticamību. Bet es domāju, ka varu paļauties uz Pārķeru. Viņš iestājās darbā ar vislabākām liecībām un līdz šim nebija pieļāvis ne mazāko disciplīnas pārkāpumu.»

«Parkeram nekas nav noticis,» sacīja Bills Dikers. «Vai es varu apskatīt viņa istabu?»

Misters Kolmens sarauca pieri.

«Kāpēc jūs vēlaties redzēt Parkera istabu? Viņa nav mājā. Es jau skatījos.»

«Mister Kolmen,» mierīgi sacīja Džimmijs, «man ir iemesls ticēt, ka Pārķers ir bijušais cietumnieks un draudu vēstuļu rakstītājs Feldmanis.»

Kolmena žoklis atkārās.

«Bijušais cietumnieks?» viņš sacīja, it kā savām ausīm neticēdams. «Viņš ieradās pie manis ar vislabāko liecību no lorda Lagenhema, kur visu laiku godīgi kalpojis. Neesmu pamanījis, ka būtu nozudis …»

«Vai jūs mums, lūdzu, neparādītu istabu?» asi sacīja Dikers un valsts rentejas ierēdnis uzveda viņus augšstāvā. Kāda balss jautāja:

«Vai kaut kas noticis, tēv?»

«Nekas Jauns,» sacīja Džimmijs, apsteigdams saīgušo Kolmenu.

«A, tas esat jūs, Džimmij! Vai ar Pārķeru kaut kas noticis?»

«Nē, nekas,» atbildēja Džimmijs.

Parkera istaba atradās bēniņos. Maza, labi mēbelēta istaba ar gulētāja neaizskartu gultu. Viņam bija ļoti maz mantu, un abi vīri neatrada neko, kas vismazākā mērā varētu raksturot tās iemītnieku. Atgriežoties viesistabā, misters Kolmens izstāstīja visu, ko zināja.

«Dora un es bijām teātrī. Nabaga meitenei vajadzīga izklaidēšanās, un, lai gan viņa nevēlējās, es tomēr pierunāju aiziet. Taisnību sakot, es viņai pavēlēju iet uz teātri.»

Džimmijs pārtrauca paredzamo Kolmena izrunāšanos par bērna pienākumiem pret vecākiem.

«Es gribētu redzēt Doru. Vai jūs nepalūgtu viņu nonākt lejā?»

Lūguma izpildīšana izrādījās lieka, jo misteram Kolmenam virzoties uz durvju pusi, tās atvērās un istabā ienāca jaunava. Viņa bija ģērbusies gara, melnā samta tērpā, kurš sevišķi izcēla viņas tīro ādu un zeltainos matus.

«Vai še noticis kaut kas ļauns?» viņa atkal jautāja, uzrunādama Džimmiju, bet atbildēja misters Kolmens.

«Pārķers ir nelietis,» viņš bubināja. «Pēc šo džentlmeņu vārdiem spriežot, viņš ir draudu vēstuļu rakstītājs. Viņš ir vilks avju ādā, mana dārgā! Sis vīrs ir mani pievīlis. Atvainojiet!» viņš iesaucās un aizdrāzās projām.

Džimmijs bija paguvis sniegt tikai pusi no saviem paskaidrojumiem, kad Kolmens atgriezās priekā starojošu seju.

«Sudrabs nav nozudis!» viņš sacīja. «Arī manas manšetu pogas nē,— vai tev kaut kas nozudis, mana dārgā?»

Ar rokas mājienu viņa uzaicināja to klusēt.

«Turpiniet, Džimmij. Jūs sakiet, ka saņēmāt no manis vēstuli ar uzaicināju ciemos? Tādu vēstuli es neesmu rakstījusi.»

«Jūs sakāt, ka neesat to rakstījusi, bet es varu apzvērēt, ka tas ir jūsu rokraksts. Man pat šķiet, ka vēstule atrodas šeit.»

Apraudzījis kabatas, viņš atrada tur vēstuli un pasniedza jaunavai. Skatienu uzmetusi, viņa piekrītoši pamāja ar galvu. «Jā gan, es to rakstīju,— tomēr pirms nedēļas. Patiesībā es to rakstīju dienu pirms Reksa nozušanas. Es gribēju ar jums parunāt par viņu, bet pēdējā acumirklī savu nodomu grozīju. Biju pārliecināta, ka esmu šo vēstuli saplēsusi, bet patiesībā, acīmredzot, es to esmu iemetusi papīrkurvī.»

Doras balss skanēja maigi, un viņas acīs bija redzamas līdzcietības asaras.

«Un tomēr es to nevaru saprast,» sacīja samulsušais Dikers. «Pārķers būs zinājis, ka es atzīšu mistera Sepinga stāstu par patiesu un viņam pašam nāksies nokļūt neizdevīgā stāvoklī. Tas izskatās, kā tāda cilvēka pēdējais naida pilnais solis, kurš zina, ka viņa deja ir galā. Starp citu, vai jums nav Parkera rokraksta paraugs?»

Misters Kolmens sarauca uzacis.

«Nevaru iedomāties, ka man tāds būtu,» viņš sacīja. «Vai viņa istabā nebija vēstules?» \

Dikers pakratīja ar galvu.

«Nevienas.»

«Man šķiet, ka man ir kāda Parkera rakstīta zīmīte,» piepeši sacīja jaunava. Viņa piegāja pie rakstāmgalda viesistabas kaktā, atslēdza atvilktni un izņēma kādu grāmatu.

«Se būs viņa raksts. Tas ir to priekšmetu saraksts, kuri jālabo. Tēvs grib skaidrību par salūzušiem sudraba traukiem un tamlīdzīgām lietām.»

Ne vārda neteikdams, Džimmijs pasniedza grāmatu Dikeram, un priekšnieks pašapmierināts norūca:

«Sis ir mūsu Kupijs,» viņš sacīja. «Par to nav ko šaubīties, Seping.»

«Tiešām,» atbildēja Džimmijs. «Tas ir tieši tas pats rokraksts, kuru mēs esam redzējuši visās Kupija brīdinājuma vēstulēs.»

Namā pie Portlendas laukuma viņi neuzkavējās nevienu minūti ilgāk, kā tas bija nepieciešams, un Džimmijs atlikušo nakts daļu, sava priekšnieka pabalstīts, pavadīja izsaukdams slepenpolicistu rezerves un nolikdams policijas posteņus uz visiem ceļiem, kas veda ārā no pilsētas. Pulksten sešos no rīta viņš galīgi noguris atgriezās mājās, gatavs gulēt veselas divdesmit četras stundas no vietas.

Džimmijs pavilka uz augšu loga apakšējo daļu, sagatavodamies uz gulētiešanu, kad piepeši ieraudzīja kādu vīru lēnām ejam pa ielu. Gājēja plānais mētelis bija aizpogāts līdz zodam, jo rīts bija vēss, mīksta filca platmale uzvilkta līdz acīm. Uz ielas atradās tie, kuri parasti agri ceļas — strādnieki un tirgotāji. Vīrs vieglajā mētelī ne ar ko neatšķīrās no pārējiem, ja neskaita gauso gaitu. Sajā gaitā bija kaut kas pazīstams, tomēr Džimmijs veltīgi pūlējās atcerēties, kas bija šis cilvēks. Tālskatis karājās uz āķa, aiz durvīm. Tajā brīdī, kad Džimmijs pielika to pie acīm, garāmgājējs paskatījās uz augšu.

«Žēlīgais Dievs!» noelsās slepenpolicists.

Sis cilvēks bija Rekss Voltons!

Trīspadsmitā nodaļa

Pa logu izliecies, Džimmijs iesaucās, tomēr garāmgājējs saucienu nedzirdēja vai arī izlikās nedzirdam. Ātri apgriezies, Džimmijs pagrāba mēteli un skrēja pa trepju pakāpieniem lejā. Viņam uz ielas nonākot, izrādījās, ka gājējs bija jau nozudis.

Džimmijs ieraudzīja garāmejošu policistu un ar rokas mājienu pieaicināja sev klāt.

«Vīrs vieglā mētelī, ser?» policists pārjautāja. «Jā, es viņu redzēju. Tieši pirms jūsu iznākšanas tas iesēdās automobilī. Redziet,» policists sacīja, norādīdams uz tālumā nozūdošu automašīnu.

«Vai jūs to ievērojāt. .. kāds tas izskatījās . .. kāds bija numurs?»

Protams, policists numuru nebija atzīmējis. Viņš zināja tikai, ka tā bija maza Forda automašīna ar paceltu jumtu un nolaistiem priekškariem, kura gaidījusi uz ielas stūra.

«Automobilis še nevarēja būt stāvējis ilgāk kā piecas minūtes,» policists sacīja. «Apmēram tik ilgi es atrodos pie minētās ielas stūra.», ,

Džimmijam miegs bija pilnīgi pārgājis. Uzkāpis pa trepēm, viņš ielēca vannā, noskuvās, pārģērbās un, kad Džoena Voltona viņu vēlāk redzēja, nekas neliecināja, ka Džimmijs nav gulējis jau divdesmit četras stundas.

«Vai Rekss bija šeit?» skanēja viņa pirmais jautājums.

«Nē,» jaunava atbildēja. «Vai viņš atradies?»

«Es viņu redzēju. Varu apzvērēt, ka tas bija viņš…»

Un Džimmijs pastāstīja par pārsteidzošo parādību, kuru bija redzējis.

«Paldies Dievam, ka viņš ir dzīvs!» Džoena sacīja.

Džimmijs ziņkāri noraudzījās jaunavā.

«Labā Džoena, jūs gan esat pārdzīvojusi grūtas dienas,» viņš sacīja, un meitene piekrītoši pamāja ar galvu.

«Jā gan, diezgan grūtas. Man nav neviena cita kā Rekss,— un, lai gan tas veca, rūdīta policijas virsnieka ausīs izklausīsies kā nodrāzta frāze, tomēr …»

«Veca, bet ne rūdīta,» sacīja Džimmijs, nosarkdams un atcerēdamies Taueras priekšā nomestās vijolītes. «Daudz piedzīvojuša cilvēka nosaukums man piemērojams, starp citu, arī tāpēc, ka kopš Reksa nozušanas es ar katru dienu vairāk nosirmoju!»

Viņš uzlika roku meitenei uz pleca. Agrāk šinī žestā bija izpaudusies draudzība un it kā protežēšana, bet šoreiz viņš jutās neveikli un steigšus atrāva roku.

«Džimmij, vai jūs baidāties no manis?» jaunava izaicinoši jautāja.

«Jā gan,» viņš atzinās.

«Nebaidieties un, lūdzu, neizturieties pret mani kā pret jaunu, pieaugušu lēdiju, jo citādi man būs muļķīgi jāsmīn. Tātad, Rekss ir drošībā!»

Viņa dziļi, atviegloti uzelpoja un pasmaidīja. Kopš traģiskās kāzu dienas Džimmijs to nebija redzējis smaidām. Parasti viņš nemēdza ne ar vienu runāt par policista darīšanām, bet šoreiz bija neparasti runīgs, un viņa dabūja dzirdēt par pārbaudījumu, kādu tam nācies piedzīvot.

«Es gan atceros Pārķeru, tomēr ne pārāk skaidri,»Džoena sacīja. «Viņš pieder cilvēkiem, kuri pielīdzināmi istablietām. Vai misters Kolmens ir samulsināts?»

Džimmijs paklusām iesmējās.

«Viņš jutās apvainots,» slepenpolicists sacīja. «Tomēr, pateicoties šī jautājuma noskaidrošanai, mēs esam pievirzījušies tuvāk miklas atminējumam, Džoen. Un, ja nu bez tam vēl man izdevās pārliecināties, ka Rekss ir sveiks un vesels, tad jāsaka, ka man no sirds nokritusi smaga nasta. Telefons vairs nav bijis bojāts?»

«Nē, nē,» viņa vilcinādamās sacija, «to īsti nevar apgalvot.»

«Ko tas nozīmē?» viņš steigšus jautāja.

Nu man bija pavisam dīvains piedzīvojums ar telefonu,» meitene stāstīja. «Es negribētu par to runāt, jo varbūt, ka še lieta grozās ap viegli izskaidrojamu parādību. Bet tagad es jums pagatavošu kafiju, tad varēsiet iet uz mājām un likties gulēt.»

Džimmijs gaidīja, līdz viņa uzdeva sagatavot brokastis. Pulkstenis bija tikai pusastoņi, tāpēc nācās modināt mājkalpotājus. Tad detektīvs beidzot jautāja: «Kas notika ar telefonu?»

«Nez, vai ir vērts runāt,» atbildēja Džoena. «Bet, tā kā jau modināju bažas, tad būs pareizāk, ja visu izstāstīšu. Vakar, divas vai trīs reizes reizes piezvanot centrālei, man bija sajūta, ka kāds klausās. Tiklīdz noņēmu klausuli un minēju numuru, ar kuru vēlos runāt, skaidri sadzirdēju svešu balsi. Tā bija tikko sadzirdama un izklausījās pēc čuksta.»

Džimmijs iesvilpās.

«Protams, kāds klausījās,» viņš piekrita. «To mēs varam konstatēt. Es priecājos, ka jūs man to izstāstījāt.»

«Tomēr šī parādība var būt vienkārši izskaidrojama,» sacija jaunava, «un var būt, ka es jūs maldinu. Sī parādība un virs ārpusē, kurš, varbūt, ir mana nākošā vilšanās, mani vakar uztrauca un es jums piezvanīju, bet vēlāk priecājos, ka neesat mājās.»

Džimmijs stīvi noraudzījās viņā.

«Sieviete,» viņš pārmetoši sacīja, «jūs esat pilna noslēpumiem. Ko tas nozīmē — vīrs ārpusē?»

«Jau dažas dienas kāds cilvēks slaistās ap māju. Vakar vakarā es redzēju kādu citu. Pirmajam galvā bija cieta, bet otrajam mīksta platmale. Viņš atradās uz ielas, kad es šorīt pulksten divos paskatījos ārā, un nebija redzams tikai tad, kad garām nāca kāds policists. Tomēr, tūdaļ pēc policista aiziešanas viņš atkal parādījās.

«Vai viņš tagad ari ir šeit?» jautāja Džimmijs.

«Es ari uzdevu sev šo jautājumu,» sacīja jaunava, iedama pie loga.

«Tur ir tas vīrs, kas redzams pa dienām,» viņa tūdaļ sacīja.

Pie kāda pīlāra atslējies stāvēja vīrs zilā blūzē. Rokas dziļi kabatās sabāzis, viņš novēroja garāmejošos cilvēkus un braucējus.

«Vai esat pārliecināta, ka tas ir tas pats zellis, kurš šeit bija vakar?»

Viņa piekrītoši pamāja ar galvu. Slaists atradās pārāk tālu, lai varētu saredzēt seju, tomēr Džimmijs, pateicoties savai lieliskajai atmiņai attiecībā uz cilvēku stāviem, viņu tūdaļ pazina.

«Es apmierināšos tikai ar kafiju. Ja es ēstu, tad man būtu jāguļ, bet nākošās stundas laikā man nepieciešams būt modram.»

«Vai jūs zināt, kas viņš tāds ir?»

«Viņš izskatās pēc kāda mana drauga,» pavirši sacīja Džimmijs. «Džoena, vai jūs esat redzējusi vecmodīgu melodrāmu, kuras varonis saka,— sarežģījums sarežģās?»

«Tādu lugu es neesmu redzējusi,» smaidīdama atbildēja jaunava. «Bet šis izteiciens man liekas pazīstams.»

«Sarežģījums ir tā sarežģījies,» sacīja Džimmijs, «ka jūs varat staigāt tam pa virsu! Vai jūs būtu ar mieru nākošo stundas ceturksni pavadīt savā istabā, namā otrā pusē?»

«Kāpēc?» viņa atkal pārsteigta jautāja.

«Tāpēc,» sacija Džimmijs, «ka tad, kad jūsu skats ir pievērsts man, es jūtos nervozs.»

Viņš izgāja ārā un tuvojās pīlāram, bet svešinieks pagrieza muguru un gausi soļoja projām. Aizgājis līdz ielas stūrim, tas mazliet pagriezās, ar tādu aprēķinu, ka, slepenpolicistam garām ejot, atrastos pret to ar muguru. Bet Džimmijs negāja garām. Viņš apstājās un ar pirkstu viegli pieskārās slaista plecam. Pēdējais pagriezās un viņa seja pauda pilnīgi nevainīga cilvēka izbrīnu.

«Kā jums klājas, Feringden?» vaicāja Džimmijs. «Es domāju, ka jūs vēl arvien esat iespundēts.»

«Baidos, ka jūs būsiet pārskatījies, ser,» svešinieks sacīja ar pārspīlētu pieklājību. «Mans vārds ir Viltrops, un es gaidu savu draugu.»

«Bet šis draugs ellīgi ilgi nenāk,» sacīja Džimmijs bez mazākā uztraukuma. «Tāpēc jūs nāksiet man līdz. Ja mēģināsiet lietot šaujamo, es jūs nogalināšu!»

«Baidos, ka būsiet kļūdījies,» sacīja slaists, nemaz nedomādams kustēties no vietas. Bet tad viņš ieraudzīja Džimmija skatienā kaut ko tādu, kas piespieda tam mainīt toni. «Kas par lietu, Seping?» viņš nelaipni jautāja. «Vai gan jums nav nekas cits darāms, kā vajāf kādu zelli tikai tāpēc, ka viņš reiz bijis iespundēts? »

«Jūs nāksiet?» vaicāja Džimmijs.

«Protams,» sacīja Feringdens Brauns un sāka soļot blakus detektīvam.

65

Tas bija plecīgs melnīgsnējs vīrs, kurš savā laikā bija strādājis par nesēju tirgū. Viņš bija dzimis austrālietis un

:i-5

triju Eiropas valstu policijas grāmatās atzīmēts kā bīstama persona.

«Jūs un jums līdzīgi liekaties mierā tikai tad, kad iegrūžat citus cilvēkus ķezā,» Brauns sacīja. «Jūs nekad neļaujiet kādam zellim iet taisnu ceļu. Tajā brīdī, kad viņš sāk skatīties pēc darba, jūs esat klāt un gādājiet, lai viņš darbu nedabū.»

«Izbeidziet kult tukšus salmus,» sacīja Džimmijs.

Viņi gāja pa kādu klusu ielu un, izņemot kalponi, kura slaucīja nama trepju pakāpienus, neviens cilvēks nebija redzams. Piepeši Feringdens Brauns laida darbā dūri. Tā noslīdēja gar Džimmija seju ne vairāk kā collas atstatumā. Nākošā sekundē slepenpolicists bija sagrābis savu gūstekni. Džimmija trieciens bija pamatīgs, un Feringdens Brauns ar troksni nogāzās uz trotuāra. Vēl viņš nebija atguvies, kad detektīvs to pagrieza ar seju uz augšu un uzlika roku dzelžus.

«Jūs esat riebīgs zellis,» sacīja Džimmijs, uzraudams viņu kājās.

Apdullušais Feringdens Brauns nesacīja ne vārda.

Policijas iecirknī, kur viņu izkratīja, izrādījās, ka viņam kabatā ir divas pielādētas Brauniņa pistoles.

«Es celšu pret jums apsūdzību,» sacīja Džimmijs. «Un tas nozīmē, ka jums būs jānosēž trīs gadi. Ja jūs vēlaties būt prātīgs, Braun, tad jūs pīkstēsiet.»

«Par ko gan es lai pīkstu?» rūca apcietinātais.

«Kas jums maksāja algu? Kāds bija jūsu uzdevums?»

Nikns smīns iegūla melnīgsnējā sejā.

«Vai jums šķiet, ka man klāsies labāk, ja izstāstīšu, kāpēc tur stāvēju?» viņš jautāja. «Nē, slepenpolicista kungs, no manis jūs pīkstēšanu nedzirdēsiet. Dartmuras cietumā man patīk, tur cilvēks atgūst spēkus. Trīs gadi cietuma ir tīrā paradīze, salīdzinot ar likteni, kāds draud pīkstētājam. Bez tam, vai gan jūs domājiet, ka tas, kurš man maksāja algu, deva savu vizītkarti, lai es to varētu pasniegt pirmajam garāmejošam policistam? Esiet jel saprātīgs, Seping. Es brīnos par jums!»

«Kas ir Jāzeps Feldmanis?» jautāja Džimmijs, novērodams apcietināto, un varēja zvērēt, ka Brauns izskatījās pārsteigts.

«Jāzeps? Par Jāzepu man nekas nav zināms. Seping, par ko jūs mani turat? Jāzepu jau gadiem neviens nav redzējis.»

«Tie ir meli,» mierīgi sacija Džimmijs. «Jāzeps kalpoja kā virssulainis pie mistera Kolmena namā pie Portlendas laukuma. Jūs tas, protams, pārsteidz. Bet tagad viņš ir nozudis.»

Slepenpolicists redzēja apcietināto saraucam pieri.

«Es domāju, ka Jāzeps nozudis, ja reiz uzzinājāt, kur viņš dzīvo!» sacīja Brauns. «Kad viņš nozuda, mister Seping?»

Tas bija zīmīgi. Džimmijs stāstīja šim blēdim to, ko tas vēl nezināja, un, acīmredzot, noslēpumainā Parkera atklāšana interesēja arī viņu. Kāpēc gan?— jautāja sev Džimmijs. Līdz viņam pēkšņi kaut kas iešāvās prātā.

«Jāzeps Feldmanis bija tas vīrs, kurš maksāja jums algu par Voltona nama novērošanu,» slepenpolicists sacīja. «Nemēģiniet to noliegt, jo viņš pirms nozušanas visu izstāstīja.»

Bet Brauns bija pārāk rūdīts, lai to varētu ķert ar apgalvojumu par līdzzinātāja atzīšanos.

«Lai viņš pīkst. Jūs dzirdēsiet vēl dažu labu pīkstēšanu, pirms ar šo lietu būsiet galā, Seping.»

Četrpadsmita nodaļa

Kupija noslēpums kļuva jo neizprotamāks. Tomēr viens apstāklis bija skaidrs. Kupija rīcība laidusi dziļas saknes noziednieku pasaulē. Džimmijs zināja, ka romānos minētās noziedznieku bandas nemaz nepastāv. Turpretim, daudzkārt notiek, ka visspējīgākās smadzenes ņem savā rīcībā izveicīgākos noziedzniekus. Pilsētā dzīvoja cilvēki, kuri ne ar ko nerēķinājās, un kuri bija turīgi, pie tam rūpīgi raudzījās, lai nepārkāptu likumu. Ne viņi zaga, ne ņēma pretī zagtās mantas, tomēr zaglis, kuram bija vajadzīga nauda jaunai darba rīku kolekcijai, noziedznieki, kuriem bija vajadzīga nauda bēgšanai, viltīgi kāršu spēlmaņi, kuriem bija vajadzīgs kapitāls, zināja, pie kā var griezties kritiskā brīdī.

Akmens metiena tālumā no Trafalgaras skvēra atradās mazs juvelieru veikals, kurā tirgojās vienīgi ar zagtam rotas lietām. Anglijas ministru prezidents, kurš katru dienu brauca garām namam, pelnīja mazāk nekā desmito daļu no summas, kas atradās šī mazā juveliera naudas lādē.

Sādi cilvēki aizsargāja noziedzniekus un kontrolēja tos savā labā.

«Ikviens no tiem būtu spējīgs algot cilvēku par 50 sterliņu mārciņām jūsu nogalināšanai,» sacīja Dikers, «un, ja mēģinātu noskaidrot visas personas, kuru uzdevumā strādā Feringdens, jums nāktos iesēdināt divdesmit cilvēkus. Vairumam ļaužu ir noziedzīgas tieksmes. Visā valstī neatradīsies 5000 absolūti godīgu cilvēku.»

«Tas ir ļoti vispārīgs apgalvojums,» piezīmēja Džimmijs.

«Tomēr patiess,» nopietni sacīja Bills Dikers. «Vienīgā starpība starp īsto kriminālistu un amatieri ir tā, ka profesionāls noziednieks nepīkst. Bet, kas ir ar Nippiju Noiešu? Jūs sacījāt, ka viņš par kaut ko esot pateicību parādā Voltonam?»

«Ko lai iesāk ar Nippiju?» jautāja Džimmijs ieinteresēts.

«Nippija sakari ar bandu ir tādi kā cimdam ar roku, un viņš pastrādā grūtāko darbu. Viņš jums varētu dot norādījumu par Jāzepu Feldmani.»

Džimmijam ierodoties, mistera Nolesa nebija mājās, un saimniecei, kā jau visām krietnam saimniecēm, nebija ne jausmas, kur viņš varētu būt, kad varētu pārnākt. Džimmijam palaimējās uziet seifu speciālistu mazā restorānā, kur Nippijs viens pats sēdēja pie alus glāzes. Tajā stundā viņa draugu lielākā daļa vēl gulēja, un restorāns bija puslīdz tukšs. Džimmijam ienākot, sarkanmatainais vīrs noraudzījās viņā pār savu pensneju.

«Labrīt, inspektor,» tas jautri sacīja. «Vai saņemtas kādas jaunas vēstis par misteru Voltonu? Es lasīju laikrakstus, un man šķiet, ka šī ir diezgan sarežģīta lieta. Vai jūs arī domājat, ka viņš kļuvis vājprātīgs?»

«Tas ir pavisam neticami, Nippij,» sacīja Džimmijs apsēzdamies, «un man šķiet, ka es viņu atradīšu. Bet sakiet, viņš taču bija jūsu draugs, vai ne?»

«Īstenībā gan ne draugs,» atbildēja Nippijs, «bet viņš bija puslīdz labs cilvēks. Ja būtu viņam paklausījis, tad nebūtu bijis nekādas Jūlijas. Un es paliktu godīgs vīrs.»

Džimmijs noliecās pār galdu un runāja klusā balsī.

«Nippij, kur ir Jāzeps Feldmanis?»

Patiess pārsteigums bija redzams Nippija skatienā.

«Man šis vārds nav pazīstams.» Viņš meloja, un Džimmijs to zināja. «Kāda bija viņa specialitāte?»

«Draudu vēstuļu rakstīšana,» sacīja Džimmijs, un Nippijs noraidoši papurināja ar galvu.

«Es nepazīstu draudu vēstuļu rakstītājus, ar šīs sugas ļaudīm es nemīlu sastapties. Draudu vēstuļu rakstīšana ir netīra lieta un vienmēr tāda paliks. Sis Jāzeps Feldmanis bija viens no visļaunākajiem.»

Džimmijs atstāja neievērotu sava sarunu biedra pārsteidzošo nekonsekvenci, jo pirms dažām minūtēm tas bija apgalvojis, ka nekad neesot dzirdējis Jāzepa Feldmaņa vardu.

«Viņš kalpoja pie mistera Kolmena,» sacīja Džimmijs.

«Vai viņš aizlaidies? Es par to neko neesmu dzirdējis. Zinu, ka viņš nav redzēts pilsētā, jo pieņēmis vairākus šāvējus, kuriiem uzdevis kādu darbiņu.»

«Feringdenu Braunu?» vaicāja Džimmijs. «Es viņu šorīt apcietināju.»

«Tiešām?» pieklājīgi konstatēja Nippijs. «Es nemēdzu pīties ar šāvējiem. Tas ir gļēvi. Ja jūs sagrābj kāds policists, tad taču jāatzīst, ka policijas amats ir jūs sagrābt, vai ne? Jūs varat atkratīties ar šaujamo ieroci, un tomēr viņš paturēs virsroku, pat ja to nošautu. Otro šāvēju es redzēju vakar, un viņš ir visbriesmīgākais no šīs sugas ļaudīm. Varbūt jūs šo tipu pazīstiet, ja nē, tad nedrīkstu par viņu pīkstēt, jo pīkstēšana nav mans amats. Varu viennozīmīgi piebilst, ja Jāzeps reiz aizlaidies, tad šie zeļļi kaut ko par viņu zina.»

Nippijs atlaidās krēslā, darbodamies ar zobu bakstāmo.

«Mister Seping,» viņš sacīja, «ikvienam māksliniekam ir savs iedvesmas bridis. Daži saka, ka šo bridi izsaucot mīlestība, bet kas uz mani attiecas, Jūlija ir vienīgā sieviete manā dzīvē, un viņa man nav nesusi nekādu iedvesmu!»

«Bet kas gan jūs iedvesmo, Nippij?» jautāja Džimmijs.

«Es nezinu,» vīrietis nopietni atbildēja, «bet es gribētu izdarīt kaut ko varenu. Piemēram, aplaupīt Anglijas banku. Turklāt, nevis tāpēc, ka tur atrodas nauda, bet gan tāpēc, ka varētu teikt, ka es to esmu izdarījis. Man apnikušas sīkas lietas, kur iegūst kādu simtu vai tūkstoti mārciņu. Man naudas pietiks līdz mūža vakaram . .. Vai tas jūs pārsteidz?»

«Mani nekas nepārsteidz, Nippij,» atbildēja Džimmijs. «Varbūt, ka jums vēl radīsies tāda izdevība. Kad būsiet sagūstīts, es ieradīšos, un jūs man visu izstāstīsiet.»

«Mani nekad nesagūstīs!» sacīja Nippijs. «Katrs nelga var ielauzties Anglijas bankā un atļaut sevi gūstīt.»

Slepenpolicists vēl brītiņu parunāja ar Nippiju, tad atvadījās un devās uz durvju pusi.

«Mister Seping,» sacīja Nippijs Noless, un Džimmijs atskatījās. Ielaušanās zādzību izdarītājs pieaaicināja viņu ar galvas mājienu. «Jūs esat Kupija sarakstā,» viņš sacīja klusā balsī, «un, ja jūs varat, uzklausiet mani,— noķeriet to otru šāvēju, iekams viņš nav dabūjis rokā jūs.»

«Kur lai es viņu sagūstu?» jautāja Džimmijs smaidīdams.

«Viņš gaida jūs,» sacīja Nippijs, «. . . aiz durvīm. Labu laimi!»

• Džimmijs izgāja uz ielas modrs un uzmanīgs. Ārpusē bija redzams kāds pusducis slaistu, un ikviens no tiem varēja būt šāvējs, bet viņa skatiens nesazīmēja nevienu pazīstamu seju. Viņš piesardzīgi soļoja uz galvenās ielas pusi un apstājās pie kāda veikala loga, it kā lai apskatītu tur izliktās preces. Tad ātri atskatījās. Tagad viņš ieraudzīja vīru, kuru pirms tam jau bija sazīmējis pie restorāna. Tas bija plecīgs cilvēks, cietu platmali galvā un ar zilu zīda kaklautu apkakles vietā. Svešais domīgi sūca cigāru un arī skatījās logā. Džimmijs ātri pārdomāja. Ziņa par Brauna arestu droši vien izplatījusies arī noziedznieku aprindās, un šis vīrs nebūtu viņam sekojis, ja tam nekas nebūtu padomā.

Detektīvs aizgāja līdz stūrim, tad strauji nogriezās, ātri šķērsodams ielu. Atskatīdamies viņš redzēja savu vajātāju it kā bez mērķa nākam no muguras. Abas svešinieka rokas bija sabāztas kabatās. Džimmijs ieraudzīja tuvojošos policistu. Arī nepazīstamais droši vien to redzēja, jo patlaban gāja pāri ielai. Bija pienācis īstais brīdis, un Džimmijs steigšus apcirtās. Bet svešinieks turpināja solot, it kā nekas nebūtu noticis, paklusām kādu melodiju rūkdams. Viņš pagāja garām policistam un, pienācis pie ielas stūra, apstājās.

«P 1 o p!»

īstenībā tas pat nebija sprādziens. Lode trāpīja laternas stabā. Šāvējs pagriezās un aizdrāzās kā vējš. Džimmijs ar policistu aizsteidzās līdz ielas stūrim, šāvējs bija nozudis.

Piecpadsmita nodaļa

Misters Lofords Koletts dzīvoja Parka alejā, un pa neliela dzīvokļa logiem bija redzama kāda Haidparka sāniela. Viņš tika uzskatīts par cilvēku, kura paziņu loks nebija visai plašs. Asprātīgs, lai gan ne pārāk populārs advokāts, kurš ar sevišķu centību mēģināja panākt visās lietās kompromisu. Misters Koletts panāca attaisnošanu gandrīz ik reizes, jo labi pazina zvērināto tiesnešu īpašības. Par galvenajiem patreizējiem advokātiem viņš nebija sevišķi augstās domās.

Ja viņam bija kādi trūkumi, tad tie tomēr nebija uzkrītoši. Viņš bija čakls un mazliet noslēpumains. Džimmijs ar viņu bija ticies vairākkārt, tomēr pa šo laiku tā arī labāk neiepazina.

Advokāta kantoris atradās Henrietes ielā un bija vēl mazāks nekā dzīvoklis. Seit viņš bija uzsācis savu arodu un gadiem ilgi bija nopūlējies, lai atrastu klientus tuvējā Ban ielas tiesā. Tad viņam uzsamaidīja laime. Tekošajā rēķinā plūda nauda, tomēr Koletts samierinājās ar kantora telpām Henrietes iela.

Visi zināja, ka viņš ir vienīgais advokāts Londonā, kuram izdevies sekmīgi uzstāties pret Kupiju, tāpēc Kupija upuri plūda straumēm cerēdami, ka viņš varēs tiem palīdzēt tikpat viegli kā seram Džonam Dilleram, kuru Kupijs bija «ņēmis uz grauda» kā vienu no pirmajiem. Sera Džona kompromitējošās vēstules bija nākušas šā noslēpumainā draudu vēstuļu rakstītāja rokās un Lofords Koletts bija tās atdabūjis.

Misters Koletts sēdēja savā kantorī, pacietīgi noklausīdamies kādas sievietes garu garās sūdzības, kura vēlējās atbrīvoties no laulības nastas. Viņa varenā, drūmā seja izskatījās vēl melanholiskāka nekā parasti. Tad lēdija uz brītiņu apklusa.

«Tas, protams, nepatīkami,» murmināja misters Koletts, «bet līdzīgas lietas notiek pat vislabākajiem cilvēkiem. Vai jums neliekas, ka šo lietu var nokārtot, negriežoties tiesā?»

Viņš bija laipns un runāja tik pārliecinoši, ka kiente aizgāja ar sajūtu, ka tā izturējusies ārkārtīgi augstsirdīgi un cildeni. Koletts atviegloti nopūtās.

«Vai misters Sepings ir ieradies?» viņš jautāja ienākušai jaunavai.

«Jā gan, ser.»

«Aiciniet viņu iekšā,» laipni sacīja advokāts.

Viņš patlaban stenogrāfiski atzīmēja pēdējo sarunu, kad kabinetā ienāca Džimmijs.

«Apsēdieties, Sepinga kungs. Pagājis tik ilgs laiks, kopš mani ar apmeklējumu pagodinājis kāds policijas virsnieks. Vai jūs vēlaties cigāru? Kas jauns dzirdams? Vai atradāt nelietīgo Pārķeru?»

«Nē,» sacīja Džimmijs.

«Protams, absurdi jautāt, vai jūs atradāt Voltonu, bet varbūt vietā jautājums, ar ko izskaidrojama Voltona ārkārtēji dīvainā izturēšanās?»

Viņš paņēma no atvilktnes cigāru un aizkūpināja to. Cigārs bija pārmērīgi stiprs un smarža nepatīkami koda Džimmija nāsīs.

«Par Pārķeru nav dzirdams nekas jauns, un ari Rekss skaitās pazudis,» svinīgi sacīja Džimmijs.

Koletts atvēra acis un noraudzījās apmeklētājā.

«Arī jūs pats gandrīz nokļuvāt pazudušo skaitā, ja var ticēt vakara laikraksta ziņām,» zīmīgi sacīja Koletts. «Vai jūs atradāt to vīru, kas uz jums šāva?»

«Nē, viņš nozuda. Taisnību sakot, ikvienam, kam ir sakari ar Kupiju, šķiet, piemītam neizprotama īpašība pazust uz līdzenas vietas. Mēs pārmeklējām katru māju abpus ielai, mēs nokāpām pagrabos un uzrāpāmies uz jumtiem, tomēr Digers . . .»

«Digers?» .

«Jā gan, Digers. Tas ir kāds nelietis no Austrālijas, kuru Amerikas policija pazīst labāk, nekā mēs, jo viņš savu laiku nosēdējis Amerikas cietumā Sing-Sing. Es ierados pie jums, Kolett, tāpēc, ka atcerējos,— agrāk jums vajadzēja būt labi pazīstamam ar ikvienu ļaunu cilvēku plsētā.»

Lofords Koletts iesmējās.

«Ļauno cilvēku aprindas mainās,» viņš sacīja, «bez tam arī mirstības procents ir augsts. Es šaubos, vai maz pāris no tiem cilvēkiem, kuri prakses sākumā gāja caur manām rokām, ir vēl pie dzīvības un brīvībā. Kā tas jums zināms, es šo darbības nozari esmu atmetis. Vienīgi ierodos tiesā, ja kādu bagātu ēzeli apsūdz par to, ka tas piedzēries vadījis automobili.»

«Vai Pārķers — Feldmanis ir gājis caur jūsu rokām?»

Koletts pakratīja ar galvu.

«Es iepazinos ar Feldmaņa noziedzīgo dzīvi,» viņš sacīja. «Pārliecinājos, ka lielāko daļu sodu viņam uzlikusi zvērināto tiesa. Vēl tagad nevaru lāgā ticēt, ka šis rāmais, vecais džentlmenis varētu būt speciālists draudu vēstuļu rakstīšanā.»

«Vai jūs domājat, ka viņš ir Kupijs?» jautāja Džimmijs.

«Nezinu.» Misters Koletts izskatījās visai domīgs. «Viņa rokraksts, bez šaubām, ir līdzīgs Kupija rokrakstam. Bet tāds varētu būt ļoti daudziem. Man šķiet, ņemot vērā visus apstākļus,— daudz ticamāka varbūtība, ka Pārķers vai Feldmanis bija tikai aģents. Vispirms man šķiet, ka Feldmanim būtu trūcis vajadzīgās drosmes. Dora man stāstīja, ka tajā naktī, kad zaglis ielauzās namā, vecais zellis trīcējis aiz bailēm.»

«Mani interesē vēl kāds jautājums,» sacīja Džimmijs. «Vai jūsu kantorī jebkad ir ielauzušies zagļi?»

Lofords Koletts sarauca uzacis.

«Paldies Dievam, nē!» viņš sacīja. «Kāpēc gan lai viņi pie manis ielauztos? Zagļi nemēdz ielauzties advokātu kantoros.»

«Jums nav taisnība,» mierīgi sacīja Džimmijs, «jo pēdējo divu gadu laikā zagļi apmeklējuši katra ievērojama Londonas advokāta kabinetu, kā arī daudzus advokātus provincē.»

Lofords Koletts saslējās.

«Par to es neko nezinu. Varbūt tāpēc, ka mani kolēģi nemēdz informēt presi. Vai tas patiešām atbilst patiesībai?»

Džimmijs piekrītoši pamāja ar galvu.

«Dikers un es to nejauši atklājām, caurskatīdami savākto statistiku. Visdīvainākais,— neviens nav mēģinājis apgalvot, ka Kupijam būtu bijuši kaut kādi sakari ar šīm ielaušanās zādzībām.»

«Un jūs to mēģiniet apgalvot?» steigšus jautāja advokāts.

«Protams,» atbildēja Džimmijs. «Visos gadījumos, kur Kupijs izvēlējies par upuri kādu vīrieti vai sievieti, izrādījies, ka pirms dažām nedēļām vai mēnešiem šās personas advokāta birojā ielauzušies zagļi. Tā tas, piemēram, notika ar kādu nelaimīgu jaunavu, kura pirms pāris gadiem izdarīja pašnāvību.» Viņš nepiebilda, ka še runa par Reksa Voltona pirmo līgavu.

Koletts brītiņu klusēja, acīmredzot pārdomādams dzirdēto.

«Ārkārtīgi dīvaini,» viņš sacīja. «Man nenāk ne prātā apgalvot, ka tā varētu būt nejauša sagadīšanās. Lai kā arī nebūtu, man ir bijis vismaz viens klients, kas izpelnījies Kupija ievērību, tomēr manā kantorī zagļi nekad nav. ielauzušies. Bet, starp citu, es ceru, ka jūs nesabaidīsiet tēvoci Kolmenu, jo pretējā gadījumā viņš izņems visus savus ģimenes dokumentus.»

Džimmijs smīnēja, jo bija pārliecināts, ka, ja «tēvocis Kolmens» atprasītu savus dokumentus, tad tas advokātam varētu nozīmēt tikai atvieglojumu.

«Es ceru, ka jums nav dokumentu, kuri attiecas uz Doru .. .»

Koletts vilcinājās.

«Man ir vairāki Doras dokumenti. Kas tie par dokumentiem, es nevaru teikt, bet domāju, ka Kupijs par tiem neinteresētos.»

Viņš pārlaida pētošu skatienu sienai, ap kuru bija ierīkoti plaukti un uz tiem novietotas kastes ar klientu lietām. Tad pakratīja ar galvu.

«Nedomāju, ka še Kupijam vai viņa ļaudīm būtu kaut kas interesants,» advokāts sacīja, un pēc Džimmija aiziešanas secināja, ka nav ko bažīties.

Viņš bija biedrs kādā puspolitiskā klubā, kurā mēdza ieturēt vakariņas, izņemot nedaudzos gadījumus, kad apciemoja Kolmenus. Džimmijs, kurš arī bija tā paša kluba biedrs, redzēja viņu pēc maltītes sēžam smēķējamā istabā ar savu stipro cigāru zobos, pensneju uz deguna un laikrakstu rokā.

Džimmijs jau sakustējās, gribēdams uzsākt sarunu, bet pārdomāja, redzot, ka mistera Koletta izturēšanās nebūt neliecina par vēlēšanos sarunāties. Pret advokātiem Džimmijs izturējās atturīgi. Kas attiecās uz Lofordu Kolettu, tad pēdējais nu nekādā ziņā nebija uzskatāms par viņa draugu.

Džimmijs agri aizgāja uz māju, jo sāka just, ka nav gulējis jau daudzas stundas. Piezvanījis Džoenai Voltonai un pārliecinājies, ka viss kārtībā, viņš likās gultā. Tikko galva pieskārās spilvenam, viņš aizmiga.

Pulksten septiņos no rīta viņu pamodināja Alberts, ienesdams rīta paplāti.

«Nevaru jums neko jaunu pastāstīt, ser,» sacīja sulainis. «Apstaigāju visu apgabalu un neko nedzirdēju par misteru Voltonu. Neviens viņu nav redzējis. Tajā apkārtnē bija tikai viena mīklaina vasarnīca, bet es izzināju visu, kas attiecās uz ļaudīm, kuri tur ierodas nedēļas nogalē.»

«Nedomāju, ka jūs kaut ko izzināsiet, Albert,» detektīvs sacīja, paņēmis rokā tējas tasi. «Piezvaniet uz Skotlendjardu un apjautājieties, kas jauns tur dzirdams.»

Alberts brītiņu bija projām, bet, viņam atgriežoties un dzirdot atnesto ziņu, Džimmijs izlēca no gultas divreiz tik ātri, kā parasti.

«Dežurējošais inspektors saka, ser, ka pagājušo nakti mistera Koletta birojā ielauzušies zagļi.»

Džimmijs iesvilpās. Tā bija dīvaina sagadīšanās. Viņš steigšus gāja vannā, apģērbās un pusstundu vēlāk jau stāvēja advokāta kantora telpas vidū.

Izrādījās,— katra kaste bija noņemta no plaukta, atvērta un tās saturs izbārstīts uz grīdas. Rakstāmgalds bija sadragāts, un skaidri redzams, ka mēģināts atvērt istabas kaktā nolikto mazo seifu.

«Kā atklāja šo ielaušanos?» Džimmijs jautāja.

«Viens no mūsu darbiniekiem, kurš patlaban atradās apgaitā, pulksten pussešos redzēja kādu cilvēku iznākam pa

nama durvīm un steigšus aizejam,» ziņoja inspektors. «Policists domājis, ka svešinieks iznācis pa blakus durvīm, no kāda veikala. Šepat atrodas augļu tirgotava, kuras darbinieki parasti sāk strādāt agrāk. Tālāk ejot, policists ieraudzījis, ka mistera Koletta biroja durvis līdz galam atvērtas. Policists tūdaj iegājis iekšā un redzējis, kas noticis.»

«Vai viņš zagli pazinis?»

«Nē, ser, policists redzējis tikai zagļa muguru, un zaglis bijis ģērbies garā mēteli.»

«Tātad bijis tikai viens vīrs?»

«Tikai viens vīrs, ser.»

Nedaudz minūtes vēlāk ieradās arī Lofords Koletts un viņa pārsteigums, redzot nekārtību birojā, bija gandrīz komisks. Ne vārda nesacīdams, viņš stīvi noraudzījās uz izmētātajiem papīriem. Tad metās istabas kaktā un pacēla kādu kasti. Džimmijs redzēja maziem, baltiem burtiem uzrakstītu mistera Kolmena vārdu. Kaste bija atgriezta ar nazi un iztukšota.

«Vai kaut kas pazudis?» jautāja Džimmijs.

«Doras pirms kāzām noslēgtais līgums.»

Par tamlīdzīgu dokumentu Džimmijs dzirdēja pirmo reizi, bet tūdaj arī noskārta, ka tāds piesardzīgs vīrs, kā Rekss Voltons, nebūs atstājis šo formalitāti neizpildītu.

«Vai vēl kaut kas?» jautāja Džimmijs.

«Nezinu,» sacīja Koletts, turpinādams meklēšanu.

Acīmredzot meklēšanai nebija panākumu, jo beidzot viņš piecēlās un gāja apskatīt rakstāmgalda uzlauztās atvilktnes.

«Man šķiet, ka tas būs viss,» advokāts sacīja, šķirodams uz galda sakrautos papīrus. «Seifu atmūķēt nav izdevies?»

Pēkšņi Džimmijam kaut kas iešāvās prātā.

«Paņemiet važoni un atvediet šurp Nippiju Noiešu. Es viņu gribētu redzēt. Nešaubos, ka tas nav Nippija darbs, jo strādāts pārāk neveikli, tomēr labprāt viņam uzdotu dažus jautājumus,» inspektors sacīja vienam no Skotlendjarda darbiniekiem.

«Kas ir Nippijs?» jautāja Koletts.

«Viens zellis no laukiem,» mīklaini atbildēja Džimmijs.

Stundu vēlāk atgriezās sūtītais vīrs kopā ar izspūrušu un saīgušu Nippiju.

«Vai gan es esmu vienīgais cilvēks Londonā, kas prot attaisīt seifus, ka jūs sūtiet man pakaļ, mister Seping?» viņš pārmetoši jautāja un ar zināmu interesi novēroja istabu. Tad skatiens apstājās pie seifa, un viņš iesmējās.

«Niekkalbja darbs!»

«Tieši to es gribēju dzirdēt,» sacīja Džimmijs. «Vai tā varētu strādāt speciālists ielaušanās zādzībās?»

«Speciālists!» zobojās blēdis. «Nu, ja bērnam iedotu attiecīgus rīkus, tas būtu labāk strādājis! Apskatiet šīs skrambas. Acīmredzot lietots auksts kalts un ar āmuru sists tieši virs atslēgas. Un šis nav pirmais gadijums, kad ielaužas advokatu birojos, vai ne, mister Seping?» t

«Jūs par to esat dzirdējis?» vaicāja Džimmijs.

«Protams, ka esmu dzirdējis,» nievājoši sacīja kramplauzis. «Vēl vairāk, vienu šādu gadījumu esmu redzējis un jāsaka — tur bija daudz labāk nostrādāts nekā šeit.»

Gaidot ierodamies Nippiju, Lofords Koletts bija mazinājis haosu līdz minimumam. Viņš bija savācis uz grīdas izmētātās lietas un dokumentus, no jauna ielikdams tos kastē.

«Līdz lietu pilnīgai sakārtošanai paies ne mazāk kā nedēļa,» viņš sacīja. «Es tikai gribētu zināt, ko tas nelietis šeit meklējis.»

Koletta izturēšanās bija pārsteigusi Džimmiju, kurš gaidīja, ka flegmātiskais vīrs, ieraugot bezkaunību, ar kādu zaglis rīkojies viņa birojā, būs ārkārtīgi saniknots. Bet patiesībā advokāts šinī brīdi pierādīja īstu filozofisku aukstasinību. Izskatījās, ka notikušais to nebūt nav uztraucis. Koletta sejas izteiksme bija vēl nopietnāka un melanholiskāka nekā parasti, un sākumā Džimmijs domāja,— tas pierāda, ka nozagts kaut kas sevišķi vērtīgs.

«Nekas cits, kā tikai pirms kāzām noslēgtais līgums,» atbildēja Koletts uz atkārtoto slepenpolicista jautājumu. «Pie tam es neredzu, ka šim līgumam būtu sevišķa vērtība, it īpaši ņemot vērā Voltona nozušanu un to, ka laulības vispār varētu notikt. Starp citu, arī Kolmens izteica līdzīgas šaubas.»

«Kad līgums uzrakstīts?» jautāja Džimmijs.

«Divpadsmitajā … Laulībām vajadzēja notikt četrpadsmitajā. Jā gan, tas bija divpadsmitajā.»

«Vai jums nav nekādu Reksa dokumentu?»

Koletts papurināja galvu.

«Viņš nepieder pie maniem klientiem,» advokāts sacija, «šī bija mana vienīgā lieta ar viņu, un, protams, arī tikai tāpēc, ka tā attiecas arī uz Doru Kolmenu.»

Džimmijs atgriezās mājās samulsis. Viņam bija gandarījums, ka Kupijs pierādīja savu interesi par Reksa Voltona laulībām. Tomēr mērķis vēl arvien bija neskaidrs un neizprotams.

Džimmijs Sepings apsēdās, lai padomātu. Bija nepieciešams atbrīvoties no personīgiem aizspriedumiem, bija jāaizmirst, ka meklējamais cilvēks bija viņa labākais draugs un Džoenas Voltonas brālis. Džimmijs piederēja pie tiem cilvēkiem, kuriem domas vislabāk raisījās ar spalvu rokā, un, paņēmis papīra loksni, viņš šādi aprakstīja svarīgākos faktus:

«14. maijā Rekss Voltons ieradās namā 973, pie Portlendas laukuma, sagatavodamies laulībām tajā pašā rītā, Marilebones dzimtsarakstu nodaļā, ar Doru Kolmenu. Izgājis no istabas, acīmredzot, lai atnestu līgavai kāzu dāvanu, viņš nozuda un pēc tam vairs tikai vienreiz redzēts. Redzēju es. Pēc nozušanas noskaidrots, ka zudumā gājusi ari gandrīz visa viņa bagātība — apmēram miljons sterliņu mārciņu. Voltonu vajā Kupijs — anonīmu draudu un izspiešanas vēstuļu rakstītājs. Kupijs bija piedraudējis, ka, ja Rekss apprecētu Doru Kolmenu, tad viņam nāktos zaudēt visu savu bagātību.

Jautājumi:

1.  Kāpēc Rekss nozuda?

2.  Kāds sakars starp viņa aiziešanu un miljona paņemšanu?

3.  Kāds sakars zādzībai Loforda Koletta birojā ar Reksa Voltona noslēpumu?

4.  Kāpēc Kupijs algoja noziedzniekus Džoenas novērošanai un manis nošaušanai?»

Tālāk bija jāatzīmē Millers. Kādu lomu tas spēlējis un kāds saturs bija vēstulei, kura Milleru iedzinusi pašnāvībā? Bez noteikta mērķa Kupijs neko nemēdza darīt. Cik nevainīgs katrs viņa solis arī neizliktos, aiz tā arvien slēpās kāds noteikts mērķis, un Milleram piesūtītā nebūt nebija vienkārša draudu vēstule.

Par vienu Džimmijs bija pārliecināts — Kupijs rakstījis Milleram, droši paredzēdams, kādas sekas būs Millera divkosības atklāšanai. Millers bija nonāvēts ar iepriekšēju nodomu — to varēja apgalvot pilnīgi droši.

Viņš vēl arvien sēdēja domās nogrimis, kad kāds pieklauvēja, un istabā ienāca policijas centrāles galvenais fotogrāfs.

«Es nofotografēju atvilknē atrastos pelnus, ser,» viņš sacīja. «Vai jūs negribētu apskatīt drukātos burtus?»

«Apskatīt drukātos burtus?» sacīja Džimmijs, bet tad atcerējās. «Ak, jūs runājat par tiem pelniem, kurus atradām mistera Voltona rakstāmgalda atvilktnē? Vai kaut kas iznāca?»

Fotogrāfs piekrītoši pamāja ar galvu.

Bija atlicis tikai mazs papīra gabaliņš,» viņš sacīja un nolika uz Džimmija rakstāmgalda lielu fotogrāfiju. «Burti ir neskaidri, tomēr salasāmi.»

«Kas tas ir?» jautāja Džimmijs, pieri saraucis.

«Acīmredzot laulības apliecība.»

Džimmijs lasīja un pārsteigts dziļi ievilka elpu. Līgavaiņa vārds bija Rekss Huberts Voltons, līgavas vārds nebija salasāms. Bet varēja izlasīt datumu,—13. maijs.

Apstulbinošs fakts! Tātad, kad Rekss Voltons devās sastapties ar savu līgavu, viņš jau bija precējies.

Sešpadsmita nodaļa

Ar fotogrāfiju kabatā Džimmijs steidzās uz centrālo dzimtsarakstu biroju. Viņam nenācās ilgi meklēt, līdz atrada attiecīgo atzīmi. Runa bija par Reksa laulībām ar jaunavu vārdā Maija Lidiarta. Viņas adrese bija Lielajā Centrālviesnlcā, un laulības notikušas Celsijas dzimtsarakstu nodaļā.

Inspektors īsi atzīmēja visas ziņas par šīm pārsteidzošajām laulibām un devās uz Celsiju. Seit viņam nācās sadurties ar pirmajiem šķēršļiem. Pāri bija salaulājis kāds dzimtsarakstu nodaļas ierēdnis priekšnieka brīvdienā, un šis ierēdnis patlaban gulēja slimnīcā. Kāds no rakstvežiem tomēr atcerējās laulības un pareizi aprakstīja Reksu.

«Kā izskatījās lēdija?» jautāja Džimmijs.

Rakstvedis pakratīja ar galvu.

«To es nezinu, ser. Viņa bija melnā tērpā un necaurredzamu plīvuru. Bet līgavaiņa un līgavas laulībās piedalījās tikai ierēdnis, kurš veica laulības ceremoniju un divi taksometru šoferi.»

Taksometru šoferu vārdi un adreses laimīgā kārtā bija zināmas. Džimmijs ar viņiem abiem aprunājās tajā pašā vakarā. Tomēr izrādījās, ka neviens no tiem nevar tuvāk aprakstīt Maijas Lidiartas izskatu. Vienu taksometru bija paņēmis Rekss uz ielas, bet otru taksometru stāvvietā aizplīvurotā lēdija.

«Es viņu nekādi nevarēju redzēt, jo ari ceremonijas laikā viņa tikai vienreiz pacēla plīvuru, bet tobrīd es stāvēju aiz viņas,» sacīja runīgākais no šoferiem.

«Kurā stāvvietā jūs atradāties, kad viņa jūs paņēma?»

«Tieši pie Siena tirgus, ser. Viņa atbrauca ar ormani. Pēc ormaņa aizbraukšanas viņa tuvojās stāvvietai un lika man braukt uz dzimtsarakstu nodaļu Celsijā.»

Cits nekas nebija izzināms, un Džimmijs atgriezās savā birojā galīgi samulsis. Visi viņa slēdzieni, visi viņa aprēķini attiecībā uz Reksu šī pārsteidzošā atklājuma dēļ bija iznīcināti. Rekss taču bija godavīrs. Tomēr dienu pirms laulībām ar Doru Kolmenu viņš noslēdza laulības ar kādu citu sievieti! Vai tas izskaidroja viņa nozušanu? Tomēr ar šādu slēdzienu attiecībā uz savu draugu viņš nekādi nevarēja samierināties. Lai gan pie kāzu brokastgalda Rekss bija izskatījies nervozs, tomēr viņš nebūt nebija izturējies kā cilvēks, kura dvēseli nospiež šausmīgs noslēpums. Džimmijs bija pārliecināts, ka gadījumā, ja Rekss būtu sev atļāvies kaut ko tamlīdzīgu, t. i., tik zemiski izturēties pret sievieti, kuru sacījās mīlam, tad nekad nebūtu iedrošinājies rādīties viņai kāzu dienas rītā. Ja jau viņam vajadzēja nozust, tad kāpēc gan lai viņš nebūtu nozudis pirms ierašanās namā pie Portlendas laukuma?

Slepenpolicists devās pie Billa Dikera un iepazīstināja to ar jaunumiem, kurus plecīgais vīrs noklausījās, domīgi sūkdams savu pīpi.

«Vai jums nešķiet, ka Voltona vietā uzstājās kāds cits?» jautāja Dikers.

Arī Džimmijs bija uzdevis sev līdzīgu jautājumu.

«Tiklab abi šoferi, kā arī dzimtsarakstu nodaļas rakstvedis nepārprotami aprakstīja Reksu. Seit nevarēja būt cita persona. No rīta es viņu satiku Tauerā. Rekss nedeva ne mazāko pierādījumu, ka, izņemot Kupija vēstuli, būtu citas rūpes. Es viņu pazīstu pietiekoši labi.»

Bills Dikers izkratīja pelnus un lēnām aizvēra pīpes vāku.

«Visa šī lieta ir dīvaina. Es biju pie Kezēja.»

«Kezēja?» pārjautāja Džimmijs, pārsteigts saraucis pieri. Ievērojot problēmas, kuras bija radušās, pat paša nolaupīšanas gadījums pa daļai bija aizmirsies. «Ak, jā, atceros. Jūs runājiet par spēļu nama īpašnieku.»

Bills Dikers piekrītoši pamāja ar galvu.

«Gribēju uzzināt, kāpēc viņš jūs mēģināja iegāzt. Esmu pilnīgi pārliecināts, ka Kezējs pats nebūtu varējis izgudrot šādu plānu. Viņš labu laiku stīvējās, tomēr beidzot atzinās, ka jūs iemidzināts, ap pusnakti ienests spēju namā pa pakajdurvīm, uznests augšstāvā un ielikts gultā.»

«Un kas to izdarīja?» jautāja Džimmijs visai ieinteresēts.

«Par to viņš atteicās sniegt jebkādas ziņas. Acīmredzot, tas bija Kupijs, jo Kezējs par atlīdzību pārdotu pats savu māti. Kupijs terorizē Jaudis, un tie nedrīkst pīkstēt, bet Kezējs ir tipisks Kupija ierocis. Protams, ar to mēs atkal tuvojamies Parkeram, kurš jums iedeva miega zāles. Pārķers nosūtīja vēstuli, kurā jūs aicināja ierasties. Pārķers nozuda, tiklīdz bija pārliecināts, ka sagādājis jums nepatikšanas. Tāpēc mes varētu secināt, ka Pārķers ir Kupijs. Izlasiet šos ziņojumus,— tie atstās uz jums nospiedošu iespaidu.»

Viņš pabīdīja lielu kaudzi ziņojumu, un Džimmijs steigšus tos izskatīja. Tie bija policijas ziņojumi no visām valsts malām. Daži bija visai strupi, cik daudzvārdīgāki, bet visu saturs bija vienāds,— nekādas Parkera pēdas, nekādas Voltona pēdas, nekādas pēdas no pazudušās bagātības.

«Pārķers ir Londonā,» mierīgi sacīja Džimmijs. «Šādas sugas putni nelaižas tālu no pilsētas. Un viņš rīkojas gudri, jo Londonā meklējamai personai ir visvieglāk paslēpties.»

Bills Dikers, pīpi sūkdams, raudzījās pa logu.

«Millers, protams, bija iejaukts Voltona nozušanas lietā,» viņš sacīja. «Iedomādamies, ka Millers varētu pīkstēt, viņi tam piesūtīja vēstuli, kura to padarīja traku. Millers bija dīvains policista un blēža sajaukums. Viņš bija kārs uz naudu. Tomēr Kupiju nepazina. Ja viņš to būtu pazinis, tad vēstule nebūtu uztraukuši. Viņš būtu atklājis Kupiju un līdz ar to likvidējis visas problēmas. Bet tagad rodas jautājums, Seping, kuram vēl jāzin par šīm laulībām.»

Sis jautājums jau bija sagādājis Džimmijam raizes.

«Dorai Kolmenai to nevarētu stāstīt,» viņš noteikti sacīja. «Tas būtu pārāk brutāli. Bet, man šķiet, ka jāizstāsta Džoenai.»

«Džoenai?» slepenpolicists sarauca uzacis, un Džimmijs nosarka.

«Es domāju — Voltona jaunkundzei,» viņš kautrīgi sacīja un priecājās, ka var izvairīties no Billa Dikera jautājumiem.

Džimmijam ierodoties, Džoenas nebija mājā, un viņš apskatīja Reksa Voltona kabinetu. Viņam bija iešāvies prātā, ka nav pietiekoši rūpīgi pārbaudījis dzēšlapas un papīra krājumus. Augšējā loksne bija tīra, un viņš pārdomāja, vai arī Rekss būtu rīkojies tāpat kā citi, kuriem daudz jāraksta, novietojot aprakstītās lapas starp dzēšlapu loksnēm. Viņš Jāva lapām slīdēt caur pirkstiem. Acīmredzot Rekss bija taupīgs cilvēks, jo trīs apakšējās loksnes bija pārklātas ar burtu un tintes traipu nospiedumiem. Džimmijs tās izvilka, necerēdams, ka tādējādi iespēs tuvāk noskaidrot Voltona nozušanas noslēpumu.

Uz pirmās loksnes pie lielā spoguļa viņš noskaidroja, ka tās bijušas veikalnieciska satura vēstules, kuras Džimmiju sevišķi neinteresēja. Starp citu, vienā bija rīkojums Voltona baņķieriem pārdot lielāku skaitu no Reksam piederošajām akcijām. Datums nebija salasāms, bet Džimmijs tika redzējis vēstules oriģinālu un zināja, kad tā rakstīta. Tomēr šī vēstule deva viņam zināmus pieturas punktus. Džoenai atgriežoties, viņš vēl arvienu pētīja dzēšlapas. Viņš bija tā nogrimis darbā, ka neredzēja meiteni ienākam.

«Tur taču nekā nav, Džimmij!»

«Nekas cits kā tikai dažas vēstules,» sacīja detektīvs, «un .. .» Viņš uz brīdi apklusa. «Man šķiet, ka šeit ir kāda kvīts.»

«Saņēmu no mistera Reksa Voltona …»

«Tas jau ir kaut kas,» viņš sacīja. «Milzīga nuļļu rinda.»

Lejāk atradās divas rindas, kuras bija gandrīz pilnīgi nesalasāmas.

«Es varu saburtot «šodien»,» sacīja Džimmijs. «Vai Reksam bija kvīšu grāmata?»

Viņa piekrītoši pamāja ar galvu.

«Veikala darīšanās viņš bija ļoti rūpīgs. Viņš nekad man nedeva naudu bez kvīts. Sākumā, atgriežoties no augstskolas, tas mani mulsināja, bet tad es sāku izprast Reksu. Es jums šo grāmatu uzmeklēšu.»

Grāmata atradās kabinetā. Džoena līdz ar citiem Reksa papīriem to bija ienesusi savā istabā. Viņa tūdaļ atgriezās ar grāmatu rokā, un izrādījās, ka tā ir pavisam vienkārša kvīšu grāmata, kuru par lētu naudu var nopirkt jebkurā rakstāmlietu tirgotavā.

Grāmata bija pa pusei izlietota. Džimmijs apskatīja vienu pasakni pēc otra. Jau uz trešā pasakņa viņš ieraudzīja ar zīmuli uzrakstītus skaitļus un uzreiz saprata, ka runa par dīvainā kārtā nozudušo summu.

Pārsteigts Džimmijs atcerējās zilo aploksni.

Septiņpadsmitā nodaļa

Kvīts un vēl laulību formulārs . . . kas gan lai būtu šo naudu saņēmis? Vai noslēpumainā Maija Lidiarta? Bet arī tas bija neiespējami. Sievietei Rekss nekad neuzticētu tik daudz naudas. Viņš piederēja pie cilvēkiem, kurus mēdz dēvēt par vecmodīgiem.

«Par ko jūs domājat?» jautāja Džoena. «Vai jūs atradāt kaut ko jaunu?»

«Jā, es atradu kaut ko ārkārtīgi svarīgu,» sacīja Džimmijs. «Neņemiet ļaunā, ka rīkojos jūsu mājā kā pats savējā, bet radusies jauna problēma. Vai jūs pazīstiet jaunavu, vārdā Maija Lidiarta?»

Džoena pakratīja galvu.

«Vai Rekss viņu pazina?»

«Esmu pārliecināta, ka nepazina. Viņš būtu ar mani par to runājis,» sacīja Džoena. «Viņš arvien mēdza runāt par jaunavām, ar kurām bija sastapies. Nabaga vecais Rekss! Viņa sieviešu pazīšana bija tik aprobežota. Kas ir šī Maija Lidiarta?»

«Vai atcerieties to dienu, kad sastapos ar jums Tauerā? Kas notika i pēc tam?»

Pūlēdamās atcerēties, Džoena sarauca uzacis.

«Jā, mēs pārnācām mājās, ēdām brokastis, pēc tam Rekss aizgāja. Pārnācis viņš bija diezgan nervozs un mazliet uzbudināts, lai gan nezinu, vai tas jūs interesē.»

«Tas mani ļoti interesē,» sacija Džimmijs. «Kad viņš atgriezās mājās?»

Brītiņu valdīja klusums.

«Apmēram pulksten piecos. Var būt, ka tas bija mazliet vēlāk. Viņš man stāstīja, ka esot sastapies ar Doru, kura bijusi ļoti nervoza un uztraukta. Bet kāpēc jūs to jautājiet, Džimmij?»

«Man ir pamats domāt, ka tajā pēcpusdienā Rekss salaulājies ar kādu jaunavu, vārdā Maija Lidiarta,» mierīgi sacīja Džimmijs, un Džoena, paklusām iesaukdamās, uzlēca kājās.

«Salaulājās!» viņa neticīgi iesaucās. «Kas ir šī Maija Lidiarta?»

«Tieši to es gribētu zināt,» sacīja Džimmijs.

«Bet tas taču ir neiespējami — pilnīgi neiespējami! Rekss nekad nedarītu neko tamlīdzīgu. Viņš bija saderinājies ar Doru.

Vai jūs varat iedomāties* kaut ari tikai uz acumirkli, ka viņš dienu iepriekš apprecētos ar kādu citu sievieti?» viņa dedzīgi jautāja. «Kas to teica?»

Džimmijs pastāstīja Džoenai par savu atradumu Voltona rakstāmgalda atvilktnes pelnos.. . Nevarīgi pamādama ar roku, Džoena atsēdās.

«Man tiešām nekas vairāk nav sakāms, Džimmij. Es jūtos kā pasakā.»

«Ari es jūtos tieši tāpat,» sacīja Džimmijs. «Bet tagad pats svarīgākais jautājums, Džoen, ko man darīt tālāk.»

«Jūs gribat jautāt, vai lai to stāsta Dorai?»

Viņš piekrītoši pamāja ar galvu.

«Es nezinu… Es domāju… Nabaga Dora! Vai tas nav šausmīgi? Bet vai kāds nevarēja uzdoties par Reksu?»

Džimmijs pakratīja ar galvu.

«Par šo iespēju runājām ar Dikeru un abi nācām pie slēdziena, ka tas maz ticams. Taksometra šoferis pazina viņu, jo bija to vairākkārt vedis. Un viņš noteikti apgalvoja, ka tas tiešām bijis Rekss. Tāpat arī dzimtsarakstu nodajas rakstvedis Reksu pazina, jo viņš bija tur ieradies pirms nedaudz dienām, lai saņemtu attiecīgo formulāru. Laulāšanas datumu Rekss bija noteicis tikai tās pašas dienas rītā. Vai lai stāstam par to Dorai?»

Tikai pēc ilgākām pārdomām jaunava atbildēja.

«Jā, man šķiet, ka mums tas jādara. Vispareizāk ir, ka viņa visu uzzina. Tas ir šausmīgs solis no Reksa puses, Džimmij, tas ir nekrietni!»

Džimmijs redzēja, ka viņa gandrīz raud, un mēģināja to nomierināt, pie tam juzdamies neveiklāk, nekā jebkad agrāk.

«Vai lai es uzņemos stāstīšanu?»

«Man šķiet, ka pareizāk būs, ja jūs to darīsiet,» meitene sacīja, brītiņu pārdomājusi. «Es baidos ar viņu sastapties.»

Namu Džimmijs atstāja nepatīkami uztraukts, kā jau cilvēks, kurš jūt, ka viņam būs jāpaziņo liktenīga vēsts. Kad viņam darīja zināmu, ka Dora neesot mājās, inspektors atviegloti uzelpoja.

Virssulaiņa sejā bija kaut kas pazīstams.

Džimmijs nodomāja, ka viņš ir pārāk jauns virssulaiņa amatam un noteikti atcerējās, ka agrāk jau to kaut kur redzējis.

«Es esmu Bennets, ser,» sulainis sacīja, un Džimmijs atcerējās.

«Šoferis! Jūs esat paaugstināts?»

Bennets atkal pasmaidīja.

«Jā gan, ser. Man tas nozīmē paaugstināšanu dienestā. Jūs gari laikam vēl nebūsiet atradis zagli, ser?»

«Kuru?» jautāja Džimmijs, pie sevis smīnēdams par to, ka Bennetu interesē tikai viens vienīgs ielaušanās gadījums, kurā viņš pats bija uzstājies kā aizstāvis.

Visa šī lieta uztrauca Džimmiju,— to viņš skaidri juta, soļodams mājup, un, ja Rekss viņam būtu bijis svešs cilvēks, tad viņš ar prieku būtu nodevis izmeklēšanu kādam citam policijas virsniekam. Ka arī pašam draud briesmas, to Džimmijs saprata, vēl iekams Pārķers tam bija pasniedzis sazāļoto kafiju, kā arī jau ilgi pirms tā brīža, kad Digera lode saskrambāja laternas stabu.

Kupijs cīnījās par savu dzīvību līdzīgi kaktā iedzītam zvēram. Bet arī šis fakts nebija Džimmijam pilnīgi izprotams, jo rādījās taču, ka Kupijs tik stingri pārvalda patreizējos apstākļus, ka viņam nav jābaidās no policijas. Viņa pēdas bija apslēptas. Visizveicīgākie policijas virsnieki nevarēja tam piekļūt. Policijas aprindās atzīst par aksiomu, ka, ja noziedznieks ir izzināts, tad tas jau ir tikpat it kā tas būtu sagūstīts, jo neviens izzināts kriminālnoziedznieks vēl nekad nav spējis izvairīties no tiesas. Agri vai vēlu Pārķeru atradīs, bet, ja viņu atradīs,— kas tad?

Džimmijs šaubījās, vai tiešām Parkera apcietināšanai automātiski sekos arī Kupija noziedzīgo darbu izbeigšanās.

Mājās inspektoru gaidīja vēstule. Viņš atplēsa aploksni. Vēstuli bija rakstījis Nippijs Noless. Vēstules saturs bija šāds:

«Cienījamais mister Seping! Es nekad neesmu bijis cilvēks, kurš novirzās no sava dzīves ceļa, lai palīdzētu policistam, un tāpēc man nav vajadzīga nekāda pateicība par mazo pakalpojumu, kuru nesen jums parādīju. Jus var apzīmēt par laimīgu cilvēku, ka jums izdevās izglābties. Viņi man stāsta, ka Digers jums uzglūnot, tāpēc uzmanieties! Attiecībā uz zināmo personu, par kuru es jums stāstīju, varu paziņot, ka vakar man nāca rokās dažas viņas agrāk rakstītās vēstules, un es jums kā cilvēku rakstura pētītājam jautāju, vai jūs varētu iedomāties, ka jaunava, kura jums raksta tā, kā šī jaunā lēdija rakstīja man, varētu izturēties tik divkosīgi? Man šķiet, ka sievietes stāv ārpus civilizācijas robežām. Cerēdams, ka jums klājas labi, jums padevīgais Nippijs.»

Vēstulei sekoja šāds postskriptums: «Ar prieku esmu gatavs darīt visu jūsu labā, kas vien iespējams, jo jūs esat džentlmenis, ko es nebūt nevaru sacīt par Skotlendjarda ierēdņu lielāko daju. Tie jūtas laimīgi tikai tad, ja izdodas iegāzt zelli, kas viņiem izdarījis pakalpojumu.»

Pēdējos vārdus Džimmijs lasīja ar noraidošu smīnu, bet vēstules iesvieda sava rakstāmgalda atvilktnē, atstādams to aplūkošanu vēlākam laikam. Patlaban prāts nenesās uz kalpoņu mīlestības vēstuļu studēšanu.

Tajā pašā vakarā pulksten septiņos viņš sastapās ar Doru. Lēdija atradās viena pati viesistabā un nāca pretī ar izstieptām rokām.

«Džimmij, jums ir jaunas ziņas,» viņa sacīja, un inspektora sirds sažņaudzās.

«Jā, man ir jaunas ziņas, Dora,» viņš sacīja mazliet aizsmakušā balsī, «bet bīstos, ka tās nebūs jums patīkamas.»

«Vai kaut kas ir noticis ar Reksu?» sieviete jautāja plaši ieplestām acīm.

«Nē, bet Dora, vai jūs pazīstat kādu jaunavu, vārdā Maija Lidiarta?» . ~ .

Džimmijam par lielu pārsteigumu viņa atbildēja:

«Jā. Kāpēc jūs jautājat? Vai gribat runāt par tām laulībām?»

Viņš varēja tikai stīvi noraudzīties jaunavā.

«Kā jūs zināt?» Džimmijs stostījās.

«Ka Rekss salaulājies ar Maiju Lidiartu Celsijā, dienu pirms savas nozušanas? Jā, es to zinu.»

Viņa runāja tik mierīgi, ka Džimmijs gandrīz negribēja ticēt savām ausīm.

«Kas viņa ir?»

«Maija Lidiarta esmu es,» sacīja Dora. «Dora Maija Lidiarta Kolmena — vai Dora Voltona. Rekss ir mans laulātais draugs.»

Astoņpadsmitā nodaļa

Es jau domāju, vai jums izdosies to uzzināt,» viņa sacīja. Bet Džimmijs nekādi nevarēja nomierināties.

«Jūs esat Maija Lidiarta — Reksa sieva?» viņš jautāja gandrīz nesakarīgi.

Dora piekrītoši pamāja ar galvu.

«Apsēdieties, Džimmij. Man vajadzēja to visu jau agrāk izstāstīt, bet baidījos, ka tēvs varētu dabūt zināt,» viņa sacīja. «Saņēmis muļķīgās vēstules, Rekss bija ļoti uztraukts un baidījās, ka kaut kas varētu notikt vēl pirms mūsu salaulāšanās. Tas viņu tā uztrauca, ka viņš man jautāja, vai es būtu ar mieru paātrināt kāzu dienu. To es. nevarēju darīt, jo skaidri zināju, cik lielā mērā tēvs plosīsies — viņš jau ir īsts patvaldnieks,» sieviete sacīja, viegli smaidīdama. «Tad Rekss man ieteica slepeni salaulāties viņa dzīves vietas tuvumā un nākošā dienā laulības atkārtot, atstājot par iepriekšējās dienas notikumiem visus neziņā. Es izteicos, ka tas ir neiespējami, jo varētu gadīties, ka mani kāds pazīst, un, ja to aprakstīs laikrakstos, tad tas atstātu ļoti dīvainu iespaidu, vai ne, Džimmij?»

Viņš piekrītoši pamāja ar galvu.

«Bet vēlāk, aušīgā kārtā, es ielaidos kompromisā. Es viņam ieteicu salaulāties zem pieņemtiem vārdiem, kas, protams, nedarītu mūsu laulības par spēkā neesošām. Viņš piekrita tikai pa daļai, jo izteicās, ka paša vārds katrā ziņā esot paturams. Tādējādi, todien, kad mēs satapāmies, es līdz ar Reksu ierados dzimtsarakstu nodaļā un, uzdodamās par Maiju Lidiartu, kļuvu viņa sieva. Pēc tam gāju uz mājām. Tā bija pavisam traka rīcība. Bet Rekss baidījās, ka viņš varētu mani zaudēt. Viņš bija iedomājies,— pēdējā acumirklī notikšot kaut kas drausmīgs. Viņš pilnīgi atradās šādu iedomu varā. Vai jūs nedomājiet, ka es biju vājprātīga? Es atzīstu, ka tāda biju gan.»

«Vai jūsu tēvam tas zināms?»

Viņa pakratīja ar galvu.

«To es nedrīkstu tēvam stāstīt. Sis pārbaudījums man vēl stāv priekšā! Un, patiesību sakot, tēvam nav arī laika pārrunāt kaut ko citu, kā tikai Parkera nedzirdēto neuzticamību! Man tā vien liekas, ka uztraukums par to, ka viņa namā dzīvojis īsts kriminālnoziedznieks, ir sarūgtinājis viņu gandrīz līdz nāvei. Sis notikums atstāja uz viņu lielāku iespaidu, nekā pārrunas par Reksa nozušanu. Ko jūs domājat par mani, Džimmij?»

«Jums nebija citas izejas,» viņš sacīja. «Man šķiet, ka Kupija jautājumā Rekss tiešām kļuvis mazliet dulns. Tomēr pareizi būtu bijis, ja jūs man to izstāstītu agrāk.»

«Kas gan tad grozītos?» viņa jautāja, un Džimmijs apzinājās, ka Dorai taisnība. «Vai Džoena zina? Protams, jūs jau būsiet viņai visu izstāstījis.»

«Jā, es to izstāstīju Džoenai. Viņa teica, ka neiedrošinoties jums paskatīties acis.»

Dora klusām iesmējās.

«Es iešu reizē ar jums un izstāstīšu visu Džoenai. Nabaga Džimmijs! Pat mīlestības lietas nāk klāt, lai vēl jo vairāk sarežģītu jūsu uzdevumu.»

«Mīlestības lietas ir mana specialitāte,» nopietni sacīja Džimmijs. «Pat mani paziņas blēžu aprindās noliek savas asiņojošās sirdis pie manām kājām.» Un Džimmijs izstāstīja par Nippiju un neuzticamo Jūliju.

Džoenu jaunā vēsts uztrauca daudz mazāk nekā Džimmiju.

«Paldies Dievam,» viņa sacīja, atviegloti uzelpodama. «Mana dārgā, jūsu oficiālais vārds tagad ir Voltona! Cik lieliski!»

Džoena dedzīgi noskūpstīja Doru.

«Viena lieta man tagad ir skaidra,» sacīja Džoena pēc maltītes. «Rekss aizgāja šo pirmo laulību dēj. Katrā ziņā jūs esiet viņa nozušanas iemesls.»

«Es?» iesaucās Dora.

Džoena piekrītoši pamāja ar galvu.

«Esmu pārliecināta, ka Rekss bija uzzinājis par kādām jums draudošām briesmām, kuras bija iespējams novērst vienigi viņam nozūdod, ko viņš arī darīja.»

«Vai jūs domājiet, ka Rekss zināja, kas ir Pārķers?» jautāja Dora. «Man šķiet, ka Parkeram varēja būt kaut kas zināms par Reksu.»

«Man šķiet,» sacīja Džimmijs, «ka Pārķers varēja kaut ko zināt par jums!»

Dora iesmējās.

«Viņš droši vien rakņājies manās skolas liecībās. Visus manus ļaunos darbus virs zemes pienācīgā kārtā sodīja mana vispirmā skolotāja, un mans lielākais grēks, kā jums to apstiprinās ari tēvs, ir, ka es kādreiz indiskretā kārtā biju atzīmējusi, ka Melburnas pilsēta izlaiž 4 1/2 % aizņēmumu. To tētiņš man nav piedevis līdz pat šai dienai, jo valsts rentejas noslēpumi ir tikpat svēti kā bībele!»

Sievietes turpināja sarunas, bet Džimmijs sēdēja klusēdams, domās apsvērdams visas varbūtības, kā ari vistrakākās neiespējamlbas, uz kurām pamatotos Reksa Voltona rīcība. Beidzot Dora cēlās promiešanai.

«Tēvs atgriezīsies pusdeviņos,» viņa sacīja. «Ja viņš redzēs, ka neesmu mājā, tad telefonēs policijai.»

«Dora,» sacīja Džimmijs, «man zināms, ka Rekss aizdevis projām puslīdz lielu naudas summu — gandrīz miljonu sterliņu mārciņu. Es jau par to esmu ieminējies, bet tā kā jūs esat viņa sieva, tad jums jāzin visi sīkumi.»

«Man zināms, ka šī nauda nozudusi,» mierīgi sacīja jaunava.

«Man ir pierādījumi, ka par šādu summu izrakstīta kvīts,» sacīja Džimmijs. «Uz sūcekja papīra loksnes atrasts nospiedums.»

«Kvīts? Tad jau jums zināms, kas šo naudu saņēmis?»

Džimmijs pakratīja ar galvu.

«Nelaimīgā kārtā tieši to mēs nezinām. Man šķiet, Rekss izrakstījis kvīti par pilnu summu un šo kvīti pēc parakstīšanas novietojis zilā aploksnē, sava rakstāmgalda atvilktnē. Vēl kaut kas cits bija ielikts šajā aploksnē — kāda ķimikālija, kuru vai nu piesūcinātas vēstules veidā vai savādāk tur bija novietojusi nezināma persona. Sī ķimikālija iznīcināja visu atvilktnes saturu, izņemot niecīgu papīra gabaliņu, tomēr pēdējais deva man iespēju noskaidrot, ka viņš salaulāts Celsija.»

«Tātad kvīti jums neizdevās atrast?» viņa domīgi jautāja. «Vai, pēc jūsu domām, arī tā atradās atvilktnē?»

Džimmijs piekrītoši pamāja.

«Dīvaini. Viņš ar mani nekad nerunāja par veikala darīšanām. Man bija liels pārsteigums, dzirdot, ka patiesībā palicis bez graša, lai gan tas mani neuztrauc, Džoen,» Dora sacīja, vērsdamās pie jaunavas. «Man ir pašai savi ienākumi. Vai jūs domājiet, ka nauda nonākusi Kupija rokās?»

«Tā šķiet,» sacīja Džimmijs. «Tomēr kā viņš Reksu varēja piespiest izmaksāt tik lielu summu, to tikai Dievs zina! Vai viņš ar jums nekad nav runājis par naudu?»

«Nekad,» Dora atbildēja, «izņemot…» Viņa vilcinājās. «Rekss izteicās, ka izmaksāšot man kabatas naudu 5000 sterliņu mārciņas, un pirms laulībām noslēgtā kontraktā, kuru parakstīja divas vai trīs dienas pirms laulībām, bija atzīmēti vēl tuvāki noteikumi. Kāda satura tie bija, to esmu piemirsusi un nedabūšu zināt, jo kāds cilvēks nolaupījis Lofordam Kolettam šo un vēl citus dokumentus. Vai jums tas zināms?» «Jā gan, to es zinu,» viņš sacīja.

Džimmijs pavadīja Doru uz mājām, un viņam bija patīkami dzirdēt, ka misters Kolmens vēl nav pārnācis.

Tādā kārtā noslēpums noskaidrojās vispieņemamākā kārtā. Atlika atrast Pārķeru un izdarīt ģenerāltīrīšanu.

Sepings lēnām uzkāpa pa trepēm līdz savam dzīvoklim. Līdzpaņemtā slēdzene gan apgriezās atslēgā, tomēr durvis neatvērās, un viņš piezvanīja. Parasti apgaismotās telpas šoreiz bija tumšas, un zvanīšana palika bez atbildes. Alberts bija labs sulainis, pilnīgi uzticams, un nekur neaizietu bez atļaujas.

Džimmijs pacēla roku, lai otrreiz piespiestu zvana pogu, kad dzirdēja kādu čukstošu balsi, acīmredzot no apakšas: «Kas ir ar jūsu kreklu?»

Dzirdot tik dīvainu jautājumu, Džimmijs atkāpās, jo pazina Alberta balsi, kurš runāja pa vēstuļu kastes caurumu.

«Atveriet durvis,» slepenpolicists stingri sacīja. «Kādam velnam jūs ālējaties?» Viņam ienāca prātā, ka Alberts ir piedzēries.

«Kas ir ar jūsu kreklu?» stūrgalvīgi atskanēja tā pati balss.

Džimmijs sarauca uzacis. Sim jautājumam bija zināms pamats, jo to rītu viņš ar sulaini bija runājis par dažiem nepieciešamiem garderobes papildinājumiem.

«Tam vajadzīgas jaunas manšetes,» viņš sacīja.

Inspektors dzirdēja atbultējam durvis, un tās atvērās.

«Aizslēdziet durvis, ser, ātri!»

Džimmijs paklausīja. Tad viņš ieslēdza elektrību un ieraudzīja Albertu. Pēdējais bija ģērbies kreklā un biksēs. Krekls bija melns no asinīm. Ap galvu bija asiņains pārsējs, seja bāla, un rokā viņš turēja lielu armijas revolveri.

Deviņpadsmitā nodaļa

«Kas noticis, Albert? Vai jūs esat ievainots?»

«Jā gan, esmu ievainots,» nikni sacīja Alberts. «Tiklab savās jūtās, kā galvā!»

Viņš ieveda Džimmiju kabinetā, kur bija redzams ārkārtīgs haoss. Rakstāmgalds apgāzts, atvilktnes izrautas un grīda piemētāta papīriem.

«Viņi to pastrādāja pēc tam, kad bija mani sasējuši,» sacīja Alberts, stīvi noraudzldamies iebrucēju saceltā nekārtibā.

«Pastāstiet man, kas noticis.»

«Ap pulksten astoņiem, ser,» sacīja Alberts, «kāds cilvēks pienāca pie durvīm un pieklauvēja. Dīvainā kārtā šoreiz es jautāju, kas tur ir, lai gan parasti, atveru durvis katram klauvētājam. Man šķiet, ka aizdomas mani modināja tumsa uz trepēm, par ko es pārliecinājos pa durvju šķirbu. «Atveriet durvis, nelga,» sacīja kāds zellis ārpusē. Domādams, ka tas esat jūs, es atvēru durvis un,— blauks! Nemaz nejutu, kā dabūju sitienu. Rirmais, ko atceros, ka atmodos savā gultā un dzirdēju iebrucēju sacelto troksni jūsu kabinetā.»

«Cik viņu bija?»

«Divi, ser,» sacīja Alberts. «Viņi bezgala ilgi rakņājās, kaut ko meklēdami, un Pārķers lamāja to otro.»

«Kurš?» ātri jautāja Džimmijs.

«Pārķers,— tas pats zellis, kas kalpoja pie mistera Kolmena. Esmu pilnīgi pārliecināts, ka tas bija viņš, jo man vairākkārt nācās būt Kolmenu namā. Es pazinu viņa balsi. Pieceļoties sēdus, man reiba galva, tomēr izkāpu no gultas un sameklēju uz plaukta savu revolveri. Viņi būs dzirdējuši mani kustamies, jo tieši tajā brīdī, kad biju atradis ieroci, viens no tiem parādījās uz sliekšņa. Koridors bija neapgaismots un no kabineta neplūda pietiekoši daudz gaismas, lai varētu saredzēt seju. Tomēr mani viņš redzēja, tāpēc aizcirta durvis un tās aizslēdza. Es visā spēkā dauzījos pie durvīm, tomēr, iekams man tās izdevās atlauzt, viņi jau bija projām.»

Džimmijs apskatīja istabu.

«Ko gan viņi te meklējuši? Seit nebija nekas, kas būtu noderīgs Kupijam.»

«Uz rakstāmgalda atstāts kaut kāds raksts, ser,» sacīja Alberts.

Džimmijs ieraudzīja pelēku rakstāmpapīru. Piezīme bija steigšus rakstīta ar zīmuli, un par autoru nebija ne mazāko šaubu:

«Atsakieties no Voltona lietas izmeklēšanas.»

Paraksts — parastais «K».

«Un tādas lietas notiek Londonā!» ironiski sacīja Džimmijs, noraudzldamies saceltajā nekārtībā. «Albert, jums jāliekas no jauna gultā. Es pats nokārtošu visu nepieciešamo. Bet vispirms Jaujiet man apskatīt jūsu ievainojumu.»

Viņš noņēma rupjo pārsēju un apskatīja Alberta ievainojumu. Izrādījās, ka tas ir nopietnāks, nekā Džimmijs gaidīja, un ceturtdaļstundu vēlSk divi ķirurgi, ieradušies dzīvokli, nodarbojās ar ievainojuma ārstēšanu. Džimmijs pa to laiku bija sameklējis savus papīrus un daudzmaz savedis kārtībā. Viņa kabinets atgādināja Loforda Koletta biroju. Vai laupītājiem bija tas pats nodoms? Kas gan tas varēja būt? Viņš domās pārskaitīja visus savus dokumentus. Cik varēja atcerēties, nekādi papīri nebija paņemti un, acīmredzot, arī vērtslietas nebija nozudušas.

Viņš apsēdās un aizsmēķēja cigāru. Tātad Kupijs bija paniskās bailēs! Nekad vēl šis noslēpumainais vīrs nebija darbojies tik paviršā steigā. Alberta ievaļnošana, milzīgais risks, kas savienots ar šādu rīcību, steidzīgā dokumentu meklēšana — tas viss pierādīja bailes, un, zinot šīs bailes, Džimmijs savukārt jutās drošāks.

Istabā ienāca ārsts.

«Jūsu kalpotājs dabūjis pamatīgu belzienu,» viņš sacīja. «Ja vēlaties, es viņu aizsūtīšu uz slimnīcu vai arī atsūtīšu slimI nieku kopēju.»

«Atsūtiet slimnieku kopēju,» sacīja Džimmijs, «vislabāk gan vīrieti.»

Bet pa telefonu viņi uzzināja, ka patlaban neviens vīrietis neesot' dabūjams, un Džimmijs atcerējās Nippiju Noiešu — viņa piedāvājumu izpalīdzēt. Tā bija diezgan dīvaina iedoma, jo Nīppījam trūka jebkuras slimnieku kopēja īpašības. Tomēr Džimmijs aizsūtīja ziņu uz Lambetu. Pulksten vienos naktī Nippijs ieradās un, Džimmijam par pārsteigumu, daudz nebrīnījās par uzaicinājumu.

«Viņi to piekāva, vai ne?» kramplauzis domīgi sacīja. «Tas ir slikti. Kupijs, protams? Es šeit esmu jums vajadzīgs, lai atbaidītu ielaušanās zādzību izdarītājus?»

«Daļēji, jā,» sacīja Džimmijs, «bet daļēji arī tāpēc, ka man vajadzīgs jūsu padoms.»

«Ja policists saka, ka tam esot vajadzīgs lietpratēja padoms, tad tas nozīmē, ka viņš to grib izmantot okšķerēšanai, un es to nekad nedarīšu,» sacīja Nippijs. «Esmu ar mieru apkopt jūsu kalpotāju, un, ja jūs apmierinātos ar ceptām desiņām, tad varētu jums arī brokastis sagatavot. Ceptu desiņu sagatavošanā esmu speciālists,» viņš kautrīgi paskaidroja.

Tādā kārtā Nippijs pārcēlās uz dzīvi Džimmija Sepinga dzīvoklī. Par šo notikumu misters Viljams Dikers sirsnīgi pasmējās.

«Es gan negribu apgalvot, ka varētu uzņemties kriminālnoziedznieku labošanu,» atzinās Džimmijs, «bet šis mazais zellis man patīk. Šķiet, ja būtu iespējams ar viņu pamatīgi iepazīties, es varētu viņa labā šo to darīt. Bez tam mēs uzzināsim par briesmām, kuras man varētu draudēt.»

«No Kupija puses taču nē,» sacīja Dikers, bet Džimmijs apstiprinoši pamāja ar galvu.

«Kupijs nav organizācija, bet darba devējs. Atsevišķos gadījumos viņš izlemj vai nu uz vietas, vai arī dažas stundas pirms to izdarīšanas. Protams, sacītais neattiecas uz Kezeja spēļu elli, jo Kupijs to finansēja, un, ja vēl pastāvētu kāds līdzīgs pasākums, tad es tomēr nedomāju, ka Kupijs nozīmē kādu organizētu spēku.»

«Vai jums jau izdevies noskaidrot, ko īstenībā viņi meklēja?»

Džimmijs noraidoši kratīja galvu.

«Vienīgā lieta, kura viņus varēja but interesējusi — nē, tas nevar būt.»

«Kas tas bija?» steigšus jautāja Dikers.

Džimmijs iesmējās.

«Mīlestības vēstuļu paciņa, kuras bija rakstītas mūsu draugam Nippijam tajās dienās, kad viņš vēl nestaigāja pa neceļiem. Nippijs vēlējās,-lai es tās izlasu.»

Bills Dikers smīnēja.

«Tas nu gan maz ticams, ka Kupijs bija uzņēmies jūsu sulaiņa piekaušanu un ielaušanos dzīvoklī, lai iegūtu materiālus draudu vēstuļu piesūtīšanai Nolesam,» viņš sacīja. «Vai tās nozudušas?»

«Nezinu,» sacīja Džimmijs. «Līdz pat šim brīdim man nebija ienācis prātā, ka arī šīs vēstules taču atradās dzīvoklī. Es tās biju novietojis rakstāmgalda atvilktnē. Domājams, ka tās vēl atradīsies turpat.»

Džimmijs pūlējās atcerēties, kādus papīrus jau sakārtojis. Nippija vēstules viņš nekādi nevarēja atcerēties. Lai gan tā bija fantastiska ideja, tomēr nelikās mierā, un viņš atgriezās savā istabā, lai uzsāktu vēlreizēju pārmeklēšanu. Nippijs vēl sēdēja pie slimnieka, kad Džimmijs viņu aicināja pie sevis.

«Noies, kaut kas ir pazudis. Vai jums nav izdevies nejauši redzēt tās vēstules, kuras man atsūtījāt?»

Jūlijas vēstules?» pārsteigts jautāja Nippijs. «Ko jūs par tām domājat?»

«Es tās neizlasīju,» atzinās Džimmijs.

Tā-ā-ā!» iesaucās Nippijs, acīmredzot neapmierināts. «Bet jums tās katrā ziņā jāizlasa, jo saturs ir klasisks. Sī jaunava prata trīs rindās ielikt vairāk dvēseles, nekā jebkurš dzejnieks.»

«Vai jūs neesat redzējis vēstuļu sainīti?» pārtrauca viņu Džimmijs.

Nippijs pakratīja ar galvu.

«Nē, mister Seping, es neesmu bijis jūsu istabā. Ja es arī tur būtu bijis, tad, neprasīdams atļauju, vēstules nebūtu ņēmis.»

Slepenpolicists atkal rūpigi pārbaudīja visu atvilktņu saturu, bet Nippija vēstules neatrada.

«Nevar būt, ka viņi tās paņēmuši,» sacīja Nippijs. «Varbūt viņi tās iesvieda ugunī.»

«Cik es līdz šim esmu noskaidrojis, nekas nav iznīcināts,» sacīja Džimmijs. «Tomēr jūsu vēstules tiešām vairs neatrodas šeit.»

«Tā-ā-ā, vēstules nav šeit,» viņš lēnām atkārtoja. «Vai jūs domājiet, ka zagļi tās paņēmuši?»

«Es esmu pārliecināts, ka viņi to izdarījuši,» atbildēja Džimmijs.

«Tā-ā-ā!» domīgi novilka kramplauzis.

«Ko jūs domājat, Noies?»

«Var būt tikai viena doma, ser,» noteikti sacīja Nippijs . Noless, «tas ir, ka Jūlijai bija sakari ar Kupiju.»

«Ar Kupija noziegumiem?» zobojās Džimmijs, bet Noless nepiegrieza tam nekādu vērību.

«Viņa bija gudra jaunava.»

«Bet, Noies, kalpones taču nemēdz organizēt tamlīdzīgus noziegumus.»

«Es jums saku, ka viņa nebija vienkārša kalpone,» sacīja Nippijs. «Viņā bija kaut kas klasisks. Ja jūs būtu izlasījis vēstules, tad redzētu, cik pamatots mans apgalvojums.»

«Kāda viņa izskatījās, šī jūsu Jūlija?»

«Es nezinu,» nedroši atbildēja kramplauzis. «Viņa bija ļoti daiļa, bet jūs varētu viņu arī par tādu neatzīt. Daudzi vīrieši man stāstījuši, ka viņi sagūstījuši skaistus putnus, bet, kad es aizgāju tos apskatīt, tad man tie izskatījās kā vārnas. Nekad neticiet citu vīriešu spriedumam par sievieti, mister Seping, un nekad neticiet sievietei vispār.» «Vai jums ir viņas fotogrāfija?»

Nippijs noliedzoši pakratīja ar galvu.

«Man nekad nav bijusi Jūlijas fotogrāfija,» viņš sacija, «un, ja man arī tā būtu bijusi, jums es nerādītu.»

«Kur viņa kalpoja?»

«To es jums nedrīkstu stāstīt,» sacīja Nippijs, «lai gan nemaz negribu jūs apvainot. Mans pamatprincips ir: tev nebūs būt policistam. Ja jums izdodas parastā ceļā atrast Jūliju, tad ati-odiet viņu. Viņa ir gājusi savu ceju, es savu.»

Pie šāda slēdziena viņš palika, un Džimmijs pietiekoši labi pazina noziedznieku pasauli, lai saprastu, ka šis vīrs nepārkāps šo nerakstīto likumu. Zagli, īsti zagli — vīrieši un sievietes, kuri nekā cita nedara, kā tikai melo un zog visu cauru mūžu, tomēr pazīst goda jūtas. Pīkst tikai amatieri un mīkstčauļi.

«Jūs to sastapāt kaut kur Sefildā,» iesāka Džimmijs.

«Aizmirstiet to,» sacīja Nippijs ar asu rokas mājienu. «Protams, ka tas bija Sefildā, bet kur es šo dāmu sastapu, to es nestāstīšu pat savai mātei. Un paklausieties, mister Seping, ja jūs uzsāktu ziņu vākšanu tai apvidū, es tūdaļ aiziešu, jo jūs ar to būsiet nelietīgi izmantojis dāvāto uzticību. Un patiesībai tuvāk jūs tikpat netiksiet. Sefildas apkārtnē ir vesels miljons skaistu kalpoņu, bez šaubām,» viņš sacīja.

Divdesmita nodaļa

Nippijs brītiņu pārdomāja, tad noteica:

«Mani sasniedza tikai viena ziņa. Viņa bēga ar Haidna bandu. Jūs taču pazīstiet Todu Haidnu, vai arī jūs neesiet nekāds policists.»

Džimmijs bija daudzkārt dzirdējis par šo cilvēku, kuram bija šāvēja, krāpnieka un daudzkārtēja zagļa slava.

«Tas ir viss, ko es jums gribu sacīt,— ja neskaita vēl jautājumu, ko jūs domājat par Todu, kā par Kupiju?»

Džimmijam šāda varbūtība vēl nekad nebija ienākusi prātā.

«Es viņu apmeklēšu cietumā,» viņš sacīja, Nippijs klusu iesmējās.

«Ko jūs apmeklēsiet?» tas jautāja. «Jums nav ko apmeklēt! Viņš nekad nav bijis cietumā. Todam Haidnam gan kādreiz

piesprieda piecus gadus, bet patiesībā tas nemaz nebija Tods. Viņam pienācās kļūt par Todu, jo banda bija atklājusi, ka viņš sniedz ziņas, un lika izvēlēties — vai nu uzņemties Toda piecus gadus (viņi gaidīja, ka piespriedīs desmit gadus) .. . vai arī iet čučēt. Un viņi tiešām butu to nogalinājuši, jo Todam slepkavība bija tīrais nieks.»

«Bet kā gan citu varēja sodīt par Toda noziegumiem,— policija taču viņu pazina?» jautāja Džimmijs.

«Varu jums tikai sacīt, mister Seping, ka Todu sagūstīja tāpēc, ka policijai viņš bija jāsagūsta. Patiesībā viņš tikpat maz līdzinās Todam, kā es Niagāras ūdenskritumam. Bet, būdams apdraudēts, šis zellis labāk pazuda uz pieciem gadiem cietumā,— un visi jutās laimīgi.»

Džimmijs nestrīdējās pretī.

«Tods varētu būt Kupijs,» sacīja mazais laupītājs. «Viņš pieder pie vislielākajiem neliešiem un ir lielisks aktieris. Strādājot ar Todu, ikvienam tieši jāuzstājas tādam, kāds tas patiesībā ir. Ja jums piekritusi sludinātāja loma, tad jums tā jāspēlē vienmēr, arī savā privātajā dzīvē. Ja kāds zellis neizturas atbilstoši savam amatam, tad Tods tam iedauza galvaskausu. Ja Tods spēlē saimnieka lomu, tad viņš izturas kā īsts saimnieks, bet, ja viņš ir zirgu puisis, tad viņš pieliks svinīgi roku pie platmales, pat, ja ar kādu no bandas locekļiem atradīsies zem četrām acīm.»

Vienīgais pārliecinošais fakts, kuru pierādīja šī ielaušanās zādzība, bija tas, ka Pārķers atrodas Londonā un aktīvi darbojas. Atkal visi policijas iecirkņi saņēma pavēli steidzoši izdarīt kratīšanas. Ikvienu varbūtēju tumšu elementu slēpšanās vietu izkratīja no pagraba līdz bēniņiem. Tomēr bez panākuma. Trešā vakarā pēc ielaušanās Sepinga dzīvoklī viņš bija ielūgts pusdienās namā pie Portlenda laukuma un šo ielūgumu labprāt pieņēma, jo vairāk tāpēc, ka vēlējās zināt, vai Dora jau tēvam izpaudusi ziņu par savām laulībam, un kādu iespaidu tas atstājis uz valsts rentejas spīdekli.

Tomēr jau pašā sākumā Sepings pārliecinājās, ka Kolmens par savas meitas noslēpumu palicis pilnīgā neziņā, vismaz līdz šim. Kolmens bija jautrs un pusdienas laikā stāstīja par sarunu ar savu priekšnieku, un to, ka šis džentlmenis sākumā bijis pārliecināts, ka misters Kolmens pielaidis kļūdu kādā vienkāršā finansiālā darījumā, bet misters Kolmens pārliecinājis savu priekšnieku, ka ne mazākā mērā nav kļūdījies. Visu laiku Džimmijs piekrītoši māja ar galvu, izrādīdams pieklājigu izbrīnu, lai gan dzirdēja ne vairāk kā divus sakarīgus teikumus.

Ceturtā persona pie pusdienu galda bija Lofords Koletts, un kad beidzot — ne agrāk kā uz pašām maltītes beigām — misters Kolmens bija neapstrīdami nostādījis sevi par pirmo autoritāti finansu lietās visā valstī, Džimmijam radās iespēja, nekļūstot nelaipnam, vērst viņa uzmanību uz steidzošākām lietām.

«Man stāsta, ka mēs esot nelaimes biedri, Seping?» sacīja Lofords Koletts.

«Jus runājat par ielaušanos?» smīnēdams sacīja Džimmijs. «Jā gan, viņi mani gandrīz tikpat pamatīgi apstrādāja, kā jūs. Bet sakiet taču, vai jums izdevās noskaidrot, kas jums vēl nozudis?»

Koletts pakratīja ar galvu.

«Izņemot Doras precību līgumu, nekas nav pazudis.»

Džimmijs paskatījās uz jaunavu, un Dora tikko manāmi pašūpoja galvu. Tātad viņa nebija stāstījusi pat Kolettam. Acīmredzot Koletts nebija pamanījis viņas žestu, jo turpināja:

«Ta būtu ļoti nopietna lieta, ja jūs būtu jau salaulāta, Dora, jo viss līgums tiktu apdraudēts. Noraksts man, protams, ir, tomēr tikai neparakstīts noraksts. Un ko viņi atrada jūsu namā?» jautāja Koletts.

«Nekā, izņemot vēstuļu sainīti, kurš nepiederēja man, un par kura pazušanu nebēdāju ne es, ne arī tā īpašnieks.»

«Zagļi, zagļi, zagļi!» uzbudināts pārtrauca misters Kolmens. «Es gribētu, lai jūs atrastu citu tematu!»

«Vainīgais šoreiz esmu es,» sacīja Džimmijs. «Noziegumi seko policistam tikpat neatvairāmi kā tirdzniecība karogam, pie tam vēl visi esam nelaimes biedri.»

«Vai viņiem ir izdevies atrast nelietīgo Pārķeru?» jautāja misters Kolmens, asi raudzīdamies slepenpolicistā.

«Bīstos, ka mums tas vēl nebūs izdevies.»

«Bija laiks, kad es domāja, ka mūsu policijas spēki ir vislabākie pasaulē,» rūgti sacīja misters Kolmens. «Bija laiks, kad domāju, ka godīgs un likumiem padevīgs pilsonis var mierīgi gulēt savā gultā, droši zinot un būdams pilnā pārliecībā, ka viņa mantu un labklājību apsargā inteliģentu policijas darbinieku štats. Bīstos, ka man ir pamats mainīt savus uzskatus. Ir zināms Voltona nozušanas laiks un ielaušanās zādzība šinī namā, ir zināma Parkera nozušana un viņa drausmīgais mēģinājums jūs nozāļot, mister Seping . . . Tad

mums ir zināms ielaušanās gadījums Koletta birojā .. . Jāatzīst, ka manu ticību jums iedragāja, kad nācās dzirdēt, cik viegli šie nelieši…»

«Kas attiecas uz policiju,» sacīja Džimmijs, «tad jums nav jāaizmirst, ka šoreiz lieta grozās ap sevišķi ievērojamu kriminālnoziedznieku. Ja lieta grozītos ap vienkāršu, kurš būtu ielauzies jūsu dzīvokli vai Koletta kantorī, vai ari manā mājoklī, tad viņš jau būtu nogādāts tiesneša priekšā. Bet tas nav vienkārš zaglis, tas nav vienkāršs kriminālnoziedznieks, un viņa pastradātajiem noziegumiem grūti nāksies atrast kaut ko līdzīgu.»

«Hm!» skeptiski norūca misters Kolmens.

Lofords Koletts bija spiests agri aiziet. Misiers Kolmens bija paņēmis darbu no valsts rentejas. Gan visai noslēpumainu darbu, kuru nebija redzējusi neviena mirstīgā acs, izņemot viņu pašu. Tādējādi Džimmijam radās izdevība pabūt vienatnē ar jaunavu.

«Es nestāstīju viņam,» Dora sacija, vēl iekams policists paguva jautāt. «Es nedomāju, ka ar to daudz tiktu iegūts. Protams, agri vai vēlu man būs jāizstāsta, jo tēvs atkal runā par manām precībām, ir pat devis mājienu.»

«Viņš varbūt pat sameklējis līgavaini?» smīnēja Džimmijs, un jaunava piekrītoši pamāja ar galvu.

«Viņš grib, lai es precos ar Lofordu,» Dora mierīgi sacija. «Man Lofords patīk, tomēr nebūt ne pietiekoši, lai viņu apprecētu. Un es viņu neprecēšu. Lai gan tētiņš man ir dārgs, un es labprāt darītu visu viņam par prieku, tomēr ir daudz kas, ko es nevaru darīt.»

Džimmijs nopietni pamāja ar galvu.

«Jums arī nebūtu tiesības precēties, līdz neesam pierādījuši Reksa Voltona nāvi vai arī saņēmuši tiesas apliecību par viņa varbūtējo miršanu. Bet Rekss ir dzīvs.»

Jaunava steigšus paskatījās Džimmijā.

«Vai jums tas zināms?» viņa prasīja.

«Man vajadzēja to izstāstīt agrāk,» viņš sacīja un darīja zināmu savu vienreizējo sastapšanos ar Reksu.

«Vai jūs esat pārliecināts, ka tas bija viņš?»

«Pilnīgi pārliecināts.»

Dora pārmetoši Raudzījās viņā.

97

«Pareizāk būtu bijis, ja jūs man to agrāk pastāstītu,» viņa sacīja. «Nē, tomēr nē! Es zinu, ka nevēlējāties modināt

4-6

nepamatotas cerības. Bez tam jūs nezinājāt, ka es jau biju salaulāta. Pēc tam jūs viņu vairs neesat redzējis?»

Džimmijs pakratīja ar golvu.

«Tāpēc visi sludinājumi laikrakstos atsaukti?» viņa sacīja pēc ilgām pārdomām. «Protams, ka viņš ir dzīvs. Džimmij, vai jūs man varat kaut ko tuvāk paskaidrot?»

«Es nevaru,» slepenpolicists atzinās. «Pēdējās divas nedēļas esmu pavadījis, meklēdams saprātīgu, pārliecinošu izskaidrojumu Voltona nozušanai. Domāju, ka esmu šādu izskaidrojumu atradis toreiz, kad uzzināju, ka viņš bija salaulājies dienu pirms laulāšanās. Tomēr arī šis izskaidrojums tagad izgaisis.»

Dora piecēlās un sniedz Džimmijam roku.

«Būs jāiet gulēt. Jūtos mazliet. ..» viņa nepabeidza teikumu, un Džimmijs pirmo reizi redzēja Doru uztrauktu.

Pēc tam Džimmijs devās uz deju klubu, kur sapulcējās augstākās sabiedrības locekļi un kur dejoja agrās vakara stundās. Pagāja labs brīdis, līdz viņa atrada meklēto cilvēku. Tas bija glīta izskata jauneklis, nevainojami ģērbies, kurš, slepenpolicistu ieraugot, piecēlās no galda.

«Es saņēmu jūsu uzdevumu, mister Seping, un ievācu ziņas, bet izrādās, ka nevienu Londonā kalpojošu jaunavu nesauc pār Jūliju. Ir tikai viena sieviete ar šādu vārdu — tā nodarbojas ar kokaīnu un ir 40 gadus veca. Pie tam viņa patlaban atrodas cietumā.»

«Vai kāda no garnadzēm ir dzirdējusi par provinces blēdi, vārdā Jūlija?»

Ziņu pienesējs kratīja ar galvu. Viņš bija pazīstams ar vārdu Folders, un noziedznieku pasaule to uzskatīja par vīru ar zināmu iespaidu un nelielu īpašumu. Tie, kuri nepiederēja pie noziedznieku pasaules un kuriem bija izdevība viņu novērot tuvāk, uzskatīja viņu par Veiklu, gudru blēdi. Patiesībā viņš bija slepenpolicijas izziņu biroja seržants, lai gan tikai ļoti nedaudzi to zināja.

Folders bija it kā sakaru virsnieks starp blēžiem un policiju. Ar viņa palīdzību policija mēdza ievākt daudzas delikātas ziņas. Viņš rīkoja apspriedes starp medniekiem un medījumu — apspriedes, kuras bieži beidzās ar to, ka nozagto mantu atdeva to īpašniekam.

Pie kluba Džimmijs paņēma važoni un, mājās atgriezies, atrada Nippiju Noiešu ar Albertu spēlējam domino. Mazliet pastrādājis, viņš gāja gulēt. Pulksten trijos no rīta Nippijs

aicināja viņu pie telefona. Sev par lielu pārsteigumu Džimmijs dzirdēja Doras balsi .. .

«Vai tas esat jūs? Tētiņu nupat uzmodināja Loforda sulainis.»-

«Kas noticis?» steigšus jautāja slepenpolicists.

«Viņš nav atgriezies mājā.» Doras Kolmenas balss liecināja pdi*' &atraukumu.

«Viņš nav atgriezies mājās? Vai tas kaut kas sevišķs?»

«Sulainis saka, ka tas nekad vēl neesot noticis. Lofordām esot bijis šorīt ar rīta vilcienu jādodas uz provinci. Viņš esot teicis savam sulainim, ka atgriezīšoties pulksten desmitos. To Lofords teica arī man. Nožēloju, ka man jūs jātraucē, bet varbūt…»

«Protams,» sacīja slepenpolicists, nolikdams telefona klausuli.

Vispirms viņš apjautājās Skotlendjardā, un pēc pusstundas saņēma atbildi. Izrādījās, ka Loforda Koletta pēdas nav sadzītas nevienā policijas iecirknī, kā arī nevienā slimnīcā. Viņš bija nozudis no cilvēku redzes loka, tāpat kā Rekss Voltons, tā sulainis un Pārķers.

Divdesmit pirmā nodaļa

Tikai sevišķi retos gadījumos Lofords Koletts mēdza ņemt važoni. Viņš mēdza lepoties ar to, ka ikdienas nostaigāja divpadsmit jūdzes, un, ja sakarā ar savu aroda pienākumu pildīšanu nebija iespējams tik tālu noiet, tad ziedoja vakaros divas stundas pastaigai. Tovakar, pirms ierašanās mistera Kolmena namā, viņš jau bija gandrīz nostaigājis vajadzīgo jūdžu skaitu un lēnā gaitā gāja uz Oksfordas ielas pusi.

Ievērojot agro vakara stundu, Oksfordas iela bija pārpildīta. Advokāts nogriezās Hanoveras skvērā, kur trotuāri bija brīvi. Aiz skvēra viņš nonāca klusā ielā, kura veda līdztekus Oksfordas ielai.

4*

Tad, atskatīdamies pār plecu, Lofords ieraudzīja, ka tam seko automobilis. Viņš domāja, ka šoferis gaida kādu cilvēku, kas iegājis vienā no apkārtējiem namiem, un nodomāja, ka tas būs kāda ārsta automobilis. Automobilis brauca arvien tuvāk.

99

Kad mašīnas durvis atradās tieši iepretim, tās atsprāga vaļā, un kāds virs izlēca tieši uz trotuāra.

Uzbrukuma vieta bija izdevīgi izmeklēta. Tā atradās divu šķersielu vidū, un, pat ja Koletts būtu pietiekoši uzmanīgi skatījies, viņš tomēr nebūtu varējis saredzēt svešinieka seju, kuru aizēnoja platmale.

Koletts soli atkāpās, jo domāja, ka svešinieks grasās ieiet namā. Bet tas pagriezās pret' Kolettu, un kaut kas ciets atspiedās pret vesti.

«Kāpiet automobili, citādi es šaušu,» klusu sacīja nepazīstamais.

Lofords Koletts paklausīja. Svešinieks tūdaļ aiz viņa ielēca mašīnā, aizcirta durvis un automobilis sāka braukt arvien ātrāk.

Mašīnas iekšpuse bija pilnīgi tumša. Tā logi aizsegti ar tumšu drānu, kurai pat elektrisko ielu laternu gaisma nevarēja izspiesties cauri.

«Es nejautāšu, ko šī varmācība nozīmē,» sacīja Koletts, «jo domāju, ka tas būtu diezgan neauglīgi. Uz kurieni jūs mani vedat?»

«Gan jau redzēsiet,» sacīja nepazīstamais, kurš bija nosēdies tieši pretim gūsteknim.

Koletts rūpīgi aptaustīja logus un redzēja, ka tie noslēgti un nav atverami. Sagūstītājs, acīmredzot, sadzirdējis vai nopratis šo kustību, sacīja: «Nemēģiniet nekādus stiķus. Jums to nāksies nožēlot.»

Koletts secināja, ka runā ar mazizglītotu cilvēku. Tomēr tā tikai likās. Pēkšņi advokāts izdzirda pazīstamu skaņu netālu no automobiļa. Acīmredzot viņi brauca gar parlamenta namu.

Veselu pusstundu automobilis brauca, un ne gūsteknis, nē sagūstītājs nerunāja ne vārda. Tad Koletts jautāja:

«Vai es drīkstu smēķēt?»

«Pagaidiet,» sacija svešais. Koletts dzirdēja piespiežam atsperi, atspīdam dzirksteli, un tumsā bija redzams piesmēķējamais. «Aizdedziniet papirosu bez sērkociņa, jo pretējā gadījumā saredzētu manu seju.»

Koletts smēķēja papirosu pēc papirosa. Apskatījies pulkstenī, viņš redzeja, ka jau pusdivpadsmit. Tātad braukuši veselu stundu.

«Vai tālu?» advokāts jautāja.

«Vēl divas stundas,» atskanēja lakoniska atbilde.

Pulkstenis rādīja ceturksni pāri vieniem, kad automobilis sāka braukt lēnāk un beidzot apstājās.

«Nekustieties,» brīdināja pavadonis tumsā. «Es jums aizsiešu acis.»

«Vai gan šāda niekošanās vajadzīga?» jautāja Koletts.

«Ļoti,» sekoja strupa atbilde, un advokāts juta, ka viņam ar biezu zīda audumu aizsien acis.

Pavadonis un šoferis satvēra viņu katrs pie savas rokas, palīdzēdami izkāpt.

Viņš saskaitīja septiņus pakāpienus, tad saklausīja ūdens šļakstēšanu. Bija dzirdama airu ieliekamo dzelžu klaboņa, un arī laivas atsišanās pret trepēm, uz kurām tie stāvēja.

«Iekāpiet uzmanīgi,» kāds cilvēks sacīja, un Koletts ielika kāju laivā.

Viņi to pavadīja uz laivas pakaļgalu, un advokāts dzirdēja airu saceltu ūdens šļakstoņu. Pēc pusstundas kāds cilvēks palīdzēja viņam piecelties kājās, uzkāpt pa kuģa trapu un nostāties uz ciešāka pamata. Bija dzirdama sačukstēšanās, tad vīrs, kas bija viņu atgādājis no Londonas, veda Kolettu pa šaurām trepēm un tikpat šauru koridoru. Tad viņam noņēma acu pārsēju.

Izrādījās, ka viņš atrodas kāda kuģa salonā. Pie griestiem bija piestiprinātas aizsegtas lampas, sienu apakšdaļa apšūta ar dārgiem izgrieztiem kokiem, logi aizklāti ar zīda priekškariem un zem kājām atradās biezs, zils tepiķis. Salona galā varēja redzēt ar sudraba ornamentiem izrotātu kamīnu un uz tā malas uzliktas puķes, kas viegli smaržoja.

Lofords pārsteigts raudzījās apkārt. Tātad viņš atradās uz privātas jahtas. Tomēr tai vajadzēja būt neparastai jahtai, ja uz tās atradās tik plašs salons.

«Vai es drīkstu jautāt,» nikni vaicāja Koletts, «kuras personas viesim man ir tas gods būt?»

«Sauciet viņu pai* Kupiju,» sacīja pavadonis brīdī, kad atvērās salona durvis un ienāca kāds vīrs. Viņš bija ģērbies vakara tērpā un nemaz nemēģināja maskēties.

Lofords Koltetts paspēra soli uz priekšu un pārsteigts raudzījās ienācējā.

«Jūs!» viņš iesaucās. «Jūs!»

Ienācējs apstājās pie kamīna un blēdīgi smīnēja.

«Mazs pārsteigums jums, Kolett?» viņš sacīja.

Smaids bija redzams tikai uz lūpām, un cieto, auksto acu skatienā Koletts izlasīja savu likteni.

Divdesmit otra nodaļa

Džimmijs sniedza visjaunākās ziņas namā pie Portlendas laukuma. «Lofords ir redzēts Viltona ielā, desmit minūtes pēc aiziešanas no ši nama,» viņš sacija. «Kāds policists to pazinis. Vienīgā parādība, kura izzināta nozušanas lietā, ir kāda liela automobiļa parādīšanās Viltona ielā, kuru policists arī redzējis, un kura numurs noskaidrots, lai gan es šaubos, vai tas ir īstais. Automobilis virzījās uz priekšu pa to pašu ielas pusi, pa kuru gāja Lofords. Vēlāk mašīnu atkal redzēja kāds policists Parka galā, bet pēc tam pēdas nozudušas.»

«Vai jūs ar to gribiet sacīt,» godbijīgi jautāja misters Kolmens, «ka mans advokāts ir aizvests ar viltu?»

Džimmijs piekrītoši pamāja ar galvu.

«Par to nevar būt nekādu šaubu, mister Kolmen,» viņš mierīgi sacīja.

«Tā ir kauna lieta!» brēca Kolmens. «Kauna lieta! Tas, bez šaubām, ir Kupija roku darbs! Es ar riebumu pieminu šo vārdu, bet tas ir šis nelietis. Tagad Lofords jau var būt pagalam.»

Džimmijs viņam nepiekrita, tomēr nedeva arī noliedzošu atbildi. Pravietot, kāds būs Kupija nākošais solis, bija riskanta lieta. Galvenā mikla Džimijam — šķietamā nelietderība, ko varēja sacīt par daudziem pēdējo nedēļu laikā pastrādātajiem noziegumiem. Tie visi bija pastrādāti it kā bez jebkāda iemesla. Koletta nozušana izskatījās tikpat nepamatota kā Reksa Voltona nozušana. Ielaušanās zādzība Džimmija dzīvoklī, absurdais zādzības mēģinājums namā pie Portlendas laukuma un tikpat muļķīgā ielaušanās Loforda Koletta birojā. Ja viņš varētu redzēt labumu, kādu šie noziegumi būtu atnesuši, tad rastos vismaz zināma iespēja secinājumiem attiecībā uz šī ļaunā spēka personību un nolūkiem. Bet še nebija redzams ne iemesls, ne nolūks . ..

Dora tonakt nebija gulējusi, un viņas sejā atkal atspoguļojās garīgo ciešanu pazīmes.

«Viņas nervi ir pagalam,» Džimmijs nodomāja, sajuzdams līdzcietību pret jaunavu. Lofords gan bija tikai draugs, tomēr ļoti tuvs ģimenes draugs, un šis jaunās rūpes, kā piedevas pirmajām, bija jaunavu satriekušas.

Diena pagāja bez starpgadījumiem, bet pret vakaru no visām valsts malām ļaudis zvanīja kriminālpolicijas centrālei, sniegdami jaunu vēsti. Džimmijs vēl atradās savā kabinetā, kad šie ziņojumi sāka pienākt, un kāds zemāks ierēdnis atnesa vēsti.

«Kāds radio amatieris Kentā saka, ka uztvēris sekojošu ziņu,» ienācējs teica, pasniegdams savam priekšniekam zirnīti, un Džimmijs lasīja:

«Es esmu Lofords Koletts. Atrodos kā gūsteknis uz nezināma kuģa…»

Ar to šī ziņa beidzās. Nākošās stundas laikā 3000 apmeklētāju ieradās Skotlendjardā, nesdami to pašu vēsti. Admiralitāte to bija dzirdējusi, divi kuģi Austrumu piekrastē uztvēruši, pasažieru tvaikonis, kas atradās ceļā uz Ņujorku, bija to uztvēris un sūtīja atpakaļ uz Angliju. Visi rīta laikraksti to aprakstīja, bet saņemtā vēsts bija visur vienāda: «Es esmu Lofords Koletts. Atrodos kā gūsteknis uz nezināma kuģa …» Daži apgalvoja, ka dzirdējuši kliedzienu pēc pēdējā vārda. Citi, ka esot skaidri dzirdējuši kādu citu balsi, gan mazliet klusāku, sakām: »Apturiet viņu!» Sī pēdējā vēsts nāca no trim ticamiem avotiem.

«Uz kuģa!» sacīja Bills Dikers, kad bija dzirdējis attiecīgo nostāstu. «Tas izklausās dīvainī. Kupija galvenais štābs nevar atrasties uz kuģa — ja tas šoreiz ir Kupijs — izņemot, protams, gadījumu, ja viņš patlaban atrodas ceļā uz citām zemēm. Vai jūs domājiet, ka še lieta varētu grozīties ap mānīšanos?»

Džimmijs pakratīja ar galvu.

«Koletts mazliet šļupstēja, un vairāki klausītāji ir šļupstēšanu skaidri sadzirdējuši. Man šķiet, ka nevar būt šaubu, ka runātājs bija Koletts. Pa bezdrāts telefonu es uzaicināju ļaudis, kuriem ir attiecīgie aparāti, uzdot man virzienu, no kura skaņas nāca, un ziņot par katru varbūtēju turpmāko vēsti.»

Tomēr, neskatoties uz to, ka tūkstošiem amatieru klausījās visu nakti, Loforda Koletta balss vairs nebija dzirdama. Viņš sēdēja tukšā, tumšā kajītē, kura bija aizslēgta un aizbultēta. Ap rokām bija aplikti dzelži, kuru ķēde piestiprināta pie kuģa klāja.

To pašu nakti darbojās ari kāds cits klausītājs, kurš neko nezināja par bezdrāts telefonēšariu. Stenlija ielas nama augšējā stāvā, pie neapklāta galda sēdēja divi viri un spēlēja kārtis. Augumā mazākajam no tiem bija telefona noklausīšanās aparāts pie ausim. Aparātu stieple savienoja ar kādu dēli, kas bija nolikts kaktā aiz klausītāja. Otrais bija plecīgs

pusmūža vīrs, ar nepatīkami pelēku sejas krāsu, kuru nedzītā bārda nebūt nedarīja patīkamu.

Viņš nolika kārtis, piegāja pie trauku skapja, izņēma viskija pudeli un ielēja sev pamatigu porciju. Mazais vīrs ar noklausāmo ierīci pie ausīm ne bez skaudības vēroja glāzes saturu pazūdam un tad, paskatījies savā kabatas pulkstenī, noteica:

«Man šķiet, ka viņa būs aizgājusi. Visu šo pēcpusdienu nav ne vienu reizi piezvanīts. Vai jūs nedomājiet, ka tā varētu but uzzinājusi par noklausīšanos?»

«Kā gan lai viņa to zinātu?»

«Es vēlētos būt jūsu vietā, jo ienīstu nakts darbu. Un aušība arī ir šis darbs, jo naktī, domājams, it nekas nenotiks,» sūdzējās vīrs ar telefona noklausāmo ierīci pie ausīm.

«Pareizāk būs, ja jūs to pasacīsiet Parkeram,» zīmīgi ieminējās otrais. «Es nodežurēju sešpadsmit stundas, jums būs jādežurē astoņas …»

Pie galda sēdošais vīrs uzmanīgi klausījās. Pēkšņi viņš satvēra zīmuli.

«Viņa ir šeit,» tas čukstēja.

Plecīgais virs, elpu aizturējis, mēģināja saburtot katru uzrakstīto vārdu. Rakstītājs reizēm apstājās, zīmuli pacēlis, pēc tam atkal turpināja stenografēt. Piecas minūtes vēlāk viņš noņēma noklausāmo ierīci no ausīm un atviegloti uzelpoja.

«Vai runāja jaunava?»

«Nē, tas bija Sepings. Viņš ziņoja, ka no Koletta saņemtas jaunas ziņas,— kāda pārtraukta radio telefonogramma.»

Abi paskatījās viens otrā.

«Uzlieciet atkal kausāmo ierīci. Viņa var zvanīt Sepingam.»

Klausītājs pakratīja ar galvu.

«Viņš sacīja ar labunakti un stāstīja, ka iešot uz Skotlendjardu, tāpēc nekādā gadījumā nezvanīšot līdz rītam.»

«Es būtu priecīgs, ja tā notiktu. Nav nekāds joks palikt ieslodzītam šajā sapelējušajā alā.»

«Mums nebūtu jāuzturās šeit, ja jūs būtu ticis galā ar savu uzdevumu, Diger,» zīmīgi teica sarunbiedrs. «Ko sacīja Pārķers?»

«Es neesmu ar viņu runājis,» strupi atbildēja Digers. «Man prieks, ka netrāpīju Sepingafn, jo pretējā gadījumā viņi daudz niknāk dzītu man pēdas. Jāatzīstas, ka Parkera organizācija izrādījās labāka, nekā jebkad biju iedomājies. Pēc šāviena es domāju, ka man neizdosies aizmukt, bet patiesībā tas bija tikpat viegli, kā attaisīt zirņu pāksti.»

Klausītājs nopūtās un no jauna pielika noklausāmo ierīci pie ausīm, un Digers tūdaļ redzēja viņu pārsteigumā sastingstam. Mājiens klusēt kļuva pilnīgi lieks. Ieinteresētā sejas izteiksme skaidri rādīja, ka ziņa ir svarīga. Tikai vienu reizi viņš steigšus uzrakstīja dažas rindiņas uz papīra. Ceturtdaļstundu neviens nerunāja, pēc kam vīrs atkal nolika telefona klausāmo uz galda.

«Runāja jaunava,» viņš sacīja.

«Ko viņa sacīja?»

«Viņa runāja ar kādu cilvēku Skotlendjardā un stāstīja viņam, ka atkal kāds klausoties. Vēl sacīja, ka zinot…»

Ne viens, ne otrs nebija dzirdējis soļus uz kāpnēm, jo nācējs bija apāvis filca pārvelkamos. Pēkšņi atsprāga durvis. Uz sliekšņa stāvēja virs ar garstobrainu automātisku pistoli izstieptā rokā.

«Rokas augšā!» viņš sacīja. «Un es to sevišķi attiecinu uz jums, Diger. Mēģiniet tikai izstiept roku pēc ieroča, un jūs nonāksiet vēl karstākā pilsētā nekā Brisbena.»

Runātājs bija Džimmijs Sepings.

Divdesmit treša nodaļa

Apcietinātos steigšus veda uz tuvāko policijas iecirkni, atstājot pie aparāta vienu ierēdni. Pa ceļam Džimmijs, būdams sevišķi laipnā garastāvoklī, teica:

«Mēs jau divas dienas novērojam šo namu, Diger. Un kad vakarrīt atvērāt logu, jūs pazina kāds vīrs, kurš raudzījās tālskatī. Starp citu, mums bija iespējams jūs nošaut, bet neredzējām nepieciešamību kļūt nežēlīgiem.»

«Man jūs neko nevarat pārmest,» sacīja Digers. «Es stiepli neesmu pievienojis. Kellijs ir mans draugs, un man gadījās būt pie viņa viesos. Bet kā gan jūs uzzinājāt, kur stieple pievienota?»

«Ir kāds dīvains zinātnisks instruments, par kura darbību nemaz nemēģināšu jums sniegt tuvākus paskaidrojumus,» sacīja Džimmijs. «Teikšu tikai, ka simts metru attālumā tas uzrāda stieples pievienošanas vietu. Lai pilnīgi pārliecinātos, mēs šovakar izdarījām divus izmēģinājumu savienojumus, un patlaban no kādas citas vietas vēl vajag būt trešajam savienojumam.»

Tas savienojums tiešām ir noticis, bet mani jūs nevarat apvainot nekādā noziegumā.»

♦        Zvērinātais piesēdētājs es nekad neesmu bijis,» svinīgi sacīja Džimmijs. «Bet, starp citu, domāju, ka varu noteikt — jums piespriedis desmit gadus cietuma. Jums ir tikai viena izdevība soda mazināšanai, Diger, un tā ir — pīkstēšana.

♦        Jūs man varat piespriest piecdesmit gadus, un ari tad nepīkstēšu,» skaļi sacīja Digers. Džimmijs klusu iesmējās.

♦        Tieši tāds tonis man patīk! Pārdomājiet par to,» viņš sacīja, kad cietuma durvis aizvērās aiz šāvēja.

Otrā rītā Diggers bija gatavs izstāstīt visu, ko vien zināja. Nelaimīgā kārtā viņš zināja gauži maz, tomēr no viņa ieguva labu tiesu informācijas, kura pilnā mērā apstiprināja it visas Nippija Nolesa aizdomas.

♦        Es nepiederu pie Kupija bandas,» Digers stāstīja. Draudu vēstuļu rakstīšana nav mans arods. Pārķers ir tas zellis, kas nodibināja manus sakarus ar bandu. Pārķers man stāstīja, ka viņš patlaban strādājot pie kādas lietas, kura tam atnesīšot veselu kaudzi naudas. Viņš teica, ka kalpojot par virssulaini, tāpēc ar sava saimnieka vidutājību dabūjot dzirdēt daudzas lietas, jo saimnieks darbojoties kādā valsts iestādē. Es jautāju, vai tā ir naudas izspiešana ar draudu vēstuļu palīdzību, un viņš man atbildēja, ka tas esot kaut kas labāks.»

♦        Kas jums bija jāuzrauga?» jautāja Džimmijs.

♦        Jūs bijāt viens, un šis skuķis otrs.»

♦        Un kā ir ar viņas brāli?»

♦        Par brāli Pārķers neko neteica. Pirms 14 dienām viņš man uzdeva novērot jūs. Viņi izteicās, ka esot jau mēģināts jūs dabūt pie malas, bet tas nav izdevies, un jūs esot bīstams cilvēks. Milleru viņi bija pilnīgi dabūjuši savā varā, tāpēc jutās droši, kamēr izmeklēšana bija uzticēta tam. Dabūjuši zināt, ka šo uzdevumu uzņēmāties jūs, viņi sacēla brēku. Apmēram tajā laikā es kopā ar savu draugu saņēmu pavēli novērot Voltona namu un nošaut Voltonu, tiklīdz viņš parādītos. Viņi man samaksāja veselu ēzeli — t. i., piecsimts sterliņu mārciņas …»

♦        Tulkojums nav vajadzīgs, turpiniet.»

Tuvumā arvien atradās automobilis, lai mūs aizvestu, tiklīdz radās kādas briesmas. Nošaušanas gadījumā mums bija apsolīti 5000 sterliņu mārciņu. Jūs nogalināt man nekad nav bijis padomā, mister Seping,» viņš steigšus piebilda, bet skeptiskais Džimmijs pasmīnēja.

«Nav ko smieties,» nopietni sacija Digers. «Par «bubu» es neko nebēdāju.»

«Ar vārdu «bubis» jūs domājat cietumu?»

«Ko gan citu?» nepacietīgi jautāja otrais. «Es par to nebēdāju, lai gan kā jūs redziet.. . Bet man nav nekādas vēlēšanās aukstā rītā sastapties ar bendi .. . Tāpēc arī gribēju izvairīties no slepkavošanas. Ja jūs šaubaties par maniem vārdiem, tad dodiet ieroci un mērķi, un es jums pierādīšu, ka vienpadsmit reizes no divpadsmit trāpīšu centrā — pie tam ātri šaujot.»

«Tātad jūs redzējāt Pārķeru? Cik bieži?»

«Es ar viņu sastapos trīs vai četras reizes,» sacīja Digers.

«Vai viņš jums teica, ka lietas vadība atrodas viņa rokās?»

Digers piekrītoši pamāja ar galvu. «Viņš ir vīrs ar plašām pilnvarām, par to nav šaubu. Nevienu citu es nepazīstu.»

«Kad jūs ar to sastapāties pēdējo reizi?»

«Vakar. Es viņu sastapu vakar no rīta pie Taidela baseina. Viņa paslēptuvi es nezinu. Viss, ko zinu, ka viņš slāpst pēc asinīm un ka par cilpu tik daudz neuztraucas kā es.»

«Tieši šinī ziņā jums nav taisnība,» mierīgi sacīja Džimmijs. «Pārķers ir bailīgs cilvēks.»

«Varbūt, bet uz mani viņš tādu iespaidu neatstāj. Viņš man liekas pamatīgs, jauns zellis …»

«Jauns zellis?» pārsteigts atkārtoja Džimmijs. «Ko jūs sakāt? Pārķers ir gandrīz sešdesmit gadus vecs.»

Digers izskatījās izbrīnījies.

«Sešdesmit?» viņš neticēdams sacīja. «Ko jūs sakāt, mister Seping? Es nedomāju, ka viņš būtu vecāks par trīsdemit gadiem.»

Džimmijs uz brītiņu bija samulsis. Vai tas tiešām iespējams, ka Pārķers patiesībā bija jauns cilvēks, kurš, izveicīgi pārģērbdamies, izlicies divreiz vecāks? Domās viņš sev attēloja šo vīru, vaibstu pēc vaibsta, īpatnību pēc īpatnības, un beigās bija pilnīgi pārliecināts, ka še nevarēja būt runa par pārģērbšanos.

«Pārķers ir gandrīz sešdesmit gadus vecs,» viņš sacīja. «Tas nebūs Pārķers, ko redzējāt. Kā jūs iepazināties ar viņu.»

«Mani iepazīstināja viens no šiem zeļļiem,» sacīja Digers. «Londonas noziedznieku pasauli es lāgā nepazīstu, jo esmu svešinieks šajā pilsētā. Kāds cilvēks man stāstīja, ka priekš manis esot uzdevums, un visu izkārtoja tā, ka es viņu sastapu kādu vakaru pilsētas centrā. Toreiz viņš man neteica, ka kalpojot pie mistera Kolmena. Par to dabūju zināt tikai pēc Parkera nozušanas. Bet droši zinu, ka viņš sevi toreiz nosauca par Pārķeru.»

Divdesmit ceturtā nodaļa

Mājup iedams, Džimmijs domāja, ka viņš no miklas atrisinājuma atrodas tikpat tālu kā līdz šim. Patiesībā plīvurs, aiz kura slēpās Kupijs, bija kļuvis biezāks, pateicoties vēl kādam citam, necaurredzamam priekškaram. Šāvēja nostāsts šķita dīvains, tomēr, acīmredzot, viņš stāstīja patiesību.. Kas gan bija šis trīsdesmitgadlgaīs virs? Rekss? So ideju detektīvs tūdaļ atmeta kā pārāk absurdu.

Tods Haidns?

Tas jau izklausījās ticamāk. Digers gan Todu nepazina, tomēr atcerējās, ka bija dzirdējis stāstam par viņu.

Iespējams — Skotlendjardāir ziņas par šo cilvēku. Bet izrādījās, ka Tods nekad vēl nebija apcietināts, tāpēc nebija atrodamas ne fotogrāfijas, ne pirkstu nospiedumi, ar kuru palīdzību varētu identificēt.

Jaunā informācija zināmā mērā bija pretrunā ar to, kas viņam līdz šim zināms par Pārķeru. Dora bija stāstījusi, ka toreiz, kad zagļi ielauzušies namā, Pārķers bijis nervozs, nonācis gandrīz līdz paniskām bailēm. Ierodoties minētajā namā, arī Džimmijs pats bija redzējis, ka virssulainis ir ļoti bāls, un viņa rokas trīc. Tomēr Pārķers bija iedevis viņam miega zāles un aizgādājis uz spēļu namu. Tiešām, grūti nācās saskaņot šā cilvēka divas, tik lielā mērā pretējas īpašības.

īsa vēstule lika misteram Kolmenam ierasties Džimmija kabinetā, un šis ierēdnis bija klāt apbrīnojami ātri.

«Es bīstos, cienījamais Seping,» viņš sacīja diezgan saskābis, «vai man būs iespējams jums pastāstīt par Pārķeru kaut ko vairāk, kā jau esmu stāstijis. Un tiešām, ja jūs neņemtu ļaunā, tad man jāsaka, ka nepieļaujami atraut džentlmeni no svarīga valsts darba, lai liktu atbildēt uz tamlīdzīgiem jautājumiem. Es atzīstu, ka, izpildot savus pienākumus, jūs esat spiesti sagādāt daudziem cilvēkiem neērtības. Bet ierēdni,— un es varētu teikt visā pazemībā, ievērojamu valsts ierēdni — jums nevajadzētu tāapgrūtināt.»

«Es ārkārtīgi nožēloju, mister Kolmen,» sacīja Džimmijs, «bet Pārķers …»

«Galvenais nevēlamais apstāklis ir tas, ka mana privātā dzīve tagad zināma katram niekkalbim. Droši vien, kaptein Seping, jūs varēsit turpināt izmeklēšanu, nelaupot man laiku? Kas attiecas uz Pārķeru,» viņš vilcinājās, «tad esmu jau izstāstījis gandrīz visu, kas man zināms. Viņš bija kalpotājs, kuram es uzticējos.» Kolmena sejas izteiksme savilkās sāpīgā vaibstā. «Atceroties, ka uzticēju viņam pat atslēgu no sudraba lietu glabātuves, šausmās nodrebinoši Tas cilvēks bija liekulis, blēdis, melis, krāpnieks un zaglis.»

«Tas viņš tiešām arī bija,» piekrita Džimmijs, viegli smaidīdams. «Bet es gribu noskaidrot, mister Kolmen, vai esat pārliecināts, ka Pārķers bija tik vecs, kā izskatījās?»

Misters Kolmens domīgi sarauca pieri.

«Es jūs nesaprotu. Vai domājāt, ka Pārķers maskējās? Protams, ka nē. Esmu lepns ar savām cilvēku pazīšanas spējām un lielisko atmiņu. Ticiet man, mister Seping, nepiederu pie tiem cilvēkiem, kuri Jautos sevi apmuļķot. Tas ir pavisam neiespējami, ka Pārķers varētu būt maskējies — atskaitot, protams, to, ka zaglis bija maskējies par cienījamu virssulaini. Es aizsūtīju Doru uz laukiem. Vai, pareizāk sakot, es viņu sūtīšu projām šopēcpusdien. Visi šie notikumi tik loti iespaidojuši nabaga bērna garastāvokli, ka baidos,— viņai draud nervu sabrukums. Manu stāvokli sevišķi grūtu dara tas, ka nevaru atrast sev piemērotu šoferi Benneta vietā, kuru paaugstināju Parkera amatā. Un tas ir lielisks zellis.»

Misters Kolmens paskatījās kabatas pulkstenī.

«Man tiešām jāiet, cienījamais Seping. Vai jūs neierastos šovakar uz pusdienām? Es jums nevaru piedāvāt sava nama viesmīlību Doras prombūtnē, tāpēc, vai jūs nebūtu ar mieru ēst pusdienas Splendidā? Turklāt varbūt atcerēšos faktus, kurus esmu atstājis neievērotus sakarā ar saviem amata pienākumiem.»

Džimmijs nebūt nevēlējās ēst pusdienas vienatnē ar misteru Kolmenu. Sī cilvēka uzpūtība un savtīgums, kurš sākumā likās jocīgs, atstāja nepatīkamu iespaidu. Sim pārmērīgi sausajam valdības kalpam Reksa Voltona nozušana nenozīmēja neko citu, kā tikai nepatīkamu nokļūšanu publikas valodās.

Viņš vilcinājās pārāk ilgi, un pieklājība prasīja uzaicinājumu pieņemt.

♦     Pret Pārķeru man ir zināmi iebildumi, par kuriem vēl neesmu stāstījis,» turpināja misters Kolmens.

♦           Esmu ar mieru sastapties. Kad?»

♦           Pusastoņos,» sacīja Kolmens. Bet tagad man jāiet.»

Pēcpusdienas apspriedē Džimmijs iepazīstināja savus kdlē-

ģus ar visu, ko bija uzzinājis, un savukārt saņēma no tiem ziņas par atsevišķās nodajās saņemtajām vēstīm. Izrādījās, ka nekādi nav iespējams konstatēt, no kurienes sūtīta Koletta mīklainā ziņa. Apskatot materiālus birojā, neizdevās izzināt Koletta nolaupīšanas iemeslus, nedz arī to, ar ko viņš varētu izpelnīties Kupija ienaidu.

«Sis pārsteidzošais notikums, sakarā ar ielaušanās zādzību, kura izdarīta Koletta birojā, iegūst sevišķu nozīmi,» sacīja Viljams Dikers. «Kas ar mūsu draugu arī nenotiktu, es par to nemaz nebrīnītos.»

«Vai Kolmens sava jurista zaudēšanu uzņēma ar parasto nosvērtību?» jautāja inspektors Levijs, iekšējās padomes loceklis.

«Kolmens ir necilvēcīgs velns,» uztraukti sacīja Džimmijs. «Viņš par Koletta nozušanu nekad nav runājis, un vienīgais, par ko rūpējas, ir tas, kādu iespaidu šis skandāls atstās uz pašu.»

Savā birojā ieradies, inspektors atrada telegrammu. Tā bija no Doras un nodota Marlovā.

«Lūdzu ziņojiet man par visiem notikumiem. Es dzīvoju piekrastes namā.»

Viņš salocīja telegrammu un iesvieda to papīru kurvi. Tad atskanēja telefona zvans,' un slepenpolicistu uzrunāja biržas māklera balss.

«Se ir kāds vīrs, vārdā Noless, kurš saka, ka viņam esot ļoti svarīga ziņa.»

«Savienojiet,» ātri sacija Džimmijs.

Bija dzirdams klikšķis, un mistera Nolesa ieinteresētā balss viņu apsveica.

«Vai tas esiet jūs, Seping? Es runāju no Taidela Baseina.»

«Kas ir, Noies?» jautāja Džimmijs.

«Kā jūs domājat, ko es patlaban redzēju?»

«Ko gan?» ieinteresēts jautāja Džimmijs.

«Jūliju,» skanēja atbilde.

Divdesmit piektā nodaļa

Džimmijs skaļi iesmējās.

«Nu un kas tad par to?» viņš jautāja.

«Viņa dzīvo šeit, Karsholta ceļā,— viņa un Tods Haidns.»

«Tods Haidns?» steigšus jautāja Džimmijs. «Vai jūs esat pārliecināts?»

«Pilnīgi droši,» skanēja atbilde. «Es viņus redzēju kopā. Viņi droši vien būs apprecējušies. Pirms piecām minūtēm es abus redzēju iznākam no kino un sekoju tiem. Viņi izturējās ļoti uzmanīgi.»

«Ierodieties pie manis,» sacīja Džimmijs. «Paņemiet taksometru.»

«Es būšu pie jums pēc stundas. Man vispirms jāaiziet mājup,» Nippijs atbildēja.

Džimmijs nolika klausūli un atlaidās krēslā. Jūlija viņu nemaz neinteresēja, bet Haidns bija jādabū rokā, lai noskaidrotu sakarus ar Kupiju.

Pagāja pusstunda, stunda,— bet Noless neieradās. Mazais vīrelis vēl tikai no rīta bija beidzis labprātīgi uzņemtā slimnieka kopēja pienākuma pildīšanu, un Džimmijs atcerējās, ka viņš tam nebija pat ne paldies pateicis.

Arī pussešos viņš vēl nebija ieradies. Slepenpolicists piezvanīja uz tuvāko policijas iecirkni.

«Aizejiet uz Nolesa māju,» viņš sacīja, uzdodams adresi, «noskaidrojiet, kur viņš palicis.»

Stundas ceturksni vēlāk viņam jau ziņoja, ka Noless pārnācis, bet, viņam izejot, to sastapis kāds vīrs. Pēc īsas sarunas abi kopā aizgājuši. Džimmijs gaidīja līdz ceturksnim pāri septiņiem, un tad ar nepatiku atcerējās par pusdienām. Laimīgā kārtā nevajadzēja pārģērbties, un viņš ieradās Splendidā īstajā laikā, lai atrastu domīgo misteru Kolmenu sēžam vienā no lielajām atzveltnēm viesnīcas vestibilā.

Džimmijam ienākot, viņš paskatījās uz augšu un, brilles noņemdams, piecēlās.

«Kara aizņēmuma vērtspapīri ceļas,» viņš sacīja, «un tikai ļoti nedaudziem ļaudīm saprotams, cik milzīgu pateicību tie parādā valsts rentejai…»

Par valsts renteju viņš runāja bez apstāšanās, līdz pasniedza otro ēdienu, un tad, pēc vairākkārtējiem Džimmija atgādinājumiem, pārgāja uz tematu par Pārķeru un tā dīvainībām.

«Tas man nāca zināms nejauši pirms dažām dienām. Man to stāstīja Bennets. Iekams kalpotajs nav atlaists, jus nekad neuzzināsiet par viņa noziegumiem, bet pēc tam tie atklājas cits pēc cita! Es nerunāju par to, ka jau mēnešiem ilgi viņš aplaupīja mani ar tirgotāju palīdzību,— to es nevaru droši pierādīt, jo visi kalpotāji ir zagļi, it īpaši virssulaiņi. Bet, kā rādās, Pārķers vedis slepenu, neatjautu sarakstīšanos ar kādu viru vārdā Haidns, kuru viņš trīs reizes manā prombūtnē uzņēmis namā.»

«Vai vienu pašu?» jautāja Džimmijs.

«Nē,» nopietni sacīja misters Kolmens, «līdz ar Haidnu ieradusies kāda jauna persona, kuru uzskata par viņa sievu. Patieso radniecības stāvokli es nu gan apstiprināt nevaru. Pēc Benneta vārdiem, tā esot glīta, jauna persona, un mani sevišķi satrauc tas, ka Pārķers pieņēmis šos samaitātos ļaudis viesistabā! Apdomājiet tikai; dārgo Džimmij! Zagļi un blēži un . .. ē . . . nezin kas vēl.. . ierodas manā viesistabā!»

«Kādā nolūkā tie bija ieradušies?»

«Par to patlaban gribu stāstīt,» sacīja misters Kolmens. «Bennets apgalvo, ka esot daudz rakstīts. Pie Doras rakstāmgalda. Visos gadījumos esot ļoti daudz rakstīts, un reiz Bennets redzējis, ka šis nelietīgais virs sadedzina virtuvē sasmērētu papīra loksni,— viņš apgalvo, ka, papīram degot, redzējis uz tā vārdu Voltons. Pārķers viņam stāstījis, ka šie ļaudis esot viņa radinieki. Bet tagad vēl kāds cits apstāklis,» sacīja misters Kolmens. «Jūs atceraties, ka tieši pirms savas pārsteidzošās nozušanas Voltons atstāja Doras somā dimantiem izgreznotus auskarus vai kaut ko tamlīdzīgu?»

Džimmijs piekrītoši pamāja ar galvu.

«Lidz vakardienai šie auskari atradās mazā dārglietu etvijā Doras istabā. Viņa gan lūdza jums par to neko nestāstīt, bet es jūtu, ka man tas jādara. Els ludzu, dārgais Seping, noskaidrot arī šo lietu parastā delikātā kārtā.»

Džimmijs smaidīja, dzirdot tik neparastu komplimentu.

«Kas tad notika ar šo rotas lietu?»

«Vakar tā nozuda,» ar sevišķu uzsvaru sacīja Kolmens. «Dora piegāja pie seifa, lai paņemtu dažas rotas lietas, un atklāja, ka šī rotas lieta pazudusi.»

«Vai seifs bija uzlauzts?» jautāja Džimmijs ieinteresēts.

«Nē, tas bija atslēgts ar atslēgu.»

«Vai kāds bija mājā?»

«Neviens, izņemot ķēkšu un trīs kalpones. Dora gandrīz visu dienu pavadīja ārpus mājas, un, protams, arī Bennets,— lai gan man ne sapni nevar nākt prātā turēt aizdomas Bennetu, kurš ir lielisks cilvēks un kura ietaupījumi pasta kantora bankā sniedzas vairākos simtos sterliņu mārciņu.»

«Tiklīdz biju atklājis notikušo, es ļoti rūpīgi apskatīju seifa durvis, tomēr manas nelietpratēja acis neatrada nekādas pēdas.»

«Citas vērtslietas nebija aizskartas?»

Misters Kolmens pakratīja ar galvu.

«Nekas, izņemot auskarus,» viņš sacīja.

«Es domāju, ka man vajadzēs apskatīt seifu,» sacīja Džimmijs, un mistera Kolmena seja izstiepās.

«Es jau baidījos, ka jūs to gribēsiet darīt,» viņš sacīja. «Bet, ja reiz iesākts, tad velti atturēt policiju. Es sāku jau pie tā pierast!»

Džimmijs piezvanīja uz savu biroju, aptaujādamies, vai atrastas jebkādas Nippija Nolesa pēdas, un tad kopā ar misteru Kolmenu devās uz namu pie Portlendas laukuma.

«Es baidos, ka nevarēšu jums piedāvāt kafiju, jo kalpones un ķēkša neguļ manā dzīvoklī.»

«Tātad jūs šonakt būsiet viens pats?» jautāja Džimmijs.

«Jā, es būšu viens pats. Bet nekādā ziņā neesmu nervozs vīrs. Ja tāds būtu, es jūs nelūgtu palikt šeit,» viņš jokodamies sacīja. «Jo policijas virsnieka klātbūtne ir gandrīz tikpat traucējoša, kā zagļa klātbūtne.»

Abi reizē uzkāpa pa trepēm. Misters Kolmens gāja pa priekšu. Viņš ieslēdza elektrisko gaismu Doras istabā, un Džimmijs tam sekoja. Tagad viņš atcerējās, ka jau agrāk šeit atradās seifs.

«Vai jums ir atslēga?» viņš jautāja, un misters Kolmens to izņēma no kabatas.

«Es lūdzu Doru pirms aizbraukšanas iedot atslēgu, jo domāju, ka jums varētu rasties vēlēšanās apskatīt seifa iekšpusi,» viņš sacīja.

Pirkstu nospiedumi tiešām nebija redzami. Džimmijs iebāza atslēgu caurumā un apgrieza to. Seifs bija tukšs. Misters Kolmens paskaidroja, ka pēc notikušā viņš visas patlaban nevajadzīgās rotaslietas aizsūtījis uz banku.

«Vai Dora ir pārliecināta, ka nav izlaidusi atslēgu no rokām?»

♦        Par to viņa ir pārliecināta.»

Džimmijs apskatīja istabu. Zīda priekškari, biezais tepiķis, mazā gulta ar galdiņu un lasāmo lampu, dziļais atzveltnes krēsls .. .

♦        Kas tās ir par durvīm?» inspektors jautāja. «Vai tās ved uz kādu citu telpu?»

Tas ir sienā ierīkots drēbju skapis,» atbildēja misters Kolmens.

Džimmijs paspēra dažus sojus uz skapja pusi, tad sastindzis apstājās un stīvi raudzījās uz grīdu.

♦        Kas… kas tas ir?» viņš stostījās.

No durvju apakšas kaut kas tecēja un līku loču izplūda ap drēbju skapi.

♦        Asinis!» gandrīz bez elpas sacīja Džimmijs.

Atslēga bija caurumā. Viņš to pagrieza. Durvis atvērās, un kaut kas nevarīgi un smagi dunēdams nokrita uz grīdas.

Džimmijs platām acīm noraudzījās bālajā sejā un tik tikko ticēja savām acīm.

Tas izrādījās Pārķers, kurš bija beigts.

Divdesmit sestā nodaļa

Zvaniet uz policijas centrāli un uzaiciniet atsūtīt vairākus vīrus. Piezvaniet arī Midlseksas slimnīcai, pieprasot ātrās palīdzības ratus,— bet nē, man šķiet, ka tas būs lieki,» viņš sacīja, brītiņu padomājis. Ataiciniet policiju.»

Viņš pagrieza līķi uz muguras. Veste bija samirkusi asinīs, un pēc īsas apskatīšanas viņš redzēja, ka šis vīrs bija nošauts, pieliekot ieroci gandrīz klāt, jo drēbe izskatījās apsvilusi. Ieslēdzis spuldzi, viņš to nolika uz grīdas līdzās līķim un turpināja apskati. Uz miroņa kreisās rokas bija vecs aproces pulkstenis. Pulksteņa stikls sadauzīts, un roka noskrambāta, it kā to būtu ķēris kāds sitiens ar neasu ieroci. Pulkstenis apstājies divdesmit minūtes pāri septiņiem.

Nāve, droši vien, iestājusies acumirklī, Džimmijs nodomāja, un asins zaudējums nevarēja būt nekāds lielais, tāpēc iespējams, ka līķis pārnests no kādas citas telpas šinī istabā un paslēpts drēbju skapī. Tikpat labi iespējams, ka Pārķers nošauts tādā stāvoklī, kādā to atrada.

Viņš apskatīja drēbju skapi un pārliecinājās, ka otrā varbūtība ir pareiza, jo lode izgājusi līķim cauri, iestrēgusi drēbju skapja iekšējā sienā. Tad viņš sāka ļoti rūpīgi izkratīt mirušā vīra kabatas. Kratīšanas rezultāts bija daži papīri, pāris sudraba naudas gabalu un vecs pulkstenis, kurš vēl arvien gājp«Kāpēc gan Pārķers nēsāja divus pulksteņus?» viņš sev jautāja, tomēr atcerējās, ka šāda dīvainība dažkārt sastopama.

Pārlaizdams roku pār svārkiem, viņš sataustīja kaut ko cietu, četrstūrainu un izņēma no svārku iekšējās kabatas sarkanu ādas etviju, kuru tūdaļ pazina. Vēl iekams viņš bija nospiedis atsperi, vāks atvērās un parādījās liktenīgā rotas lieta, kuru Rekss Voltons bija atstājis bēgšanas dienā.

Džimmijs nolika etviju uz gultas un turpināja kratīšanu. Drīz viņam izdevās izdarīt nākošo atklājumu. Viņš izņēma no kabatas salocītu, neaizlīmētā aploksnē ieliktu papīra loksni. Uz papīra bija kaut kas rakstīts ar zīmuli, turklāt rakstītāja rokrakstu viņš tūdaļ pazina. Tā bija tā pati roka, ar kuru rakstītas visas Kupija vēstules, un arī šo, bez šaubām, bija rakstījis Pārķers.

Vēstule sākās ar vārdiem «Dārgais Tod», un bija nepārprotami redzams, ka nelaiķis to pārtraucis, jo bija beidzis rakstīt apmēram 3 collas no loksnes apakšmalas, tieši teikuma vidū. Atri pārlaidis acis vēstulei, viņš ielika aploksni un papīru savā kabatas grāmatiņā. Pa to laiku jau bija atgriezies misters Kolmens.

«Viņi tūdaļ nāks,» tas sacīja, un Džimmijs nobrīnījās par šī vīra aukstasinību. «Par to jāziņo Dorai,» viņš sacīja. «Viņa apsolījās atgriezties rīt no rīta.»

«Kāpēc to neatlikt uz rītu,» sacīja Džimmijs, bet misters Kolmens papurināja ar galvu:

«Dora mēdz celties ļoti agri. Es negribētu, ka viņa par to dabū zināt no laikrakstiem. Vai viņš ir miris?»

Džimmijs piekrītoši pamāja ar galvu.

«Ko viņš pēc jūsu domām te darījis?» jautāja misters Kolmens, bet tad ieraudzīja auskarus un pārsteigts iesaucās. «Vai jūs tos atradāt?»

«Tie bija kabatā,» sacīja Džimmijs. «Tie taču ir Doras auskari, vai ne?»

Misters Kolmens paņēma etviju līdz ar tās mirdzošo saturu ūn piekrītoši pamāja ar galvu.

«Jā, tie ir tie paši auskari un Pārķers bija tas, kurš …»

«Tas bija vai nu Pārķers, vai arī cilvēks, kurš nogalinājis Pārķeru,» sacīja Džimmijs. «Es nezinu . . . tas ir ārkārtīgs notikums.»

Bills Dikers ieradās reizē ar policijas ārstu. Ārstam pietika ar vienu vienīgu skatienu.

«Jā gan, viņš ir beigts. Nošauts, vai ne?» tas jautāja.

Džimmijs norādīja uz drēbju skapi.

«Viņš atradās skapī un, durvis atslēdzot, izkrita ārā. Cik stundas pagājušas, kopš iestājusies nāve?»

«Divas vai trīs,» sacīja ārsts.

Viņš kopā ar misteru Kolmenu nokāpa pa trepēm, un abi slepenpolicisti palika vieni.

«Nu, ko jūs secināt?»

«Es neko nesecinu,» atbildēja Džimmijs Sepings ar nevarīgu žestu. «Sis vīrs ir nošauts apmēram divdesmit minūtes uz astoņiem, šovakar.» Viņš norādīja uz zilajiem plankumiem un sadauzīto pulksteni. «Man šķiet, ka viņš iesāka cīņu un vispirms dabūja triecienu, bet pēc tam saņēma arī lodi.»

Džimmijs izstāstīja, kā notikusi atklāšana, un Bills Dikers sāka apstaigāt istabu, uztverdams katru sīkumu.

«Pulvera smakas nav,» viņš sacīja. «To varētu saprast,ja logi būtu atvērti, bet mēs redzam, ka tie ir slēgti. Tāpēc jāpieņem, ka pēc nošaušanas kāds cilvēks atvēris logus un durvis, lai izvēdinātu telpu, un pēc tam tos atkal aizvēris. Priekškari ir aizvilkti — jūs sakat, ka Kolmena jaunkundze šonakt neesot šeit gulējusi, bet kāpēc gan tādā gadījumā vajadzēja aizvilkt priekškarus?»

«Tādu jautājumu es arī sev uzdevu,» sacīja Džimmijs.

Džimmijs izstāstīja viņam par Doras Kolmenas auskaru nozušanu un atrašanu.

«Auskari nozuda vakar,» domīgi sacīja Dikers, «un tos atrada kāda vira kabatā, kurš nogalināts šajā pašā istabā šovakar. Grūti iedomāties, ka Pārķers vai Feldmanis nēsātu sev līdz šo vērtīgo priekšmetu veselu dienu, un vēl mazāk domājams, ka viņš to vakar būtu nozadzis un šovakar atnestu atpakaļ Tāpēc mums jāsecina, ka Pārķers bez mistera Kolmena ziņas visu laiku slēpies šajā namā.»

Viņi izkratīja māju no augšas līdz apakšai. Parkera istabu bija aizņēmis Bennets, tāpēc neticami, ka Pārķers būtu varējis tur paslēpties, ja Dikera teorija izrādītos pareiza. Vīna pagrabi bija saistīti ar pagraba stāva virtuvi, tāpat arī ogļu pagrabs, tomēr arī šo vietu apskate nedeva nevienu pieturas punktu jautājuma noskaidrošanai par Parkera atrašanos namā.

Beidzot Džimmijam izdevās atrast kādu noslēpumainu telpu pagraba stāvā, kādā pieliekamā kambari, kuru, pēc mistera Kolmena paskaidrojuma, vairs nelietoja. Ieeja telpā bija nomaskēta ar tukšu kasti, kura nolikta uz cementa durvīm, kurās, acīmredzot, pirms laika ielikts dzelzs riņķis.

«Izskatās, it ka durvis vēl nesen būtu lietotas,» sacīja Dikers.

Viņš pavilka aiz dzelzs riņķa. Izrādījās, ka durvis diezgan viegli paceļamas. Apakšā parādījās melns tukšums, bet ar kabatas lukturīša palīdzību varēja redzēt koka trepes. Pa tām viņš nokāpa lejā. Džimmijs sekoja. Telpa nebija liela, četrkantaina, bez durvīm un logiem.. Pie sienas bija piestiprināti vairāki dzelzs plaukti. Acīmredzot, šis bija nama iepriekšējā iemītnieka vīna pagrabs. Tajā atradās divas lielas kastes, uz kurām bija iededzināts kāda Oportas vīna tirgotāja vārds.

«Tas jums ir laimīgs ķēriens, mister Kolmen,» sacīja Dikers, pa pusei smīnēdams. «Ja iededzinātais uzraksts nav viltots, tad jūs esat ieguvis vairākus dučus pudeļu portvīna no 58. gada.»

«Man nebija zināms, ka šeit atrodas kāda telpa,» sacija misters Kolmens, «un, protams, es to nekad neesmu lietojis. Man ne sapnī nenāk dzert svešu vīnu, kas jāatdod likumigajam īpašniekam.»

Džimmijs piesita pie sienām, bet dobja skaņa nebija dzirdama, un viņi atkal uzkāpa pa trepēm augšā, apmierināti par .to, ka no šīs paslēptuves nebija citas izejas.

«Telpa ir bez jebkādas ventilācijas, un tur viņš nevarēja gulēt, jo citādi būtu noslāpis,» sacīja Dikers.

Viņi jau taisījās iet projām, kad Džimmijs atcerējās, ka bija solījis piezvanīt Dorai. Pēc neilgas kavēšanās viņu savienoja ar Marlovu, un pa telefonu bija dzirdama miegainas kalpones balss. Doru uzmodināja, un Džimmijs viņai pēc iespējas vienkārši izstāstīja par traģisko notikumu guļamistabā. Viņš dzirdēja to smagi nopūšamies.

«Es atgriezīšos mājā,» sieviete sacīja.

«Taisni to jums nevajag darīt,» noteica Džimmijs. «Palieciet Marlovā, līdz jums radīsies nepieciešamība atgriezties Londonā.»

Pēc jaunavas balss viņš izprata, cik ļoti to bija uztraukuši jaunā vēsts, tāpēc centās novērst tālāko satricinājumu, kas bija neizbēgams, redzot izdarīto slepkavību.

«Bet man jāatgriežas, man jāatgriežas,» Dora sacīja. «Noslepkavots manā istabā! Cik šausmīgi!»

Pēkšņi viņa apklusa, un savienojums pārtrūka.

Tagad policija bija pārņēmusi šo namu savā ziņā, un misters Kolmens pārcēlās uz viesnīcu. Acīmredzot, šoreiz viņa mājā notikusi traģēdija bija tik satriecoša, ka viņš vairs nerēķinājās ar nevēlamo privātās dzīves nākšanu atklātībā.

Atgriezies Skotlendjardā, Džimmijs atlocīja nogalinātā vira kabatā atrasto vēstuli. Tā bija rakstīta ar zīmuli un bez adreses.

«Dārgais Tod (Džimmijs iesāka lasīt), šinī lietā es daudz ko neizprotu. Un esmu ar to gandrīz galā. Naudas summa, kuru jūs man devāt ceļojumam uz ārzemēm, ir nepietiekama. Šovakar mēģināšu sastapt jūs vecajā vietā, bet, ja tas neizdosies, atstāšu vēstuli. Kupija veikals ir izputējis un es šaubos, vai jūs dabūsiet ciet to vardi. Man būtu jāsaņem sevišķa atlīdzība par vēstulēm. Lai tās iegūtu, mums bija kāds vīrs jānoved ar sitienu bezsamaņā, un tas bija ļoti riskanti, jo okšķerētājs pārnāca drīz pēc mūsu aiziešanas. Es vēlreiz mēģināšu …»

Ar to vēstule beidzās.

«… es vēlreiz mēģināšu jūs sastapt,» pabeidza Dikers, «un, ja man tas neizdotos, tad šo vēstuli nodošu pastā.»

«Pēc manām domām, vispareizākais izskaidrojums,» sacīja Džimmijs, no jauna uzmanīgi pārlasīdams vēstuli, «ka Pārķers sastapa Todu, un, ka Tods uzdeva viņam sadabūt dimanta auskarus. Acīmredzot Pārķers bija tikai ierocis,— kā es jau sen domāju.»

«Tātad pēc jūsu domām viņi abi reizē iegāja Kolmena namā, tad izcēlās strīds, kurā Pārķers dabūja galu.»

Džimmijs piekrītoši pamāja ar galvu.

«Tas ļoti vienkārši izskaidrojams, bet taisnība, ka Parkeram vajadzēja naudu, un pilnīgi iespējams,— Tods norādīja viņam, kur nauda viegli iegūstama …»

«Pārķers pats to zināja. Bez tam zādzība izdarīta dienu iepriekš,» sacīja apmulsušais Džimmijs.

«To varbūt izdarījis Tods,» neatlaidās Dikers. «Var ari būt, ka tā bija atlīdzība par mēģinājumu otrreiz piekļūt seifam.»

«Par kādu vardi vēstulē runa?» jautāja Dikers pēc ilgas klusēšanas.

«Laikam gan par mani,» ar rūgtumu sacija Džimmijs. «Tātad tiešām Jūlijas vēstules bija tās, kuras viņi centās atdabūt! Alberts bija tas vīrs, kuru ar sitienu noveda bezsamaņas stāvokli, un es esmu tas okšķerētājs, kurš atgriezās brītiņu par vēlu.»

Tā viņi abi sēdēja, rokas kabatās sabāzuši, domīgi apskatīdami. vēstuli un auskarus, kuri mirdzēja lampas gaismā. Beidzot Džimmijs piecēlās.

Ir kāds virs, ar kuru es labprāt gribētu parunat tieši tagad, un tas ir misters Noless, kuram ir plaša informācija par Todu Haidnu. Katrā ziņā mūsu rokās ir pietiekoši daudz pierādījumu pret Todu, lai to apcietinātu, un es domāju, ka mums bez kavēšanās jāpārbauda Karsholta iela Teidela Baseinā.»

Sagatavošanās darbi turpinājās līdz rīta gaismai. Vispirms Džimmijs devās uz mistera Nolesa namu Dienvidlambēt^. Se viņš no saimnieces uzzināja pārsteidzošus jaunumus.

«Nē, ser,» viņa sacīja, pazīdama Džimmiju. «Misters Noless visu nakti nav bijis mājā. Tas mani uztrauc, jo viņš ir ļoti kārtīgs cilvēks, un, kamēr dzivo pie manis, neatceros, ka būtu atgriezies vēlāk, kā pulksten desmitos.»

«Vai jūs redzējāt vīru, kurš viņu vakar vakarā apmekleja?» jautāja Džimmijs.

«Es neredzēju, ser. Tas bija kāds džentlmenis. Par to es pārliecinājos pēc balss, un viņa vārdu ari es zinu.»

«Jūs ziniet viņa vārdu?» jautāja Džimmijs. «Kā tad viņu sauc?»

«Es stāvēju trepju galā un dzirdēju viņu vaicājam: «Ko es jūsu labā varu darīt, ser?» Džentlmenis sacīja: «Vai jūs mani pazīstiet, Noies?», bet misters Noless atbildēja: «Protams, mister Volton!»»

«Voltons!» elsa Džimmijs. «Vai jūs to droši zināt?»

«Pilnīgi droši, ser. Es to varētu apzvērēt pie bībeles tiesas priekšā,» svinīgi sacīja saimniece.

Divdesmit septītā nodaļa

Bija radies jauns sarežģījums. Kāda daļa Reksam Voltonam? Tagad viņš atcerējās, ka Noless tam kādreiz stāstīja,— esot sastapis Reksu, un Rekss izturējās pret viņu labvēlīgi. Bet kādu pakalpojumu gan Nippijs varēja izdarīt šim daudzu miljonu īpašniekam?

Caur Blekvelas tuneli slepenpolicists devās uz Taidela Baseinu, kur to gaidīja kratīšanas grupa. Drīz pēc tam, kad visi bija sapulcējušies, atvērās kāda nama durvis un iznāca vīrs, kurš tuvojās Džimmijam. Tas bija strādnieks, kurš devās uz darbu, un uzmeta aizdomīgu skatienu Džimmijam, kad pēdējais to uzrunāja.

«Nē, ser, es nepazīstu nevienu, ko sauktu par Haidnu,» viņš sacīja, kad tam bija paskaidrots aizturēšanas iemesls. «Sinī ielā dzīvo dučiem jaunu pāru. Kāda izskatās jaunava?»

«Domāju, ka viņa ir loti glīta,» piesardzīgi sacīja Džimmijs, jo nebūt nebija gatavs atzīt Nolesa aizspriedumu pilno viedokli par Jūlijas skaistumu.

«Sinī ielā dzīvo tikai viena skaista jauna sieviete, un es viņu nekad neesmu redzējis,» sacīja strādnieks. «Viņa dzīvo 44. namā, kur kopā ar savu vīru mājo augšstāva istabā. To es zinu tāpēc, ka viens no maniem darba biedriem apgalvo,— esot viņu redzējis kopā ar viru. Cik zināms, viņa šeit nedzīvo pastāvīgi. Abi noīrējuši istabu, kurā šad un tad ierodas. Domā, ka viņš ir jūrnieks, un, kad aizbraucis, jaunā sieviete dzīvo kopā ar māti. Es nezinu, kāda tā izskatās, tāpēc nevaru arī noraksturot.»

Sim ziņu sniedzējam ļāva iet, jo tūdaļ parādījās kāds cits — šoreiz pusmūža sieviete, kuru slepenpolicists aizturēja un atveda pie Džimmija. Atdabūjusi runas spējas, viņa papildināja vīrieša sniegtās ziņas.

«Tie droši vien ir ļaudis no 44. nama,» tā sacija. «Se nav atrodama neviena cita sieviete, kuru jūs pamatoti varētu nosaukt par skaistu. Viņš ir jūrnieks . . .»

Tad viņa atkārtoja jau dzirdēto.

«Viņi atrodas 44. namā,» sacīja Džimmijs un, pārgājis pāri ielai, devās pie šī nama.

Aizkari bija nolaisti. Džimmijs pieklauvēja un iekšpusē varēja dzirdēt soļus uz neapsegtās grīdas, tad durvis atvērās un no tumšās ejas parādījās kāda zēna seja. Tas bija kroplis un acimredzot vienīgais apakšstāva iemītnieks.

«Kas dzīvo augšstāvā?»

«Misters Maršs ar kundzi,» sacīja zēns, «bet viņi nav mājās. Viņi uzturas šeit ļoti reti — taisnību sakot, e« neatceros, kad viņi šeit bija.»

Pa trepēm uzkāpis, Džimmijs redzēja, ka tur ir tikai divas istabas. Gala istaba bija neapdzīvota un tukša. Toties priekšistaba, ņemot vērā vienkāršo namu, bija neparasti labi mēbelēta.

Ērts gujamais dīvāns, dziļš atzveltnes krēsls, liels rakstāmgalds ar skapīšiem un liels galds bija istabas galvenās mēbeles. Rakstāmgalda dokumentu glabātuve izrādījās tukša.

Toda Haidna bibliotēkā,— ja šī istaba piederēja zināmajam Todam,— atradās vairākas noveles, žurnāla «Who's Who» numurs, enciklopēdiskās vārdnīcas desmit sējumi un vairākas citas grāmatas — galvenokārt adrešu grāmatas. Tur atradās arī kāda Anglijas karte ar dīvainām, sarkanu tinti iezīmētām robežām, par kurām Džimmijs brīnījās, līdz viņam kāds slepenpolicists sniedza vajadzīgo paskaidrojumu.

«Tie ir zvērināto tiesu darbības rajoni, ser,» tas sacīja. «Piemēram, iekšpus līnijas pastrādāto noziegumu iztiesātu Oksfordas zvērināto tiesa, otrpus lietas nāktu tiesā Gločesterē, un vēl tālāk — Herfordā.»

Šādas domas pastiprināja vēl kāds juridisks almanahs, kurā bija atrodamas ziņas par zvērināto tiesām.»

«Izskatās, it kā mūsu draugs gaidītu, kad viņam būs jāstājas tiesas priekšā,» sacīja Džimmijs.

«Daudz ticamāk, ka viņš domā par to, kā izvairīties no tiesāšanas,» slepenpolicists sacīja. «Dažā tiesas apgabalā mēdz atlaist pret apgalvojumu vai arī turēt izmeklēšanas cietumā mēnešiem ilgi pirms stāšanās tiesas priekšā. Man šķiet, ka viņš būs izstrādājis plānu, lai visilgāk izvairītos no tiesas. Viņš varbūt jau sagatavojis drošības naudu. Es pazīstu Toda Haidna metodes un saku, ka nav atrodams izveicīgāks blēdis. Vismaz var apgalvot, ka neviens nespēj tik labi slēpt pēdas, ka Tods.»

«Vai jūs viņu esat redzējis?»

Policists kratīja ar galvu.

«Nē, es nevaru sacīt, ka būtu viņu redzējis, ser,» tas atbildēja.

Džimmijs attaisīja visas atvilktnes, cerēdams atrast kādu sievietēm vajadzīgu priekšmetu, bet cerības nepiepildījās. Parasti pat visuzmanīgākie kriminālnoziedznieki atstāj kaut mazus pierādījumus par savu klātbūtni, bet šeit nebija atrodama pat ne matadata, kas liecinātu par Jūlijas ierašanos.

Viņš apjautājās kroplajam puisēnam un uzzināja, ka pāris uzturējies namā tikai stundu, kuru abi pavadījuši apskatot kartes.

«Kādas kartes?»

«Kādas, to es nezinu, ser, bet es viņam uznesu augšā tasi tējas un redzēju, ka viņi abi apskata karti, pie tam džentlmenim bija zīmulis rokā un viņš rakstīja uz kāda papīra gabaliņa.»

Kad zēnu uzaicināja aprakstīt jauno sievieti, viņš izteicās nekonkrēti, un Džimmijs domāja, ka dara to tīšām. Džimmijs pēc tam noskaidroja, ka māte un dēls dzīvo apakšstāvā par brīvu, kas bija atlīdzība par tiem mazajiem pakalpojumiem, kurus prasīja dzīvokļa īstais saimnieks.

Džimmijs jau gribēja atstāt māju, kad pēkšņi viņam radās jautājums, un tas vēlreiz uzrunāja zēnu.

«Uz kurieni jūs sūtiet vēstules?» viņš jautāja.

Sārtums, kas pārklāja kroplā zēna seju, un īgnais skatiens pierādīja, ka viņš uzdevis tieši to jautājumu, uz kuru zēns nedrīkstēja atbildēt.

«Viņiem nav daudz vēstuļu,» kroplais zēns vilcinājās. «Un, ja vēstules pienāk, mēs tās uzglabājam.»

«Uz kurieni jūs tās sūtiet?» neatlaidās Džimmijs.

«Es lāgā neatceros nosaukumu, ser,» lūdzošā balsī sacīja zēns. «Man vāja atmiņa. Māte to zin labāk.»

Saņēmis iekšlietu ministrijas orderi, Džimmijs uzmeklēja dzīvokļa saimnieci Holovejas cietumā un nopratināja. Tā bija plecīga un kustīga sieviēf^, kura neturēja labu prātu uz policiju, un, kad dabūja dzirdēt par Džimmija Sepinga amatu, tad atskanēja īsti pārmetumu plūdi, kuri attiecās uz ikvienu policistu, no Skotlendjarda līdz pat Fidži salām.

«Jūs velti kavējaties šeit, jo es tikpat nevienu nenodošu,» spītīgi sacīja sieviete. «Mani īrnieki ir godājami ļaudis, viņi interesējās par savām darīšanām, es interesējos par savējām. Lai kā arī nebūtu, es neko nevēlos darīt policijas kvekšu labā, kuri ir gatavi pazudināt cilvēku par glāzi alus.»

«Nedodiet iemeslu jūs apsūdzēt,» brīdināja Džimmijs.

«Man nav vajadzības pēc soda laika saīsināšanas, jo mani jau aizparīt atbrīvos! Pat, ja man būtu jāsēž simts gadus, es jums neko nestāstīšu.»

«Simts gadu jums nedraud, bet septiņi gan,» sacīja Džimmijs. «Jūsu īrnieks man jāapsūdz par slepkavību, un saprātīgai sievietei man nebūs divreiz jāsaka, ka viņa palīdz slepkavam izvairīties no tiesas, tad tai draud ilgs cietuma sods.»

Sievietes izturēšanās mainījās.

«Lai es nevarētu pakustēties no šīs vietas, mister, ja par Maršiem zinu kaut ko vairāk nekā jūs. Viņi pret mani ir bijuši ļoti labi. Es nekad neesmu maksājusi dzīvokļa īri. Viņi samaksā īri un vēl man pašai atlika pāris sterliņu mārciņas.»

«Uz kurieni jūs sūtiet vēstules?»

Viņa minēja kādu adresi. Džimmijs zināja, ka tas bija nams Vestendā, kur pieņem sūtījumus, kas izsniedzami uz pieprasījumu. Adreses uzzināšana neko nedeva.

«Bet, ja sūtiet vēstules uz laukiem, kādu adresi tad lietojiet?»

«Uz laukiem es vēstules nekad nesūtu,» viņa sacīja, un Džimmijs ticēja. «Kas gan ir noslepkavots, mister?» viņa jautāja.

Parasti Džimmijs nebūtu šo ziņkāri apmierinājis, bet šoreiz, meklējot pavedienus, nebija iespējams klusēt.

«Kāds vīrs, vārdā Pārķers vai Feldmanis,» viņš sacīja un redzēja, ka šie vārdi atstāj uz cietumnieci negaidītu iespaidu.

Viņa ieplēta muti, nobālēja un pa pusei piecēlās.

«Feldmanis!» viņa sacīja dobjā balsī. «Mans Dievs! Kas tad viņu nogalināja?»

«Tas man nav zināms, tomēr sakarā ar šo noziegumu man visādā ziņā jāredz misters Maršs,» sacīja Džimmijs. «Vai jūs pazīstat Feldmani?»

Viņa piekrītoši pamāja ar galvu. Lūpas drebēja.

«Mans Dievs!» sieviete sacīja.

«Kur jūs viņu esat satikusi?»

Tad Džimmijam par pārsteigumu viņa sāka raudāt.

«Kas bija Feldmanis?» sieviete jautāja. «Mans laulātais draugs,» tā elsa.

Daudzmaz nomierinājusies, viņa izstāstīja slepenpolicistam, ka jau sen dzīvo kopā ar šo vīru. Viņš tai izsniedzis nelielu pabalstu, pateicoties viņam, radusies izdevība iekļūt Maršu namā ar tik izdevīgiem nosacījumiem. Tur arī viņa redzējusi savu vīru, jo tas bieži ieradies apspriesties ar Maršiem, lai gan vīrs nekad nepievērsis sievai visai daudz vērības.

«Misters Maršs nav viņu nonāvējis, to es varu apzvērēt,» viņa enerģiski sacīja. «Viņš bija draugs Feldmanim. Zināms, Feldmanis bija slikts cilvēks, tomēr ziņa par viņa noslepkavošanu ir drausmīga!»

«Vai jūs zināt, kur jūsu vīrs strādāja?»

«Jā,» viņa piekrītoši pamāja ar galvu, «pie mistera Kolmena, kur to sauca par Pārķeru. Viņš man stāstīja, ka esot nokļuvis smalkā namā un, ka radusies izdevība nopelnīt lielu naudu.» Sieviete no jauna sāka skaļi šņukstēt.

Džimmijs uzdeva vietējai policijai uzraudzīt namu.

«Es neticu, ka mēs šos putnus noķersim,» slepenpolicists sacīja, «jo vai nu zēns, vai arī sieviete ar tiem sazinās.»

Dažas stundas nosnaudies, viņš ap pusdienas laiku jau atkal sēdēja pie rakstāmgalda, sarunādamies ar tiem nedaudzajiem laikrakstu korespondentiem, kuriem bija iespējams iekļūt viņu kantori. Vai Dora ieradusies, to viņš nezināja, jo izmeklēšanas darbi atturēja no Doras apmeklēšanas. Noiešu viņš nebija redzējis, un nebija par to neko dzirdējis. Likās,— šis mazais vīrs nozudis tikpat noslēpumaini, kā visi pirms viņa izgaisušie. Nolesa dzīvokļa saimniece ziņoja, ka neesot to vairs mājās redzējusi, un meklēšana viņa parastajās uzturēšanās vietās, ieskaitot arī restorānu «Sono», palika bez panākuma.

«Man šķiet, ka būs labāk, ja arī es tagad piedalīšos šīs lietas izmeklēšanā,» sacīja Bills Dikers. «Jums, Džimmij, sakrājies vesels blāķis materiālu. Jūsu apcietinātais Digers, starp citu, ir aizsūtīts atpakaļ uz izmeklēšanas cietumu, lai gan es neesmu droši pārliecināts, ka mūsu rokās ir pietiekoši daudz pierādījumu, lai to ieslodzītu. Kā jūs domājiet, vai viņš vēl pīkstēs?»

«Viņš jau izpīkstējis visu, kas tam zināms,» noteikti sacīja Džimmijs. «Mēs esam nonākuši sarežģītā stāvoklī. īstais pīkstētā js ir miris.»

«Jūs domājat Pārķeru?» vaicāja Bills Dikers. «To man pierādīja viņa vēstule. Tas vīrs bija paniskās bailēs un gatavs kalpot valstij. Kaut jel mums būtu izdevies dabūt to rokās pirms viņiem!»

Lietas virzījās uz priekšu tik strauji, ka Džimmijs gandrīz aizmirsa,— viņa pirmais un pēdējais uzdevums taču bija noskaidrot sava drauga atrašanās vietu. So faktu atgādināja Džoena, kuru slepenpolicists todien sastapa pie tējas glāzes Karltona restorānā.

«Es jums atzīšos faktā, kuru varētu uzskatīt par ārkārtēju,» viņa sacīja. «Es neraizējos Reksa dēļ.»

«Arī es sajūtu kaut ko līdzīgu,» Džimmijs sacīja. «Lai gan zinu, ka aiz visiem šiem drausmīgajiem noziegumiem slēpjas briesmas,.tomēr mani apmierina apziņa, ka viņš tagad labāk nekā jebkad sagatavots atsist uzbrukumu.»

Par Nolesa nozušanu Džoena nebija dzirdējusi.

«Nesaprotu,» Džoena sacīja, galvu kratīdama. «Rekss pazina šo vīreli. Es atceros arī mistera Nolesa nostāstus. Bet kāpēc gan brālim Noless bija vajadzīgs?»

Pēkšņi Džoena jautāja: «Džimmij, vai jūs varat man atrast kādu nodarbošanos?»

«Ko gan jūs ar to gribat sacīt?» viņš jautāja, un jaunava klusu iesmējās, redzēdama uztraukumu, ko radījuši šie vārdi.

«Man sāk aptrūkt naudas. Es nezinu, vai tas jums zināms. Turklāt man jāgādā par lielu saimniecību,'— tādu nama turēšanu, par kuru man nav likumīgas noteikšanas. Un, ja Rekss pavisam drīz neatgriežas, tad man būs kaut kur jāstrādā. Rekss atstāja mani gandrīz bez graša. To viņš droši vien negribēja. Rekss negribēja darīt man pāri, par to esmu pārliecināta.»

«Varbūt viņš aizmirsa, ka viņš arī jūsu naudu ņēmis savā rīcībā,» brītiņu pārdomājis, sacīja Džimmijs. «Reksam nozūdot, viņa rīcībā taču bija liela naudas summa, vai ne?»

«Es domāju, ka tā bija, bet vienīgā persona, kura mums to varētu droši pastāstīt, ir sulainis, kurš arī nozudis. Vai tas jūs dažkārt nebaida, Džimmij? Tas viss taču ir tik neizprotami. Vispirms Rekss, tad Uelss, tad nabaga misters Koletts, un tagad Noless… Kas gan būs nākošais?»

«Es sev jautāju,» jautri sacīja Džimmijs, «kas gan pirmais pārnāks.»

Divdesmit astotā nodaļa

Džimmijs uzzināja, ka Dora atgriezusies pilsētā, jo saņēma no viņas vēstuli ar uzaicinājumu apmeklēt to namā pie Portlendas laukuma. Ap aploksni darbodamies, viņš atcerējās pēdējo no jaunavas saņemto vēstuli un ārkārtējo nejaušību, kura Dikeram deva iespēju ar īkšķa nospieduma palīdzību noskaidrot nelaiķa Parkera identitāti.

Ielaizdams Džimmiju namā, Bennets paskaidroja, ka misters Kolmens esot izgājis.

«Tas ir briesmīgs notikums, ser,» sacīja jaunais virssulainis. «Briesmīgs! Kā rādās, mums nav lemts neko citu piedzīvot, kā tikai rūpes. Kaut es būtu bijis šeit, kad šis cilvēks pēcpusdienā ieradās.»

«Kas tas par cilvēku?» izklaidīgi jautāja Džimmijs.

«To neviens nezin. Misters Kolmens sacīja, ka viņš to nepazīstot.»

«Kas gan noticis?»

«Misters Kolmens pats atvēra durvis. Viņš bija nodomājis iziet. Un tad, ne vārda nesacīdams, šis cilvēks sita misteram Kolmenam pa seju ar spieķi vai pātagu, vai kas nu tam bija roka.»

«Sita misteram Kolmenam, kāpēc?» Džimmijs jautāja.

«To arī misters Kolmens gribētu zināt.»

«Vai viņš šo cilvēku pazina?»

♦        Nē, ser.»

«Bet vai misters Kolmens uzbrucēju vajāja, nodeva kāda policista rokās?»

♦        Nē, ser, viņš bija tik apdullināts, ka uzbrucējs paspēja nozust.»

Dora izskatījās ļoti bāla. Viņa sacīja, ka neesot gulējusi, kopš notikušais to uzmodinājis, un, neievērodama tēva protestus, tomēr bija uzstājusi, ka tai jāatgriežas pilsētā.

«Protams, mēs še nepaliksim pa nakti,» viņa sacīja. «Es to nevarētu.» Viņa nodrebēja. «Tēvs man šodien stāstīja par kaklarotu. Vai še bija vēl kaut kas? Vai jūs vispār kaut ko atradāt, kas dotu iespēju nogādāt slepkavu tiesas priekšā?»

♦        Neko,» sacīja Džimmijs.

«Ak, Džimmij,» jaunā sieviete šņukstēja, «es esmu tik nogurusi un slima, sakarā ar visu notikušo, tik vāja! Es lūdzu Dievu, lai viņš man sūtītu nāvi!»

«Godājamā jaunkundz, jūsu nervi ir pārpūlēti,» slepenpolicists sacīja, «jums jāaizbrauc uz laukiem un tur jāpaliek. Nav vajadzības, ka dotu jebkādus paskaidrojumus šīs lietas izmeklēšanā. Esmu nodomājis ieteikt jūsu tēvam aizvest jūs uz Eiropu.»

«To es nevaru darīt, Džimmij,» Dora sacīja, slaucīdama sasarkušās acis. «Neskatieties uz mani. Es zinu, ka izskatos drausmīga. Es jums gribētu tik daudz izstāstīt. Jūs esat labs cilvēks.» Viņa satvēra Džimmija roku, un mitro acu skatiens domīgi vēroja policista seju.

«Tēvs,» Dora teica, izdzirdusi klauvēšanu pie durvīm.

Pēc dažām sekundēm istabā ienāca misters Kolmens, un Džimmijs stīvi noraudzījās viņā. Pār mistera Kolmena seju stiepās sārta svītra, viņa deguns bija uztūcis un acs sasista zila.

«Paskatieties uz nabaga tēvu,» sieviete sacīja, un misters Kolmens stenēdams kaut ko pie sevis norūca.

«Es jums ārkārtīgi jūtu līdz, mister Kolmen,» sirsnīgi sacīja Džimmijs.

«Tas nav nekas,» saīdzis noņurdēja Kolmens. «Protams, dažas dienas man būs liegta iespēja ierasties dienestā. Ārsts saka, ka līdz brūču galīgai izzušanai paiešot vairākas nedējas.»

«Bennets man stāstīja par notikušo. Es vēlētos, kaut jums būtu izdevies to nelieti noķert.»

«Ari es to vēlos. Es viņu būtu nonāvējis, ser! Es būtu sitis ar pirmo priekšmetu, kas pagaditos pie rokas. Šonakt mēs pārgulēsim Portlendas laukuma viesnīcā,» viņš sacīja. «Es nopietni pārdomāju jautājumu par nama pārdošanu. Mani izdevumi nākošos mēnešos būs ļoti lieli. Kas attiecas uz ienākuma nodokli un virsnodokli, tad tas priekš manis gandrīz līdzinās nonākšanai darba namā. Pat mans privātais kapitāliņš jau pakāpeniski noēsts.»

«Tēv,» laipni sacīja jaunava, «esmu pārliecināta, ka Džimmijs nevēlas dzirdēt par mūsu mājas rūpēm.»

Džimmijs saklausīja, ka atkal atveras durvis, un jautāja sev, kas gan varētu būt apmeklētājs.

«Ja tikai Voltons …» iesāka misters Kolmens, kad istabā ienāca cilvēks, kuru ieraugot, viņš pārsteigts apklusa.

Tas bija Lofords Koletts!

Divdesmit devītā nodaļa

«No kurienes jūs nākat?» jautāja Džimmijs, atguvis spēju runāt.

«Es labprāt gribētu jums to izstāstīt,» vārdus stiepdams sacīja advokāts, «bet man nav ne mazākās jausmas. Viss, ko zinu, ir tas, ka atrados trīs stundu brauciena attālumā no šejienes, uz kādas jahtas. Man ar jums jārunā, mister Kolmen.»

Viņš nopietni raudzījās sava klienta izķēmotajā sejā.

«Kas noticis?»

«To es jums pastāstīšu vēlāk,» dusmīgi sacīja misters Kolmens. «Ko tas viss nozīmē, Kolett? Kur jūs bijāt?»

«Mani aizveda ar varu. Vai atļauts smēķēt?» Viņš izņēma no kabatas mazu zelta papirosu etviju, attaisīja to un izņēma papirosu. Advokāts apsēdās, ērti atlaizdamies atzveltnes krēslā. «Mani aizveda ar varu,» viņš sacīja. «Sagrāba uz ielas un aizveda uz kādu vietu jūrmalā, novietoja uz jahtas un turēja gūstā līdz šai pēcpusdienai. Uz kuģa bija bezdrāts raidāmā iekārta. Laimīgā kārtā es pratu ar to rīkoties. Nelaimīgā vai laimīgā kārtā vēsts, kuru gribēju raidīt pasaulē, nebija noraidāma.»

«Bet kas gan jūs turēja gūstā?» jautāja Džimmijs. «Man šķiet,"ka uz jahtas bija kāds noteicējs.»

«Bija gan,» nikni sacīja Koletts. «Bet kas,— nezinu.»

Džimmijs viņu uzmanīgi vēroja, un bija pārliecināts, ka šis cilvēks melo.

«Vai jūs nevarētu pateikt man, kurš tas bija?» viņš mierīgi jautāja.

«Varbūt, ka es to darīšu vēlāk,» sacīja Lofords Koletts, izpūzdams dūmus un novērodams kā tie griezdamies paceļas pret griestiem. «Patlaban man ļoti gribas klusēt. Neviens nezin, ka esmu jau atgriezies, un es nevēlos redzēt tos sasodītos korespondentus.»

«Bet, nerunājot par sasodītajiem avīžniekiem,» sacīja Džimmijs, «vai es varu aizrādīt, ka jūsu pienākums ir dot policijai zināmus paskaidrojumus?»

«Pienāks laiks, un es sniegšu paskaidrojumus,» viņš sacīja. «Patlaban nevēlos neko teikt.»

Džimmijs sev jautāja, kāpēc gan Koletts ieradies namā pie Portlendas laukuma. Vienīgais izskaidrojums bija tas, ka misters Kolmens bija viņa vienīgais radinieks. Patlaban nebija ne mazākās iespējas privātai sarunai ar Doru, un Džimmijs drīz aizgāja, atstādams Lofordu Kolettu āzēt misteru Kolmenu ar mokošu puspatiesības atklāšanu par savu piedzīvojumu.

Londonā tomēr uzzināja, ka Koletts vai nu izbēdzis savam nezināmajam sagūstītājam, vai arī atbrīvots. Pusnaktī ieradies savā dzīvoklī, Lofords Koletts bija nepatīkami pārsteigts redzot, ka vesels ducis reportieru viņu gaida pie sliekšņa. Viņš tos ieaicināja dzīvojamā istabā un uzrunāja visus reizē.

«Es jums, džentlmeņi, varu tikai pastāstīt, ka mani kāds nezināms noziedznieks aizveda ar varu, novietoja uz jahtas un turēja gūstā kajītē. Pie šīs uztraucošās informācijas es vēl varu piebilst,— kādu laiku biju važās slēgts, citādi pret mani neizturējās slikti un pēcpusdienā atbrīvoja.»

«Bet kur šī jahta atradās? .. . Kas jūs sagūstīja? . . . Pastāstiet kaut ko tuvāk par savu radiotelegrammu.»

Atskanēja vesels ducis jautājumu. Lofords Koletts apmierināja jautātāju ziņkārību nevis cik spēdams, bet cik gribēdams.

«Attiecīgā bridi jūs dzirdēsiet visu stāstu,» advokāts sacīja, izvadīdams savus apmeklētājus no istabas, «bet tagad es gribu izgulēties.»

Durvis aiz reportieriem aizslēdzis, viņš domīgs atgriezās dzīvojamā istabā. Turpmākā Koletta izturēšanās, ņemot vērā apgalvojumu, ka vēlas gulēt, bija diezgan dīvaina. Ne mazāk kā divas stundas viņš nodarbojās, tukšojot sava rakstāmgalda atvilknes, lasot un iznīcinot papīrus. Pulksten septiņos viņš uzkāpa savā kantorī, Henrietes ielā. Ari tur advokāts rūpīgi apskatīja papīrus, par kuriem zināja, ka policija jau veikusi savu atlasi. Izrādījās, ka pāris dokumentu jāsadedzina un nedaudzi citi jāizņem no aktu kastēm, kuras atradās visapkārt istabai, un jāievieto kabatā. Pusdeviņos no rīta atvērās banku durvis, un misters Lofords Koletts iegāja pa Londonas un Birmingemas bankas durvīm, apsveikdams pamāja pārsteigtajam kasierim un pieprasīja pārvaldnieku.

Saruna bija īsa. Tās beigās Lofords Koletts pasniedza čeku par 7300 sterliņu mārciņām, lielāko šīs summas dalu saņēma Anglijas bankas naudas zīmēs un novietoja tās dažādās kabatās. Tad atgriezās savā dzīvoklī un pieprasīja brokastis, strupi izbeigdams sajūsmas pilno apsveikumu, kādu sulainis gatavojās tam veltīt.

«Dodiet man brokastis. Ar vilcienu, kas atiet pulksten vienpadsmitos, esmu nodomājis doties uz Eiropu. Visas vēstules sūtiet uz Merisa viesnīcu Parīzē, kur uzturēšos 14 dienas.»

Brokastis paēdis, viņš brauca uz Kuka ceļotāju kantori, pievienodamies ļaužu baram, kas bija apsēdis kases lodziņu.

«Lūdzu vienu biļeti braucienam uz Minheni caur Ķelni un Berlīni un vienu biļeti braucienam pirmā klasē uz Parīzi pār Kalē,» viņš sacīja.

Kad biļetes bija sagatavotas, viņš samaksāja un atgriezās pie ormaņa, kas to gaidīja pie ieejas tūristu kantorī. Divas lielās ceļa somas advokāts nodeva bagāžā Viktorijas stacijā un ar rokas somu pa apakšzemes ielu dzelzceļu aizbrauca uz staciju.

Agrā pēcpusdienā viņš ieradās Sautendā, un kādā turienes frizētavā lika sev īsi apgriezt matus un nodzīt ūsas. Sāda rīcība, kā arī raga brilles un spilgti brūns uzvalks mainīja viņa izskatu līdz nepazīšanai.

Pēcpusdienā viņš atgriezās Kočesterā un sēdās vakara vilcienā uz Eliju. Tomēr Lofordam Kolettam būtu izdevīgāk, ja viņš nerīkotos tik noslēpumaini.

Pulksten divos no rita Džimmijs, noguris un samulsis atgriezies dzivokli, ieraudzīja Albertu stāvam pie telefona.

«Viņi jūs gaida, ser.»

' «Kas tad?»

«Kriminālpolicija, ser.»

Džimmijs paņēma klausuli.

«Vai tur misters Sepings?» jautāja nakts dežuranta balss. «Mēs patlaban saņēmām Eseksas policijas telegrammu. Mistera Loforda Koletta līķis atrasts pirmās klases vagonā.»

«Līķis?» sacīja Džimmijs.

«Saskaņā ar policijas ziņojumu, viņš nošauts, turot ieroci pavisam tuvu. Policija to identificējusi pateicoties platmales iekšpusē ierakstītajam vārdam. Viņa kabatas bijušas iztukšotas.»

Trīsdesmitā nodaļa

Slepkavību bija izdarījis cilvēks, kurš braucis blakus kupejā. Līķis tika atrasts zem sēdekļa Elijas stacijā, kad kupejā ienāca pasažieris un bija pārsteigts, redzot asinis.

«Skaidrs, ka viņš mēģinājis slepeni atstāt AngJiju,» Džimmijs ziņoja savam priekšniekam.

«Vai viņam bija nauda?»

«Vairāk nekā 7000 sterliņu mārciņas,» sacīja Džimmijs. «Tā ir pagalam. Savā ziņā šī slepkavība līdzinās Parkera nogalināšanai. Nelaimīgais nošauts, turot ieroci pavisam tuvu, domājams ar pistoli, kurai bija skaņas klusinātājs, jo blakus kupeju pasažieri nav dzirdējuši troksni. Mana teorija, ka Kolettam sekoja jau kopš brīža, kad tas atstāja savu dzīvokli.»

«Kupijs?» jautāja Bills Dikers.

♦     Nezinu, bet katrā ziņā Pārķeru nogalināja tas pats cilvēks, kas nonāvēja Kolettu.»

♦          Kādi iemesli, pēc jūsu domām?»

«Koletts bija nodomājis pīkstēt.»

Bills Dikers iesvilpās.

«Tātad, jūs domājiet, ka arī Koletts bija Kupija bandā?»

«Par to nav nekādu šaubu,» mierīgi sacīja Džimmijs. «Apskatot datus par Koletta materiālā stāvokļa uzlabošanos, jūs redzēsiet, ka tieši ap to laiku, kad Kupijs uzsāka savu darbību,

viņš pameta policijas tiesas advokāta amatu, kurš tam deva iespēju dzīvot no rokas mutē. Pēc tam Koletts kļuva turīgs, un radās iespēja pieņemt pāris nopietnus klientus. Siem klientiem jāpieskaita ari misters Kolmens. Bet visu šo laiku viņš bija Kupija vidutājs. Vai neatceraties, kad Kupija upuri maksāja, sarunas notika ar Loforda Koletta starpniecību?»

«Bet vienā gadījumā Kupijs nesaņēma neko,» sacīja Bills Dikers, galvu kratīdams. «Ko jūs par to domājat?»

«Tas bija pirmais gadījums, kad Kupijs sūtīja draudu vēstuli,» sacīja Džimmijs, «un toreiz Lofords Koletts rīkojās tik izveicīgi, ka attiecīgā persona saņēma atpakaļ kompromitējošās vēstules. Rezultātā ikviens cilvēks, kurš saņēma draudu vēstuli griezās pie Koletta! Pirmais gadījums bija tikai reklāma, ar kuras palīdzību izdevās pierādīt, cik izveicīgs zellis ir Koletts. Pēc tam ikviens, kuram draudu vēstules sagādāja rūpes, meklēja Lofordu Kolettu, tomēr galu galā — maksāja! Man šķiet, ka viņš sanaidojies ar saviem sabiedrotajiem, tāpēc mēģināja izkļūt no Anglijas, vēl pirms to ķēra iznicinošais sitiens, kas lieku reizi pierāda, ka Kupijs ir izmisis.»

Koletta nonāvēšanu Džimmijs varēja daudz vieglāk izskaidrot, nekā pamatot uzbrukumu Kolmenam. Jo vairāk viņš domāja par svešinieka neizprotamo izturēšanos jo lielāka kļuva neizpratne.

Vakarā Džimmijs iesniedza visām telegrāfa stacijam sekojošu telegrammu:

«Vai jahtas īpašnieks jeb kapteinis, uz kuras nesen atradās misters Lofords Koletts, nevēlētos stāties sakaros ar Skotlendjardu taisnības uzvaras labad?»

Telegramma palika bez atbildes, un patiesībā Džimmijs ari pārāk necerēja, ka šādu atbildi saņems.

Pēc telegrammas nosūtīšanas viņš devās uz viesnīcu. Dora bija galīgi savārgusi.

«Vai jūs droši zināt, ka Koletts neko neteica par saviem piedzīvojumiem uz noslēpumainās jahtas?» Džimmijs jautāja misteram Kolmenam jau trešo reizi pēc kārtas.

«Pilnīgi droši.» Kaut kas no ierēdņa pašapzinīgās un augstprātīgās izturēšanās bija pagaisis.

«Mēs mēģinājām pierunāt Lofordu, lai viņš mums — Dorai un man — visu izstāsta, bet jūs taču pazinat Kolettu. Viņš bija vīzdegunīgs un izvairīgs kā arvien.»

«Vai viņam bija ienaidnieki?»

5»

Misters Kolmens pakratīja ar galvu.

131

«Nezinu. Man visai maz zināms par viņu. Viņš bija labs advokāts un noderīgs cilvēks.»

Misters Kolmens nopūtās.

«Nabaga Dora negrib ne ēst, ne dzert. Viņa ļoti cienīja Lofordu.»

Iznākot no viesnīcas, Džimmijs neievēroja taksometru, kurš brauca ap stūri netālu no ieejas viesnīcā. Neko nedomādams, viņš gāja tam garām, kad starp takša aizkariem parādījās balta roka un mādama to aicināja.

«Džoena!» viņš pārsteigts iesaucās. «Ko jūs te darāt?»

«Es jūs meklēju jau stundām ilgi,» jaunava sacīja. «Vispirms devos un Skotlendjardu, un misters Dikers man ļoti laipni pastāstīja, ka esat aizgājis uz viesnīcu. Kā jūtas nabaga Dora?»

«Bīstos, ka viņa ir ļoti slima,» Džimmijs sacīja.

«Kāpiet iekšā, kaptein, ja jums nav sava automobiļa.»

«Nemēdzu braukāt ar automobiļiem,» atbildēja Džimmijs, nosēzdamies tai līdzās. «Nu, kādas gan ir jūsu raizes, ja dzenājat mani rokā pa visu Londonu.»

«Džimmij, vai nu jūs esat labdaris, vai arī es esmu traka. Tomēr es to nevaru pieņemt, Džimmij, man jāatrod kāds darbs.»

«Pieņemt — ko gan?» viņš jautāja.

«Naudu, kuru man atsūtījāt.»

«Neesmu jums nekādu naudu sūtījis.» Brītiņu valdīja klusums. «Kad jūs to saņēmāt?»

«Pēcpusdienā,» viņa atbildēja. «Tā pienāca ierakstītā aploksnē —10 simts sterliņu mārciņu zīmes.» Tad: «O!» viņa iesaucās. «Man šķiet, ka tas būs bijis Rekss!»

«Tas varētu būt Rekss, bet droši, ka tas nebiju es,»sacīja Džimmijs. «Kur aploksne nodota pastā?»

«Londonas centrā.»

«Vai aploksnē atradās arī kāda vēstule vai pastkarte?»

Viņa pakratīja ar galvu.

«Nekas. Tikai pasta zīmogs un nosūtītājs — kāds Džons Smits, kas, protams, ir pieņemts vārds.»

Rati apstājās, un kāds slaists, kurš bez mērķa bija soļojis šurp un turp pa trotuāru, atvēra taksometra durvis.

«Cik pakalpīgs svešinieks.» sacīja jaunava, bet tad pēkšņi attapās: «Kas tas tāds ir, Džimmij?»

«Tas ir slepenpolicists.»

«Vai tad jūs šeit nostādījāt kādu vīru par sargu?»

Džimmijs neko nepaskaidroja, iekams nebija redzējis saņemto sūtījumu. Aploksnē atradās desmit jauni simtnieki.

«Pagaidiet brītiņu,» Džimmijs sacija un izņēma kabatas grāmatu, kurā bija atzimējis Reksa naudas zimju numurus. Viņš uzreiz redzēja, ka' šie desmit piederēja pie sērijām, kuras bija izmaksātas Voltonam. «Jūsu mazais noslēpums ir atklāts. Tie ir no Reksa,» viņš sacīja.

Džoena klusēdama raudzījās uz naudas zīmēm.

«Es priecājos par to, ka viņš atsūtīja naudu, tāpēc, ka tas liecina, par ko viņš domā,» jaunava beidzot sacīja. «Džimmij, vai tiesa, ka misters Koletts noslepkavots? Es redzēju tikai īsu atzīmi vakara laikrakstā.»

«Tā ir patiesība.» policists sacīja.

«Ko tas viss nozīmē?» viņa jautāja, «Kāds Reksam ar to sakars?»

«Domājams, ka Reksam un viņa miljonam,» sacīja Džimmijs. «Bet, ja jūs gribat jautāt, vai Kolettu nonāvējis Rekss, tad mana atbilde var būt vienīgi noteikts «nē». Lofordu Kolettu nonāvējis kāds cilvēks, kam bija iemesls domāt, ka viņš to var nodot.»

Tad Džoena apjautājās par vīru, kas stāvēja uz ielas.

«Vai jums šķiet, ka man draud briesmas?»

«Man šķiet, ka mums visiem draud briesmas,» viņš izvairīgi atbldēja.

«Tātad jūs domājiet, ka pie visa vainīgs Kupijs?»

«Par to esmu pārliecināts.» Džoenu maldinot, nekas nebija panākams, un labāk, ka viņa zināja, kādas briesmas draud. «Tie divi cilvēki, kuri novēroja jūsu māju, kā arī tie, kuri noklausījās jūsu telefona sarunu, nedarīja to vienkārši tāpat — vismaz divi no tiem bija visjaunākā tipa pārdrošnieki — šāvēji, kurus var nolīgt par naudu. Katrā ziņā viens no viņiem šāva,» slepenpolicists piebilda, atcerēdamies paša piedzīvojumu.

«Ko viņi grib panākt?»

«Viņi uzglūn Reksam.»

«Reksam?»

«Viņi negrib pieļaut, ka tas atgriežas šinī namā. Viņi visiem līdzekļiem grib novērst to, ka viņš sazinātos ar jums. Nešaubos — ja Rekss būtu atgriezies divas vai trīs dienas pēc nozušanas, tad viņu būtu nogalinājuši pie jūsu durvju sliekšņa. Tā domā arī Dikers.»

«Kur tagad ir Rekss?» viņa jautāja.

«Es nezinu. Neizprotu viņa nozušanas noslēpumu. Es maz ko zinu par viņa neatgriešanās iemeslu, lai gan loti ticams, ka viņš zin par šiem uzglūnētājiem. Es ievācu ziņas, Džoen, un uzzināju, ka jūsu maja nav vienīgā, kurai uzglūn. Ļaudis ir redzēti ari ārpus mana dzīvokļa, un domājams, ka Rekss, kad to pamanīju pa savu logu, ari redzēja šos džentelmeņus. jļVaiļ pieņemt — Kupijs vēl arvien vēlas novērst Reksa Voltpna atgriešanos.»

Džimmijs patiešām bija noraizējies, jo uzskatīja, ka jaunavai draud briesmas. Kādā kārtā un no kuras puses viņai varētu briesmas draudēt, to viņš nezināja, bet pazina Kupija ļaunpratību. Ļaudis, kuri bez vilcināšanās nonāvē savus bijušos līdzdalībniekus, nevilcinoties paceltu roku pret šo jaunavu, ja tā stāvētu ceļā.

«Es nedomāju, ka Kupijs jebkad atkal rakstīs draudu vēstuli — un tas ir tikai labi.»

«Kāpēc jūs tā domājiet?» viņa izbrīnījusies jautāja.

«Tāpēc, ka viņš savu mērķi sasniedzis. Viņš bija nolēmis piesavināties jūsu brāļa miljonu un piesavinājās to.»

Džoena pārsteigta noraudzījās Džimmijā.

«Jūs tiešām tā domājat?»

«Es tiešām tā domāju. Citādi nav izprotama Reksa slēpšanās.»

Viņš gribēja jautāt, vai mājā ir šaujamie ieroči, tomēr negribēja Džoenu uztraukt. Viņš izmantoja gadījumu, lai parunātos ar virssulaini, spēcīgu pusmūža vīru. Kamēr jaunava uzkāpa pa trepēm, viņš vaļsirdīgi izrunājās ar virssulaini.

«Pateicos jums, ser, par brīdinājumu,» tas mierīgi sacīja, «es nebūt neesmu pārsteigts. Man ir armijas revolveris, un pie visām durvīm piestiprināti trauksmes signāli. Kad gaidāma viņu ierašanās?»

«Naktī, starp pulksten 12 un 3,» Džimmijs sacīja. «Pēc tam jau pārāk gaišs, bet pirms tam iedzīvotāji vēl nomodā.»

«Labi, ser,» noteikti sacīja virssulainis. «Es neiešu gulēt līdz trijiem rītā.»

Ja Kupijs sistu, tad viņš sitīs drīz — tas bija droši.

Pirms Džimmijs devās gulēt, viņš piezvanīja uz Skotlendjardu un deva rīkojumu pastiprināt Voltonu nama apsargāšanu ar vēl vienu vīru. Si piesardzība izrādījās pamatota, tomēr novēlota.

Trīsdesmit pirmā noda|a

Virssulainis Fīlips attapās, ka snauž, grāmatu lasīdams, tāpēc piecēlās no krēsla un paskatījās pulkstenī, kas rādīja pusdivi. Fīlips aizdedzināja gāzes plīti, uzlika uz tās ūdens katlu un tad, nedzirdami soļodams, iegāja virssulaiņa istabā, kurā bija ieeja no virtuves. Viņš neko nemanīja, izņemot uz acumirkli atspīdējušu elektriskā kabatas lukturīša gaismu, kas pazibēja kādā no rūtīm. Viņš strauji pagriezās, bet gaismas stars jau bija nozudis. Nekas netraucēja klusumu, izņemot apakšējās zāles pulksteņa svinīgo tikšķēšanu.

Viņš paskatījās uz ielu pa ēdamistabas logu un redzēja vīru, kas patrulēja uz trotuāra. Arī tagad, dīvainas sajūtas dzīts, viņš nolika pustukšo tējas tasi, nogāja lejā viesistabā un atkal paskatījās uz ielu. Slepenpolicists nekur nebija redzams. Fīlips nodomāja, ka tas būs aizsoļojis līdz stūrim.

Pagāja vairākas minūtes, bet slepenpolicists nebija manāms. Viņš jau gribēja atslēgt durvis un paskatīties uz ielu, bet vilcinājās, pirkstus pielicis slēdzenei. Patlaban bija ap diviem un viņš, lēni soļodams, atgriezās istabā, roku uz revolvera turēdams. Trepēs viņš apstājās, uguns istabā bija nodzēsta un no virtuves ieplūda caurvējš, kas liecināja, ka durvis ir atvērtas.

Filips izvilka revolveri. Tad zagšus nokāpis lejā jau stiepa roku, lai nospiestu slēdzi. Pēkšņi viņš sadzirdēja kādu skaņu un mēģināja atlēkt sāņus, bet par vēlu. Tumšais stāvs, kas bija viņu notriecis pie zemes, pacēla to un ienesa virtuvē.

♦        Iebāziet servjeti mutē un sasieniet rokas,» noslēpumainais svešinieks sacīja, un virs, kas bija tam atnācis līdzi, paklausīja.

Džoena to nakti gulēja trauslā miegā.

Logs bija mazliet pavērts, vēsajā gaisā viņa jau gandrīz laidās snaudā, kad iečīkstējās grīda. Acumirklī jaunava bija atmodusies un ar uztraukumā pukstošu sirdi stāvēja pie savas gultas. Nedzirdamiem soļiem viņa piegāja pie durvīm un satvēra rokturi. Bet pēkšņi viņa sastinga bailēs, jo rokturis sakustējās. Laimīgā kārtā durvis bija aizslēgtas un aizbultētas.

♦        Kas tur ir?» viņa jautāja.

Tas esmu es, Fīlips, jaunkundz,» kāds čukstēja, un roka jau sniedzās pēc slēdzenes, kad piepeši viņa attapās. Nebija šaubu, ka Fīlips nekad nemēģinātu atvērt durvis nepieklauvēdams.

«Pagaidiet brītiņu,» Džoena sacīja, saņemdama visus spēkus, lai neizrādītu bailes. «Es uzģērbšu naktstērpu.»

Vispirms viņa ieslēdza lampas, tad atgriezās pie gultas un sāka ģērbties.

«Cik ilgi jūs vilcināsieties, jaunkundz? Lieta ir svarīga.»

Gulta bija uz ritenīšiem, un, saņēmusi visus spēkus, viņa bīdīja smago misiņa guļamo pāri istabai pie durvīm. Tikko to bija izdarījusi, atskanēja brīkšķis un kāds durvju dēlis sakustējās. Uzbrucēji mēģināja tās uzlauzt. Mežonīgās dusmās viņa pārlaida skatienu istabai, meklēdama ieroci, līdz uz sava tualetes galda ieraudzīja spoguli smagā roktura rāmī. Kad pa izlauzto caurumu kāda.roka sniedzās pēc slēdzenes, viņa trieca ar spoguli. Atskanēja sāpju kliedziens, un roka nozuda.

No Fīlipa viņa palīdzību negaidīja, jo sapratā, ka tam liegta iespēja palīdzēt. Augšstāvā bija dzirdams kliedziens. Kāda kalpone bija pamodusies. Atslēga salūza, tomēr gulta neļāva atvērt durvis. Tad pēkšņi apakšstāvā atskanēja klauvējieni. Viņa dzirdēja vienu no iebrucējiem iesaucamies:

«Ejiet lejā un pievāciet viņu!» Dažas minūtes Džoenai nedraudēja briesmas. To viņa izmantoja, paraujot galdu uz priekšu un cieši iebīdot starp tualetes galdiņu un gultu.

Kas gan varēja klauvēt? Džoena apjēdza, ka šim cilvēkam draudēja briesmas. Atrāvusi logu, viņa kliedza:

«Uzmanieties, kāds cilvēks iet lejā, lai.. . lai . . .» Džoena acumirklī nevarēja atrast vārdus.

«Vai tā esiet jūs, Voltona jaunkundze? Vai kaut kas noticis?» atsaucās vīrs, kas stāvēja uz ieejas trepīšu pakāpieniem.

«Jā . .. jā .. . Kāds cilvēks mēģina ielauzties istabā …»

Tūlīt apakšā atskanēja policista svilpes griezīgā skaņa. Svilpes skaņa sasniedza arī pie durvīm stāvošā vīra ausis, jaunava dzirdēja viņu izgrūžam niknus lāstus, tad skriešus attālināmies. Uz tualetes galdiņa bija nolikta rokas somiņa. Džoena atcerējās, ka tajā atradās ārdurvju atslēga. Drebošām rokām viņa to paņēma un, izliekusies pa logu, no jauna iesaucās:

«Es sviežu atslēgu lejā.»

Piecas minūtes vēlāk, drebēdama pie visām miesām, viņa grūda gultu prom no durvīm, lai policistu ielaistu istabā. Tas bija slepenpolicists no Skotlendjarda, kurš noraizējies, pieri saraucis, klausījās viņas stāstā.

«Mums jāatrod Filips,» viņa sacīja, «virssulainis. Es zinu, ka viņš nebija aizgājis gulēt.»

«Es noiešu lejā un pameklēšu viņu.»

«Vai es varu iet līdzi?» Džoena nervozi jautāja. «Es, protams, zinu, ka briesmas vairs nedraud, tomēr gribu būt kopā ar jums.»

Pa ceļam policists apskatīja mazo viesistabu un ēdamistabu, tad nokāpa lejā uz virtuvi. Viņš vēl nebija sēpris kāju pār virsulaiņa istabas slieksni, kad izdzirda Fīlipa stenēšanu.

«Apdullināts,» policists aizsmacis sacīja.

Virssulaini policists uzcēla uz krēsla un apslapināja seju ar ūdeni, pēc tam Fīlips atvēra acis.

«Paldies Dievam, ka jūs esat drošībā, jaunkundz,» viņš murmināja. Tad atkal paģība.

Pa to laiku pie nama bija ieradušies četri uniformēti vīri, un viens no tiem devās modināt Džimmiju Sepingu. īsos vārdos policists paziņoja par notikušo, pēc tam Džimmijs steigšus apģērbās un ieradās pirms vēl virssulainis bija atguvis samaņu. Viņš apskatīja virtuves durvis. Tajās bija izurbti divi caurumi, un acīmredzot pa šiem caurumiem iebrucēji bija atbultējuši durvis.

«Es neko nedzirdēju,» teica Fīlips, kurš bija atguvis spēkus.

Izrādījās, ka viņa apgalvojums ir bijis patiess. Kupijs netērēja laiku. Bet ko Kupijs bija nodomājis darīt ar jaunavu, to Džimmijs varēja tikai minēt.

«Viņi jums negribēja nodarīt neko ļaunu, jo pretējā gadījumā būtu varējuši nošaut pa durvīs izlauzto caurumu,» slepenpolicists sacīja.

«Bet ko viņi gribēja?» jautāja Džoena.

«Aizvest kaut kur projām un turēt kā ķīlnieci, lai . .. tiešām, lai .. . Saprotu! Jūs grib izlietot kā ķīlnieci, lai piespiestu Reksu parādīties atklātībā!»

Viņš bija pārliecināts, ka šis secinājums ir pareizs. Kupija izmisums pieauga ar katru stundu, un to radīja Reksa Voltona nozušana.

Rīta gaismai austot, viņš devās mājup, šoreiz atstādams nama iekšpusē divus policistus. Džimmijs zināja, ka Kupijs vēl nav izspēlējis pēdējo kārti.

Trīsdesmit otra nodaļa

. Tajā pēcpusdienā notika starpgadījums, kurš pats par sevi gan bija maz ievērojams, bet kuru Džimmijs tomēr uzskatīja par saistītu ar tiem nopietnajiem noziegumiem, kurus mēdza pastrādāt Kupija vārdā. Mistera Kolmena saimniece bija noņēmusi aizkarus istabā, kurā tika pastrādāta slepkavība un novietojusi kādā kastē kopā ar citiem priekšmetiem, kas bija jānodod tīrīšanai, pēc tam piezvanījusi Cisvikas tīrītāju firmai, uzaicinādama atsūtīt šai kastei pakaļ. Puspiecos firmas preču automobilis ieradās pie Kolmena nama. Firmas darbinieks iznesa kasti, novietoja to preču automobilī un turpināja savu apkārtbraucienu. Beidzot viņš ieradās Ričmondā, kur tam bija jāsaņem pēdējās kastes. Parasti viņam brauca līdzi zēns, kurš apsargāja savāktās preces, bet Ričmondā puisēnu aizsūtīja pēc kāda saiņa, un pa to laiku automobiļa vadītājs iegāja viesnīcā saņemt kasti ar tīrīšanai nododamām lietām. Preču automobilim ierodoties Tvikenhemā, izrādījās, ka viena kaste ir nozudusi, un, salīdzinot sarakstu, bija jākonstatē, ka runa ir par mistera Kolmena pasūtījumu.

Par notikumu ziņoja Ričmondas policijai, kura noskaidroja, ka novērots — ķīmiskās tīrīšanas iestādes preču automobilim seko pasažieru automobilis, kura šoferis izkāpis, uzlēcis uz ķīmiskās tirīšanas firmas ratiem, paņēmis kasti un nodevis to kādam vīram, par kuru liecinieki izteicās, ka tas, pēc ārējā izskata spriežot bijis jūrnieks. Pēc tam automobilis aizbraūcis.

Sis notikums būtu palicis bez ievērības, jo nepaiet neViena diena, kad Londonā neatzīmētu ievērojamu zādzību skait.ū, lai gan, no otras puses, sīkie zagļi parasti nemēdz braukt liela, greznā pasažieru automobilī. Otrā rītā mistera Kolmena virssulainis Bennets nosūtīja kādu kasti uz Marlovu. Tajā bija novietotas grāmatas, kuras Dora bija pieprasījusi pa telefonu. Vilcienam pienākot Marlovā, dzelzceļa darbinieks kāpa vagonā, lai paņemtu no turienes kasti. Sev par lielu pārteigumu viņš atklāja, ka tā ir uzlauzta. Grāmatas bija nosviestas uz grīdas. Kāds dzelzceļa strādnieks bija ievērojis vīru vidējos gados ar brillēm, kurš pa pasažieru vagona ārējo dēli bija gājis uz preču vagona pusi tūdaļ pēc vilciena izbraukšanas.

Trešais starpgadījums bija jo nopietnāks, un par to tika ziņots Skotlendjardam. Misters Kolmens bija uzdevis virssulainim aizvest nelielu somiņu ar vienu kārtu drēbju, guļamo tērpu un bārdas skūšanas piederumiem uz bāgāžas kantori Padingtonā, sagatavodamies nedējas beigās doties uz savu lauku māju. Mistera Kolmena automobilis atradās Marlovā, un virssulainis Bennets, spēcigs virs, nolēma iet kājām. Soma nebija smaga un vakars jauks. Uz ielām bija ļoti maz cilvēku. Bennets šķērsoja ceļu un gāja gar kādiem vārtiem, kad pēkšņi tife ! tika atrauti vajā, Bennetam soma izrauta no rokas un ēterī iēmērkts sūklis iesviests sejā. Kad Bennets, atguvis samaņu, uzmeklēja policistu, uzbrucējs jau sen bija nozudis.

Varēja puslīdz droši pieņemt, ka uzbrucējs sekojis Bennetam un aplaupīšana tikusi rūpīgi sagatavota. Uzbrucējs atradies dārzā un domājams, ja Bennets nebūtu gājis pāri cejam, tad tas būtu iznācis pa vārtiem, lai ietu Bennetam pretim.

Somu vēlāk atrada dārzā, turklāt tās saturs bija izmētāts zaļajā mauriņā. Džimmijs apmeklēja misteru Kolmenu, kurš vēl arvien dzīvoja viesnīcā, tomēr vakarus pa lielākai daļai pavadīja savā mājā.

«Es to nesaprotu,» saīdzis sacīja misters Kolmens. «Man apnicis sūdzēties policijai.»

«Vai somā atradās kaut kas vērtīgs?»

«Nē,» noteikti sacīja misters Kolmens.

«Tas ir dīvaini,» sacīja Džimmijs. «Tik kaprīzus zagļus man nav nācies redzēt. Vai jūsu virssulainis varētu atpazīt uzbrucēju?»

Misters Kolmens kratīja ar galvu.

Pēc šiem notikumiem pavisam negaidīti pie viņa ieradās Džoena, kura no rīta bija saņēmusi vēstuli no Doras.

«Dārgā Džoena, vai jūs neatrastu par iespējamu ierasties šeit un palikt pie manis, lai izkliedētu manas drausmas? Sī ir skaita māja, ļoti klusa un garlaicīga. Nams atrodas netālu no upes, un mums ir skaista maza laiviņa. Vai tas jums nebūtu pa prātam? Bez tam tēvs ir pieņēmis divus brašus dārzniekus, kuri spētu turēt Kupiju pienācīgā attālumā. Tas, man šķiet, būs jums pa prātam. Es cenšos aizmirst nabaga Loforda nāvi un Parkera drausmīgo galu. Grūti gan tas nākas. Lūdzu, atbrauciet!»

Kad Džimmijs bija vēstuli izlasījis, viņa sejas izteiksme kļuva nopietna.

«Man nepatiktu, ja jūs uz turieni brauktu,» viņš sacīja. «Kamēr atrodaties galvaspilsētā, man iespējams gādāt par drošību.»

Jaunava izskatījās samulsusi.

«Es vēlētos atstāt Londonu,» viņa stūrgalvīgi sacīja. «Dzīve šeit mani uztrauc.»

Džimmijam bija jāatzīst, ka šis iebildums ir būtisks.

«Bez tam,» viņa sacīja, «Doras rīcībā ir viņas abi spēcīgie dārznieki, tāpēc man nedraud nekādas briesmas. Lūdzu, sakiet, ka es varu braukt.»

«Man šķiet, ka jūs to varētu darīt,» viņš sacīja vilcinādamies.

Doras mājoklis «Upeskrasts» bija pa pusei koka, pa pusei mūra vasarnīca, pie nelielas upītes. Sī divstāvu vasarnīca neatradās tieši Marlovā, bet gan apmēram jūdzi ārpus pilsētas. Dora sagaidīja viņu stacijā un izskatījās labāk, nekā Džoena gaidīja.

Egļu puduris darīja vasarnīcu no ceļa nesaredzamu. Nams bija glīti mēbelēts, istabās daudz gaisa un gaismas. Džoena atslīga niedru krēslā savā lielajā guļamistabā, un pirmo reizi pēc daudzām nedēļām sajuta pilnīgu mieru.

Pēc tam pārģēbusies, viņa piebiedrojās Dorai upītes krastā. Līdztekus krastam atradās gara un šaura saliņa.

«Seit ir laivas nams,» smaidīdama sacīja Dora. «Patiesībā tas ir tikai jumts virs ūdens. Un te ir motorlaiva. Es jums parādīšu, kā ar to jābrauc.»

Stundas laikā viešņa iepazinās ar motora vadīšanu. Dora bija atmetusi drūmo garastāvokli un izskatījās tikpat jautra kā senāk, un abas nedomāja par traģiskajiem notikumiem, iekams pēc pusdienām no jauna nesēdēja lielajā istabā. Vakars bija vēss un kamīnā kurējās uguns.

«Vai esmu jums stāstījusi, ka Lofords gribēja mani precēt?» negaidot jautāja Dora.

«Kāpēc jūs ierunājāties par Lofordu?»

«Es par viņu domāju,» izklaidīgi atbildēja Dora. «Man Lofords patika. Par viņa sievu es nekad nebūtu kļuvusi, bet daudzas īpašības . . . Vai jūs zināt, kāds ir visdrausmīgākais piedzīvojums?»

Džoena pakratīja ar galvu.

«Ja jūs piesien pie jājamā zirdziņa,» sacīja jaunava, «un piespiež turpināt rotaļu. Sākumā tas ir patīkami un uztraucoši, bet pienāk laiks, kad vēlaties rotaļu izbeigt. Un tad redzat, ka esat iekalta važās.»

«Jūsu prātu nodarbina kaut kas sevišķs. Dora. Par ko jūs domājat?»

«Tāpat vien,» sacīja Dora, iesviezdama papirosu kamīnā un pēkšņi pieceldamās.

Bet Džoena nepiekāpās.

«Ar ko jūs rotajājaties? Vai tas ir Rekss?»

Jaunava svinīgi pamāja ar galvu.

«Jā, šinī gadījumā es esmu loti nopietna. Es nezināju, cik nopietns šis nodoms, līdz …»

Cik svārstīgs bija jaunavas garāstāvoklis, to atkal pierādīja pēkšņā pārsviešanās un citu tēmu.

«Kāda ir jūsu izglītība, Dora?»

«Pēc desmitā dzīves gada,» skanēja pārsteidzoša atbilde, «es vairs neesmu apmeklējusi skolu. Mana izglītība pamatojas tikai uz pašmācību — tāpēc arī esmu tāda mulķe. Pēc manām domām sievietes izglītība sākas un beidzas ar spēju glītā rokrakstā izteikt savas domas.»

«Bet jūsu tēvs droši vien …»

Dora kratīja ar galvu.

«Tēvs ne vienmēr bija bagāts,» viņa sacīja. «Ne vienmēr viņš tik daudz interesējās par mani, kā patlaban. Džoen, jums jāiet gulēt. Jūs varēsiet gulēt ciešā, veselīgā miegā, jo neviens nemēģinās ielauzties jūsu guļamistabā.»

Džoena bija viņai izstāstījusi par notikušo.

To nakti Džoena tiešām gulēja lieliski. Pamodusies viņa ieraudzīja Doras kalponi kārtojam glītu tējas servīzi uz galdiņa pie gultas.

«Kolmena jaunkundze aizgāja uz upi,» sacīja apkalpotāja. «Viņa piekodināja jūs nemodināt līdz pulksten desmitiem.»

«Vai jau desmit?» iesaucās Džoena, ar vienu rāvienu apsēzdamās gultā. •

Krastmalā nogājusi, viņa ieraudzīja Doru, kura mazajā motorlaivā sēdēdama, īrās gariem, drošiem vilcieniem. Airus laivā iecēlusi, viņa veikli izlēca krastā.

«Ja jūs būtu pamodusies agrāk, mēs peldētos kopā.»

«Kas noticis jūsu sejai?» Džoena jautāja.

Jaunavas gleznā sejas āda piesarka.

«Nekas sevišķs,» viņa sacīja. «Es izkāpu malā uz kādas no mazajām saliņām un paklupu.»

Džoena vairs neko nejautāja, tomēr nešaubījās, ka zīme uz Doras Kolmenas sejas nevarēja būt cēlusies no kritiena. Tās drīzāk bija sitiena pēdas.

Trīsdesmit treša nodaļa

•Motorlaivā viņas aizbrauca uz Henleju, kur iebaudīja tēju un atgriezās mājās vakara krēslā, lai sēstos pie pusdienu galda. Zagšus paskatīdamās uz nodevīgo zīmi, viņa redzēja, ka Dora bija bagātīgi lietojusi pūderi, ko parasti nemēdza darīt.

«Tēvs ieradīsies rīt vai parīt,» viņa sacīja, kad tās atkal bija apsēdušās pie kamīna. «To viņš man šodien paziņoja pa telefonu. Jūsu Džimmijs un Dikers nomocījuši viņu ar jautājumiem.»

Džoena paņēma grāmatu, ipēģinādama lasīt, un viņas viesmīlīgā saimniece centās darīt to pašu. Džoena slepus uzmeta skatienu Dorai. Izskatījās, ka to sagrābušas pēkšņas bailes. Viņas skatiens akli raudzījās kamīnā, aizvērto grāmatu tā turēja cieši sažņaugtiem pirkstiem, mute bija mazliet pavērta.

«Kas noticis?» uztraukti jautāja Džoena, un Dora it kā atmodās no nepatīkama sapņa.

«Nezinu. Vienkārši domāju.»

Dora ieveda Džoenu savā guļamistabā. Tā bija vienkāršāk mēbelēta nekā istabā, kura bija ierādīta viešņai. Pie sienas starp logiem atradās rakstāmgalds. Piegājusi pie loga, viņa aiztaisīja aizkarus. Viņa pavilka kādu atvilkni un izņēma brauniņu.

«Vai jūs esat lietojusi šādu ieroci?» jautāja Dora.

Džoena piekrītoši pamāja ar galvu.

«Jā. Rekss iemācīja mani šaut, kad es vēl biju pavisam maza meitene. Bet kāpēc jūs tā jautājat?»

Dora pārbaudīja ieroci.

«Kamerā ir viena patrona un, man šķiet, ka magazīnā deviņas,» Dora sacīja.

«Bet ko gan, Dieva dēļ? .. .» iesāka Džoena.

«Es jūtu, ka jūs šovakar esat daudz vairāk aizsargāties spējīga nekā es, un tāpēc aizdodu jums šo savu mazo sargeņģeli. Iesim.»

Džoenas plecus apkampusi, viņa to aizvadīja līdz guļamistabai.

«Viss kārtībā, izņemot to, ka nekas nav kartībā,» Dora nesakarīgi sacīja. «Esmu nervoza, un mani mierinās apziņa, ka vismaz viens cilvēks šajā mājā nekritīs histērijā.»

Viņa nolika revolveri uz tualetes galdiņa.

«Un tagad ar labu nakti, dārgā,» Dora dedzīgi noskūpstīja jaunavu. «Aizslēdziet durvis, tāpēc. . . tāpēc, ka es ticu aizslēgtām durvīm. Kalpotājiem ir paraša ienākt istabā visnevēlamākaja bridi,» viņa piebilda mazliet neveikli.

Džoena pavadīja viņu lidz durvīm, aizvēra tās un, mirkli vilcinājusies, pagrieza slēdzeni.

Viena palikusi, viņa apsēdās, pārdomādama Doras dīvaino izturēšanos. Vai Dora tiešām ticēja, ka sagaidāma Voltonu namā notikušā drausmīgā uzbrukuma atkārtošana? Viņa paņēma pistoli un ziņkārīgi apskatīja. Tad nolika to uz galdiņa blakus gultai.

Piecas minūtes pēc apgulšanās viņa jau bija aizmigusi, un pamodās tikai tad, kad kāda cilvēka kāja pieskārās gultas kājai. Džoena uzlēca sēdus. Istabā valdīja pilnīga tumsa, un viņa neko neredzēja. Viņa tikai zināja, ka cilvēki atrodas istabā, jo dzirdēja klusu elpošanu.

Kādu sekundi jaunava sēdēja sastingusi, tad viņa atcerējās brauniņu un izstiepa roku. Ierocis vēl arvien bija uz galda, un pirksti cieši satvēra pistoles spalu.

«Neslēdziet gaismu, jo nāksies to nožēlot,» sacija dobja balss no gultas kājgaļa.

«Kas jūs esat?» viņa jautāja.

«Celieties augšā,» atkal ierunājās tā pati balss, un pārbijušies Džoena atrāva drošinātāju.

Viens pēc otra atskanēja divi šāvieni. Viņa dzirdēja glāžu šķindēšanu un apspiestu baiļu kliedzienu. Nākošā sekundē jaunava izlēca no gultas, atsvieda pie malas aizkarus un atrāva vaļā logu, kas veda uz balkona.

Viņa nezināja, ko dara. Sirdi valdīja neizsakāmas bailes. Viņa pagriezās ar paceltu pistoli rokā.

«Es jūs nošaušu, ja tuvosities man.»

Tad zibens ātrumā viņa pārkāpa pār reliņiem un laidās lejā gar koka pilāru, tomēr ieroci neizlaida no rokām.

Kurp doties? Viņa butu varējusi gaidīt istabā lidz ierodas palīdzība, tomēr neiedrošinājās vairs ilgāk uzturēties briesmīgo svešinieku klātbūtnē.

Līdz Marlovai bija vesela jūdze. Arā vēl tumšs, lai gan austrumos jau sārtojās rīta gaisma. Tad Džoena atcerējās par motorlaivu un skrēja pār zaļo pļaviņu uz laivas nojumi.

Viņa rāva aiz važām un atslēga atvērās. Līdzko važas plunkšķēdamas iekrita ūdenī, viņa iedarbināja motoru, un skrūve sāka strādāt. Pagriezdamās, lai stūrētu uz upes vidu, viņa ievēroja divus tumšus stāvus, kas rāpus tuvojās laivu nojumei. Vienu no tiem viņa pazina. Tas bija dārznieks. Domājams, ka vīrieši sadzirdēja strādājam motoru, jo viens no tiem čukstus sacīja:

«Atgriezieties! Mēs jums neko nedarīsim.»

Tad viņa redzēja uzliesmojam šāvienu, un gar pieri nosvilpa lode. Viņa pagrieza stūres ratu, lai dabūtu laivu aiz salas.

Vajātāji tuvojās. Viņa dzirdēja airu klabēšanu, bet motorlaiva nebūt nebrauca ātri. Akumulators strādāja gauži vārgi. Dora viņai bija sacījusi, ka rit no rīta tas jāmaina.

Caur niedru biezokni Džoena izbrauca atklātā vietā un virzījās pa straumi uz leju, skrūvei gurdeni strādājot. Kaut izdotos sastapt upes policiju .. . Netālu atradās slūžas, un jaunava saprata, ka vajātāji viņu tur panāks. Tomēr, kur bija slūžas tur vajadzēja būt ari slūžu sargam. Sī doma deva zināmu pašpaļāvību, kā arī apziņu, ka viņas rokā ir astoņas nāvi nesošas lodes.

Vajātāju laiva arvien vairāk tuvojās, bet tad . . .

No spēja trieciena viņa nokrita uz muguras. Laiva bija uzskrējusi kādam šķērslim. Daudz maz atguvusies, viņa apzinājās, ka guļ ūdeni, jo motorlaivai izrādījās izsists caurums. Vajātāju laiva atradās jau pavisam tuvu. Viņa tvēra pēc pistoles, kuru pirms tam nolika sev līdzās uz sēdekļa, un izmisusi secināja, ka uz sola vairs nekas neatrodas. Drudžainā steigā viņa meklēja, bet pistole bija pagalam — acīmredzot, saduroties tā bija pārkritusi pār laivas malu.

Priekšā rēgojās kādas liellaivas pakaļgals, un straume nesa grimstošo laivu tai tuvāk.

«Nu, Voltonas jaunkundz!» iesaucās viens no airētājiem, un kāda roka satvēra viņas elkoni …

Trīsdesmit ceturta nodaļa

«Noless ir redzēts pilsētā,» sacīja Dikers, iepriekšējā vakarā pirms nupat aprakstītajiem notikumiem ienākdams Džimmija kabinetā brīdī, kad tas kārtoja papīrus, gatavodamies iet mājās.

«Kas viņu redzējis?» jautāja Džimmijs.

«Viens no mūsu darbiniekiem, kad gājis pāri Koventrī ielai. Policists mēģināja to panākt, bet Nippijs nozudis drūzmā. Varbūt mēs piešķiram viņam pārāk lielu nozīmi,» domīgi sacīja Dikers. «Iespējams, ka sirdapziņa to spiež nozust. Nesen izdarītas pāris ielaušanās zādzības. Kā ir ar policistiem, kuri jums bija vajadzīgi Marlovai? Galvenais priekšnieks nemīl sūtīt policistus ārpus Londonas, ja nav ārkārtējas nepieciešamības. Es runāju ar Bukinghemšairas policiju un turienes policijas priekšniecība ar mieru nostādīt pie nama policiju civilā tērpā, ja jūs to vēlaties.»

Džimmijs vilcinājās.

«Es rīt to nokārtošu.»

Viņš vairāk neko neteica, un Dikers nejautāja. Vēl pirms gulētiešanas Džimmijam ziņoja, ka no mistera Nolesa neesot atrastas nekādas pēdas.

«Varbūt viņš slēpjas no kāda cilvēka, ser,» sacīja Alberts, atnesdams Džimmijam naktstērpu.

«Tā domā arī misters Dikers,» atbildēja Džimmijs.

«Es neticu, ka viņš slēpjas no policijas,» sacija Alberts. «Viņš pārsteidza maini, kā sevišķi saprātīgs cilvēks un izteicās, ka nolēmis atmest zagšanu …»

«Tā viņi visi mēdz sacīt.»

Normālos apstākļos Džimmijs arvien mēdza agri celties. Viņš domāja, ka labāk var strādāt pirms sākusies diena. Arī torīt viņš jau strādāja, kad griezīgi iezvanījās telefons.

«Nestāstiet man, ka atkal kāds nogalināts,» sacīja Džimmijs, pazīdams nakts dežuranta balsi.

«Nē, ser, slepkavība nav izdarīta .. . tikai ielaušanās. Pagājušajā naktī zagji ielauzušies mistera Kolmena namā.»

Iesmiedamies Džimmijs pakāra telefona klausuli.

Džimmijam ierodoties, Bills Dikers jau atradās mistera Kolmena kabinetā, sarunādamies ar saimnieku. Rentejas ierēdņa ārējais izskats liecināja, ka ari ģērbies steigā.

«Se notikusi dīvaina lieta, Džimmij,» sacija Dikers, Džimmijam ienākot.

«Vai tie daudz ko piesavinājušies?» jautāja Džimmijs.

«Viņi neko nav piesavinājušies,» mierīgi sacīja Dikers, «tomēr tā ir vismazākā dīvainība. Ielaušanos izdarījis meistars. Visi signālzvanu vadi pārgriezti, trīs atslēgas atmūķētas, ceturtā izzāģēta, tomēr guļamistabās viņi nav iegājuši.»

«Bet kur tad viņi ielauzušies?» pārsteigts jautāja Džimmijs.

«Virtuvē,» skanēja atbilde.

«Virtuvē?» atkārtoja Džimmijs sarauktu pieri. «Tas ir dīvaini. Tātad viena nedēļas laikā ielaušanās izdarītas jau divās virtuvēs.»

Benneta stāstījums par notikušo sarežģīja lietu vēl vairāk. Tonakt viņš gulējis viens pats mājā, jo misters Kolmens bija pārcēlies uz dzīvi viesnīcā, bet pārējie kalpotāji gulēja ārpus nama. Bennets neko nebija dzirdējis vai redzējis, izņemot kādu cilvēku, kurš kāpis lejā pa trepēm. Tas bijis policists, kurš garāmejot ieraudzījis durvis līdz galam atvērtas, un iegājis namā, lai redzētu kas noticis. Durvju atslēga bija atmūķēta. Kolmena mājas durvis nebija ne aizbultētas, ne ari ar važu nostiprinātas. Iebrucējs bija iekļuvis namā ar nelielām vai pat bez grūtībām un caur viesistabu iegājis kalpotāju telpās, ceļā atmūķēdams vai ari izzāģēdams atslēgas.

Pirmo apskati pabeidzis, Bills Dikers paņēma Džimmiju zem rokas un izvadīja uz ielas.

«Kas šini gadijūmā jums visvairāk duras acīs, Džimmij?»

«Tie būtu viens vai divi apstākli,» atbildēja Džimmijs. «Pirmkārt, tas, ka Bennets nedzirdēja policistu, kad tas stāvēja trepju galā, saukdams: «vai še kāds ir?»»

Bills piekrītoši pamāja ar galvu.

«Pareizi. Bennets saka, ka policista sauciens esot viņu uzmodinājis. Bet, vai nu Bennets ir iebaidīts, vai ari melis. Viņam vajadzēja jau agrāk dzirdēt policistu.»

«Esmu gatavs derēt, ka viņš netika iebiedēts,» sacīja Džimmijs.

«Tad viņš bijis apdullināts ar miega zālēm,» secināja Dikers. «Un šo teoriju apstiprina paskaidrojums, ka viņam vēl nekad neesot tik grūti nācies pamosties un ka policista saucienu viņš dzirdējis it kā pusmiegā, tomēr nebijis spējīgs kustēties vai runāt.»

«Vai viņš kaut ko dzēris kopā ar svešiniekiem?»

«To es nejautāju,» sacīja Bills. «Bennets izteicās, ka neesot dzēris neko citu, kā tikai tasi kafijas pirms gulētiešanas, un labi atceroties, ka kafija bijusi neparasti rūgta. Viņš bija vienīgais cilvēks visā namā, tomēr …»

«Un tomēr,» pabeidza Džimmijs, «ja viņš iemidzināts, kāpēc zagji neiegāja istabā un neatņēma tam slēdzenes? Tādā kārtā viņi sev būtu aiztaupījuši daudz darba.»

Bills piekrītoši pamāja ar galvu.

«Tas ir otrs apstāklis, kas rada neizpratni. Džimmij, šī ielaušanās ir meistardarbs. Vecais Kolmens protams pārliecināts, ka ielaušanos izdarijis tas pats zellis, kurš to darīja pirmo reizi, bet šai teorijai nevaru piekrist. Pirmais cilvēks bija amatieris, bet šis ir meistars, pie tam ļoti inteliģents. Ņemiet tikai vērā, cik akurāti viņš ir strādājis, izgriežot atslēgu.»

Pēc saules lēkta abi policisti pabeidza apskati, kura tos galu galā noveda līdz pārtikas līdzekļu pieliekamajam ar tur atrodošos akmens slazdu.

«Seit nav ko zagt — ja vien viņi nav paņēmuši jusu vīnu, mister Kolmen,» labsirdīgi sacīja Bills Dikers.

Tad noliecās, pacēla durvis un apgaismoja telpu ar kabatas lukturīti.

«Vīns ir nozudis,» viņš pēkšņi sacīja.

«Nozudis?» atkārtoja Kolmens baiļu pilnā balsī. «Nozudis, jūs sakāt?»

Bills neatbildēja, bet nokāpa lejā. Pēc īsa brītiņa viņš atgriezās.

«Jūs esat zaudējis savu 58. gada portvīnu, mister Kolmen, ja vien neaizsūtījāt to atpakaļ likumīgajam īpašniekam.»

Kolmens kratīja galvu. Viņa seja tagad bija spocīgi bāla. Viņš mēģināja runāt, bet balss neklausīja.

«Nozudis? Vīns nozudis!» viņš stostījās.

Džimmijs raudzījās piemiegtām acīm.

«Kādā ziņā gan vīna zaudējums jūs tik ļoti sāpina?» viņš laipnā balsī jautāja.

«Tas. . . tas nepiederēja man,» uzrunātais izgrūda. «Tas nepiederēja man,» viņš stenēja, un Džimmijs domāja, ka šie piedzīvojumi laupījuši tam prātu.

Trīsdesmit piektā nodaļa

Bennets bija atgriezies savā istabā, lai uzmeklētu Dikera pieprasīto slēdzeni. Saņemot visus spēkus, misters Kolmens atguva agrāko savaldīšanos.

«Tādi notikumi mani skumdina,» viņš sacīja. «Zaudēt citu cilvēku mantu . .. Man vajadzēja to atdot…»

Dikers apgaismoja ar lukturīti apakšzemes telpu, un misters Kolmens, ceļos nometies, raudzījās lejup. Skatiens, bija tik dīvains, ka Džimmijs nekādi nespēja to izprast.

«Jā, vīns ir pagalam,» konstatēja Kolmens, nevarīgi raudzīdamies visapkārt.

Jau otrreiz šajā nedēļā Kolmena namu izkratīja no bēniņiem līdz pagrabam, bet izrādījās, ka nekas cits nav nozudis.

Džimmijs atcerējās Nippija Nolesa vārdus, ka Tods Haidns ir cilvēks ar dzelzs gribu un dzelzs rokām. Sagūstīt viņu nozīmētu uz visiem laikiem iznīcināt ļauno varu, kāda bija izpaudusies šīs organizācijas briesmu darbos.

Viņš gatavojās aiziet, kad tam pievienojās misters Kolmens.

«Vai jums nav iebildumu, ka eju līdzi. Sis nams mani uztrauc. Šķiet, ja šeit palikšu ilgāk, tad zaudēšu prātu. Nabaga Pārķers . . . Nabaga Koletts! …»

Džimmijs paskatījās pulkstenī. Bija ceturksnis pāri sešiem.

«Man būtu jāiet gulēt, tomēr es vēl iešu uz Skotlendjardu,» viņš sacīja.

«Vai jūs neiebilstu, kaptein, ja ietu līdzi?»

«Uz Skotlendjardu?» pārsteigts vaicāja Džimmijs. «Nē, man nekas nav pretī.»

«Man jums kaut kas stāstāms.» Kolmens nervozi paskatījās apkārt. «Jā, ir kaut kas, ko vēlos jums izstāstīt,» viņš sacīja.

«Ļoti labi,» noteica Džimmijs. «Nāciet līdzi.»

Viņi šķērsoja Lenghema laukumu, iegriezdamies Rīdženta ielā.

«Jūs varbūt domājiet, ka tas ir dīvaini,» sacīja misters Kolmens.

Viņš apklusa, un balss patētiskā noskaņa izzuda.

«Es runāju kā auša,» viņš sacīja.

Tālāk viņš vairs neteica ne vārda, līdz abi iegriezās Haimerketā. Tad, viņiem virzoties uz leju, atskanēja motorratu ārkārtīgi skaļa sprakšķēšana. Kolmens atskatījās. Tas bija visskaļākais braucamais, kādu Džimmijs jebkad bija dzirdējis, un arī viņš pagriezās, lai paskatītos uz vīru dzeltenajā ādas žaketē, ar cieši galvā uzmaukto ādas cepuri ar lielām raga brillēm. Motorrati tuvojās.

«Troksnis pārāk skaļš,» sacija Džimmijs, bet misters Kolmens atspiedās pret viņu un būtu pakritis, ja slepenpolicists to neturētu.

«Ķeriet viņu!'.'. .» Kolmens tikko dzirdami sacīja.

Džimmijs uzrāva vīru kājās.

«Turieties^» viņš sacīja. «Kas jums notika?»

Bet Kolmens, kuru tas turēja savās rokās, vairs neatbildēja. Sākumā kapteinis domāja, ka cilvēks paģībis, tāpēc nesa to pie tuvākā nama trepēm un nolika uz pakāpieniem. Policists posteni bija redzējis misteru Kolmenu sabrūkam un steidzīgi pienāca klāt.

«Man šķiet, ka viņš ir paģībis,» sacīja Džimmijs.

«Tā!» aizdomīgi sacīja policists. «Kas viņš ir?»

«Tas ir misters Kolmens, un es esmu slepenpolicijas inspektors Sepings.»

«Tuvumā atrodas aptieka. Varbūt ienest viņu tur?»

Džimmijs noliecās, lai paceltu gulošo vīru, kad pēkšņi ieraudzīja asinis.

«Viņš ir ievainots,» kapteinis sacīja.

Lode bija ķērusi Kolmenu tieši virs sirds, un asinis plūda aumaļām. Viņi abi to pacēla un ienesa aptiekā, bet Džimmijs jau zināja, ka ievainotā stāvoklis ir bezcerīgs. Kolmens nomira pēc stundas ceturkšņa.

Sepings steigšus devās atpakaļ uz notikuma vietu un atrada policistu turam sapulcējušos ļaužu baru pienācīgā attālumā.

«Izšauti divi vai trīs šāvieni. Paskatieties, ser,» Viņš norādīja uz diviem caurumiem veikala sienā. «Automātiskā pistole, lai gan šāvienus nedzirdēju.»

«Vai jūs dzirdējāt motorratus?» jautāja Džimmijs.

«To vīru, kas sacēla troksni? Es gandrīz apturēju viņu par to, ka tas brauca bez trokšņa stāpētāja.»

«Viņam bija trokšņa slāpētājs, tikai tas bija uz automātiskās pistoles.»

Trīsdesmit sestā nodaļa

Nomierinājies Džimmijs iedomājās par Doru. Kādu iespaidu šī traģēdija atstās uz jaunavu? Viņai tas jāpaziņo, kaut arī uztraukums to varētu nonāvēt. Viņš deva rīkojumu visiem policijas posteņiem un tūdaļ saņēma ziņas par slepkavu. Tas bija braucis caur Admiralitātes arku, Zaļo parku, redzēts uzbraucam Konstitūcijas pakalnā un nogriežamies Haidparkā, braucot Bruņinieku tilta virzienā. Tad pēdas nozudušas, līdz beidzot, ap pulksten septiņiem rītā motorrati atrasti krūmos līdz ar braucēja ādas svārkiem un cepuri. Pats braucējs bija nozudis.

Dikers apmeklēja rentejas ierēdņus un bija pārsteigts dzirdot, cik mazu un nesvarīgu vietu nelaiķis misters Kolmens ieņēmis.

«Viņš bija sīks kancelejas ierēdnis,» sacīja attiecīgās nodaļas vadītājs, un minēja algu, kurā1 pārsteidza Dikerū ar savu niecīgumu. «Man arvien bija tāds iespaids, ka viņam ir sāvs kapitāls,» sacīja ierēdnis, «un ka viņš strādā rentejā izpriecas dēļ. Cik man zināms, ienaidnieku viņam nebija. Taisnību sakot, es ļoti maz ko zinu par Kolmena privāto dzīvi, lai gan biju ļoti pārsteigts, ka viņš savu vienmuļo darbu Uzskata par tik interesantu.»

Dikers ņēma savā pārziņā nelaiķa papīrus. Džimmijs Sepings ierodoties atrada Bennetu gaidām ar lielu, aizzīmogotu aploksni rokā.

«Seit ir nabaga mistera Kolmena dokumenti,» sulainis sacīja. «Misters Dikers uzdeva man atnest tos jums un paziņot — viņš domājot, ka esot atradis Kupiju.»

«Tā!» pārsteigts sacīja Džimmijs'.'. i* Uz kurieni gan misters Dikers aizgāja?» '.'-'V

«Viņš steidzās uz Nordhemptonās Vilcienu, kas atiet pusdeviņos,» sacīja Bennets. «Mistei*1 Seping1 , ko lai es daru? Nabaga Kolmena jaunkundze!…» )lui)xi

«Vai viņa jau zina?» jautāja Džimmijs, bet Bennets pakratīja ar galvu.

«Kas pēc jūsu domām ir Kupijs, ser? Man ir sava teorija,» viņš nopietni sacīja. «Varbūt, jūs mani noturēsiet par prātu zaudējušu vai ļaunprātīgu, ja es to izstāstīšu.»

«Stāstiet!»

«Domāju, ka tas ir misters Voltons,» stūrgalvīgi sacīja Bennets, «un tā domāja arī misters Kolmens. Reiz es dzirdēju, ka viņš Doras jaunkundzei asi izteicās par misteru Voltonu.»

«Tādas domas jūs varat atmest, Bennet,» stingri sacīja Džimmijs. «Misters Voltons nav lielāks kriminālnoziedznieks kā es pats.» Un redzēdams, ka Bennets nav pārliecināts, viņš labsirdīgi turpināja: «Tagad mēs ikvienu turam aizdomās. Misters Dikers pat turēja aizdomās misteru Kolmenu. Es nezinu, kas jums būtu darāms. Man šķiet, ka darīsiet pareizi, palikdams šeit, līdz Kolmena jaunkundze noteiks, ko darīt. Braukšu uz Marlovu un runāšu ar viņu. Starp citu, vai misters Kolmens vēl kādreiz izteicās par misteru Voltonu?»

Bennets vilcinājās.

«Nē, ser. Aizdomas jau krita uz daudziem. Viņš domāja, ka Kupijs ir cilvēks, kam sakari centrālajā kriminālpolicijā.»

Džimmijs pēkšņi pārdzīvoja vienu no saviem fantastiskiem smadzeņu saviļņojumiem un rīkojās saskaņā ar to.

«Vai misters Kolmens runāja par Todu Haidnu?» viņš jautāja.

«Tods Haidns. Nē, ser, tādu vārdu es neatceros.»

Tiklīdz Bennets bija aizgājis, rakstvedis ienesa Džimmijam telegrammu. Nesteigdamies viņš to atplēsa.

«Ierodieties Marlovā nekavējoties. Džoena nozudusi. Lūdzu, ataiciniet kādu policistu vai citu cilvēku, kas atlauztu durvis.

Dora.»

Džimmijs nobālēja, iedomādamies šo vardu īsto nozīmi. Viņam izskrienot pagalmā, kāds palīgkomisārs iebrauca ar savu automobili, un īsos vārdos kapteinis paskaidroja tam savu vajadzību.

«Protams, ņemiet mašīnu,» skanēja atbilde, un jau pēc dažām sekundēm viņš drāzās uz Celsijas pusi.

Izkļuvis ārpus pilsētas, viņš burtiski uzlidoja Kverrija kalnā, tad pa līkumaino ceļu iedrāzās Marlovā. Pie Doras mājas nebija nekas redzams. Uz klauvēšanu neviens neatsaucās. Virtuves durvis bija aizbultētas un aizsprostotas. Atgriezies mājas priekšpusē, Džimmijs ieraudzīja atvērtu logu, pa kuru varēja nokļūt uz mazā balkona, kas bija ierīkots uz priekšnama jumta. Bez vilcināšanās viņš palēcās un, pīlāru ar ceļiem aptvēris, uzvilkās līdz balkona reliņiem. Ielīdis pa atvērto logu, kapteinis Sepings redzēja, ka nokļuvis sievietes guļamistabā, kuras gulta bija lietota. Turklāt drēbes bija glīti sakārtotas uz krēsla atzveltnes. Kāds cits logs bija izsists un drēbju skapja spogulis sadragāts — acīmredzot ar lodi. Visu to viņš redzēja ar pirmo acu uzmetienu. Džimmija sirds sāpīgi savilkās. Tā bija Džoenas istaba! Viņš pazina uz galda nolikto Džoenas somu.

Durvis uz blakus istabu nebija aizslēgtas. Viņš tās paraustīja, un kāda vāja balss atsaucās.

Tā bija vēl viena guļamistaba, bet slepenpolicists nekam nepiegrieza vērību, izņēmot sievieti, kura bija nometusies ceļos pie loga. Viņas rokas bija cieši sasietas un striķis sāpīgi savilka kopā elkoņus.

Džimmijs noraudzījās, nespēdams izrunāt ne vārda. Vai gan šī jaunava ar sarkanajām acīm un sadauzīto seju varēja būt

Dora Kolmena? Viņa sāpīgi noraudzījās Džimmijā. Bālās lupas kustējās, bet viņa nespēja izrunāt ne vārda. Ēdamistabā viņš atrada degvīna pudeli un, uznesis to augšā, rīvēja notirpušās rokas un apmērcēja pieri, līdz jaunava atguva samaņu.

«Kur Džoena?» slepenpolicists vaicāja.

«Nezinu. Es izdarīju visu, lai viņa izglābtos. Pat iemācīju vadīt motorlaivu. Cik zinu — Džoena uz tiem šāvusi, tomēr pati nespējusi izglābties, tāpēc arī viņš atgriezās un mani piekāva.»

«Kas jūs piekāva?»

«Tods Haidns,» Dora atbildēja pēc klusuma brīža.

«Dora, ko jums nozīmē šis cilvēks?» Džimmijs vaicāja, it kā jau būtu paredzējis tamlīdzīgu atbildi.

«Neko,» skanēja rūgta atbilde. «Viņš bija mans saimnieks. Tāpat kā Kolmena saimnieks. Nabaga . .. Kolmens … Viņi to nogalinās.»

Džimmijs neticēja savām ausīm.

«Vai Kolmens bija jūsu tēvs?»

«Nē, mēs nebijām pat radinieki. Tātad viņi to jau nogalinājuši. Es uzreiz sapratu, ka viņi to nogalinājuši. Džimmij, es esmu tā pati Jūlija, par kuru stāstīja Nippijs Noless. Domāju, ka jums jau sen to vajadzēja nojaust.»

«Kas ir Tods Haidns?»

«To es nedrīkstu teikt. Jums viņš jāatrod bez manas palīdzības.»

Viņa bija nelokāma. Jau kopš bērnības tai bija iepotēts noziedznieku galvenas bauslis — neizdot līdzdalībniekus.

«Ko es varu darīt jūsu labā, Jūlij?» vaicāja Džimmijs pēc kāda laika, kad viņa jau bija paspējusi atgūties. «Man ļoti žēl . . . bet jums tomēr laikam nāksies atbildēt par līdzdalību slepkavībās.»

«Par slepkavībām es neko nezināju. Tods nevienam neuzticēja savus plānus. Viņš visu iecerēja vienatnē, bet pec tam pavēlēja. Tagad es varu pateikt — tieši viņš nogalināja Pārķeru, jo uzskatīja, ka tas rīkojies nemākulīgi, tāpēc sodāms jvisnežēlīgākā veidā.»

«Ko viņš jums nozīmēja?» nikni prasīja Džimmijs.

«Neko, pilnīgi neko,» Jūlija čukstēja. «Manā sirdī nav ne kripatas viltus. Todu neinteresēja sievietes, viņā vispār nav nekādu cilvēcisku jūtu. Es biju nulle, bandinieks šajā spēlē. Tāpēc jums . . . jums, Džimmij, pēc iespējas ātrāk jādabū viņu rokās, citādi tas dabūs jūs. Atgriezies viņš teica, ka esmu tos nodevusi, jo iedevusi pistoli. Tāpēc sita mani. Mes vakarrīt satikāmies uz salas, un tur jau viņš mani sita. Šorīt agri atnāca zēns, piena iznēsātājs. Es nevarēju atraisīt saites, tomēr man izdevās sasniegt rakstāmgaldu un uzrakstīt telegrammu.»

Džimmijs sāka saprast.

«Zīmīti es izmetu pa vaļēju logu līdz ar naudu. Mēģināju ar viņu sarunāties, bet viņš nedzirdēja.»

Džimmijs izgāja uz ceļa, cerēdams atrast kādu ziņnesi, kas varētu ataicināt Marlovas policiju. Garām brauca kāds velosipēdists, ar kura palīdzību slepenpolicists aizsūtīja vēstuli. Viņš vēl sarunājās ar jaunavu, kad soļi apakšā liecināja par policijas ierašanos.

«Dora, esmu nolēmis neikpaust jūsu līdzdalību šajā bandā,» viņš sacīja. «Jūs varēsiet viņiem stāstīt to pašu, ko stāstījāt man, tikai Toda vārdu neminiet.»

Viņa piekrītoši pamāja ar galvu. Džimmijs vairs netērēja laiku. Kāds braucējs to aizveda uz Marlovu. Viņš paņēma laivu un brauca pa straumi uz leju, rēķinādamies ar varbūtību, ka Džoena būs braukusi šinī virzienā, tomēr drīz vien zuda pēdējās cerības. Motorlaivu atrada uz vakariem no Kukshemas slūžām. Kāds makšķernieks tika redzējis laivu guļam upes dibenā. Slūžu sargs tajā naktī netika modināts.

«Ja lēdijai būtu bijis kritisks stāvoklis, viņa droši vien sauktu mani,» tas sacīja. «Es gandrīz visu nakti negulēju, logs bija apgaismots un viņa nevarēja to neieraudzīt.»

«Kādi kuģi šodien izbraukuši caur slūžām?» jautāja Džimmijs.

Slūžu sargs uzskaitīja virkni peldošu braucamrīku, sākot ar ogļu liellaivu un beidzot ar mazu laiviņu.

«Vai jūs neizlaidāt caur slūžām motorlaivu jeb kādu citu laivu, kurā lēdija varētu būt paslēpta?»

Slūžu sargs kratīja ar galvu.

««Dora» izbrauca caur slūžām pulksten septiņos,» viņš sacīja.

««Dora»?» steigšus pārtrauca Džims. «Kas tā tāda?»

«Tā ir liellaiva,» atbildēja slūžu sargs, un Džimmija cerības izzuda.

«Desmit minūtes vēlāk caur slūžām brauca «Nansija». Tad no Maidenhedas ieradās «Zelta Sirds».»

Džoena varēja būt izkāpusi krastā. Tomēr jūdzēm tālu ap upi nevienā mājā nebija redzēta lēdija naktstērpā. Pienāca pēcpusdiena, un viņš vēl arvien neko nebija uzzinājis. Iekritušām acīm, noguris Džimmijs atgriezās Skotlendjardā. Tikko atkrita krēslā, ienāca inspektors Levijs.

«Kur ir Bills Dikers?» tas jautāja.

«Es nezinu,» noguris atbildēja Džimmijs. «Ak tā, viņš aizbrauca uz Nordhemptonu, lai atrastu Kupiju. Vismaz tāda ir pēdējā ziņa, ko saņēmu.»

«Kupijs ir nositams! Billam pēcpusdienā bija apspriede un to viņš nekādā ziņā nekavētu. Bez tam pulksten piecos viņš bija izsaucis divus cilvēkus.»

«Jā, Bennets, Kolmena virssulainis, sacīja, ka Dikers nodomājis braukt uz Nordhemptonu ar vilcienu, kas atiet pusdeviņos.»

«Pusdeviņos neviens vilciens uz Nordhemptonu neatiet. Arī agrāk tāds vilciens nav bijis. Vilciens uz Nordhemptonu atiet pulksten deviņos piecpadsmit. Tādu kļūdu Dikers nebūtu pieļāvis. Kur Dikeru redzēja pēdējo reizi?»

«Kolmena namā,» sacīja Džimmijs.

Viņš piecēlās, izvilka rakstāmgalda atvilktni un iebāza kabatā ieroci.

«Es gan ļoti reti ņemu līdzi šaujamos,» slepenpolicists sacīja, «bet šajā gadījumā man tas jādara. Savāciet visus vīrus, kuri vien dabūjami, un ielenciet Kolmena namu. Es iešu turp, lai apcietinātu Todu Haidnu alias Bennetu. Skaidrs, ka Kupijs, Haidns un Bennets ir viena un tā pati persona.»

Trīsdesmit septītā nodaļa

Taksometri atveda pie Portlendas laukuma mazu slepenpolicistu armiju, un, kad nams bija ielenkts, Džimmijs pieklauvēja pie durvīm. Durvis atvēra pusmūža kalpone.

«Man šķiet, ka misters Bennets ir savā istabā, ser. Es viņu ataicināšu.»

«Nepūlieties,» sacīja Džimmijs, iedams viņai garām. «Gaidiet šeit.»

Viņš uzskrēja pa trepēm. Benneta istabas durvis bija pievērtas, un viņš tās atgrūda ar pistoles stobru. Istaba izrādījās tukša. Džimmijs paskatījās pa atvērto logu un redzēja, cik grūti ielenkt namu, kura sētas puse iziet uz visu Portlendas ielas namu pagalmiem. Inspektors nekavējās ar istabas kratīšanu, bet atkal noskrēja pa trepēm lejā un iegāja noliktavā, zem kuras atradās slepenā istaba. Uz lūkas bija uzstumts galds.

«Baidījos, ka tas tā būs,» sacīja Džimmijs, palīdzēdams nostumt galdu.

Sekundi vēlāk durvis jau bija paceltas un, ceļos nometies, Džimmijs noraudzījās tumšajā telpā.

«Te ir kāds cilvēks,» viņš-sacīja. «Dodiet man spuldzi.»

Uzmetis skatienu stūrī sakņupušajam stāvam, viņš ielēca tumšajā telpā.

«Nāciet šurp!» Džimmijs sauca. «Misters Dikers ir šeit.»

Dikers bija bez samaņas, kad to uzvilka augšā un nolika uz pieliekamā kambara grīdas. Atlika tikai pabrīnīties, kā viņš spējis pārciest šo briesmīgo pārbaudījumu. Vēlāk Bills Dikers paskaidroja, ka tas palifi^dļZīvs, pateicoties tam, ka apakšzemes telpā bijusi ierīkota, piaza svina caurule.

Vēlāk, apskatot Benņeta i^tabjft, Džimmijs pārliecinājās, ka tas bija pametis dzīvokli steigā, tomēr nebija iespējams noteikt, vai viņš atstājis māju īsi. pirms policistu komandas ierašanās, vai arī pēc tam izlēcis pa logu, no kura bija viegli tikt uz žoga. Pāris netīru ādas cimdu un braukšanas apliecība, kura izdota uz Benneta vārda, bija svarīgākais atradums. Neskatoties uz tīri automātisku dienesta pienākumu pildīšanu, Džimmija sirds sažņaudzās bailēs un sāpēs, pret kurām viņam nebija nekāda līdzekļa.

«Džoena ir nozudusi, Džoena ir nozudusi!» atkārtoja smadzenes. «Kāpēc gan tu vēl nodarbojies ar Benneta istabas kratīšanu? Kāpēc tu sēdi šeit, kad viņa tevi sauc?»

Pulkstenis bija desmit, kad Džimmijs sēdās taksometrā. Tobrīd piesteidzās kāds policists.

«Kapteini Seping, šī vēsts nosūtīta pirms desmit minūtēm pa bezdrāts telefonu.»

Džimmijs iesteidzās priekšnamā un izlasīja paziņojumu. Ziņa bija lakoniska, tomēr viņš juta, ka varētu no prieka raudāt.

«Paziņojiet kapteinim Sepingam Skotlendjardā, ka es esmu drošībā. Džoena.».

«Kad šī vēstp pjpijiāica?» viņš aizsmacis jautāja.

«Uz lapas stūra atzīmēts, ser,— pulksten deviņos trīsdesmit piecās un atkārtots deviņos četrdesmit piecās.»

Tātad drošībā gan, bet kur un kā?

Alberts droši vien gaidīja inspektoru ierodamies, jo dzīvokļa durvis atvērās, jau Džimmijam ņemot atslēgu no kabatas.

«Se ir kāda lēdija, kura vēlas jūs redzēt,» čukstēja sulainis.

«Kā sauc lēdiju?» jautāja Džimmijs mežonīgā cerībā.

«Kolmena jaunkundze,» sacīja Alberts.

♦          Dora!» Viņš par to bija pilnīgi aizmirsis.

Dora sēdēja pie galda, rokas klēpī salikusi, un tumšās acis drudžaini mirdzēja.

«Džoena ir drošībā,» viņš sacīja, aizvērdams aiz sevis durvis. «Mēs patlaban saņēmām telefonogrammu.»

«Paldies Dievam! Vai jums vēl kaut kas zināms?»

«Es zinu, ka Bennets ir Tods Haidns,» viņš mierīgi sacīja.

♦     Priecājos, ka jums tas zināms, pretējā gadījumā man tas jums būtu jāizstāsta. Jā, viņš tiešām ir Tods.»

Brītiņu klusējusi, viņa atkal ierunājās:

«Džimmij, vai es nevaru šonakt pārgulēt šeit?»

«Seit pārgulēt?» slepenpolicists pārteigts sacīja. «Bet, cienījamā jaunkundze…»

«Vai jūs nesaprotat, ka Tods mēģinās mani nogalināt? Viņš domās, ka esmu to nodevusi.»

«Protams, jūs varat palikt,» sirsnīgi sacīja Džimmijs. «Alberts, kurš pedantiski skatās uz pieklājību, gan jutīsies aizskarts, bet es neko nebēdāju par to, kas šonakt varētu notikt,» viņš jautri sacīja, un jaunavas seja atplauka smaidā.

«Tāpēc, ka atradāt Džoenu! Kur viņa ir?»

«To es nevaru pastāstīt,» viņš sacīja un paskaidroja, kā saņemta šī vēsts.

«Cik dīvaini! Lofords droši vien būs bijis turpat. Protams, ka viņa atrodas uz tās pašas jahtas.»

«Uz jahtas? Bet Temzas augšgalā neatrodas neviena jahta.»

«Viņi jahtu, varbūt, izvilkuši krastā,» jaunava neatlaidās. «Lofords stāstīja, ka tam nācies braukt ne mazāk kā trīs stundas, iekams nonācis galā.»

«Vai viņš jums vēl kaut ko stāstīja?»

«Neko daudz. Es biju domājusi, ka Lofords mūs visus nodevis. Par viņa noslepkavošanu man nekas iepriekš nebija zināms.»

Džimmijs bija pārāk noguris, tāpēc ieminējās, ka iešot uz tuvējo viesnīcu, tomēr šim priekšlikumam jaunava nepiekrita.

«Jūs gribat atstāt mani vienu? Vai jūs neietu gulēt un neatļutu man sēdēt un lasīt?»

«Vai jums šķiet, ka viņš nāks?»

«Es esmu pārliecināta. Viņš spiests mani nogalināt, citas izejas tam nav! Es esmu vienīgais dzivais liecinieks! Kolmens būtu viņu nodevis, tāpēc gāja kopā ar jums uz Skotlendjardu. Bet Tods to zināja, sekoja un nogalināja.»

«Ja es apsolītu palikt nomodā, vai tad jūs ietu gulēt?» viņš jautāja, tomēr jaunava tam nepiekrita.

«Man miegs nenāk. Lūdzu, lūdzu, ejiet gulēt, Džimmij. Vienīgi, vai šī nama ārpusē ir trepes?» viņa jautāja.

Džimmijs to nezināja, bet Alberts apgalvoja:

«Jā gan, jaunkundz.»

«Vai šīs kāpnes ierīkotas jūsu logu tuvumā?» viņa jautāja un noskaidroja, ka tās no tiesas sniedzas līdz pat Džimmija guļamistabas logiem.

«Viņš ieradīsies divos,» mierīgi sacīja jaunava.

Džimmijs sagatavojās naktij. Jaunava bija noraidījusi piedāvāto gultu, tāpēc viņai iekārtoja viesistabā kušeti, kur tā apgūlās pilnīgi saģērbusies. Džimmijs bija izstūmis koridorā atzveltnes solu un aizbīdījis to priekšā durvīm. Tur novietojās Alberts, kamēr pats viņš, iegājis guļamistabā, atbīdīja gultu no loga un iekārtojās tā, lai būtu pārredzams pagalms.

Pusnaktī elektrisko gaismu nodzēsa, izņemot mazu spuldzīti viesistabā, un Džimmijs apgūlās, gan palikdams visai modrs, jo labi zināja, ka jaunavas brīdinājums nebija bez pamata. Visapkārt valdīja klusums, kurd traucēja tikai kāda smagā automobiļa rūkoņa uz ielas. Nekas nenotika. Acīmredzot jaunavas bailes izrādījušās nepamatotas. Līdzko viņš to secināja, logu aizsedza ēna. Džimmijs paņēma pistoli un apsēdās, gaidīdams uzbrukumu.

Labu brīdi nekas nenotika, un Sepings jau iedomājās, ka acis to pievīlušas. Tad kaut kas smags sadragāja loga rūti un dobji nokrita uz grīdas. Tikai vienu sekundi Džimmijs nezināja, kas darāms, tad, atspiedies pret sienu, sagrāba matrača stūri un ietinās tajā. Atskanēja apdullinošs sprādziens, kurš to pacēla gaisā no gultas un atkal nosvieda atpakaļ. Tad iestājās klusums.

Trīsdesmit astota nodaļa

Kāds tērauda gabals bija izspiedies cauri matracim un nobrāzis rokai ādu, tomēr viņš to pamanīja tikai vēlāk. No gultas izkūņojies, Džimmijs sniedzās, lai ieslēgtu elektrisko gaismu, bet izrādījās, ka tā sabojāta. Viņš atgrūda sabojātās durvis un iegāja istabā, kurā gulēja Dora.

«Tā bijusi Milla sistēmas bumba,» Džimmijs paskaidroja. «Jā gan, tā bija Milla sistēmas bumba. Es jau tā domāju, kad izdzirdu to nokrītam uz grīdas.»

«Šoreiz viņš nemēģināja nogalināt jūs,» lēnām sacīja Dora. «Viņš bija iedomājies, ka tur guļu es.»

Uz ielas bija dzirdami ugunsdzēsēju zvani. Kāds kaimiņš bija izsaucis ugunsdzēsējus, tiklīdz sadzirdējis sprādziena troksni. Policija uzmanīgi apskatīja nama pagalmu, bet, kā jau Džimmijs gaidīja, neko neatrada. Postījumi dzīvoklī izrādījās daudz lielāki, nekā Džimmijs iedomājās. Laimīgā kārtā pirmajā stāvā bija mēbelēts dzīvoklis, kura īpašnieks izrādījās aizceļojis, un vārtnieks, kuram bija uzdots sameklēt jaunu iemītnieku, atgādināja par to Džimmijam.

«Ja mūsu draugs netraucēs ari nakošajā naktī, tad, man šķiet, ka varēsim justies pāris dienas drošībā. Tomēr pilnīgas drošības labā esmu nodomājis spert noteiktus soļus, lai novērstu līdzīgu notikumu atkārtošanos,» sacīja Džimmijs.

Pulkstenis bija vienpadsmit, kad viņš pamodās, neizpratnē noraudzīdamies svešā istabā un brīnīdamies, kāpēc guļ zem debeszilas, sārtām rozēm izgreznotas dūnu segas. Apģērbies viņš izgāja koridorā un pieklauvēja pie jaunavas durvīm.

«Vai viss kārtībā?» viņš jautāja un, saņēmis apstiprinošu atbildi, aizgāja, nenogaidīdams brokastis.

Naktī Bills Dikers bija atguvis samaņu, tomēr vēl arvien izskatījās vārgs.

«Vai jūs noķērāt to zelli?» bija Dikera pirmais jautājums.

«Nē, bet viņš gandrīz nogalināja mani.»

«Tas nav viens un tas pats,» vārgā balsī norūca Bills. «Džimmij, neaizmirstiet, ka jums darīšana ar īstu meža zvēru. Un jums viņš jānogāž, iekams tas nogāž jūs!»

«Slimnieku kopēja neļauj jums daudz runāt, tomēr izstāstiet, kā jūs nokļuvāt tajā elles caurumā.»

«Viņš mani tur ievilināja. Viņš mani piekrāpa ar stāstu, ka esot atradis izeju no apakšzemes telpas, un es kā auša tur nokāpu. Tikko manas kājas bija pieskārušās bedres dibenam, aizkrita vāks.»

Džimmijs piekrītoši pamāja ar galvu.

«Bennets savācis visas vēstules, kuras acīmredzot palikušas Kolmena istabā, un atnesa tās uz Skotlendjardu ar nostāstu, kurš pievīla mani! Viņš ir izveicīgs zellis. Skaidrs, kāpēc Bennets nedzirdēja policista saucienus. Viņš, droši vien, ieradās pēc policista un stāvēja kāpņu telpā. Stāsts par to, ka apdzirdīts ar miega zālēm, ir tīrie nieki. Bennets bija bandas vadonis. Tagad atceros Nippija vārdus, ka viņš neatlaidīgi prasījis, lai ikviens spēlētu savu lomu arī tad, ja nav skatītāju …»

Se iejaucās modrā un norūpējusies vecākā māsa. Džimmijs bija spiests steigšus atvadīties. Viņš atgriezās mājās, jo uztraucās par to, vai gan prombūtnes laikā Tods Haidns nav dabūjis jaunavu savās rokās. Pēc aizvadītās nakts Dora bija kļuvusi ievērojami jautraka un mierīgāka.

«Bet varēja būt daudz ļaunāk,» jaunava mierīgi sacīja. «Domājams, ka jūs par viņu vairs neko neesat dzirdējuši?»

Džimmijs piekrītoši pamāja ar galvu.

«Un nedzirdēsiet ari!» viņa sacīja. «Tods nav vienkāršs noziedznieks. Viņš ir izveicīgs aktieris, lielisks stratēģis. Viņam ir ducis paslēptuvju, kurās var paglābties, ja tam seko vajātāji.»

«Vai jums kādas no tām zināmas?»

Viņa brītiņu padomāja.

«Jā, ir gan dažas man zināmas, bet es nedomāju par viņu. Es domāju pati par sevi. Ticu, ka jūs viņu sagūstīsiet. Negribu būt atbildīga par to . ..»

• «Un negribat aizkavēt, lai viņš aizlaižas lapās ar Reksa Voltona miljonu?»

«Reksa Voltona miljons nav vairs Kupija rokās,» Dora sacīja.

«Kur tad tas ir?» jautāja Džimmijs.

«Tas ir Reksa rokās,» sacīja jaunava.

Trīsdesmit devītā nodaļa

Tods Haidns apstājās uz ielas stūra nopirkt laikrakstu. Tad omulīgā gaitā devās pa Pikadilli ielu un iegriezās greznā restorānā. Ja Dora viņu aprakstīja kā labu aktieri, tad vēl ne

tuvu nebija novērtējusi šī cilvēka pārtapšanas spējas. Neviens no vakara laikraksta lasītājiem, kur meklētais vīrs bija aprakstīts, nebūtu pazinis laipnajā pilsētniekā «33 gadus veco, deniņos mazliet iesirmo, gludi noskūto, platiem žokļiem utt.» noziedznieku. Viņa augšlūpu greznoja mazas ūsiņas, no matiem sirmums bija izzudis, tāpat kuplās uzacis bija galīgi nozudušas un to vietā nākusi šaura matu svītriņa. Nesteidzoties paēdis pusdienas, viņš izgāja laukā un iesēdās taksometrā.

«Aizvediet mani uz Bondielu un neapstājieties, iekams es nebūšu teicis,» viņš sacīja.

Gabaliņu uz augšu pa Bondielu atradās vārti. Pa tiem bija ieeja mēbelētās istabās virs friziera veikala. Viņš ātri paskatījās pa kreisi un pa labi. Kāds vīrs, izklaidīgi atspiedies pret stabu, stāvēja dažus soļus no nama durvīm. Uz otra trotuāra stāvēja kāds cits bezdarbnieks. Haidns nelika apstāties. Tātad viņa tomēr bija izstāstījusi! Tods jau gaidīja — Dora paziņos policijai vietas, kur to varētu meklēt, un nezināja, ka policija atradusi vismaz trīs no paslēptuvēm bez Doras palīdzības. Taksometram sasniedzot Oksfordas ielu, Haidns izliecās pa logu.

«Brauciet pa Medevelu, līdz es jums likšu apstāties.»

Šķērsielā atradās nams, kuram tuvojoties, viņš sevišķi rūpīgi novēroja trotuārus. Kāds vīrs stāvēja atspiedies pie vārtiem un smēķēja. Tālāk stāvēja divi citi. Arī viņu pazīmes bija nepārprotamas. Ielas galā Haidns deva rīkojumu apstāties. Iedevis šoferim bagātīgu dzeramnaudu, viņš gāja kājām pa Vigmora ielu. Tods zināja, ka šeit tas atrodas drošībā. Lai gan būtu labi, ja varētu no citām paslēptuvēm piegādāt dažus ļoti vajadzīgus rīkus, tomēr arī te viņš varēja strādāt.

Tods pārģērbās un nokāpa lejā, garāžā. Tur atradās taksometrs, kas piederēja Haidnam. Viņš izbrauca caur Hamersmitas un Barnes priekšpilsētām, virzienā uz Stēnu. Aiz Stēnes ceļš gāja paralēli upei. Kādā vietā, kur pie paša ceļa bija koku puduris, viņš ļoti izveicīgi iestūrēja mašīnu tieši pudura vidū, izdzēsa gaismas un, novilcis livreju, uzģērba melnu žaketi. Pirms uguņu izdzēšanas viņš vēl rūpīgi apskatīja neglīta paskata automātisko pistoli un aizbāza to aiz siksnas. Vēlreiz paskatījies visapkārt, viņš devās gar upi uz Maidenhedas pusi. Iepriekšrējā pēcpusdienā Tods jau bija izpētījis apkārtni un precīzi zināja liellaivas atrašanās vietu. Pulkste

nis bija 11 vakara, kad viņš atradās iepretim salai. Pret padebešiem varēja redzēt garo mastu. Tods Haidns zināja, ka pie šī masta bija pierīkota radio antena. «Dora,» izlasījis viņš iesmējās.

Baznīcas tornī pulkstenis sita divpadsmit. Uz liellaivas nebija ne mazākās dzivibas pazīmes. Viņš gāja pa celiņu, līdz sasniedza upīti, pār kuru bija ierīkota laipa. Netālu atradās laiviņa, kuru tas bija paslēpis ūdenszālēs. Zagšus viņš virzījās uz priekšu. Ticis līdz liellaivai, braucējs pacēla ķeksi un pieskārās tās malai. Nogaidījis piecas minūtes, Tods piesēja laivu un bez trokšņa uzkāpa uz klāja. Tad noliecies, zagšus virzījās uz priekšu, līdz nonāca pie ejas, kuras galā bija divas durvis. Tās bija noslēgtas ar vienkāršu bultu, un, izvilcis nazi, viņš bultu atbīdīja bez trokšņa un grūtībām. Priekšā atradās nedaudzi pakāpieni, kuru galā dega tumša uguntiņa. Atkal Tods vērīgi klausījās. Apavi ar gumijas zolēm ļāva bez mazākā trokšņa nokāpt pa trepēm līdz šaurai priekštelpai ar rožu koka paneli. Elektriskās ierīces dajas bija no sudraba, no sudraba bija ari abu durvju rokturi, pa kurām varēja ieiet priekštelpā. Tods pavēra vienas durvis. Tagad viņš atradās lielākā telpā ar greznu kušeti, diviem atzveltnes krēsliem un galdu. Kāds klusu sarunājās. Neaicinātais viesis pielīda tuvāk un klausījās. Jā gan, tas bija viņš un jaunava! Haidns izvilka brauniņu ar žestu, kas bija uztverams gandrīz kā mīlināšanās. Tad atgrūda otras durvis . . . Viņš varēja skaidri pārredzēt salonu ar zemajiem, izgreznotajiem griestiem, zīda priekškariem un skaistām mēbelēm. Kamīna priekšā sēdēja vīrietis un jaunava. Viņi sarunājās tik klusu, ka Toda asā dzirde spēja uztvert tikai niecīgu daļu no sarunas. Viņš līda tuvāk un tuvāk.

«Tas bija Bennets,» vīrietis sacīja. «Uelss pārliecināts, ka pazinis viņa balsi, uzvelkot tevi uz klāja, Džoen. Ir tikai jautājums, vai Bennets saprata, ka tā bija mana liellaiva? Man šķiet, ka prātīgāk būtu, ja Uelss tevi nekavējoties būtu izcēlis krastā.»

«Seit es jūtos drošībā,» sacīja Džoena un ātri pagriezās, dzirdot aiz muguras smieklus.

«Lai jūsu rokas paliek, kur ir,» sacīja Bennets, paceldams pistoli. «Misters Voltons, man šķiet?»

6 — 5

Rekss Voltons neatbildēja.

161

Četrdesmitā nodaļa

«Kur ir pārējie?» jautāja Tods Haidns.

«Izkāpuši krastā,» strupi sacīja Voltons.

Haidna lūpas savilkās smīnā. Rekss nekustējās. Viņa skumjās acis droši raudzījās iebrucēja skatienā.

«Atzīstos, ka esmu bijis pārāk bezrūpīgs,» viņš sacīja. «Man šo apciemojumu vajadzēja paredzēt. Bet kur ir j ū s u draugi?»

«Ellē,» sacīja Haidns ar naidu, kas lika jaunavai nodrebēt.

«Es runāju par Kolmenu . ..»

«Kolmens ir miris,» Haidns auksti sacīja, «un es cerēju, ka varēšu jums pastāstīt, ka jūsu mīļā lēdija arī mirusi. Tomēr dārgā Voltona kundze ir dzīva. Starp citu, viņa taču ir Voltona kundze, vai ne? Ceru, ka viņa jums būs noderīgāka, nekā man. Viņa bija tā, kura mēģināja atteikties jau pašā spēles sākumā. Viņa gribēja atteikties, kad es nosūtīju vēstuli jūsu pirmajai mīlestībai… Tad viņa gribēja atteikties, kad es biju noteicis iepazīšanos ar jums un laulības jau tika norunātas. Pēc tam viņa arvien gribēja atteikties. Els bīstos, ka viņa ir tikai nabaga blēdis, bez izdomas un uzņēmības.» Tods nolika pistoli uz sola, izņēma papirosu un aizdedzināja to. «Jums jāizturās pret viņu bargi. Tāda izturēšanās piemērota visām sievietēm. Taupīt rīkstes nozīmētu sabojāt sievu.» Viņš no jauna satvēra brauniņu un spēji mainīja toni. «Esmu izslāpis. Vēlos iebaudīt smalko 58. gada portvīnu.»

«Tas atrodas krastā.»

«Jūs melojat. Tas atrodas šeit, un jūs man to parādīsiet.»

«Es jums neko nerādīšu,» sacīja Rekss Voltons.

«Tad man būs jānošauj šī jaunā sieviete, un es nedraudu velti. Jūs sapratāt? Ja liegsieties, viņa būs pagalam.»

Rekss Voltons pazina šo vīru un viņa aukstasinību.

«Skaitīšu līdz trim,» turpināja Haidns.

«Es jums aiztaupīšu pūles,» sacīja Rekss.

Ar rokas mājienu aicinādams jaunavu, Rekss gausi devās pāri istabai. Voltons izņēma no kabatas slēdzeni un atslēdza durvis blakus trepēm. Viņš izstiepa roku un ieslēdza gaismu. Aiz muguras stāvošais virs ieraudzīja vēl otras durvis. Voltons tās atvēra un iegāja nelielā noliktavā. Toda Haidna acis iemirdzējās, ieraugot divas mucas noliktavas vidū.

«Jūs varat aiznest vienu no tām uz salonu,» viņš sacīja, «un jūs,» Tods pamāja ar galvu jaunavai, «varat aiznest otru.»

Ne vārda nesacīdama, jaunava pacēla smago mucu un, visus spēkus saņēmusi, nesa to uz sava mocītāja pusi. Pēc desmit minūtēm abas mucas bija ienestas salonā.

«Atveriet,» sacīja Haidns.

Rekss noņēma vāku. Bija redzama salmu kārta, kuru viņš noņēma, bet zem tās atradās pusducis salmiem aptītu pudeļu, viena pie otras.

«Atkāpieties pāris soļus un nekustieties,» bridināja Haidns.

Nenolaizdams acis no gūstekņiem, viņš pieliecās un noņēma maskējumu. Zem tā, audeklā ietīti, atradās saiņi ar 1000 dolāru naudas zīmēm. Haidns izņēma no kabatas zīda maisu un vienu pēc otra tajā ievietoja saiņus ar naudu. Tad viņš atvēra otru mucu un atkārtoja to pašu.

«Tas nu būtu galā,» pabeidzis viņš sacīja. «Bet tagad baidos, ka nav vērts atstāt jūs, lai stāstītu par Todu Haidnu.»

Džoena labi saprata šo vārdu drausmīgo nozīmi. Viņa saņēma visus spēkus, lai samierinātos ar nenovēršamo likteni.

«Tas nozīmē, ka esat nodomājis mazliet pašaudīt,» sacīja Rekss. Viņa balss bija pavisam mierīga. «Man šķiet — jums zināms, ka viens no līdzzinātājiem visu izstāstījis, un šī liecība ir manā rīcībā?»

«Kurš?» jautāja Haidns.

«Misters Lofords Koletts. Manā rīcībā ir pietiekoši daudz pierādījumu, lai jūs pakārtu, Haidn.»

«Tādā gadījumā mēs pievienosim šo dokumentu mūsu kolekcijai. Bet, varbūt, jūs melojat. ..»

«Paskatieties šurp!» Pie sienas bija redzams neliels pulēts koka skapītis, un bez kādas vilcināšanās viņš to atvēra. «Te tas būs,» viņš sacīja.

Atskanēja viegls knakšķis, un salonā nodzisa ugunis.

«Krīti!» viņš uzsauca un metās savam ienaidniekam kājās.

6'

Atskanēja Haidna pistoles šāvieni. Džoena bija nometusies uz rokām un uz ceļiem, un tagad, sola aizsegā, rāpoja uz to pusi, no kurienes atskanēja šāvieni. Viņa dzirdēja tumsā cīnāmies abus vīrus un noprata, ka Rekss bija panācis savu. Reksa Voltona celis atradās uz Haidna rokas, kas turēja pistoli, un viņa stiprās rokas bija satvērušas slepkavas rīkli. Tomēr atguvies no pirmā pārsteiguma, Tods atbrīvoja kaklu. Ar milzu spēku viņš sita uz visām pusēm. Voltons pakrita. Iekams tas atguvās, Haidns atbrīvojās un gramstījās pa grīdu, meklēdams ieroci. Vēl iekams viņam izdevās atrast pistoli, bija dzirdami soļi un durvju aizciršana. Streipuļodams viņš tuvo-

163

jās sienai, sataustīja slēdzi, un istabu pārpludināja spilgta gaisma. Istabā vairs neatradās ne Voltons, ne Džoena. Viņš metās pie durvīm, bet izrādījās, ka tās aizslēgtas. Nedrīkstēja vai"rs zaudēt laiku. Haidns satvēra maisu un, uzmetis to plecā, skriešus devās pa koridoru uz liellaivas klāju. Atraisot striķi, ar kuru laiva bija piesieta, viņš sadzirda soļus. Haidns pagriezās un, pacēlis rokas, izvilka garu niedru, kuru viņš mēdza nēsāt speciāli sagatavotā kabatā, gar muguru uz leju. Sī sitamā lietošanā Tods bija īsts meistars. Tiklīdz virs trepēm parādījās Voltona galva, viņš sita, un Rekss nokrita, turklāt revolveris aizripoja pa kuģa klāju. Sekundi sitējs vilcinājās, tad pagriezies skriešus devās atpakaļ pie laivas, iesvieda tajā maisu un ielēca pats. Brīdi vēlāk viņš jau stūma laivu pār upi uz pretējo krastu. Izkāpis viņš ar kājas spērienu aiztrieca laivu projām, un ar maisu uz pleca steigšus atgriezās pa to pašu ceļu, pa kuru bija nācis.

Atradis savu auto, viņš iedarbināja motoru, uzlēca sēdeklī un vadīja mašīnu ar apbrīnojamu izveicību. Stundas ceturksni vēlāk viņš jau brauca caur Stēnu un, pulkstenim sitot divus, ievadīja mašīnu garāžā.

«Lieliska nakts,» apmierināts domāja Tods Haidns, pagriezdamies, lai novietotu laupījumu drošā vietā.

Viņš paspēra soli, bet tad apstājās kā pārakmeņots. Pa auto logu bija izliecies virs, kuram roka bija revolveris. Tods Haidns pacēla rokas.

«Un neiedomājieties kustēties!» sacīja Džimmijs Sepings, atvērdams durvis.

Četrdesmit pirmā nodaļa

«Nebūt neapgalvoju, ka jūsu sagūstīšana ir mans nopelns,» teica kapteinis Sepings. «Nippijs Noless ieraudzīja auto, kad veda mani uz liellaivu.»

Džimmijs atslēdza garāžas durvis un izgrūda savu gūstekni ārā. Izrādījās, ka pagalmā ir vairāk ļaužu, nekā Haidns jebkad bija redzējis tik agrā rīta stundā.

«Se būs jūsu gūsteknis.»

«Kur bija Noless?» Haidns vaicāja.

«Mēs abi atradāmies apstādījumos, kad jūs tuvojāties. Ja būtu atvērtas durvis, tad es jūs apcietinātu jau agrāk, bet nesalīdzināmi izdevīgāk bija saņemt jūs ciet galvaspilsētā — tas atvieglo tālāko lietas izmeklēšanu.»

Nonācis Skotlendjardā, Džimmijs saņēma lieliskas ziņas. Nippijs ziņoja, ka Rekss Voltons ir tikai apdullināts, bet jaunava esot sveika un vesela.

Tajā pēcpusdienā Rekss Voltons, atgriezies savā kabinetā, iepazīstināja klausītājus ar stāstu par pazudušo miljonu.

«Apmēram mēnesi pirms nabaga Edites nāves es iepazinos ar Kolmenu, kura īstais vārds gan ir Ādolfs Vermeils. Tas ir blēdis, kurš plaši pazīstams noziedznieku aprindās, lai gan visai maz darbojies Anglijā. Kolmens strādāja valsts rentejā un viņa darbības apstākļi jums, domājams, būs pazīstami. Pēc Edites nāves es iepazinos ar Kolmenu tuvāk un apciemoju viņa namu, kur sastapu Doru un iemīlējos. Tagad, neskatoties uz divkosību, neskatoties uz viņas līdzdalību bandā, nejūtu neko citu, kā tikai skumjas . .. skumjas un pateicību, jo Dora riskēja ar savu dzīvību, lai glābtu Džoenu, un ilgu laiku turēja bandu neziņā par manas, it kā neizprotamās nozušanas iemeslu. Es, protams, biju dzirdējis par Kupiju, tomēr ne vairāk kā citi. Man ne prātā nenāca, ka tas varētu skart mani. Bet banda bija nolēmusi atņemt man pēdējo grasi. Kad beidzot vēstules sāka pienākt, tās bija rakstītas dīvainā, neparastā tonī. Tajās draudēja mani izputināt, ja neatteikšos no Doras Kolmenas. Tagad šo vēstuļu nolūks skaidri saprotams. Tas bija divējāds. Pirmkārt, nocietināt manu apņēmību apprecet šo jaunavu. Otrkārt, radīt nedrošības sajūtu attiecībā uz manu bagātību. Sinī ziņā viņiem bija panākumi. Visai aušīgā kārtā — toreiz es biju nervozā garastāvokli — daudzko pārrunāju ar Kolmenu. Viņš bija tas, kurš pastiprināja manas bažas, stāstīdams pārsteidzošus atgadījumus par Kupija darbības metodēm, kurus sacījās dzirdējis valsts rentejā. Kolmens, protams, bija Toda Haidna ierocis, un Haidns bija izstrādājis vispārdrošāko rīcības plānu. Sazvērnieki gribēja, lai savācu visu kapitālu un novietoju naudu Kolmena depozītā. Viņš man stāstīja visādas tenkas, kurām es savā ārprātā noticēju, par valdības slepeniem soļiem vērtību un naudas noglabāšanai revolūcijas gadījumā. Viņš pat apgalvoja,— kādas lielbankas vērtību rezerves un skaidrā nauda esot noglabātas slepenās glabātuvēs zem privātiem namiem. Par šīm paslēptuvēm viņš man kādu dienu visai pakalpīgi sniedza tuvākus paskaidrojumus. Jums liksies, ka esmu bijis aušu čempions… Taisnība. Ikviens krāpšanas gadījums, kas pamatojas uz uzticēšanos, izgaismo upuri kā vājprātīgo, bet pašu paņēmienu, ar kura palīdzību upurim atņem naudu, par paviršu un tādu, ar kuru nebūtu iespējams pievilt nevienu normālu cilvēku. Bet. . . Greznā namā, vienā no Londonas galvenām ielām, dzīvoja kāds cilvēks, kurš bija valsts ierēdnis, pie tam, cik zināms, visu savu mūžu. Sis cilvēks runāja par miljoniem un simtiem miljonu tik nepiespiesti, kā mēs mēdzam runāt par simtiem. Ņemiet vērā vēl fascinējošo iespaidu, kādu uz mani atstaja viņa meita. Man bija laiks pārdomāt, tomēr nevaru atcerēties nevienu pašu gadījumu, kad Dora būtu palīdzējusi Kolmenam vai mēģinājusi man dot kādu padomu. Tieši otrādi, ikviens padoms, kuru viņa deva, attiecās uz piesardzību. Tomēr es izņēmu savu naudu no bankas un sasēju trīs pakās. Sīs pakas saņēmis, Kolmens izsniedza man dokumentu, kuru pats sauca par Valsts rentejas kvīti. Cik atceros, tā bija rakstīta uz sevišķi bieza un nelīdzena papīra. Saņēmu, lai novietotu drošā vietā — tāds bija teksts, un, lai justos vēl drošāk, uz papīra bija valsts rentejas zimogs. Protams, Kolmenam nenācās grūti šādu spiedogu dabūt, bet, ja vēl piebildīšu, ka loksnes sākumā bija uzdrukāta valsts rentejas adrese, tad jūs mani sapratīsiet. Nauda bija nodota, tomēr vēstules turpināja pienākt. Un tad, kā jūs zināt, es salaulājos ar Jūliju, dienu pirms atklātībā noteiktās kāzu dienas. Es biju nodomājis salaulāties ar viņu vēl otrreiz Marilebonā, jo domas par to, ka varētu to zaudēt, modināja mani bailes. Tajā nelaimīgajā dienā es biju paņēmis līdzi savu kāzu dāvanu manai jaunajai sievai un biju nolēmis to novietot viņas apģērbu somā. Sakarā ar to es uzkāpu pa trepēm, izņēmu rotas lietu no etvijas, pēc tam iegāju Doras, istabā, cerēdams, ka viņas apģērbu soma, vai arī kāds cits bagāžas gabals būs neaizslēgts. Gadījās, ka viņas apģērbu soma atradās uz gultas. Es pacēlu vāku un pabīdīju rotas zem zīda rītasvārkiem. To darot, mani pirksti sataustīja kādu vēstuli un es to izvilku. Vēstule bija adresēta man dn nebija aizlīmēta. Es izņēmu vēstuli no aploksnes un izlasīju. Uzreiz sapratu, ka tā ir Kupija vēstule. Vēstules saturs bija šāds:

«Jūs apprecejāties ar Doru un nodevāt savu naudu Kolmenam uzglabāšanai drošā vieta. Par spīti viņa nepieejamai glabātuvei, mēs jūsu naudu paņemsim šajā naktī.»

Aploksnei bija piesprausta ar citu rokrakstu rakstīta zīmīte, kurai bija šāds saturs:

«Dorai vēstulejānovieto šovakar zem viņa spilvena. Doru gaidīs automobilis. Pār Harviču viņa ceļos uz Budapeštu, līdz saceltais troksnis būs apklusis. Voltonu mēs apsargāsim, ja viņš mums sagādās rūpes, tad caururbsim.»

Nu es zināju, ka esmu pievilts, un man vairs nav ne graša. Vispirms man gribējās atgriezties viesistabā un uzrādīt policijai blēžus. Bet, kādi pierādījumi man bija? Atcerējos, ka kvīti novietoju sava rakstāmgalda atvilktnē. Es zināju, ka banda nekautrēsies ne no kā, lai tikai liegtu man atdabūt naudu. Nokāpis pustrepi uz leju, es, paklausīdams spējam impulsam, atvēru durvis, kas veda pagalmā. Ar katru soli arvien vairāk izpratu patreizējā stāvoklī draudošās briesmas un jau ilgi pirms nejaušās sastapšanās ar savu sulaini, biju pārdomājis, kas man darāms. Dorai biju sagatavojis neparastu medusmēneša cejojumu. Jau pirms gadiem biju iekārtojis liellaivu ar tādu greznību, kāda atrodama uz privātās jahtas. Tā bija liellaiva ar motoru, un man bija liels prieks brīvdienās vientulībā braukājot pa Anglijas kanāliem un upēm. Uelss bija mans šoferis un galvenais mehāniķis un, kad uzaicināju to nākt līdzi, iepazīstinot ar sazvērnieku rīcību, viņš piekrita.

«Kad Alberts jūs redzēja pagājušajā gadā,» pārtrauca Džimmijs, «ar veselu nedēju neskūtu seju un nolaidīgi tērpušos, jūs atradāties vienā no šādiem brīvdienu ceļojumiem?»

Rekss pamāja ar galvu.

«Jā, toreiz es cejoju apkārt ar savu liellaivu. Gatavodamies medus mēnesim, biju darījis visu, lai mūsu svētku dienas būtu Dorai laimīgas. Es biju ierīkojis radio uztveršanas un raidīšanas staciju, kā ari saņēmis attiecīgo atjauju, un viens no maniem nodomiem bija iemācīt to rīkoties ar radio. Es nedomāju, ka aiziedams rīkojos prātīgi, bet nākotne bija bez izredzēm. Mans nolūks bija atdabūt naudu. Es nešaubījos, ka ar kvīti jau būs kaut kas noticis. To, ka tā iznīcināta, dabūju zināt nākošajā rītā. Mans pirmais mēģinājums iekļūt namā pie Portlendas laukuma …»

«Tātad jūs bijāt pirmais, kas ielauzās namā?»

Rekss piekrītoši pamāja ar galvu.

«Jā,» viņš sacīja. «Nippijs Noless otrais. Pirmais mēģinājums neizdevās. Otrajā reizē Nippijam laimējās vairāk.»

«Bet kāpēc jūs negriezāties pie policijas, mister Volton?» jautāja tikko veselību atguvušais Bills Dikers, kurš ar lielu interesi klausījās stāstā.

«Kas gan būtu ticējis manam fantastiskajam stāstam? Es šaubos, vai kāds policijas tiesnesis man izsniegtu kratīšanas atjauju. Uzmeklēt jūs vai Džoenu bija neiespējami. Novēroju abus namus — Kolmenu un jūsējo, redzēju, ka tos apsargā pārāk labi, lai spētu jūs satikt. Rūpīgi visu pārdomājis, secināju, ka vispareizākais būs, ja rīkošos pats. Tad atcerējos Noiešu. Atradu viņu un aizvedu uz liellaivu, visos sīkumos izskaidrodams, kas man vajadzīgs. Nauda atradās kaut kur Kolmena namā un, lai droši zinātu, ka to neaiznes, Noless pieņēma dažus šaubīgus zejļus, kurus izvēlējās no savu paziņu aprindām. Tie stāvēja sargvietā un patiesībā pārbaudīja katru lielāku saini, kuru nesa no mājas projām. Beigās ielaušanās vainagojās ar panākumiem. Nams bija neapdzīvots, jo Bennets atradās vienā no saviem sirojumiem, bet Kolmens dzīvoja viesnīcā.»

«Kā gan jūs zinājāt, ka nauda atradās vīna mucās?»

Rekss Voltons smīnēja.

«Es zināju, kur atrodas pagrabs, un ar to pietika. Dora man par to bija stāstījusi. Redzot viņas cenšanos izlabot kļūdu, es sapratu, ka šo apakšzemes telpu uzskatīja par slepenu. Lai kā tas arī nebūtu, mūsu nolūks bija iekļūt pagrabā. Sākumā domāju, ka mēs būsim vīlušies, līdz Nippijs neatlaidīgi uzstājās, ka jāatver viena no mucām un jāpārbauda saturs. Tādā kārtā atradām naudas glabātuvi. Mēs iznesām mucas no nama, iekrāvām automobilī un bijām laimīgi prom, iekams Bennets paguva atgriezties.»

«Lofordu Kolettu sagūstījāt jūs,» sacīja Džimmijs, «bet viņš mums stāstīja, ka esot trīs stundas braucis automobilī. Vai jūs toreiz atradāties jūrā?»

Nē. Patiesībā mēs atradāmies Ričmondā. Lai Kolettu maldinātu, automobilis braukāja šurp un turp veselas trīs stundas. Mani ieraudzījis, Koletts izbijās un pēc neveiksmīgā mēģinājuma sazināties ar ārpasauli,izstāstīja visu, kas tam zināms, saņemot solījumu, ka mēs palīdzēsim tam atstāt Angliju. Man ir viņa liecība. Koletts bija bandas dalībnieks. Viņam draudēja bankrots un atbildība tiesas priekšā, kad Kolmens to uzmeklēja. Tas arī gandrīz viss. Pateicoties dīvainai nejaušībai, Džoena, bēgdama no Haidna, sadragāja savu laivu pret manu liellaivu. Noless un es toreiz nebijām, jo pārmeklējām Kolmena namu. Uelss bija tas, kas pazina viņas balsi un uzvilka uz klāja tieši tajā brīdī, kad vajātāji izstiepa rokas, lai to sagūstītu. Vajātāji bija tā pārsteigti un

laidas lapas, tomēr no ta laika Haidns būs sācis izprast manas paslēptuves noslēpumu.»

* * *

Dora sēdēja Džimmija Sepinga jaunā dzīvokļa viesistabā. Viņa vēroja gar dzīvokļa logiem plūstošo ļaužu straumi, bet domas kavējās citur. Viņa dzirdēja durvis atveram, tomēr

nepagriezās.

«Man nekas nav vajadzīgs, Albert,» viņa sacīja.

«Tas nav Alberts,» sacīja kāda balss, un Dora piecēlās.

Rekss Voltons lēnām tuvojās, nezinādams, ko sacīt.

«Sepings apgalvo, ka viņam esot iespējams jūs neiejaukt šajā lietā — tagad, kad Haidns miris?» — «Miris?» — «Pagājušajā naktī viņš izdarīja pašnāvību savā kamerā.» —«Tātad es drīkstu iet?» viņa vaicāja. «Domāju, ka jūs vēlēsities, lai mūsu laulību šķir. Mēs taču esam likumīgi salaulāti?»

Viņš atkal piekrītoši pamāja ar galvu. «Vai jūs man piedosiet, Reks?»—Jūlija izstiepa roku, un viņš to satvēra.

«Es neredzu, kā jums būtu iespējams neiejaukt mani šajā lietā, ja es neaizbēgtu. To es labprāt gribētu, Reks.»

«Uz kurieni jūs gribētu ceļot?»

«Es nezinu — uz Vīni, Romu …»

Ilgu laiku valdīja klusums, tad Rekss ierunājās.

«Varbūt, ka tā būs pareizi,» viņš sacīja, «bet jums jāatstāj sava adrese, un, kad izmeklēšana tiks pabeigta, es ieradīšos un mēs uzsāksim dzīvi tur, kur to pārtraucām — pie Celsijas dzimtsarakstu nodaļas durvīm.»

«Vai jūs tiešām tā domājiet?» Jūlija jautāja klusā balsī.

Rekss Voltons apkampa un noskūpstīja viņu.

Beigas.

Mērijas Fereras sistēma

...

1.

Labi nezinu, kādai nacionalitātei Billingtons Stebets piederēja; viņš varēja būt anglis, amerikānis, kanādietis vai austrālietis. Nejauši uzzināju, ka viņš dzimis Peru galvaspilsētā Limā. Viņš varēja par Peru runāt stundām un pamatigi pārzināja viņas vēsturi.

Par viņa vecākiem neko neesmu dzirdējis, un par viņa pagātni daudz neko nevaru teikt. Viņš jau bija apceļojis gandrīz visu pasauli, kad pasaules kara laikā sastapu viņu Francijā. Tai laikā viņš kalpoja amerikāņu armijā un bija pazīstams kā vislabākais virsnieks — ziņnesis.

Atklāt noziegumus Billijam nebija nekas jauns. Jau Toronto viņš bija uzstājies detektīva lomā. Viņš bija viskrietnākais virs visā nodaļā un pašreiz sagaidīja paaugstinājumu, kad izcēlās karš.

Daudzi dzirdējuši par Brisko bandu, vismaz visi kanādieši. Sīs bandas dalībnieki bija neparasti izveicīgi noziedznieki. Vadoņi bija Džordžs Brisko un viņa brālis Toms. Visi banku direktori no Halifaksas līdz Viktorijai ienīda Brisko bandu. Abi brāļi bija ģēniji katrs par sevi. Viņi uzlauza seifus bez laužņa vai termītpulvera lietošanas. Viņi iegāja bankās, atvēra naudas skapjus vai tērauda kameras, paņēma, ko vēlējās, un durvis atkal aizslēdza. Nekad tie neatstāja pēdas, trūka tikai naudas vai papīru. Vienmēr bija tāds iespaids, ka vainīgi būtu ierēdņi, kas pārzināja burtu atslēgu noslēpumu, vai kuru pārziņā atradās slēdzenes. Kāds bankas direktors, ko turēja aizdomās, kļuva tik nervozs, ka nošāvās.

Abi bija sīksti, tālredzīgi, neparasti apdāvināti un veikli. Tomēr kādu dienu Billijs viņus notvēra, turklāt Tomu ar četriem mūķīzeru komplektiem ielaušanās brīdī. Džordžu viņš apcietināja kādā Otavas viesnīcā, bet trūka pierādījumu viņa notiesāšanai. Turpretim Toms dabūja divdesmit gadu pārmācības nama un vēlāk savā cellē pakārās.

Kādu dienu pie Billija biroja uz trepēm satiku Lesliju Džonesu. Viņš bija neliela auguma, bet neparasti platiem pleciem, kāpēc izskatījās vēl mazāks un pat kropligs. Viņa seja bija gara ar paprāvu degunu un platu, nesimetrisku muti; smejoties viņš vienu pusi savilka augstāk par otru, kādēļ izskatījās, it kā viņš tikai ņirgtu.

Biju pārsteigts par viņa sastapšanu, bet ari priecājos par to. Pirms kara viņš darbojās kādā detektīvu birojā, un es nezināju, ka tagad viņš strādā kopā ar Billiju.

«Džones! Tas tik ir pārsteigums! Domāju, ka jūs jau miris.»

«Nē, kā redzat, esmu pat pārāk dzīvs. Strādāju tagad pie mistera Billingtona Stebeta.»

«Kā tad jūs ar to sapazināties?»

«Mēs iepazināmies kara laikā. Viņš izglāba man dzīvību.»

«Kādā kaujā? Nemaz nezināju, ka esat bijis frontē.»

«Neesmu to arī teicis, tikai aizrādīju, ka viņš man izglāba dzīvību. Kad mani iesauca, mēs iepazināmies, un viņš man izgādāja vietu intendantūrā Plimutā. Viņš ari nav pārvērties, jo, liekas, nav pārvēršams. Drauga dēļ viņš atdod beidzamo, bet sievietes dēļ viņš gatavs iet pie karātavām. Sī vājība pret sievietēm to ari izputinās. Pagājušā nedēļā mums bija liela paspēle. Mēs novērojām kādu sievieti, kas krāpa savu vīru, un, kad visi pierādījumi bija rokā, Billijs piepeši sviedās uz otriem sāniem un strādāja dienu un nakti, lai sievai sagādātu alibi. Viņa bija atnākusi birojā un mazliet pašņukstējusi. Pār katru vaigu nobirdinājusi pa asarai, un ari vēl skropstās karājusies pa vienai. Un tās mums maksāja astoņi simti mārciņu. Iznāk divi simti par asaru. Jā, tāds ir Billijs,» Leslijs ar melanholisku apbrīnu sacija un pavilka mani sānis, lai mums varētu aiziet garām kāds strādnieks baltā ķitelī. «Ziniet, mister Mont, šodien būs gatavs mūsu jaunais birojs. Tas bija mūsu elektromontieris.»

Es vienaldzīgi pavēros strādniekā, kam bija bāla seja un īsa, sarkana bārda.

«Bet tagad man jāiet,» Leslijs atcerējās. «Mums jānoskaidro viens gadijums Vaitčeplā, Billijs pastastls par šo lietu sīkāk.»

Kad iegāju birojā, Billijs sēdēja pie rakstāmgalda. Viņš bija lielāks par vidēju, proporcionāls, gludi skūtu seju, augstu pieri, zilām acīm un spēcīgu, stūrainu zodu. Viņa vaibsti likās nekustīgi, un ļaudis runāja, ka viņš nevarot ne smaidīt, ne smieties. Es pazinu viņu labāk un zināju, cik sirsnīgi viņš smējās par labu joku.

Birojā plīvoja lakas un svaiga krāsojuma smarža. Billijs nebija taupījis pūļu, lai visu ierīkotu ērti un omulīgi. Trīs lielās, augstās telpas logi izgāja uz Bondstrītu. Agrāk te bija atradusies fotogrāfa darbnīca. Namā nebija lifta, un klienti bieži žēlojās, ka jākāpj trīs trepes.

Grīdu klāja zila gridsega; arī tapetes bija ieturētas zilā toni.

Pie vienas sienas atradās liels kamīns, ko greznoja divi vareni lauvas.

Kad es iegāju, Billijs piecēlās un apsveica mani laipni smaidīdams.

«Tas man dara prieku, Mont,» viņš iesaucās. «Nāciet vien iekšā. Ja gribat, sēdietes uz paklāja, jo jaunie krēsli vēl nav atnesti. Kā jums patīk manas jaunās telpas?»

Tad viņš steidzīgi atgriezās pie rakstamgalda.

«Sēdieties, lūdzu, kaut uz palodzes. Acumirkli jūs stāvat taisni manā ugunslīnijā.»

«Jūsu ugunslīnijā?» Es neticēju savām ausīm.

«Jā,» Billijs mierīgi atteica. «Vai nekad neesat dzirdējis neko par ugunslīniju?»

Es arī nosēdos uz palodzes, iepriekš to uzmanīgi aptaustīdams, jo logi remontētos dzīvokļos parasti nožūst pēdējie. Tad es uz Billija rakstāmgalda ieraudzīju sarkanu zīda lakatiņu, no kura apakšas rēgojās revolvera stobrs. Tas radīja mani izbrīnu. Viņš raudzījās uz durvīm, un kad es apgriezos, redzēju, ka istabā ienācis strādnieks ar sarkano bārdu. Viņš vēroja griestu plafonu, un viņa pirksti rotaļājās ar collmēru.

«Džordž,» Billingtons mierīgi sacīja, «nāciet tuvāk un turiet rokas tā, lai es tās varu redzēt. Tiklīdz jūs mēģināsiet tās bāzt kabatās, es jus nošaušu kā suni. Un tas jums, droši vien, nebūtu patīkami.»

Uzrunātais, nenovērsdams no Billija skatu, lēnām pienāca pie rakstāmgalda.

«Gribu jūs iepazīstināt ar Skotlendjarda seržantu Montu,» Billijs turpināja. Tas ir misters Džordžs Brisko no Kanādas. Kā jums tagad klājas, Džordž?»

Elektriķis sakoda apakšlūpu starp zobiem un klusēja.

«Jums jāzin, ka Džordža brāli es iebāzu uz divdesmit gadiem pārmācības namā,» Billijs vieglā toni stāstīja. «Tādēļ Džordžs, protams, uz mani mazliet saskaities. Cik spriežams, viņš ieradies šeit ar mani norēķināties. Lidz šim jums bijis maz izdevības, ko?»

Ari tagad Brisko neko neatbildēja.

«Kā klājas Tomam?» Billingtons kā nezinādams jautāja.

Nu Džordžs vairs neizturēja.

«Toms ir miris, un to jūs it labi zināt,» viņš klusu atteica, un es skaidri redzēju, ka viņš tric.

«Ak, nabaga Toms! Viņš tiešām bija gudrs un attapīgs zēns. Viņš sita jums pāri, Džordž. Nu, mūžīgi dzīvot jau mēs nevaram. Agrāk vai vēlāk mums visiem tam jāsāk ticēt.»

Brisko raudzījās grīdā.

«Tagad dzīvoju pieklājīgu dzīvi, mister Stebet. Tīra nejaušība, ka esmu pieņemts šai darbā. Pirms diviem gadiem iebraucu no Kanādas sākt jaunu dzīvi.»

«Jūs atbraucāt pirms sešiem mēnešiem,» Billijs laipni iebilda, «un šo darbu jūs dabūjāt tāpēc, ka iespiedāt pulierim desmitmārciņu banknoti rokā. Un ja jus atsaucaties uz savu kārtīgo dzīvi, tad man jāvērš jūsu uzmanība uz to, ka pagājušā gada decembrī jūs piedalījāties juveliera Robertsa veikala aplaupīšanā Redženstrltā. Tomēr šaubos, vai misters Monts to var jums pierādīt! Un man gar to lietu nav daļas.» Viņš paraustīja plecus. «Es tagad novēroju neuzticīgas sievas tikumīgu vīru uzdevumā vai otrādi. Manas darbības apjomā ietilpst gandrīz vienīgi laulības šķiršanas.»

Džordžs nobraucīja bārdu.

«Jūs esat krietns cilvēks, Stebet,» viņš sacīja. Viņa balss liecināja, ka viņš baudījis labu izglītību. «Bet ticiet man, agrāk vai vēlāk arī jūs tomēr noknābšu.»

«Gan jau redzēsim,» Billijs atteica.

So izteicienu viņš lietoja pastāvīgi. Tas raksturoja visu viņa dzīves uztveri. Vienmēr viņš gaidīja rītu, vai tas nesīs viņam jaunus uzdevumus, darbu vai priekus, naudu vai briesmas.

«Negribu jums neko pārmest, Džordž,» viņš turpināja, «lai gan jūs kārojat nopūst manu dzīvības sveci. Taisni otrādi. Jūsu vietā es darītu tāpat. Tā ir brāļu mīlestības apliecība, un tāpēc es jūs cienu. Bet tā galu galā nebija mana vaina, ka nesaķēru jūs abus reizē. Bet vai jūs mani noknābsiet vai es jūs — to jau redzēsim!» «Jūs esat laba partnera vērts, Stebet. Man ļoti žēl, ka man jāvēršas pret jums, bet nekas cits man, diemžēl, neatliek.»

Billijs saprotoši palocīja galvu.

«Saprotu,» viņš sacīja. «Bet nu dariet savu darbu.»

Likās, Džordžs gribēja vēl ko sacīt, bet grozīja savu nodomu un devās uz durvīm. Satvēris rokturi, viņš apstājās un likās ko pārdomājam. Tad viņš draudīgi mirdzošām acīm sacija:

«Savu darbu šeit esmu nobeidzis. No manas sabiedrības jūs tātad esat brīvs!»

Billingtons Stebets šūpojās krēslā un smējās.

«Sakiet nopietni, Džordž, vai jūs patiesi domājat, ka no jums bīstos?»

Brisko vilcinājās.

«Nē,» viņš beidzot sacīja. «Jādomā, revolveri manas klātbūtnes laikā jūs aiz parastās uzmanības uzlikāt uz galda?»

Billijs pamāja ar galvu.

«Nu, uz redzēšanos,» Džordžs atvadījas.

«Uz redzēšanos,» Billijs laipni atsaucās.

Durvis aiz dīvainā noziedznieka aizvērās. Billijs smaidīdams vērās manī.

2.

Par sevi varu pastāstīt, ka tai laikā atrados atvaļinājumā. Pie kāda slepkavas apcietināšanas Keningtaunā izcēlās kautiņš. Noziedznieks aizsargājās ar paresnu dzelzs stieni, un pirms maniem kolēģiem izdevās ar gumijas sitamo notriekt to zemē, es dabūju vairākus cirtienus. Sefinspektors lika priekšā man doties atpūtā, lai gan inspektors Dženningss, kas toreiz bija mans tiešais priekšnieks, negribēja par to ne dzirdēt. Sis atvaļinājums man nāca ļoti par labu, jo varēju apmeklēt vecus draugus un turpināt savas piezīmes par Lambrozo «Noziedzīgajām sievietēm».

Es studēju Oksfordā un biju nolemts diplomātiskajam darbam, bet tēva nāve mani piespieda pašam pelnīt uzturu. Tā nokļuvu Skotlendjardā, kur tiku diezgan ātri uz priekšu, un sakarā ar pēdējo notikumu bija nolemts piešķirt man inspektora pakāpi.

«Ko jūs domājat par Džordžu?» Billijs jautāja, kad bijām vieni.

«Bīstams cilvēks. Jūs teicāt, ka viņš aplaupījis juveliera veikalu Redženstritā?»

Billijs atmeta ar roku.

«Protams, bet neprātosim par to. Tas viss velti. Džordžs par katru savu soli var sagādāt desmit alibi. Kā klājas mūsu mīļajam Dženningsam?»

«Arī to jūs pazīstat?» es pārsteigts jautāju.

«Kā nē! Liekas, jums viņš nav nekāds sirdsdraugs?»

«Mēs diez cik labi nesatiekam.»

Dženningss piederēja tiem šaurajiem vecās skolas ļaudīm, kas neko neiemācās no jauna un neko neaizmirst.

«Viņš te bija pirms divām dienām. Proti, viņš ir liels draugs kādam manam klientam, misteram Tomsonam Devksam.»

Es pamāju ar galvu. Devksa vārdu biju dzirdējis un zināju, ka Dženningss lepojas ar savu pazīšanos ar tik bagātu cilvēku. Reiz inspektors bija ieradies Devksa muiža un pēc tam mūžīgi stāstīja par tiem dižciltīgajiem ļaudīm, ko tur redzējis.

«Drīkstu jautāt, kāpēc Devkss ir jūsu klients? Cik zinu, viņš tak vēl nav precējies.»

Billingtons jautri blisināja acis.

«Varbūt, ka precējies viņš nav. Bet lai būtu kā būdams, te lieta grozās ap sievieti.»

Viņš paņēma mutautiņu un ielika revolveri atvilktnē.

«Mont, vai jūs nevarētu uz pāris nedēļām izkaulēt atvaļinājumu?»

«Es jau esmu atvaļinājumā. Tādēļ jau esmu šeit.» Un es pastāstīju, kā tiku pie savām brīvdienām.

«Tas ir lieliski. Jūs taisni esat cilvēks, ar ko es gribētu strādāt kopā. Vai atceraties to nakti, kad vācieši uzsāka viesuļuguni, un mēs sēdējām aukstā, lietus pielijušā granātas bedrē? …»

Nu mēs sākām atcerēties kara gadus. Man likās ērmīgi, ka tagad varam par šīm šausmīgajām dienām un naktīm jokot. Bet tāda jau cilvēka daba.

Piepeši viņš parmainīja tematu tikpat ātri, kā to bija iesācis.

«Jūs, protams, pazīstat Tomsonu Devksu. Viņu pilsētā plaši pazīst, un viņš piekopj ari dažādas spēles. Vispār man viņš šķiet mazliet bīstams. Mani viņam ieteicis sers Alfrēds Kevlijs, kas ir ļoti cienījams cilvēks.»

Billijs sacēla kājas uz galda un aizdedzināja cigāru, piebīdīdams arī man cigāru kasti. Dižciltīgu manieru viņam trūka, un sevi vienmēr viņš apkalpoja pirmo.

«Būdams pēdējo reizi Montekarlo, Devkss spēlēja trente et quarante», viņš turpināja. «Vinnējis apmēram četrdesmit tūkstoš frankus, viņš spēli pārtraucis un apstaigajis zāles, vērodams spēlētājus. Sevišķi viņš ievērojis kādu jaunu dāmu, ko jau agrāk redzējis sēžam pie sava galda.

Pēc viņa apraksta tai jābūt ļoti skaistai. Viņa bijusi vienkārši, bet eleganti ģērbusies un spēlējusi augstāk par visiem citiem. Bieži tā likusi maksimālās summas, dubultojusi un taisījusi visādus manevrus. Acīmoedzot, ta pieturējusies pie zināmas sistēmas, jo blakus viņai atradies papīrs ar dažādām figūrām un skaitļiem.

Viņa nepārtraukti paspēlējusi, bet ar tādu mieru un aukstasinību, kas Devksā sacēlis izbrīnu. Vienmēr viņa spēlējusi pēcpusdienā no diviem līdz pieciem un vakaros no septiņiem līdz pusnaktij. No laipniem cilvēkiem un krupjē Devkss izzinājis, ka viņa paspēlējusi jau divi miljoni franku.

«Tā tiešām fatāla neveiksme,» es piezīmēju. «Viņu vajājusi akla nelaime.»

«Arī es citādi to nevaru izskaidrot. Kad spēlētāji atstājuši zāles, Devkss jauno dāmu uzrunājis. Viņš teicis dažus mierinošus vārdus, bet viņam par pārsteigumu tā vēsi noraidījusi viņa līdzjūtību un devusies uz savu dzīvokli.»

Viņa dzīvojusi tieši pretim kazino Hotel de Paris. Devksam tas, protams, nav bijis patīkami, jo viņš ieskata sevi par vīru, kas parasti dāmām ir ļoti simpātisks. Viņš apvaicājies viesnīcā un dabūjis zināt, ka viņa tur pierakstījusies kā mis Hikss. Tas, protams, bija pieņemts vārds, kas Devksam neko nedevis. Nākamā pēcpusdienā viņš gaidījis to spēļu zālē, lai informētos par viņas sistēmu, bet viņa neatnākusi. Apjautājoties hotelī, izrādījies, ka no rīta tā aizbraukusi uz Kalē. Kas viņa patiesībā ir, neviens nav zinājis. Montekarlo viņai draugu nav bijis, ne arī paziņu. Devkss, būdams ļoti sīksts un enerģisks cilvēks, neatlaidies un beidzot atradis rokas somiņu, ko tā aizmirsusi. To viņš paņēmis līdzi.

Somiņa atstājusi lētu iespaidu. Londonā par tādu nemaksātu vairāk par septiņiem šiliņiem. Dāma, kas vienā paņēmienā Montekarlo var paspēlēt četrdesmit tūkstoš mārciņu, parasti tādas lietas nepērk. Somiņā Devkss neatradis neko vairāk kā dažus gabalus franču sīknaudas, divus apmaksātus viesnīcas rēķinus un pusi trešās klases dzelzceļa biļetes braucienam no Brikstonas uz Viktoriju. Arī šo atradumu nevar labi saskaņot ar jaunās dāmas neparastajiem zaudējumiem.»

«Liekas, it ka viņa būtu spēlējusi ar svešu naudu.»

Billijs palocīja galvu.

«Ari es apsvēru šo varbūtību, bet tūliņ redzēsim! Ar kā naudu viņa būtu spēlējusi? Kā jauna dāma no labākajām aprindām var piesavināties svešu naudu, nemodinot aizdomas? Un kādēļ viņa apmeklēja Montekarlo ik pēc zināma laika?»

«Tātad periodiski?» es pārsteigts jautāju.

«Tūliņ jums pastāstīšu. Devkss atgriezās Anglijā un drīz devas darīšanās uz Ņujorku. Atgriežoties, viņš izkāpa Serburā, kur pa radio pasūtīja vietu guļamvagonā no Parīzes uz Montekarlo. Viņš īstā laikā vēl sasniedza staciju un varēja izmantot Rivjēras ekspresi. Būdams noguris, viņš likās tūliņ gulēt. Izgājis otrā rītā sānejā, viņš ieraudzījis saliekamā krēslā sēžam noslēpumaino mis Hikss. Viņa izskatījās pašapzinīga un mierīga kā vienmēr un Devksu izlikās nepazīstam. Viņš arī tai neuzmācās. Tikai otrā vakarā pēc iebraukšanas Montekarlo viņš raudzīja tai tuvoties. Viņa atkal bija spēlējusi augstu un šoreiz vinnējusi tikpat daudz, cik pagājušo reizi paspēlējusi.

«Jums tiešām smaida laime,» Devkss sacīja.

«Jā,» viņa atteica. «Šodien man gāja labi. Gandrīz vienmer izkrita melns.»

«Rīt kritīs sarkans,» Devkss smaidīdams sprieda.

«Neticu,» viņa nopietni atbildēja. «Parīt priekš pusdienas bumbiņa galvenokārt apstāsies uz sarkanā, pēc pusdienas uz melnā.»

Dīvainā kārtā viņas pareģojums piepildījās. Devkss mēģināja ar viņu tuvāk iepazīties, bet viņa tam nepiegrieza vērību. Tas patiesībā pierāda, ka viņa ir inteliģenta. Sī iemesla dēļ Devkss sāka interesēties par viņu ne tikai kā par problēmu, bet arī kā par sievieti. Viņš bieži sūtīja tai puķes un aicināja izbraucienos, bet viņa šos aicinājumus noraidījusi.

Kas pēc tam notika, to es varu tikai nojaust. Devkss man noteikti nepateica savas attiecības pret viņu. Vienreiz gan viņa durvis aizcirtusi viņam deguna priekšā. Kā viņš varēja nokļūt šādā situācijā, nezinu. Vinnējusi lielas summas, viņa aizbraukusi no Montekarlo un atstājusi misteru Devksu vīlušos un neapmierinātu. Tas ir viss, kas mums zināms,» Billijs apklusa.

«Un kas nu ir jūsu uzdevums?» es jautāju, jo biju sagaidījis pavisam citādu risinājumu.

«Man šo noslēpumaino damu jāatklāj, jāizdibina, kas viņa ir, kur viņa ņem naudu un tā tālāk.»

«Un kad misters Devkss to bus izzinājis, vai viņš …»

Sai mirkli atsprāga durvis, un istabā iedrāzās liela auguma cilvēks. Viņš smagi elpoja, jo bija lecis divus trīs pakāpienus uzreiz.

«Tur viņa ir, tur viņa ir!» viņš elsdams iesaucas un abām rokām rādīja pa logu. « Paskataties, nu jums laba izdevība, Stebet. Viņa stāv taisni otra ielas pusē pie durvīm.»

Billingtons piesteidzās pie loga un atvēra vienu pusi.

«Kur?»

«Tur pie zeltkaļa darbnīcas loga — tā jaunā dāma ar zilo cepuri — redzat?»

Billingtons aizēnoja ar roku acis.

«Ja,» viņš lēnām novilka.

«Viņa ieiet veikalā,» lielais virs priecājās. «Nu jums viņa rokā, Stebet!»

Bills vilcinājās, izstiepa roku pec zvana, bet atvilka atkal atpakaļ.

«Iešu labāk pats.»

3.

Bills steigšus norāva no pakaramā cepuri un aizsteidzās. Mēs palikām pie loga.

Pa to laiku telpā bija ienācis vēl kāds cits kungs. Ieraudzījis viņa sarkano seju un smagos plakstiņus, es jutos neomulīgi.

Likās, iesākumā viņš mani nebija pamanījis, bet tad pagriezās pret mani un iepleta acis.

«Hallo, Mont, es tak domāju, ka esat atvaļinājuma?» viņš nelaipni sacīja.

«Ta ari ir. Bet šodien ierados pie veca drauga.»

«Vai viņš ir jūsu draugs?» viņš mierigi jautaja. Es tūliņ nopratu, ka Billijam nav labas attiecības ar inspektoru Dženningsu.

«Jā, mēs bijām kopā Francijas frontē.»

«Hm, personīgi es Stebetu nevaru ciest. Viņš par daudz nenosvērts. Nekādā gadījumā es nebūtu misteram Devksam ieteicis griezties pie viņa. Es devu viņam padomu aprunāties ar Sēnberiju. Tas ir labākais privātdetektīvs pilsētā.»

Nejauši es zināju, ka Sēnberijs bija Dženningsa svainis, tomēr nedomāju, ka šis bija īstais acumirklis viņam to atgādināt.

«Bet daudzi pēc Stebeta kā sadeguši,» inspektors plecus raustīdams turpināja. «Liekas, viņš nācis modē.»

«Tur viņa iet,» Tomsons Devkss iesaucās, «un Stebets viņai seko. Tas tiešām bija laimīgs gadījums!»

Viņš apgriezās un jautri paskatījās Dženningsā. Inspektors arī tūliņ centās izrādīt savu prieku par šo gadījumu.

Devkss bija liels un stalts virs. Nezinu, kāpēc viņš audzēja melnu bārdu. Viņam bija ērgļa deguns, divas labsirdīgas acis un sarkanas lūpas. Viņa zods bija mazliet par apaļji, bet citādi viņš izskatījās Joti labi.

Dženningss nestādīja mani Devksam priekšā. Domājams, viņš turēja zem sava goda pazīties ar kādu detektīvu seržantu. Dzirdēju tikai, ka izejot viņš Devksam teica: «Viens no mūsu ļaudīm.»

Es atstāju uz galda zīmīti un devos uz savu dzīvokli Blūmsberijā. Dīvainā kārtā sastapos ar Lesliju Džonesu tai pašā vietā, kurā izšķīrāmies.

«Vai jūs jau aizejat, mister Mont?» viņš jautāja. «Billijam tak laika diezgan!»

«Viņš ir izgājis,» es paskaidroju.

«Ak tā! Laikam Devksa lietā? Redzēju, ka aizgāja inspektors Dženningss ar Devksu kopā pa Bondstritu. Liekas, viņi ļoti sadraudzējušies.»

Dzirdēdams notikušo, viņš domīgi paberzeja degunu.

«Cerams, Billijs nesapisies šis jaunās dāmas brunčos. Ja viņa dzīvo trūcīgā dzīvokli, tai jāuztur vecāmāte vai jāglābj kāds acuraugs no bankrota, tad jāpasauc tik Billiju. Tas rīt ielauzīsies Anglijas bankā, un tad — gan jau redzēsim!»

Es smējos.

«Nedomāju, ka jūs Billiju tik labi pazīstat.»

«Pat pārāk labi!» viņš pasmīnēja.

Šķiroties viņš jautāja, vai var vakarā mani apciemot, un es tam labprāt piekritu, jo Lesliju ļoti labi ieredzēju.

Viņš ieradās manā dzīvokli ar pulksteņa akurātību. Mēs spēlējām kārtis un apspriedām Billija varoņdarbus. Interesantākā Leslija stāsta vidū istabā piepeši ienāca Stebets. Mana saimniece 1 to bija gribējusi pieteikt, bet viņš to vienkārši nobidījis pie malas.

Viņš uzsmaidīja man, bet likās diezgan uztraukts.

«Arī Leslijs te ir!» viņš iesaucās. «Lieliski. Pašlaik gribēju ar jums runāt.»

«Tāpat es ar jums,» Leslijs nozīmīgi atbildēja. «Jūs tak uzdevāt man steidzīgi ievākt informāciju par ugunsgrēku Gridlstonā.»

«Ak, tam laika diezgan», viņš nepacietīgi atmeta ar roku un apsēdas. «Atdariet ausis, Mont.»

«Kas tad nu?» es jautāju.

«Jūs pavadīsiet mani uz skaisto Vidusjūru. Mis Hikss rīt brauc uz turieni.»

«Kā jūs to zināt?»

«Viņa pati man to teica,» viņš mierīgi paskaidroja. «Pēc pāris dienām mums sekos arī Devkss. Viss šis notikums, varbūt, izskaidrojams ļoti vienkārši. Kādēļ lai viņai nebūtu naudas? Un ja viņa ir bagāta, kādēļ lai tā nepērk lētus priekšmetus? Pie turīgiem cilvēkiem tas bieži novērojams; viņi to var atļauties.» Viņš noliecās pār galdu un nopietni raudzījās manī. «Un ja kādai sievietei vispār ir sirds un dvēsele, tad tā ir Mērija Ferēra! Jums tikai reizi vajadzētu redzēt viņas acis, šīs skaidrās, mirdzošās zvaigznes …»

«Ak Dievs!» Leslijs ievaidējās. «Es jau jums teicu, mister Mont, kādas muļķības viņš izdarīs, tiklīdz tas skuķis to uzrunās — tad viņš ir maisā.»

Billijs nekļuva mežonīgs, kā es biju gaidījis.

«Leslij, jūs esat nabaga puisis bez fantāzijas! Bet nu ielāgojiet. Sī meitene ir pilnīgi nevainīga. To jau redzēsim! Es izdibināšu šo lietu. Jūs tikmēr uzmaniet uzņēmumu, kamēr mēs atgriežamies.»

«Bet es.tak nevaru atļauties braukt uz Montekarlo! Jūs tak nedomāsiet, ka policijas seržants…»

«Saprotams, es jums atlīdzināšu visus jūsu izdevumus,» Billijs mani pārtrauca. «Devkss ir mierā, ka ņemu līdzi ari vienu asistentu.»

Kā Billijs ar jauno dāmu iepazinies, to viņš mums neteica. Bet divas dienas vēlāk, kad mis Ferēra parādījās Rivjēras kspieša edamsalonā, es redzēju, ka viņi paguvuši jau noslēgt draudzību.

4.

Vilciens brauca pa Ronas ieleju, un Avinjona jau atradās aiz muguras, kad pirmo reizi ieraudzīju Mēriju Ferēru.

Ari mani tūliņ apbūra viņas skaistums. Sevišķi neatvairāmu iespaidu atstāja viņas acis un tīrais profils.

Viņa pamāja mums ar galvu un apsēdās galda otrā pusē. Apraksts, ko bija devis misters Devkss, pilnīgi nesaskanēja ar īstenību. Es biju viņu iedomājies aukstu, cietu un augstprātīgu, bet tā nebija. Viņas balss bija maiga un melodiska.

Es stādījos priekšā, tomēr savu amaty noklusēju. Billijs, jādomā, bija darījis tāpat. No viņu sarunas es nopratu, ka tā viņu gaidījusi.

«Vakar Parīzē jūs neredzēju, lai gan izgāju cauri visam vilcienam. Kā tas izskaidrojams, ka tagad tomēr jūs satieku?»

«Mēs nobraucām uz Dižonu lidmašīna, jo man tur bija darīšanas», Billijs paskaidroja.

«Jūs izkāpsiet Marseļā, vai nē?»

Billijs noklepojās. «Negribu vairs braukt uz Monpeljē, kā vakar jums stāstīju. Došos uz Montekarlo, kur uzkavēšos pāris dienas.»

Dzirdēdama to, viņa mazliet nobāla.

«Ak tā!» Viņas skats tiešām varēja būt loti noraidošs. «Ļoti žēl.» Viņa piecēlās un aizgāja savā nodaļā, nepiegriezdama brokastīm vērību.

Billijs bija apbēdināts, jo domāja, ka zaudējis viņas draudzību.

Ejot atpakaļ uz savu nodalu, mums bija jāiet cauri trim citiem vagoniem. Vienā ieejā jaunā dāma mūs gaidīja.

«Vai jūs nebūtu tik laipni un uz mirkli neienāktu?» viņa lūdza.

«Bīstos, ka būsiet noturējuši mani par ļoti nepieklājīgu, bet es izbijos, dzirdēdama, ka jūs braucat uz Montekarlo.» Viņa vāji pasmaidīja. «Es nododos ruletes spēlei un uažbrid par to ļoti kaunos. So vājību es gribētu saviem paziņam noslēpt.»

Viņa nopietni raudzījās Billijā. Mani viņa gandrīz neievēroja.

«Bet mis Ferēra,» viņš iesāka, bet viņa to pārtrauca.

«Montekarlo es nesaucos savā īstajā vārdā. Tur es saucos par mis Hikss.» «To jau domāju,» Billijs atbildēja, bet tūliņ pārlaboja: «To jau varēju iedomāties, mis Ferēra …»

«Mis Hikss!»

«Nu labi, mis Hikss, ja vēlaties. Man jāpierod jūs tā uzrunāt. Lūdzu, nedomājiet, ka es spēli nesaprotu. Gluži otrādi, ari pats es šad tad spēlēju.»

Viņa nopūtās, taču Billija paskaidrojums to redzami apmierināja-.

«Tad viss kārtība. Vai arī jūs spēlējat, mister Mont?»

«Līdz šim neesmu varējis atļauties šo luksusu, bet man šķiet, tam jābūt ļoti interesanti.»

«Ak, tā ir visgarlaicīgākā nodarbošanās, kādu vien pazīstu,» viņa man par lielu izbrīnu sacīja, tad sāka runāt par citām lietām.

Stundu pēc mūsu ierašanās Montekarlo es redzēju to iznākam no Loida bankas.

Montekarlo tiešām ir skaists stūrītis, kur labprāt pavadīju savas brīvdienas. Kas par pastaigāšanos pa klinšaino krastmalu! Kazino mani sevišķi nepievilka; mantkārē kaistošie cilvēki mani atbaidīja.

Vakarā iēgājām spēļu zālē un visus galdus atradām stipri aizņemtus, sevišķi to, pie kura spēlēja frente et quarante.

«Lūk, viņa,» Billijs klusu iesaucās.

Viņas priekšā atradās tūkstošfranku zīmju kaudzīte, kas ar papīra strēmelītēm bija sadalīta pa divpadsmit.

«Viņa vienmēr liek maksimumu,» Bills pārsteigts sacīja.

Es viņu brīdi novēroju un guvu iespaidu, ka tā paspēlē naudu, kas tai nepieder. Banknotes viņa pārskaitīja gandrīz ar krupjē rutīnu, un reiz tā pārmeta divpadsmit tūkstoš franku sainīti pār galdu tā, ka viņš nokrita taisni vajadzīgajā vietā. Vispār spēles iekārtojumu viņa likās pazīstam visos sīkumos. Brīdi pa brīdim tā ielūkojās piezīmju grāmatiņā.

Sinī vakarā viņa pastāvīgi vinnēja. Tikai reizi tā pacēla galvu un sastapa Billija skatu.

Tad viņa sabāza banknotes lielā somā un nāca pie mums.

«Nu, vai neesmu kaislīga spēlētāja?» viņa gandrīz izaicinoši jautāja Billijam.

«Jums šovakar labi veicās.»

«Vinnēju tikai simts tūkstošus franku, iesākumam tas ir labi, tak ceru, ka rit ies ievērojami labāk.»

Viņa izteica vēl dažas piezīmes par spēli, no kurām varēja saprast, ka tā tic zināmam spēles likumam.

Mēs pavadījām viņu lidz hotelim un atvadījāmies. Ejot atpakaļ, Billijs pastāstīja, kā ar viņu iepazinies. Nejauši viņš paglābis to no autobusa, kas sācis slīdēt.

«Lieliska sieviete, Mont,» viņš nopietni sacīja, kad bārā vēl iemetām pa glāzītei. «Droši vien, ģeniāla matemātiķe. Bet arī citādi viņa loti izglītota. Redzējāt, ar kādu eleganci tā rīkojas ar banknotēm?»

«Kā bankas kasieris,» es piezīmēju.

«Jums if aizspriedumi. Nu, gan redzēsim!»

Montekarlo par viņu neko jaunu neuzzinājām. Arī redzēt turpmākajās dienās viņu mēs dabūjām reti. Spēļu zālē tā parādījās divos pēc pusdienas; piecos tā aizgāja un uzturējās savā hotelī. Cik varējām izzināt, arī visas maltītes viņa tur iebaudīja. Nekad nenovērojām, ka tā izietu pastaigāties.

Bet kādu rītu Billijs jau astoņos aizgāja uz viesnīcu un nosēdās uz sola. Viņa pūles arī atalgojās, jo viņš redzēja to pārnākam no agras pastaigas.

Tai pašā dienā uz skatuves parādījās arī misters Tomsons Devkss. Viņš bija apmeties Hotel de Paris un jau pirmajā vakarā ielūdza mūs vakariņās. Liekas, mis Ferēra mūs bija redzejusi viņa sabiedrībā, jo nākamā rītā satiekoties tā izturējās ļoti vēsi.

«Nezināju, ka jūs esat mistera Devksa draugs,» viņa sacīja Billijam.

«Neesmu viņa draugs,» Billijs paskaidroja. «Daudz, ja paziņa.»

«Jūs neesat pietiekoši uzmanīgs paziņu izvēlē.»

Kad Billijs tai pašā pēcpusdienā satika uz terases misteru Devksu, viņš gandrīz pazaudēja savu uzdevumu. Viņš izteica savu pārliecību, ka jaunā dāma visādā ziņā esot nevainīga. Par viņu tas izteicās par daudz jūsmīgi, un Devkss jutās aizvainots.

«Maksāju jums simts mārciņas nedēļā, Stebet. Ja jūs domājat, ka nav jēgas šo "lietu turpināt, tad sakiet man to. Gan būs cits cilvēks-, kas ar lielāku paļāvību turpinās novērojumus.»

Citos apstākļos Billijs Tomsonu uz vietas būtu izmetis laukā, savus ieskatus paskaidrodams ar spēcīgu labās rokas bliezienu. Bet šai gadījumā viņš izrādīja apbrīnojamu mieru, un vēlāk viņš man paskaidroja, ka atdotu visu, lai tikai nezaudētu šo uzdevumu.

«Es pierādīšu, ka mis Ferēra rīkojas pilnīgi godīgi, un ka viņas raksturs paceļas pāri visām aizdomām.»

Atgādināju viņam, ka misters Devkss viņu nav šim uzdevumam angažējis.

«Ko grib misters Devkss, un ko rādīs novērojumi, ir divas dažādas lietas. Viņa nolūks ir šo meiteni dabūt savā vara — nu, gan jau redzēsim!»

Un nu Billijs nolēma izdarīt pārdrošu gājienu. Piektajā vakarā, kad kazino slēdza, viņš pavadīja mis Ferēru lejup pa kāpnēm.

«Vai atļausiet vēl brītiņu ar jums parunāties, mis Hikss?» viņš jautāja, kad tā taisījās no viņa atvadīties.

Viņa likās pārsteigta.

«Ir jau tik vēls.»

«Labāk vēlu nekā nekad,» Billijs atbildēja.

Vēlāk viņš man izstāstīja, kas noticis tālāk.

Viņi nogāja uz terases, no kuras atklājās skaista ainava uz jūru. Tik vēlā stundā terase bija tukša.

«Mis Ferēr,» Billijs nopietni sacija, «gribu jums uzticēties. Vai zināt, ka jūs novēro?»

«Vai jūs domājat misteru Devksu?» viņa ātri jautāja.

«Jā, viņu un cilvēkus, kam viņš to uzdevis. Gribu būt pret jums pilnīgi atklāts. Jums jāzina, ka es pats ari esmu viņa aģents.»

Viņa pārsteigumā atkāpās.

«Man sāpīgi to dzirdēt,» viņa sacīja. «Kāpēc tad mani novēro?»

Nu Billijs paskaidroja, ka pēc mistera Tomsona Devksa domām viņa spēlējot ar zagtu naudu.

«Vai par to drīzāk nebūtu jāraizējas policijai?» viņa auksti jautāja.

«Kā to ņem. Misteram Devksam ir noteikts iemesls tā rīkoties.»

«Arī man tā šķiet.»

«Mis Ferēra, vai nedāvāsit man savu uzticību?» Billijs lūdza.

«Zinādama, ka jūs esat mistera Devksa aģents?» viņa gandrīz nicīgi atbildēja, izsizdamā Billiju vēl vairāk no līdzsvara.

Sarunai nebija nekādu panākumu. Mis Ferēra paskaidroja, ka rīkojas pēc savas brīvas gribas un nekādi paskaidrojumi viņai nav jādod. Viņa pat aizrādīja, ka griezišoties pie kazino priekšniecības ar sūdzību par misteru Devksu.

Sos draudus viņa ari izpildīja, jo septītā dienā Tomsons Devkss ieradās mūsu viesnīcā, kad mēs brokastojām. Jāpiezīmē, ka kazino valdība stingri raugās uz to, lai neviens neizspiego spēju zāju apmeklētājus.

Viņš bija ārkārtīgi uztraukts un sašutis, ka viņam noņemta Cirele Privee ieejas karte. Turklāt viņam arī paziņots, ka viņa uzturēšanās Sportklubā ieskatāma par nevēlamu.

«Skaidrs, ka vainīga šī sasodītā mis 'Hikss,» viņš teica. «Vakar ap pieciem viņa iznāca no pārvaldes nama. Nu, es tai rādīšu par mani žēloties!»

«Enerģiska meitene!» Billijs jūsmīgi iesaucās, kad Devkss bija prom. «Viņai tiešām netrūkst nervu un dūšas. Apbrīnoju viņas apņēmību un ceru, ka viņa noturēsies pret Devksu.»

Misters Devkss devās uz viesnīcu pieprasīt no mis Hikss paskaidrojumus, bet dabūja zināt, ka viņa tai pašā rītā aizbraukusi uz Maršēju. Un šoreiz viņa tiešām bija vinnējusi.

Nepatīkamie piedzīvojumi Montekarlo Devksa enerģiju tikai pavairoja. Viņš visādā ziņā gribēja atklāt mis Hiksas noslēpumu. Bet ari Billijs vairāk kā jebkad ticēja mis Ferēras godīgumam. Viņa pārliecību es turēja par tīru sturgalvibu, jo pēc visām zīmēm jaunā dama patiešām likās avantūriste.

Protams, es nevarēju izskaidrot un saprast viņas pašapzinīgo, drošo un mierīgo uzstāšanos. Spēlējot viņa nekad nekļuva nervoza un rezultātu likās paredzam jau iepriekš. Billijam es aizrādīju, ka viņa, varbūt pieder kādai internacionālai bandai un ir saziņā ar kādu krupjē. To dzirdēdams, viņš sāka mani gandrīz apvainot.

«Vai damai, ja tā ir bagāta, jauna un skaista, tūliņ ari jābūt zaglei un noziedzniecei?» viņš sašutis jautāja.

Tad es šo teoriju atmetu un ceļā uz Londonu vairs nepieminēju varbutibu, ka mis Ferēra kaut kādi varētu būt negodīga.

Leslijs Džoness sagaidīja mūs Viktorijas piestātnē un smagi izsūdzējās par to, ka nācies noraidīt tik daudz labu klientu.

«Patlaban pienākuši ari krēsli un citas mēbeles, bet jauno vēstuļu papīru ar firmas zīmi atnesīs rit,» viņš stāstīja.

Desmitos nākamā rītā aizgāju uz Billija biroju. Viņš vēl nebija atnācis, un atnākušam tam vajadzēja izskatīt kādu apdrošināšanas afēru. Bet pēc brīža viņš šo lietu nodeva Leslijam Džonesam.

Billijam par jo lielu atvieglojumu misters Devkss bija palicis Montekarlo. Priekšpusdienu mēs pavadījām pilsētā, un Billijs mēģinaja atrisināt apdrošināšanas afēru. Bet tas viņam neveicās, jo domas nebija pie lietas.

Nejauši uz ielas satikām Džordžu Brisko. Viņš bija ģērbies ļoti eleganti un tikko vairs pazīstams. Viņš sveicināja, laipni pamādams ar roku.

«Hallo, Džordž,» Billijs smīnēja «Kādas izredzes?»

«Lieliskas,» Brisko jautri atteica. «Vai darbus jau esat iesākuši, Stebet?»

«Vēl nē,» Billijs kratīja galvu. «Vai nevarat man dot kādu uzdevumu?»

«0, nē,» Džordžs smaidīdams atteica un rādīja savus baltos, līdzenos zobus. Bet viņa acis aizdomīgi iemirdzējās. «Atskaitot jūs, man citu ienaidnieku nav. Rit došos apskatīt Braitonu.»

Billijs uzmanīgi raudzījās viņā. Ar Brisko bija notikusi pārvērtība.

«Tas nozīmē, jūs gribat braukt atpakaļ uz Kanādu? Vai, varbūt, esat izraudzījies vēl nepieejamāku pasaules kaktu?»

Džordžs smējās.

«Labs detektīvs jūsos aizies bojā,» viņš sprieda. Tad mēs, izšķīrāmies.

Si satikšanās padarīja Billiju domīgu.

«Viņa jautrais garastāvoklis šķiet. man aizdomīgs,» viņš sacīja. «Gribētu zināt, kādus plānus viņš atkal kaļ pret mani.»

Stundu vēlāk mes gājām pa Norsemberlendas avēniju. Gribējām tur ēst pusdienas. Pie kāda hoteļa ieraudzījām lielāku pulku vecāku kungu cilindriem galvās, kuri dzīvi sarunājās. Acīmredzot, te bija notikusi kāda sapulce. Piepeši es ieraudzīju mis Ferēru, kas steigšus nāca uz mūsu pusi.

Arī Billijs viņu ieraudzīja. Pie ieejas ta pagriezās atpakaļ un sāka sarunāties ar liela auguma kalsnu kungu. Tad viņa pagrieza mums muguru. Mēs iejaucamies starp cilindrainajiem kungiem, un es dzirdēju, ka mis Ferēra sacīja:

«Nē, ser Fīlip, man nebija jausmas, ka esat Londonā.» Vecais kungs kaut ko norūca.

«Tā,» viņš nelaipni atbildēja. «Nu, bet ritu banka gribu ar jums parunāties. Vai patīkami padzīvojāt Parīzē?»

«Jā, ser Filip.»

«Ceru!» viņš atteica. Viņa balss bija pārāk skaļa. «Franču valodu vislabāk var iemācīties tautā. Tātad rit bankā.» Viņš īsi pacēla cepuri un viņu atlaida.

Viņa aizgāja garām, mūs neredzēdama, un Billijs ari nemēģināja tai sekot. Mēs iegājām viesnīca un pūlējāmies iegūt šveicara draudzību.

«Kas te notika?» Billijs jautāja. «Vai kāda kabineta sēde?»

Portjē smaidīja.

«Nē, banku savienības trīsmēnešu sapulce. Kungi vienmēr notur to mūsu viesnīcā. Jūs, laikam, esat žurnālists?»

Billijs pamāja ar galvu.

«Kas bija tas kungs ar balto vaigu bārdu?»

«Kuru jūs domājat? Viņi visi tak ir veci kungi ar bārdām.»

«To, kas pašlaik runā ar to mazo, resno kungu.» Zagšus Billijs rādīja uz cilvēku, ko mis Ferēra bija saukusi par seru Fīlipu.»

«Ak, tas ir sers Fīlips Fremtens, Vestkauntrijas bankas īpašnieks.»

Billijs vēl šo to pajautāja, lai šveicarā nostiprinātu pārliecību, ka ir žurnālists. Kad pēc tam sers Fīlips devās Trafalgarskvēra virzienā mes viņam sekojam. Sers Filips iegāja Karltona pusdienot, un mēs darījām to pašu. Paēdis, viņš apsēdās palmu dārza, lika pasniegt aukstu kafiju un aizsmēķēja cigāru. Nu Billijam šķita pienācis brīdis viņam tuvoties.

«Sers Fīlips Fremtens, ja nemaldos?» viņš iesāka.

«Tas ir mans vārds,» vecais kungs atteica un neuzticīgi pavērās Billijā.

«Mēs taču iepazināmies Elstonā, — neatceraties?»

Reklāmu grāmatā Billijs nejauši bija uzgājis, ka šīs bankas centrāle atrodas Elstonā.

«Neatceros,» sers Filips diezgan vēsi atteica.

Bet Billijs droši apsēdās blakus baņķierim, pašapzinīgi izvilka etviju un arī aizsmēķēja cigāru.

«Man ir ieteikšanas vēstule,» viņš sacija. «Esmu bukmēkers un gribu jūsu pilsētā nodibināt filiāli. Tādā gadījuma man būtu arī nepieciešams konts jūsu bankā.»

Bet tagad sers Fīlips sašuta ārkārtīgi.

«Šādus kontus mēs neatveram,» viņš dusmīgi atbildēja. «Mūsu firma ir veca un ļoti iecienīta, un ar mūsu principiem nesaskan uzturēt sakarus ar klientiem, kuru veikali ir apšaubāmi vai riskanti.»

Viņš piecēlās un aizgāja uz citu vietu.

Billijs šo mājienu saprata.

«Protams, esmu pārliecināts, ka mis Ferēra nav darījusi neko nelikumīgu,» viņš man ar rūpēm sacija. «Bet tā lieta ir dīvaina, vai nē? Un būtu ļoti slikti, ja atklātos ka tā spēlē Montekarlo. Tikai viņas dēļ gribēju dzirdēt sera Fīlipa ieskatus par laimes spēlēm. Rīt būs jābrauc uz Elstonu.»

Elstonā ir maza tirdzniecības pilsētiņa, bet ar lielāku nozīmi, kā to varētu iedomāties pēc viņas apmēra un iedzīvotāju skaita.

Fremtena banka bija lielākais nams visā pilsētā, un man likās dīvaini, ka starp šejienes mierīgo dzīvi un Montekarlo varētu būt kāds sakars.

Mēs iebraucām priekšpusdienā un apmetāmies Lāča viesnīcā. Billijs tūliņ devās ievākt ziņas. Viņš atgriezās tikai ap pussešiem, un es tūliņ nojautu, ka viņš nesa sliktas vēstis.

«Mērija kalpo pie Fremtena un saņem trīs mārciņas nedēļā. Turklāt viņa ir sera Fīlipa krustmeita, kurš to adoptējis. Bankā viņai ļoti atbildīga vieta, jo pārzina tērauda kameras.»

Es cietu klusu. Sīm ziņām, protams, bija liela nozīme. Bet par vienu apstākli es brīnījos.

«Ja viņš to adoptējis par meitu, kāpēc tad viņš liek tai bankā strādāt? Viņš taču ir bagāts cilvēks.»

«Sers Fīlips domā, ka visiem jāstrādā pēc savas iespējas. Viņa strādā pie tā jau no piecpadsmitā dzīvības gada. Viņa ir sera Fīlipa māsas meita. Anglijā adoptācijai nav tās lielās nozīmes kā citās zemēs. Un viņai tas vienalga, vai viņas tēvocis dzīvo vai mirst, jo visu savu mantu viņš novēlējis labdarīgiem mērķiem. Viņa saņem tikai nelielu renti.»

«Ka jūs to uzzinājāt?» es pārsteigts jautāju.

«Atradu cilvēku, kas tur uz mis Ferēru ļaunu prātu.»

So cilvēku Billijs uzaicināja vakariņās. Tas bija mazs kaulains vīriņš ar tādu izskatu, it kā sirgtu ar kādu vēderkaiti. Sarunāšanās ar viņu nebija sevišķi patīkama.

Izrādījās, ka viņa vecāki devuši tam vārdu Poncijs. Mums svarīgs bija tas apstāklis, ka viņš nevarēja mis Ferēru ieredzēt. Par viņu tas izteicās ļoti neatzinīgi. Vēlāk izrādījās, ka viņš ir bankā kases pārzinis, un ka viņa izspiedusi no vietas tā dēlu.

Man jau no laika gala ir nesaprotami, kā Billijs var nodibināt visneticamākās pazīšanās. Lielāko daļu savu panākumu viņš dibināja taisni uz šīm spējām. Kad pēc vakariņām apsēdāmies pie glāzes portvīna, misteram Poncijam pamazām atdarījās mute.

«Pagalam nesaprotu, kāpēc mis Ferērai jābrauc uz Franciju mācīties franču valodu. Es pats neesmu Franciju ne sapnī redzējis un tomēr labi runāju franciski. Sen gadus kārtoju firmas ārzemju korespondenci, un nav ne mazākās vajadzības šo, darbu nodot šim skuķim. Bet sers Filips visur dod viņai priekšroku, viņš taisni izlutina viņu. Un kāds tam var būt gals? Viņš taču nevar dzīvot mūžīgi, un jaunie direktori to neatstās tādā atbildīgā vietā. Es jums teikšu, par ko jau visu laiku esmu domājis.» Viņš noliecās pār galdu un pazemināja balsi. «Pēc manām domām ar šo meiteni viņi daudz riskē!»

Pateicis to, misters Poncijs atgāzās krēslā un vēroja, kādu iespaidu uz mums šie vārdi atstājuši.

«Riskē?» Billijs jautāja un ielēja tam glāzi vīna.

«Mēs taču visi esam tagadnes cilvēki un zinām, kādiem kārdinājumiem pakļauta cilvēka daba. Un ja jauna dāma saņem noslēpumainas vēstules …»

«Noslēpumainas vēstules?» Billijs ātri jautāja.

«Viņas saimniece man stāstīja, ka viņa bieži saņemot ierakstītas vēstules, kuru adreses rakstītas lieliem, iespiestiem burtiem. Saņēmusi šādu vēstuli, viņa katrreiz lūdz seram Fīlipam atvajinājumu braukšanai uz Parīzi. Bet vai jūs tiešām domājat, ka viņa tur mācās franču valodu?»

«Kas viņu prombūtnes laikā aizvieto?»

«Pa daļai es — korespondenci tad kārto mans zēns, tas ir apķērīgs puisis — un atlikušos darbus uzņemas pats sers Filips.

Pēc tam mēs pavadījām viņu mājup. Atgriežoties uz hoteli, Billijs bija kluss. Mistera Poncija izteicieni bija padarījuši to ļoti drūmu, un tomēr viņš negribēja zaudēt ticību mis Ferērai.

Pēc pusdienas mēs satikām viņu, kad gājām uz piestātni nopirkt Londonas laikrakstus. Ar laikrakstiem mēs lēnām devāmies atpakaļ un lauzījām galvas, kas tas varēja būt par subjektu, kas visu ritu mums sekoja. Ejot ap stūri, piepeši sadūrāmies ar mis Ferēru, kas apstājās un platām acīm skatījās mūsos. Redzēju skaidri, ka tā nobāla. Domāju, ka tā paies mums garām, nebilduši ne vārda, bet biju maldījies.

«Tātad vēl vienmēr mistera Devksa dienestā?» viņa griezās pie Billija.

Tas nosarka.

«Bet jūsu labā es daru vairāk nekā viņa,» viņš teica.

«Divaini,» viņa laipni sacīja.

«Nav iemesla par to brīnīties. Varu sacīt, ka esmu tikpat norūpējies …»

«Zinu to — jo to jūtu. Bet es labprāt zinātu, ko jūs par mani domājat.»

Viņa runāja tik klusu, ka tikko spēju saprast.

«Bet nu man jāparūpējas par sera Filipa čemodāniem, kas palikuši nenosūtīti uz Pedingtonu.» Ar šiem vārdiem tā pagāja mums garām.

Mēs turpinājām savu ceļu, bet piepeši tā atkal pagriezās pret mums.

«Misteram Tomsonam Devksam jūsu palīdzība vairs nav vajadzīga, mister Stebet,» viņa sacīja. «Viņš jau zina visu!»

«Arī to, ka šeit dzīvojat, un kādu stāvokli ieņemat?» Billijs uztraukts jautāja.

Viņa pamāja ar galvu.

«Viņš atbrauca ar seru Fīlipu vilcienā un sekoja tam līdz pat bankai. Kad gāju prom, viņš sēdēja publikas telpā.»

Viņa pagriezās un devās uz piestātni.

Tūliņ pēc tam satikām Tomsonu Devksu, kas gaidīja mūs viesnīcas priekšā.

«Nu, mister Stebet, mums sekmējas, ko?»

Viņa ironisko toni nevarēja pārprast.

«Kā tad jūs to atklājāt?» Billijs jautāja.

«Jūs mani novedāt uz pareizajām pēdām.» Devkss smējās. «Es jau nojautu, ka gribat šo meiteni apsargāt, tādēļ uzmeklēju jūsu konkurentu Sēnberiju un liku jūs novērot. Pieņēmu, ka agrāk vai vēlāk jūs tomēr atradīsiet mis Ferēras dzīves vietu, bet man par to neko neteiksiet. Un šādā vīzē es tiešām jūs noķēru.»

Billijs nobraucīja pieri.

«Nu, redzēsim,» viņš sacīja. «Ko jūs tagad domājat ar savām zināišanām iesākt?»

Devkss nelietīgi smaidīja.

«Jūs gribējāt sacīt, ko mēs iesāksim,» viņš Billiju pārlaboja. «Neaizmirstiet, mister Stebet, ka izpildāt manu uzdevumu. Vislabākais, satiksimies vēlreiz ar to jaunkundzi un izrunāsimies.»

«Vai šeit?» Billijs ātri jautāja.

«Nē. Man labāk patiktu, ja jūs lūgtu mis Ferēru ierasties rītvakar jūsu Londonas birojā.»

«Bet kāpēc tad?»

«Tam daudz visādu iemeslu,» Devkss atteica. «Pirmkārt, jūsu klātbūtne nepieciešama gadījumā, ja .. .» viņš apklusa, it kā meklēdams vārdus.

«Jūs domājat, gadījumā, ja viņa jūsu priekšlikumu nepieņem. Nezinu, ko no viņas gribat, bet pieņemu, ka domājat izsist tur kādu labumu.»

Devkss raudzījās viņā dīvainu skatu.

«Jūs varbūt nodarāt man netaisnību.»

Man likās, ka šoreiz viņš runāja pilnīgi godīgi.

«Nākšu pie mis Ferēras ar šādu priekšlikumu. Kopš astoņpadsmit mēnešiem viņa diezgan bieži ceļo uz Montekarlo un pārbrauc mājās ar lielu vinnestu. Viņa spēlē pēc kādas nepazīstamas sistēmas. Kazino direkcija uzmana sistēmas spēlētājus un mēģina izdibināt viņu noslēpumus, bet līdz šim tas vēl nav izdevies.»

«Saprotu,» Billijs mierīgi atteica. «Jūs vēlaties, lai viņa atklāj jums savu noslēpumu. Bet ja viņa to nedara?»

«Nav mans nolūks viņai draudēt, lūdzu, ielāgojiet to,» Devkss ar uzsvaru sacīja. «Cik zinu, viņa ir pilnīgi godīga un pietiekoši bagāta. Ja turētu viņu par zagli, es, protams, uzskatītu par savu pienākumu tūliņ griezties pie policijas. Bet par to nav vērts runāt. Par viņas finansiālo stāvokli līdz šim neesmu informējies. Ja viņa tomēr liegtos dot man apmierinošu atbildi, es turpinātu savus novērojumus šai virzienā un lūgtu paskaidrojumus no paša sera Filipa.»

Billijs uzlūkoja viņu, kā kolekcionārs aplūko kādu bezgala retu kukaini.

«Ja jūs tomēr noteikti domājat, ka viņa apzagusi banku,» Devkss turpināja, «un ja to man formāli paziņojat, es tālāk vairs nepūlēšos un tūliņ ziņošu vietējai policijai.»

«Tam es neticu,» Billijs noteikti paskaidroja.

«Es braucu atpakaļ uz Londonu,» Devkss sacīja un paskatījās pulkstenī. «Jūs abi palieciet un norunājiet ar mis Ferēru satikšanos.» Sacīsim, rītvakar astoņos. Tad ar vilcienu desmitos viņa var braukt atpakaļ un priekš pusdienas ierasties Elstonā.»

Billijs satika viņu pēc pusdienām. Par sarunu viņš man neko nestāstīja. Atgriezies viesnīcā, viņš tikai īsi pateica, ka mis Ferēra braucienam uz Londonu piekritusi.

Tai pašā vakarā aizbraucām uz Londonu.

Bieži pārdomāju, vai Devkss tiešām gribēja izzināt tikai mis Ferēras sistēmu. Viņš bija bagāts cilvēks, bet tas jau viņu netraucēja kļūt vēl bagātākam. Cilvēki reti ir mierā ar to, kas tiem ir. Turklāt ir ļoti interesanti spēlēt Montekarlo pēc drošas sistēmas; ar to var nopelnīt ne tikai naudu, bet arī sieviešu

labvēlību un vīriešu skaudību, kas tādiem cilvēkiem kā Devkss var likties sevišķi iekārojami.

Nākošā rītā negāju tieši uz Billija biroju. Vispirms gribēju satikt Lesliju Džonesu. Viņš bija labā garastāvokli, jo bija atklājis apdrošināšanas afēru.

«Ar Billiju tiešām beigas,» viņš kratīja galvu. «Nu jau četrpadsmit dienas kā esam jaunajās telpās, bet vēl ne brīža viņš nav piesēdies pie rakstāmgalda apsvērt kādu nopietnāku lietu.»

«Ko tad viņš dara?»

«Pašlaik kā sagūstīts lauva skraida pa savu jauno grīdsegu. Drīz tā būs jau caura!» Leslijs skumīgi savieba seju. «Un no viņa mežonīgās sejas izteiksmes es spriežu, ka viņš nododas visādām nepatīkamām domām un plāniem par Devksa svētīšanu.»

«Vai viņš par to jums ko teicis?»

«Tikai tik daudz, cik atrada par pareizu.» Leslijs nopūtās. «Bet esmu pie tā jau pieradis, un sirmus matus tas man vairs nedara.»

Tomēr viņš atārtoti nopūtās.

«Es jau neko neteiktu, ja tas būtu kāds parastais skuķis,» viņš sacīja un atkal purināja galvu. «Cik ilgi viņa prot raudāt, tik ilgi viņš arī nerims žāvēt asaras no viņas vaigiem.»

«Bet viņa tiešām ir jauna, pievilcīga dāma,» es aizstāvēju mis Ferēru.

Viņš izbrīnījies paskatījās manī.

«Arī jūs viņa jau saķērusi?» viņš skumji šūpoja galvu. «Nu, gan jau to lietu nokārtosim. Man ir smalka lieta Billijam. Ceru, ka viņš uzķersies, un ja viņš atkal sāk strādāt, tad briesmas ir pāri.» ,

Billingtons meklēja kādu izeju. To redzēju, tiklīdz iegāju viņa birojā. Viņš stāvēja pie loga un drūmi lūkojās ārā. Viņš nodarbojās ar dažādiem niekiem kā visi izklaidīgi cilvēki. Piemēram, viņš knibināja kādu mazu nevienādumu loga paneli. Man pienākot, tai vietā atsprāga mazas durtiņas, un sienā parādījās neliels caurums, kas veda uz leju.

Kas tas?» Billijs iesaucās.

Viņš raudzījās mazajā šahtā, līdz iedomājās izskaidrojumu.

«Ak, tās būs agrākās centrālapkurināšanas atliekas. Te būs atradusies no pagraba nākošā siltā ūdens caurule.» Viņš atkal aizvēra mazās koka durtiņas.

Brīdi lūkojies, viņš tās atkal atvēra.

♦          Lieliska slēptuve, ja grib ko noglabāt.»

♦          Jā, vēlāk pagrabā to atkal var atrast.»

Billijs aizcirta durtiņas un piegāja pie kamīna. Atbalstījis elkoņus uz lauvas galvas, viņš aizsedza seju rokām.

♦     Ja viņa tiešām būtu piesavinājusies bankas naudu — bet tas nav iespējams!»

Es nesaprazdams paskatījos viņā.

♦     Pieņemsim,» viņš turpināja, ka mis Mērija aizņēmusies no bankas naudu, lai palīdzētu savam brālim, kas nonācis grūtībās . ..»

♦          Vai arī kādam draugam vai mīļākam.»

♦     Ak, neesiet taču rupjš,» viņš skaļi iesaucās. Ko jūs iedomājaties! Viņai taču nav mīļākā!»

♦     Cik zinām, viņai nav arī brāļa,» es protestēju, paņēmu cigāru un aizsmēķēju. Tātad pieņemsim, ka viņa tiešām aizņēmusies no bankas naudu.»

Brīdi viņš cieta klusu.

♦          Tas patiesi būtu traģiski,» viņš nospiesti sacīja.

Es apsēdos un ar izbrīnu raudzījos viņā.

♦     Vai jums vienmēr tādas nepatikšanas, ja lieta grozās ap kādu sievieti?»

Sagaidīju stipru vēju, bet tas izpalika.

♦     Vienmēr esmu pret sievietēm sajutis lielu līdzjūtību, bet līdz šim vēl neesmu nevienu sievieti mīlējis,» viņš mierīgi atteica.

Sīs atzīšanās vienkāršība aizbāza man muti. Viņš pienāca pie manis un nolika roku uz rakstāmgalda malas.

♦     Mont, ja Tomsons Devkss šovakar izturēsies pret viņu apvainojoši, es to vienkārši nošaušu,» viņš lietišķi paskaidroja.

♦     Nerunājiet muļķības! Pirmkārt, viņš to neapvainos, un otrkārt, jūs viņu nenošausiet.»

♦     Viņš šorīt man piezvanīja un pieteica, ka gribot runāt ar Mēriju vienatnē.»

♦     Tas nav nekas bīstams. Ja viņš grib no viņas kaut ko panākt ar draudiem, tad jau skaidri saprotams, ka viņš nevēlas Skotlendjarda seržantu un privātdetektīvu par lieciniekiem.»

♦          Man tā lieta nemaz nepatīk.»

♦          Vai viņa šai sarunai jau piekritusi?»

Viņš pamāja.

♦     Tas vēl ir vienīgais apmierinājums. Pa to laiku es ieiešu Leslija istabā, un tiklīdz viņa kliegs, došos palīgā. Noteikti saku, ja tas nelietis viņu apvainos, es to pataisīšu aukstu.» Viņš uzsita dūri uz galda. «Vai vēlaties ko, Leslij?»

Leslijs bija dzirdējis pēdējos vārdus.

«Ko tad nu atkal gribat nolaist no kājas?» viņš jautri vaicāja.

Billijs smējās.

«Nāciet iekšā, Leslij, nestāviet durvīs.»

«Nu, ko tad jūs nogalinājāt?» Leslijs ienākdams atkārtoja jautājumu.

«Devksu.»

«Lieliski!» Leslijs iesaucās. «Es nosūtīšu lilijas, Monts lai pagādā rozes. Tad mēs kopīgi apmeklēsim jūs, pirms jūs bende piesies pie karātavu koka.»

Viņš mēģināja izstāstīt savu smalko lietu, bet Billijs neklausījās, sita viņam uz pleca un izbīdīja atkal viņu laukā.

«Atceraties trešās klases biļeti, ko Devkss atrada viņas somiņā?» viņš jautāja.

«Braucienam uz Brikstonu? Jā, atceros ļoti labi.»

«Viņai ir Brikstonā māsīca, ko tā pa ceļam dažreiz apmeklē. Sis gadījums ir izrādījies pilnīgi nevainīgs.»

Pūlējos novērst sarunas uz citu tematu, bet panākumi bija mazi. Vienmēr viņš atgriezās pie mis Ferēras un viņas noslēpuma.

«Rokas somiņā viņa nēsā revolveri,» viņš sacīja. «Bet viņai vienmēr ir klāt lielas naudas summas, tāpēc tai jābūt uzmanīgai. To atklāju, kad sarunājos ar viņu Montekarlo uz kazino terases. Somiņa nejauši piesitās man pie rokas, un es sajutu ieroci.»

«Drošsirdīga meitene,» es pacietīgi sacīju.

Viņa ielūgumu pusdienās noraidīju, un apsolījos atnākt pusastoņos. Tomēr aizkavējos un ierados ceturksni pirms astoņiem, kad mis Ferēra bija jau atbraukusi.

Redzēju, ka pat aukstais, skeptiskais Leslijs jutās viņas valdzināts. Billijs bija pacilātā garastāvoklī. Viņa vaigi bija piesarkuši, acis mirdzēja. Kā parasti, viņa bija ļoti nosvērta un pilnīgi parvaldīja stāvokli. Šovakar ta izlikās man vēl skaistāka.

«Viņš stūrgalvīgi tiepsies, lai jūs viņam izskaidrojat savu sistēmu». Billijs pašlaik teica, kad es iegāju. Pasniegusi man roku, viņa turpināja sarunu.

«Lai tiepjas vien,» viņa mierīgi sacija.

«Vai varat viņam izskaidrot jūsu sistēmu?»

Viņa smaidīja.

«Tas pilnīgi neiespējami. Pirmkārt, tā nav mana sistēma, bet ari tādā gadījumā es to nenodotu. Lai to saprastu, vajadzīgas' labas matemātikas zināšanas.»

Saī mirklī sarunas pārtrauca misters Tomsons Devkss ar savu ierašanos. Man par pārsteigumu viņš bija viens pats. Domāju, ka viņam būs līdzi ari inspektors Dženningss.

«Ierados mazliet laicīgāk,» viņš laipni smaidīdams aizrādīja. «Bet varam jau tūliņ sākt, ja visi esam sanākuši.» Viņš paskatījās no Mērijas Ferēras uz Billiju. «Sacīju jums jau, ka vispirms gribu parunāt ar mis Ferēru vienatnē.»

Billijs pamāja un pagriezās pret viņu.

«Ja rastoš vajadzība, nekavējoties pasaukt mani, mierigi piespiediet zvanu.» Viņš parādīja elektrisko podziņu, kas bija iestiprināta rakstāmgaldā. Tad tūliņ nākšu.»

Viņa pameta ar galvu, un mēs izgājām no istabas.

Vai Tomsons Devkss Billingtona draudus ņēma nopietni? Negribēju ticēt. Viņš bija cilvēks, kas ticēja vienīgi naudas lielajai varai un balstījās uz savu bagātību. Arī satiksmē ar Billiju viņš nostājās uz šī viedokļa un raudzījās uz to it kā no augšas. Bet tā viņš izturējās pret visiem. Billiju, domājams, viņš uzskatīja par nepastāvīgu, nenozīmīgu cilvēku. Un Billijs par viņu domāja tāpat.

Es Billingtonu Stebetu pazinu, varbūt, labāk par visiem citiem, jo kopā ar to bijām kara laukā un pārcietām vislielākās briesmas. Tādēļ arī noteikti zināju, ka viņš patiesi izdarīs, ko apņēmies. Ja Devkss Mēriju kā apvainotu, viņš nekavētos ne mirkli to nošaut, kā ceļinieks samin kāpuru. Atstājot istabu, man bija tikai viena vēlēšanās, lai viss beigtos laimīgi.

Mēs saspīlētās gaidās sēdējām Leslija istabā.

«Cerams, saruna drīz beigsies», pēc brīža Billijs nervozi ierunājās.

Es neatbildēju. Mēs klusēdami sēdējām un raudzijāmies pulkstenī. Pēc ceturkšņa Billijs piecēlās.

«Nevaru to vairs izturēt! Es .. .»

Viņu pārtrauca šāviens blakus istabā.

Billijs atrāva durvis. Istaba atradās tumsā, un viņš steigšus pagrieza ieslēdzēju. Nekad neaizmirsīšu ainu, kas atklājās mūsu acīm.

Pie durvīm, kas veda koridorā, bāla stāvēja Mērija Ferēra. Viņas rokā bija revolveris. Kad iedegās gaisma, viņa pacēla roku un bailēs uzlūkoja ieroci.

«Esam zaudējuši vienu klientu*» sacīja Leslijs trīcošā balsī. Pat šai drausmīgajā acumirkli tas nezaudēja humoru. Bez šaubām, viņam bija taisnība, jo tur uz rakstāmgalda gulēja Tomsons Devkss ar riebīgu brūci galvā, no kuras pilēja asinis.

8.

Ne Leslijs, ne Billijs nerunāja ne varda, un arī es trīcēju. Tikai tagad manīju, ka esmu pārpūlējies, un man vajadzīga atpūta. Leslijs norāva rakstāmgalda papīru un apklāja grīdsegu, jo uz tās sāka tecēt asinis. Billingtons piegāja pie Mērijas Ferēras un izņēma tai revolveri no rokas. Likās, ka viņa tikai tagad atjēdzās un aptvēra stāvokli. Trīcēdama viņa pieķērās pie Billija.

«Viņš mani skūpstīja,» viņa čukstēja, «viņš gribēja mani noturēt… es izdzēsu gaismu, lai tumsā varētu labāk izbēgt. Negribēju kliegt. Cerēju, ka varēšu izbēgt pa durvīm koridorā; bet tās bija aizslēgtas.»

«Jā, jā,» Bills to mierināja un pamāja man.

«Pavadiet mis Mēriju. Noejiet ar viņu lejā un pagādājiet taksometru.»

Es mirkli vilcinājos.

«Līdz mājām to nepavadiet,» viņš mani brīdināja. «Iesēdiniet viņu tikai automobilī un pasakiet šoferim, lai tas ved viņu uz Brikstonu. Tad nāciet atpakaļ, man jūs esat nepieciešami vajadzīgs. Mērij, saņemieties,» viņš gandrīz lūgdamies teica un saņēma tās seju rokās.

Domāju jau, ka viņš to noskūpstīs, bet tas nenotika.

«Nekādos apstākļos jūs nedrīkstiet teikt, kas te noticis, sapratāt? Jūs šeit nemaz neesat bijusi. Nestāstiet nevienam cilvēkam, ka šovakar šeit bijāt.»

«Bet. . . bet. ..» viņa iesāka.

«Jums jādara viss, ko es saku.»

«Vai viņš miris?» viņa klusi sacīja. «Vai neesmu viņu . . .»

«Nē, nē,» viņš to mierināja. «Viņš nav miris.»

Un viņš nezinot izteica patiesību.

Novedu Mēriju lejā un priekšnamā vēl pagaidīju, līdz tā pilnīgi saņemas. Tad pasaucu taksometru un apsolīju viņu nākamā rītā apmeklēt.

Pats personigi es atrados šausmīgā stāvoklī. Biju taču policijas ierēdnis, bet nupat vēl palīdzēju izbēgt sievietei, kas, pēc visām zīmēm spriežot, bija nošāvusi cilvēku. To es nebūtu drīestējis darīt, kaut viņa būtu nogalinājusi to aizsargājoties. Bet šai brīdī biju aizmirsis visus dienesta zvērestus, ko savā laikā biju devis. Toties biju ļoti norūpējies par Billiju, jo nojautu viņa nodomu.

Kad iegāju istabā, Leslijs pašlaik apsēja Devksa brūci ar dvieli.

«Laimīgā kārtā viņš nav miris,» Billijs sacīja, «bet viņa dzīvība karājas mata galā. Lode, laikam, no galvaskausa atsprāguši un izsitusi šim logam rūtis.»

Kopīgiem spēkiem nolikām Devksu uz dīvana. Leslijs jau bija piezvanījis ārstam un pasūtījis ātrās palīdzības ratus. Tad Billijs piegāja pie rakstāmgalda, paņēma mis Mērijas revolveri un devās pie loga, kur priekšpusdienā bija atradis niazo šahtu. Atvēris mazās durtiņas, viņš iemeta revolveri caurumā. Tad viņš izvilka no rakstāmgalda atvilktnes savu brauniņu.

«Ko jūs gribat darīt?» es jautāju.

«Tūliņ redzēsiet.»

Viņš piegāja pie kamīna un, iebāzis pistoli caurumā, izšāva. Kaļķi un ķieģeļu gabali nobira uz restēm. Tad viņš pienāca pie manis un pasniedza ieroci.

«Seržant Mont, uzkāpjot pa trepēm, jūs izdzirdāt šāvienu, un kad ienācāt istabā, atradāt misteru Devksu pie miršanas. Viņš bija pārkritis pār rakstāmgaldu, un es stāvēju šeit.» Viņš piegāja pie durvīm. «Jūs jautājāt, kas noticis, un es atbildēju, ka strīdā nošāvu misteru Devksu.»

«To es nedarīšu!» es protestēju.

«Tā būtu liela muļķība, pat nelietība pret mani,» viņš starp zobiem izgrūda. «Pašlaik kāds nāk pa trepēm. Vai apcietināsiet mani tūliņ, vai gaidīsiet, līdz ieradīsies Dženningss? Mont, Dieva dēļ, dariet, ko jums saku. Ja nerīkosieties tūliņ, mums ir beigas. Esmu cieši nolēmis Mēriju izglābt no šī stāvokļa. Paklausīdams man, jūs izdarīsiet man lielu pakalpojumu.»

Ko lai es būtu darījis? Pāris sekundēs bija jāizšķiras.

«Stebet,» es sacīju skaļā balsī, «apcietinu jūs likuma vārdā par apzinātu šaušanu uz misteru Tomasu Devksu ļaunā nolūkā.»

Man bija stipri jāpiespiežas, lai izteiktu šos vārdus.

Sai mirklī pa durvīm ienāca Dženningss un acumirklī aptvēra stāvokli.

«Kur meitene?» viņš ātri jautāja.

«Viņa nav ieradusies,» Billingtons atbildēja.

Tad Dženningss ieraudzīja dīvānā Devksu.

«Mans Dievs, jūs jau esat viņu nošāvuši!» viņš iekliedzās.

«Cerams, ka nē; šāvis gan uz viņu es tiku.»

«Mont, cik tālu esat šai lietā piedalījies? Esat kaut ko redzējis?» Dženningss aiz uztraukuma sarkans jautāja.

«Tikko apcietināju Stebetu,» es atbildēju un sajutu gandarījumu, redzot Dženningsa seju. Ar šo apcietināšanu es lietas izmeklēšanu biju nodrošinājis sev. Dženningss, kas visu savu mūžu bija nosēdējis birojā, sen jau vēlējās kādu gadījumu, kas to darītu pazīsiamu atklātībai. Redzēdams, kas par lielisku gadījumu aizgājis tam secen, viņš nevarēja gandrīz parunāt.

Nākamā rītā saņēmu ziņu no slimnīcas. Devkss pavadījis nemierīgu nakti un joprojām vēl atrodoties nesamaņā. Izmeklēšanā noskaidrojās, ka viņš dabūjis smagu smadzeņu satricinājumu un galvas kausa lūzumu. Ārsti -gatavojās vēl to pašu dienu izdarīt viņam operāciju. Aizgāju uz Bondstrītu un atradu tur Lesliju Džonesu, kas policista uzraudzība sakartoja biroja telpas. Es ierēdni atlaidu.

«Biroju mums jānoslēdz. No šī brīža neviens nedrīkst tur ieiet,» es paskaidroju. «Un jums būs jāuzstājas par liecinieku.»

«Zinu,» viņš nospiests atbildēja. «Nabaga Billijs! Tikko atnācu no iecirkņa Māboruzstrītā. Es aiznesu viņam brokastis.»

«Kā viņš jūtas?»

«Viņš lieliski gulējis,» Leslijs kratīja galvu. «Uzraugam iedevu pāris šiliņus, lai laiž mani ar viņu parunāties. Teicu, ka esmu viņa sulainis, un tas zināmā mērā ir taisnība.»

«Un kādu jūs viņu atradāt?»

«Jautāju, vai viņš labi gulējis, un viņš atbildēja, ka visu nakti ne reizes nepamodies. Viņš pat palamājās, ka neesmu tam atnesis ceptas nieres. «Billij, tā ir velnišķīgi nepatīkama lieta,» es sacīju. «Gan jau redzēsim,» bija viss, ko viņš atbildēja. Vai domājat, ka Devkss mirs?» viņš bailīgi jautāja.

Es kratīju galvu.

«Ziņas no slimnīcas gan nav iepriecinošas.»

«Tas būtu tikai taisnīgi, ja viņu apaugtu zāle. Tāds nelietis! Jau iedomājoties vien, ka tik maigs radījums varētu atrasties viņa varā…»

«Arī tu, Brut?» es pārmetoši teicu un Leslijs nosarka.

Es pamatīgi pārmeklēju biroju. Galvenokārt gribēju konstatēt notikuma gaitu, lai pie tiesas varētu celt priekšā ticamu tēlojumu. Mēģināju nostāties mis Ferēras lomā un piegāju pie durvīm, kur mēs viņu atradām. Pacēlu revolveri un mērķēju rakstāmgalda virzienā. Man tūliņ dūrās acīs, ka tādā kārtā lode nekādi nevarēja izsist loga apakšējās rūtis. Šāviena momentā Devkss taču bija stāvējis kājās. Sādā gadījumā lode varēja iziet tikai pa augšējo rūti.

Maz bija ticams, ka lode būtu atlēkusi no viņa galvas un tā novirzīta, ka tā izskrēja pa apakšējo rūti. Sadragātā rūts bija daudz zemāk par Devksa galvu.

Meklēt pašu lodi nebija jēgas. Vēlāk tomēr izsūtīju dažus ierēdņus pārmeklēt pretējā nama jumtu, bet meklēšanai nekādu panākumu nebija. Varbūt, lode bija atsitusies pret karnīzi un nokritusi uz ielas, kur to samina gājēju kājas.

No slimnīcas pienāca ziņojums, ka bez ievainojuma mistera Devksa sejā vēl konstatējamas skrāpējuma pēdas. So faktu varēja izskaidrot ļoti viegli. Domājams, Devkss bija nokritis ar seju uz stalažiņām, kur Billingtons turēja zīmuļus un spalvas kātus.

Durvis uz koridoru vēl vienmēr bija noslēgtas. Es izņēmu atslēgu, iebāzu to kabatā un sāku meklēt uz svaigi krāsotajām durvīm pirkstu nospiedumus. Pretēji visiem norādījumiem cerēju, ka istabā ir bijis vēl trešais, kas iešāvis Devksam lodi galvā.

Piepeši atcerējos Džordžu Brisko. Viņš bija draudējis Billiju nogalināt. Džordžs Brisko! Bet vai mēs neatradām mis Ferēru ar revolveri rokā, un vai viņa nepiekrita, ka šāvusi? Bet, varbūt, viņa un Brisko, kas varēja būt noslēpies kaut kur telpā, izšāva vienā brīdī. Tā bija gandrīz fantastiska iedoma, tomēr vajadzēja papētīt, kur misters Brisko tai laikā bijis. Man nāca palīgā labvēlīgs apstāklis, ar ko es nebiju rēķinājies. Misters Brisko atradās policijas iecirknī Kennenrovā. Vakar pēcpusdienā tas bija apcietināts par ielaušanos juveliera veikalā Redžentstritā.

Nekavējoties devos turp un uzmeklēju viņa celli. Bet nebija ko šaubīties, ka viņam bija visticamākais alibi, kādu tik varēja vēlēties.

«Kas tad jūs apcietināja? Mans darbs tas nav.»

Viņš palocīja galvu.

«Zinu ļoti labi, mister Mont. Ja gribat zināt, kas mani nodevis, tad varu tikai atbildēt: Cherchez Ies femmesl Kādēļ jūs esat atnācis?» viņš ātri jautāja. «Vai kaut kas noticis?»

«Nekas sevišķs. Atradām tikai misteru Tomsonu Devksu ar smagu ievainojumu galvā Stebeta birojā. Pēc tam man nācās Stebetu apcietināt, jo ir aizdomas, ka šāvējs bijis viņš.»

«Deviņi pērkoni, tas ir ko vērts! Vai pareizi dzirdēju, ka Billijs Stebets apcietināts? Tas taču ir lieliski! Vai viņš patiesi vainīgs?»

«Diemžēl, jā. Biju pats aculiecinieks.»

«Un Devkss miris?»

«Nē, bet viņa stāvoklis ļoti ļauns.»

«Cerams, viņš notirinās kājas,» Džordžs Brisko sprieda. «Vislielākais prieks man būtu caur savām restēm redzēt, kā Stebetu aizved uz karātavām.»

«Nu diezgan dievbijīga vēlēšanās!»

Atstāju viņu un uzmeklēju Brikstonā Mēriju. Viņas sabiedrībā gan atklātībā nevarēju rādīties, jo atcerējos nepatīkamos piedzīvojumus Elstonā. Dženningss varēja uzmanīt mani tāpat kā Devkss Billiju. Atradu, ka tā no šausmīgā notikuma daudzmaz atjēgusies. Patlaban viņa bija izlasījusi īsu ziņojumu avīzē un par to ļoti uztraukusies.

«Nevaru pieļaut, ka manis dēļ viņš nes šo upuri. Te rakstītais viss ir nepareizs. Un es varu visu noskaidrot.»

«Taisni tādēļ esmu pie jums ieradies. Jums jāpastāsta man viss, ko zināt.»

«Jau ilgu laiku mēģinu visu atcerēties.»

Viņa uztraukta staigāja pa istabu. Sī aukstasinīgā spēlētāja, kas riskēja ar tūkstošiem un mierīgi nostājās pretim tādam cilvēkam kā Tomsonam Devksam, nu bija pilnīgi salauzta. Tas nebija viņas pašas šausmīgā stāvokļa dēļ, bet tādēļ, ka draudēja briesmas cilvēkam, ko tā mīlēja.

«Mēģināšu, pārdomāt un sakārtot notikumus,» viņa izmisumā lauzīja rokas. «Kad jūs atstājāt mūs divatā ar Devksu, viņš iesākumā runāja mierīgi un laipni, sacīja, ka par mani zinot visu, un ka naudu es esot paņēmusi no bankas. Bridi tad viņš gluži prātīgi runāja par dažādām sistēmām, bet piepeši pienāca pie manis, un pirms es paguvu nojaust viņa nodomu, mani apskāva. «Jūs viegli varat nopirkt manu klusuciešanu, ja apņematies mani tikai drusciņ mīlēt. Jūs varēsiet braukt uz Montekarlo, cik bieži vien vēlēsieties,» viņš sacīja. Mēģināju atsvabināties, bet viņš bija stiprs, ļoti stiprs. Teicu, ka kliegšu,

bet viņš smējās man sejā. «Tādas muļķības gan jūs nedarīsiet,» viņš sacīja. «Pārāk labi pazīstu jaunus meitēnus. Nu, mīlulīt, ko labāk gribat? Vai lai pasaucu ierēdņus, vai arī būsiet prātīga?» Piepeši man izdevās uzmīt viņam uz kājas, un sāpēs viņš mani palaida vaļā. Cīņas laikā es vienmēr virzījos tuvāk durvīm, kas veda uz trepēm, un atsvabinājusies metos pie tām. Gribēju atvērt, bet tās bija aizslēgtas. «Ak tu, mazais velnēns,» viņš iesaucās un gribēja mani atkal satvert, bet es ieraudzīju ieslēdzēju un izdzēsu gaismu. Man izdevās tam izbēgt, bet nevarēju tikt viņam garām uz biroju, kur gaidīja misters Stebets.»

«Kādēļ nesaucāt palīgā?»

«Devkss mani labi pazina. Domāju, ka varēšu izbēgt bez liela trokšņa, un galvenais, nesaucot palīgā misteru Stebetu. Zināju labi, ka viņš būs ārkārtīgi sašutis un izdarīs ko neapdomātu, no tā es visvairāk baidījos. Devkss, laikam, redzēja mani, kad līdu gar logu, jo piepeši viņš devās uz manu^ pusi. Tikko vel paguvu izlīst tam pa roku apakšu, kad viņš uzgrūdās uz rakstāmgalda. «Stāviet!» es saucu, «es varu jūs skaidri redzēt. Man ir revolveris!» Un es atsvabināju aizsargu. Ierocis vienmēr man ir līdzi, kad braucu uz Franciju. Kaut nebūtu paņēmusi to vakarvakarā!»

«Un kas tad notika?»

«Viņš ārkārtīgi sadusmojās. Varēju skaidri pret logu redzēt viņa ēnu . . .» Viņa notrīcēja. «Negribu vairs domāt par visiem nekrietnajiem vārdiem, ko viņš man teica. Nekad nebūtu ticējusi, ka vīrietis tādas lietas var sacīt sievietei. Kas tad notika, maz atceros. Viss ap mani sagriezās, un dzirdēju tikai, ka viņš teic: «Tūliņ zvanīšu Stebetam, lai viņš parūpējas, ka jūs nokļūstat cietumā.» Tad, liekas, es zaudēju domāšanas spēju. Atceros tikai to, ka norībēja šāviens, un Devkss smagi nogāzās uz rakstāmgalda. Man rokā bija revolveris, un es atbalstījos pret sienu. Tūliņ pēc tam ienācāt jūs.»

«Vai tas viss, ko zināt, un varat atcerēties? Jus tatad nešāvāt taisni uz viņu? Var jau būt noticis arī nelaimes gadījums. Varbūt, šāviens gāja pats no sevis vaļā.»

«Nezinu, kā tas notika,» viņa vienkārši atteica. «Es viņu ienīdu un labprāt būtu nošāvusi. So sajūtu atceros ļoti skaidri. Tas ir viss, ko zinu. Kā viņam klājas?»

«Viņš pārlaidis nemierīgu nakti, un šodien viņu operēs.»

Viņa ar šausmām pavērās mani, bet tad viņas sejā parādījās maigs smaids.

«Es nerunāju par Devksu. Man nav daļas, vai viņš dzīvo vai mirst. Gribu zināt, kā klājas misteram Stebetam. Ko viņš par visu to lietu domā?»

Izstāstīju viņai visu, un man likās, ka tā sabruks.

«Ko, jūs viņu apcietinājāt,— jūs!» Viņas acis dega. «Viņš tak tur jūs par savu draugu, un jūs viņu apcietināt par noziegumu, ko viņš nemaz nav izdarījis, kā it labi zināt!»

«Kurp nu?» es jautāju un satvēru viņu, kad tā gribēja steigties laukā no istabas.

«Iešu uz tuvāko iecirkni un izstāstīšu visu patiesību.»

«Tad jūs Billiju ne tikai izputināsiet, bet sadragāsiet ari tā sirdi,» es mierīgi atteicu. «Turklāt tas maksās man vietu, un es kļūšu neiespējams ļaužu acis. Jūs nedrīkstat rīkoties tik neapdomīgi. Billijs darīja to visu pēc pamatīgas apsvēršanas, jo domā, ka viņam būs vieglāk tikt cauri nekā jums. Un viņš negrib, ka šai lietā būtu iejaukts jūsu — un jūsu tēvoča vārds,» es piebildu.

Viņa nobāla.

«Vai tad jūs visu zinājāt?» viņa ātri jautāja.

«Billijs uzzināja, ka esat sera Fīlipa Fremtena krustmeita.»

Viņa sakoda lūpas un domāja kaut ko.

«Ja šis gadījums nāks tiesas priekšā, kas, saprotams, ari notiks, kāds sods Billiju sagaidīs?»

Viņa nosauca tā vārdu ar tādu vienkāršību, ka pirmajā mirkli to pat neievēroju.

«Viņš dabūs piecus, varbūt septiņus gadus.»

«Piecus vai septiņus gadus?» viņa izbijusies atkārtoja. «Bet viņam taču neko nevar pierādīt. Tas būtu briesmīgi, tas būtu noziegums!»

Tai mirkli man 'Mērija Ferēra likās pārāka par citām sievietēm. Lielākā to daļa būtu pazaudējušas galvas un pastāvējušas pie sava muļķīgā rīcības veida. Bet viņa ātri atguvās un apsvēra stāvokli loģiski.

Un viņa saprata ari manu izturēšanos.

«Ja viņi to iebāzīs cietumā,» viņa sacīja tik lietišķi, it kā apspriestu kādu mājturības jautājumu, «mums viņš atkal jādabū laukā.»

«Bet kā lai to izdarām?» es jautāju.

«Lai kā, viņam jāizbēg. Mūsu laikos tas tikpat viegli kā agrak, pat vēl vieglāk, jo tagad ir lidmašīnas un automobili. Ko pēc viņa domām es tagad lai daru??

Es paskaidroju. Patiesībā nemaz nebiju ar Billiju par to runājis, jo viņam nebija laika dot man kādas instrukcijas. Tomēr es stāstīju tā, it kā tas būtu viņa plāns, jo viņa uz to neaprobežoti paļāvās.

«Jums taču ir pase ar garu vīzu?» es jautāju.

Viņa palocīja galvu.

«Vai man jābrauc uz ārzemēm?»

«Jā. Vislabāk, ja jūs dotos uz Dienvidfranciju, kamēr visa tā lieta nokārtojas. Vēlāk jūs varat atgriezties, un tad apspriedīsiV mies ar Lesliju Džonesu, kas darāms tālāk.»

«Bet kā lai es tieku prom?» viņa noraizējusies vaicāja.

«Es domāju, ka jūs varat braukt šurp vai turp, kad vien jums iepatīkas.»

«Nē, tikai tad, kad mani sūta.»

Tātad viņa nebija noteicēja par savu likteni, bet šais dēkainos braucienos devās kāda cita uzdevumā un ar tā naudu arī spēlēja.

«Tad jums jāierīko tā, lai jūs atkal sūta. Varbūt, būtu labāk, ja jūs ietu pie jūsu tēvoča un viņam visu izstāstītu.»

«Nē, nē,» viņa iesaucās. «To es nevaru, nedrīkstu darīt. Te/ jāatrod cita izeja.»

Nevarēju saprast, kas viņu bija sūtījis, un nolēmu Billijam par to neko neminēt.

Vienā lietā es varēju viņai izlīdzēt. Leslijs Džoness bija nodevis man trīs simti mārciņas, ko bija izņēmis no Billija naudas skapja. Viņš lūdza mani šo naudu uzglabāt, un tagad es to piedāvāju viņai. Man par pārsteigumu viņa to arī pieņēma. Acīmredzot, viņa par savu darbu nesaņēma nekādu spīdošo atalgojumu. Viņa nolēma aizbraukt un uzturēties Rivjērā, līdz es tai telegrafēšu. Bet vispirms viņai bija jāaizbrauc uz Elstonu.

Tai pašā vakarā apmeklēju Billiju un paziņoju, kas noticis. Viņš bija loti pateicīgs.

«Jūs nezināt, kādu akmeni novēlāt man no krūtīm, Mont. Likdams sevi jums apcietināt, es sekoju acumirkļa iedvesmai. Ar to es šīs lietas izmeklēšanu nodevu jūsu rokās, un tas stāvokli ievērojami vienkāršo. Kā iet Devksam?»

«Operācija izdevusies labi, bet vēl paies dažas nedējas, pirms viņš varēs nodot savu liecību.»

Tomēr tikai pēc diviem mēnešiem viņš stājās tiesas priekšā. Galva viņam bija vēl sasaistīta. Viņš pastāstīja visu, ko varēja atminēties.

Pa ilgo atveseļošanās laiku viņš varēja visu pārdomāt tiku tikām. Billijs izklaušināšanā izstāstīja garu stāstu, kā un kāpēc Devksu sašāvis, un šo pašu stāstu nu atkārtoja Devkss. Man šķiet, viņš kaunējās savas bēdīgās lomas šai notikumā. Viņš arī apzinājās, ka pret mis Ferēru izturējies neiespējami. Tādēļ arī viņas vārds tiesas izmeklēšanā nebija iepīts. Devkss uzņēmās pat vainu uz sevi un paskaidroja, ka Billiju izaicinājis.

Cereju, ka viņa liecība Billija vainu un sodu mīkstinās, bet ■ smagi vīlos.

«Jūs esat notiesāts ar septiņiem gadiem pārmācības namā,» tiesnesis sacīja Billijam.

Billijs palocījas un aizgāja savā cellē.

9.

Nejaušā kārtā kā nākošo tiesa iztiesāja Džordža Brisko lietu. Man negribējās vairs zālē ilgāk palikt, bet vēlāk lasīju laikrakstos, ka viņam piespriesti trīs gadi pārmācības namā.

Nu varēju telegrafēt mis Ferērai prāvas iznākumu. Biju pārsteigts, ka tā var tik ilgi pārtraukt darbu bankā. Aizrakstīju arī misteram Poncijam, Fremtena bankas kasierim, savā vēstulē lietodams ļoti diplomātiskus izteicienus.

Pēc divām dienām saņēmu no viņa atbildi, ka pēc divu menešu atvaļinājuma mis Ferēra savu vietu bankā uzteikuši.

Par kaut kādiem atklājumiem bankā viņš neko nerakstīja. Bet viņš pieminēja, ka būtu varējis šai lietā dot atbildi, ja būtu tam aizrakstījis nedēļu agrāk. Viņš ziņoja arī, ka revīzijas komisija pārbaudījusi visas bankas grāmatas. No tā es spriedu, ka nekādas nelikumības viņa nav pielaidusi. Kādēļ lai tas arī būtu noticis? Lai arī tā būtu ņēmusi bankas naudu, tomēr, ievērojot viņas lielos vinnestus, viņai to viegli būtu nācies atmaksāt.

Leslijs Džoness bija ļoti sagrauzts, tomēr meklēja aizmiršanos darbā un turpināja vadīt detektīvbiroju. Panakumi bija samērā labi. Billija istabu viņš uzlūkoja kā svētumu un izsargājās tajā ieiet. Visu viņš atstāja tādā pat kārtībā, kāda valdīja pirms Billija apcietināšanas. Protams, istabu katru dienu tīrīja un uzposa.

Jau apmēram trīs mēnešus Billijs bija pārmācības namā, kad kādu dienu apmeklēju Lesliju. Par Mēriju Ferēru nebiju neko dzirdējis un pārmetu sev, ka esmu atstājis to vienu.

Izteicu kādu piezīmi par Billija biroju.

«Atgriežoties, viņš atradīs visu tāpat, kā viņš atstāja,» Leslijs sacīja un skumji savieba ģīmi. «Man Joti daudz ko darīt, mister Mont, un būtu jums ļoti pateicīgs, ja šad un tad jūs man mazliet palīdzētu. Esmu gan pieņēmis divus palīgus, bet no tiem nav nekā prātīga. Strādāt viņi strādā, bet par daudz gausi. Viņi paši sevi garlaiko! Labums ir tikai tas, ka viņi sēž mūžīgi vienā un tai pašā bārā, kādēļ varu tos katrā laikā atrast.»

«Man ir kāda lieta, ko jūs varētu iztaisīt,» es teicu izejot.

«Jūs taču nedomājat kādu detektīvu būšanu, mister Mont?» viņš pārsteigts jautāja.

Es pamāju.

«Pat Billiju viņa skar. Jūs taču atceraties, ka mis Ferēra spēlēja Montekarlo?

Viņš tikko manāmi pasmaidīja.

«Protams! Tas lieks jautājums.»

«Labi. Esmu pārliecināts, ka mis Ferēra to darīja kādas citas personas uzdevumā, un nu es gribētu zināt, kas šis trešais tāds ir.»

Viņš atgrūda krēslu un sabāza rokas apdilušās žaketes

kabatās.

«Esmu pa to laiku divreiz bijis Elstonā.»

«Kāpēc?» es izbrīnījies jautāju.

«Billija prāvas laikā es negribēju zaudēt ne mirkli un vācu, cik vien spēju, dažādus materiālus. Billijs nozimē man vairāk, nekā jūs, varbūt, vaTat iedomāties.» Viņa balss ietrīcējās.

Nebūtu domājis, ka Leslijs Džoness var būt tik jūtīgs. Bet redzēju, ka asaras viņam nebija tālu, un viņš man nekad nebūtu piedevis, ja manā klātbūtnē zaudētu līdzsvaru.

«Ko jūs Elstonā darījāt?»

«Apjautājos pie bankas ierēdņiem par mis Ferēru un dabūju arī zināt, kas ir viņas draugi. Pirmkārt, man jau likās dīvaini tas, ka viņa nedzīvo tēvoča namā.»

«Ari man tas dūrās acīs. Bet agrāk viņa taču tur dzīvoja?»

H

«Jā, bet tikai astoņus menešus. Viņam ir liels nams pilsētas n nomalē. Viņa māsa vadīja tam saimniecību. Bet tad viņa |u nomira, un drīz pēc tam nomira arī viņa svainis. Tādēļ v i>?š a. adoptēja viņu meitu.» ,n «Un kāpēc viņa nedzīvoja ar to kopā?» «Tāpēc, ka nevarēja viņu ieredzēt,» skanēja pārsteidzoša atbilde. «Ļaudis runā, ka viņam esot nepanesams raksturs. a i Viņa ierēdņi ienīst viņu kā mēri.» ri Tas man bija kas jauns. Lielas firmas šefs parasti nav nS sevišķi iemīļots, bet arī ienīsts ļoti reti. [ti «Viņš ir sīksts cilvēks ar šauru apvārsni, turklāt šausmīgi jn vecmodīgs. Viņš ieskata gandrīz par noziegumu, ja dāmas ķa smēķē vai jāj kungu seglos. Pilsētiņas iedzīvotāji bija bezgala pārsteigti, kad viņš tiešām izpildīja sava svaiņa vēlēšanos un ka adoptēja mis Ferēru. Tā pārvācās pie viņa, tomēr nevarēja tur izturēt vairāk par astoņiem mēnešiem. Tad viņa noīrēja mazu tai dzīvoklīti pilsētā, bet vietu bankā paturēja. Izdibināju vēl 0 ti vienu dīvainu faktu: mis Ferēra saņēma skaidrā naudā septiņ- ņa desmit šiliņus nedēļā, un tikpat daudz sers Filips pierakstija piešāvām kontam par labu.» ies Es apsēdos un platām acīm raudzījos Leslijā. ha i «Tātad viņa saņēma pavisam simtu četrdesmit šiliņus fidnedēļā, no kuriem pusi iekasēja sers Fīlips?» ieta Leslijs pamāja. ^ļu «Man šķiet, ar to viņa līdzināja kādu tēva parādu.» Itoš «Tas protams ir labs izskaidrojums. Bet tad jau šis sers Fīlips tiešām ir liels nelietis.»

TOC \o "1-3" \h \z «Abās pēdējās nedēļās mis Ferēra ir saņēmusi pilnus simts

četrdesmit šiliņus. Ar to kļūst skaidrs, ka sava tēva parādu tā nomaksājusi. Aiz šī iemesla, varbūt, viņa arī savu vietu uzteioa.»

«Nu, ja būs kas jauns, tad paziņošu,» es sacīju un piecēlos. «Vai jūs jau ejat? Palieciet vēl, iedzersim tēju.» -113.

Viņš pazvanīja un jaunajam cilvēkam, kas ienāca, lika

atnest tēju.

Leslijs pastāstīja jaunākos notikumus par Billiju. Iesākumā viņš ievietots Vormvūdskrebsā, bet šonedēļ vajadzēja notikt tā

pārvietošanai uz Dartmūru, jo Londonas cietums šai laikā bija pārpildīts Īrijas politiskajiem noziedzniekiem.

8—5

«Personīgi viņam klājas ļoti labi, un viņa oma ir spīdoša,» iiņai Leslijs izmisis sacīja. «Viņš strādā drēbniecības nodaļā kopā ar Džordžu Brisko!»

209

«Tad jau viņam loti jāuzmanās.»

«Tāpat Džordžam,» Leslijs nozīmīgi sacīja. «Viņam katrā ziņā izies plāni, ja sāks ķildoties ar Billiju.»

«Viens man par seru Fīlipu Fremtenu nav skaidrs,» es iesāku, kad pie durvīm klauvēja. Ienāca jaunais cilvēks.

«Kāds kungs vēlas runāt ar jums,» viņš ziņoja.

Leslijs paņēma kartiņu, uzmeta tai īsu skatu un pasniedza man.

Uz kartiņas stāvēja sera Filipa Fremtena vārds.

Leslijs uzmeta man izteiksmīgu skatienu.

10.

Pavirši biju seru Fīlipu redzējis jau agrāk, un toreiz viņš atstāja uz mani ārēji diezgan labu iespaidu. Bet aplūkojot viņu tuvāk, šis iespaids zuda. Viņš bija ļoti liela auguma, bet ar samērā zemu pieri un neskaitāmām grumbām izvagotu seju. Viņa skats nemierīgi maldījās no viena priekšmeta uz otru, un kad Leslijs pasniedza tam krēslu, viņš nervozi berzēja rokas.

«Labrīt,» viņš sacīja rupjā, nemuzikālā balsī. «Kurš no jums ir misters Stebets? Kads paziņa man pirms dažiem mēnešiem jūs ieteica, un nu man būtu jums kāds uzdevums.»

«Misters Stebets ir izbraucis uz laukiem,» Leslijs paskaidroja. «Bet viņa prombūtnē uzņēmumu vadu es.»

Vecais kungs jautājoši paskatījās viņā. «Vai tad jūs varat pieņemt šo uzdevumu?»

«Protams.»

Es izdzēru savu tasi un gribēju iet, bet Leslijs ar skatu lūdza mani vēl palikt. Seram Fīlipam turpretim likās neerti izteikt , savu lietu kāda trešā klātbūtnē. Skats, ko viņš man uzmeta, runāja par to pārāk gaišu valodu.

«Vai šis kungs arī ir detektīvs — es domāju, jūsu darbinieks?»

«Jā, viņš ir detektīvs,» Leslijs to apmierināja.

«Hm,» sers Fīlips norūca. «Izskatās ļoti inteliģents.»

Es nosarku par šo netaktiskumu, un Leslijs ar pūlēm apspieda smaidu. Sers Filips pat neiedomājās, ka klusībā mēs par viņu uzjautrināmies.

«Domājams, viņš tāpat dabūs ar šo lietu nodarboties, tādēļ bus labāk, ja jau pašā sākumā viņš dzirdēs visu, kas man sakāms,» viņš iesāka. «Jūs, laikam, jau zināt, ka esmu baņķieris. Vadu vienu no lielākām bankām Rietumanglijā. Priekš dažiem gadiem nomira man kāds draugs, kas bija man paradā lielāku summu.»

Leslijs piegrūda man ar ceļgalu.

«Viņš atstāja nepilngadīgu meitu, un es par to rūpējos, lai gan tādas ģimenes būšanas mani sevišķi neinteresē. Esmu ari visu mūžu palicis vecpuisis. Toreiz nomira arī mana māsa, kas vadīja manu saimniecību, un es jutos ļoti vientulīgs. Bija ļoti grūti sadzīvot ar meiteni, lai gan tā bija mana radiniece un dažā labā ziņā varēja man pateikties. Viņa bija ļoti enerģiska un ietiepīga.»

Viņš pārmetoši kratīja galvu, un bija skaidri redzams, ka tam pagalam nepatika meitenes raksturs.

«Pēc dažiem nepatīkamiem starpgadījumiem atļāvu tai noīrēt dzīvokli pilsēta. Jāaizrāda, ka viņa ieņēma arī ļoti atbildīgu posteni manā bankā. Apmēram priekš mēneša viņa iesniedza atlūgumu, lai gan visur izrādīju tai lielu pretimnākšanu. Agrāk viņa diezgan bieži brauca uz Parīzi papildināties franču valodas zināšanās. Biju ari apsolījis vēlāk uzticēt viņai ārzemju korespondences kārtošanu,» viņš ar uzsvaru paskaidroja. «Viņas atlūgumu pieņēmu ļoti nelabprāt. Ar to ta lieta tomēr būtu beidzot nokārtota. Bet pārbaudot pagājušo nedēļu savu privātseifu, es atradu, ka trūkst divdesmit tūkstoš mārciņu.»

Leslijs mehāniski atzīmēja šo summu bloknotā.

«Tai pašā laikā no kādas anonīmas vēstules dabuju zināt, ka mis Ferēra diezgan bieži ieradusies Montekarlo, kad es domāju to esam Parīzē.»

Mēs klusējām.

Man bija žēl Billija. Nu viss bija skaidrs. Bet tomēr lietā bija iejaukta vēl trešā persona, kam par labu viņa visu to darīja. Kas bija anomlmais ziņotājs, kas to nodeva viņas tēvocim? Vispirms iedomājos misteru Tomsonu Devksu, bet tas nesaskanēja ar viņa pēdējā laika izturēšanos.

«Un kas man šai lietā darāms?» Leslijs jautāja.

8»

«Uz šo jautājumu nav tik viegli atbildēt,» vecais kungs vilcinādamies atteica. «Vislabakais būtu viņu brīdināt vairs neatgriezties Elstonā. Negribu, ka tā velti uztrauktos. Viņai ari nav jāzina, ka esmu atklājis viņas dubultlomu.»

211

«Ja nu pieņemam, ka viņa tiešām šo naudu piesavinājusies …» es iesāku.

«To mums nav vairs jāpieņem,» viņš mani pārtrauca. «Tas ir pilnīgi skaidrs. Viņa bija vienīgā, kas seifu varēja atvērt, uir, pirms nācu pie jums, es sīki pārbaudīju anonīmajā vēstulē minētos faktus. Man ir noteikti dati par viņas uzturēšanos Montekarlo, un arī zinu, ka tur viņa uzdevās par mis Hikss. Tagad iedošu jums adresi, pēc kuras, domājams, noteikti varēsiet meiteni atrast. Tā ir maza villa Brikstona. Tātad, vai uzņemsieties uzdevumu bez notikumu tuvākas sakarības pieminēšanas viņai aizrādīt, ka viņas ierašanās Elstonā nav vēlama?»

Leslijs pamāja.

Sers Fīlips izņēma no kabatas portfeļa mazu zīmīti. Viņš varēja šīs pūles sev aiztaupīt, jo šo adresi zināju ari es. Tomēr jaunums bija tas, ka mis Ferēra tagad ir Londonā.

«Varat viņai arī pasacīt,» sers Fīlips pēc brīža turpināja, «ka uz viņu neļaunošos. Testamentu, kurā priekš dažiem gadiem novēlēju tai zināmu renti, gan esmu tagad atcēlis.»

Vēlāk dabūjām zināt, ka šī rente bijusi septiņdesmit piecas mārciņas gadā.

«Pirms atgriežos uz Elstonu, uzmetīšu jaunu testamentu, kurā atgādināšu tai atcerēties savu labdari.»

Leslijs izvadīja viņu ārā. Atgriezies, viņš jautājoši vērās manī.

«Ko par šo lietu domājat?»

«Dīvaina sagadīšanās. Jūs, protams, viņa uzdevumu izpildīsiet?»

Leslijs kratīja galvu.

«Nezinu, ko lai daru. Billijs atzīst, ka klienta uzticība visādā ziņā respektējama. Mis Ferēras gadījumā viņš tomēr taisīja izņēmumu. Un arī man jāsaka, ka sera Fīlipa sūdzība par jauno dāmu man nebūt neuzliek pienākumu ciest klusu. Tomēr apjautāšos, vai viņa grib atgriezties Elstonā. Kādēļ viņš nav to. paziņojis viņai vēstulē vai personīgi,— ak tā, viņai nav jāzina, ka viņš atklājis naudas piesavināšanos.»

Atvadījos no Leslija, kas taisījās tūliņ doties pie mis Ferēras, un apmeklēju misteru Tomsonu Devksu. Viņš dzīvoja savā lielajā namā Redžentparka tuvumā, un man laimējās atrast viņu mājās. Parasti šai gada laikā viņš mēdza apmeklēt zirgu skriešanas sacīkstes. Varbūt, viņš nejutās vēl īsti vesels un

tāpēc palicis mājās. Tomēr redzēju, ka viņa izskats ļoti apmierināts.

«Hallo, mister Mont, kas jūs ved pie manis? Vai varu ko darīt jūsu labā? Lūdzu, piesēdiet un aizsmēķējiet cigāru.»

«Nav nekā sevišķa, gribēju jums tikai pajautāt kaut ko mis Ferēras lietā.»

Viņš saviebās.

«Cerēju, ka nepieskarsieties vairs šīs dāmas vārdam. Jūs zināt ļoti labi, ka tā lieta man ļoti nepatīkama. Jūs taču esat par visu informēts. Dženningsam gan neesmu neko teicis.»

Izteicu viņam par to savu pateicību un pastāstīju sava nāciena iemeslu.

«Jūs taču atceraties, ka mis Ferēra strādāja Fremtena bankā Elstonā, un ka viņa Montekarlo spēlēja ar ļoti augstām summām.»

Viņš pamāja.

«Protams,» viņš ar gurdenu smaidu atteica.

«Tagad sers Fīlips atklājis, ka no viņa seifa nozudušas divdesmit tūkstoš mārciņas. Pēc viņa domām vainīgā var būt vienīgi mis Ferēra. Viņš zina arī, ka tā Rivjērā spēlējusi ruleti. To viņš izzinājis no kādas anonīmas vēstules. Gribu nu jums atklāti jautāt, vai rakstītājs esat jūs?»

«Nē, protams, nē! Tā jau būtu neģēlība. Ja gribētu mis Ferērai kaut'ko kaitēt, es butu varējis to daudz vieglāk panākt ar savu liecību tiesā. Ticiet man, pēc visa piedzīvotā es neatjautos izdarīt vairs tādu nelietību.»

«Esmu par to pārliecināts, mister Devks. Bet vai nevarat iedomāties, kas šo vēstuli var būt rakstījis?»

«Varbūt, Montekarlo kāds viņu ir pazinis. Tur jau apgrozās daudz angļu — kādēļ tur nevarēja būt arī kāds Elstonas pilsonis?»

«Bet tādā gadījumā viņam nebūtu iemesla rakstīt anonīmu vēstuli.»

«Tur, varbūt, jums taisnība», Devkss piekrita. «Tas ir ļoti nepatīkams gadījums. Katru vakaru pirms apgulšanās man neviļus jādomā par mūsu nabaga draugu Billingtonu. Viņa vietā patiesībā vajadzētu būt man. Tomēr nevar no pasaules izdzēst faktu, ka mis Ferēra uz mani ir šāvusi.»

«Vai tas tiešām pilnīgi skaidrs?»

Nevar taču būt ne mazāko šaubu. Skaidri redzēju ari sprādziena dzirksteli. Vai tad viņa to neatzīst?» viņš pārsteigts jautāja.

Es kratīju galvu.

«Viņa neatceras, vai šāvusi vai nē. Acīmredzot, jūs kaut ko sacījāt, kas noveda to lielā uztraukumā.»

Viņš noraidoši pacēla roku.

«Lūdzu, neatgādiniet man to — es tiešām neizturējos džentlmeniski. Ja satikšu viņu, lūgšu man piedot.»

Kad no Tomsona Devksa aizgāju, viņš man ne tuvu nebija tik nesimpātisks kā agrāk. Viņš sāka man pat patikt. Esmu bieži nācis pie slēdziena, ka kriminālromānu autori pielaiž lielu kļūdu, dodami noziedzniekiem pilnīgi sliktus raksturus. Mani piedzīvojumi rāda, ka nav cilvēka, kas būtu galīgi nelabojams. Viņu ļaunie darbi ir dzīves apstākļu ietekmēti. Cilvēki vairāk ir spiesti darīt ļaunu, nekā viņi paši to vēlas. Tomsons Devkss neapšaubāmi bija ļauns cilvēks ar sliktu raksturu, tomēr viņam bija arī savas labās puses.

Sai vakarā saņēmu ziņu ierasties pie inspektora sakarā ar Stebeta lietas ātro noskaidrošanu. Tā gan bija likteņa ironija. Kad kāpu Skotlendjardā pa trepēm lejā, es satiku inspektoru Dženningsu, kas mani diezgan skābi apsveica.

«Dzirdēju, ka esat ticis pakāpi augstāk. Nu, tas jums ir izdevies ļoti viegli. Dažiem mums jāgaida gadiem ilgi un sūri, grūti jāstrādā, dažiem liktenis ir labvēlīgs, un tie tiek ātrāk uz priekšu.» -

«Pateicos par jūsu novēlējumiem,» es pieklājīgi atbildēju. «Un tā kā mums tagad ir vienāda pakāpe, un mēs esam divatā, es ar vislielāko laipnību paziņoju jums, ka lai jupis parauj jūsu laimes vēlējumus.»

Viņš savilka īgnu seju un pagrieza man muguru.

Maltīti ieturēju mājās, un tikko biju beidzis, kad zvanīja telefons. Runāja Mērija Ferēra, un viņas balss likās jautra un priecīga.

«Pašlaik runāju ar noslēpumaino misteru Džonesu. Viņš jautāja man, vai es domājot atgriezties Elstonā. Saprotams, tas nav svarīgi, tomēr gribētu no jums dzirdēt, kāpēc viņš grib to zināt.»

«To es nezinu. Leslijs ir diezgan ziņkārīgs cilvēks,» es uzmanīgi atbildēju.

«Tomēr viņam būs bijis savs iemesls.»

«Viņš neko nedara bez iemesla. Tas ir konsekventākais cilvēks, kādu vien savā mūžā esmu redzējis.»

«Šodien es viņu redzēju,» pēc īsa klusuma tā sacīja.

«Zinu, jo tikko jūs to pateicāt.»

«Ak, es tak nerunāju par Lesliju Džonesu! Es redzēju Billingtonu.»

«Kā tas iespējams?» es izbrīnījies jautāju. «Kur?»

«Vormvūdskrebsā», viņa ar nelielu uztraukumu balsī teica. «Šovakar viņu pārved uz Dartmūru. Man ar jums jārunā, mister Mont.»

«Labi, rīt pie jums ieradīšos.»

Mans priekšlikums tomēr viņu likās neapmierinām.

«Jums nebūtu vērts mērot to garo ceļa gabalu. Rītu pēc pusdienas ieradīšos jūsu birojā.»

«Man nav privāta biroja, un Skotlendjarda telpas visas ir drūmas un nepatīkamas. Varbūt, mēs varam sastapties Billija birojā? Leslijam tur nebūs nekas pretim, un viņš mums piedāvās lielisku tasi tējas.»

Neskaidri jutu, ka izdaru kļūdu, un piepeši man iekrita prātā, ka arī vecais Fremtens pieteicies rīt mūs apmeklēt.

«Nē, rīt jūs nevarat nākt,» es ātri sacīju. .

«Būšu noteikti četros. Nemēģiniet norunu anulēt, mister Mont. Liekas, jūs nemaz nevēlaties mani atkalredzēt?»

«Varu apgalvot, ka to ļoti vēlos, bet …»

«Negribu dzirdēt nekādus bet. Nu, tad ar labvakaru.» Ar to viņa sarunu izbeidza.

Viņiem jau nebūs akurāt jāsatiekas, vēlāk es iedomājos, jo birojam bija pavisam trīs istabas. Protams, pēc bēdīgā piedzīvojuma Billija istabā, viņa, laikam, nevēlēsies tur ieiet.

Nākamajā rītā man Skotlendjardā bija daudz darba, tomēr atradu izdevību piezvanīt Leslijam un paziņot tam mūsu norunu.

«Labi, tas ir nokārtots. Starp citu, viņa jau diezgan ilgi dzivo Londonā un pat nedomā atgrieztes Elstonā. Vai viņa to jums arī pateica?»

«Jā.» Pastāstīju tam, ko viņa man pa telefonu pateica.

«Tas ir lieliski, ka -viņa to apmeklējusi cietumā,» viņš apbrīnodams sacīja. «Liekas, cietumā ar to apietas samērā labi, ja jau atļauj kaut kurā laikā pieņemt apmeklētājus.»

Tai pašā dienā atklāja parlamentu, un man vajadzēja raudzīties Vaithollā par mieru un kārtību. Pirmo reiz es biju uzvilcis savu jauno uniformu, tādēļ mani nepazina ne sers Fīlips Fremtens, ne Mērija Ferēra, kad vēlāk tos satiku Džonstrītā. Viņi stāvēja Cendstrīta stūrī un sarunājās. Vēlāk dabūju zināt, ka viņi nejauši satikušies Temzas malā. Vecais kungs bija loti sašutis. Kad gāju tiem garām, Mērija Ferēra pašlaik sacīja:

«Nekad neesmu no tevis kaut ko gaidījusi, tēvoc.»

Viņš tūliņ kaut ko atteica, un es uztvēru vārdu «testaments». Tas viss bija Joti dīvaini.

Aizgāju mājās un pārģērbos civildrēbēs. Trijos pēc pusdienas devos cejā pie Leslija Džonesa, lai sastaptos ar mis Ferēru. Lesliju satiku kāpnēs. Kāds draugs bija to aizturējis ilgāk pusdienās.

«Vecais nenāks. Viņš šodien man piezvanīja. Mums tātad ja gaida tikai mis Ferēru.»

Nonākuši uz pirmā trepju laukumiņa, izdzirdām, ka kāds steidzīgi kāpj lejup. Palūkojies uz augšu, sev par lielu pārsteigumu ieraudzīju Mēriju Ferēru. Viņa bija bāla un satraukta. Manai uzrunai tā neatbildēja un centās tikai tikt mums garām. Raudzījos viņā baiju pilnām acīm.

«Kas te noticis?» jautāju Leslijam. Viņš dažas sekundes klusēja.

«Redzēsim,» viņš sacīja.

Billija privātbiroja durvis izgāja taisni koridorā. Pa kreisi atradās Leslija kabinets un telpa, kur kāds darbinieks pieņēma apmeklētājus. Iegājām Leslija istabā, un tūliņ durvīs parādījās ierēdnis.

«Kas šeit bija?» Leslijs asi jautāja.

«Jauna dāma, kas te bijusi jau biežāk, un kāds vecs kungs.»

«Vecs kungs?» Leslijs neticīgi atkārtoja.

«Jā. Viņi abi ir iekšā.» Viņš parādīja ar galvu uz Billija darbistabas durvīm.

«Jaunās dāmas gan tur vairs nav. To mēs tikko satikām uz trepēm.»

«Bet vecajam kungam tur jābūt. Viņš atnāca apmēram pirms pusstundas un lūdza atjauju uzrakstīt vēstuli. Es ievedu to mistera Stebeta birojā.»

«Kā jūs to iedrošinājāties?» Leslijs tam uzbruka. «Ja jūs darāt tādas aplamības, varat jau pie laika paraudzīties pēc citas vietas. Un kas notika pēc tam?»

«Jaunā dāma atnāca vēlāk,» jaunais cilvēks saīdzis atteica. «Viņa iegāja jūsu istabā, bet man šķiet, ka durvis uz mistera Stebeta darbistabu bija vajā. Lai būtu kā būdams, viņa iegāja iekšā un durvis aizvēra. Un viņiem arī tagad tur jābūt,» viņš stūrgalvīgi paskaidroja.

Tātad tas bija Mērijas uztraukuma un sašutuma iemesls.

«Man tas ārkārtīgi nepatīkami,» Leslijs sacīja. «Tagad viņa domā, ka esam mēģinājuši ievilināt to slazdos. Gribētu tikai zināt, ko viņš tai teicis.»

Viņš atrāva durvis un iegāja Billingtona birojā. Piepeši viņš apstājās. Istabas vidū gulēja sers Fīlips Fremtens. Virs kreisās uzacs tam rēgojās šāviena brūce.

11.

Leslijs streipujoja, un domāju, ka viņš zaudēs samaņu.

♦    Deviņi pērkoni!» viņš čukstēja un satvēra ierēdni aiz rokas. «Vai dzirdējāt šāvienu?»

♦     Nē,» jaunais cilvēks pārbijies atteica. Dzirdēju gan troksni, bet domāju, ka tur spēcīgāk aizcērt durvis.»

Leslijs piesteidzās pie durvīm, kas veda koridorā. Tās nebija aizvērtas, bet tikai pievērtas. Mēs būtu to ievērojuši, kaut nemaz nebūtu satikuši Mēriju.

♦     Cik ilgs laiks jau pagājis?» Leslijs jautāja, bet ierēdnis nevarēja neko tuvāku pateikt. Tas varējis būt minūtes piecas pirms mūsu ierašanās, varbūt, ari divas. Viņš nebija par to drošs.

Leslijs steigā pārmeklēja biroju, kamēr es piezvanīju slimnīcai un pasūtīju slimnieku ratus.

♦           Redziet, Mont, viņš pie galda kaut ko rakstījis.»

Uz galda atradās loksne papīra, tai blakus aploksne, kas bija adresēta kādai advokātu firmai. Raksts iesākās vārdiem:

«Ļoti godātais mister Trenter,

esmu apsvēris sava jaunā testamenta nosacījumus. Agrāko esmu iznīcinājis. Gribu …»

Te vēstule beidzās; tinte vēl nebija nožuvusi. Diemžēl neatradām, ka spalva būtu veca un sabojāta, lai gan tas būtu bijis mums svarīgs pieturas punkts.

Līdz ārsta atbraukšanai bija vēl dažas minūtes, un šo īso laiku mums vajadzēja izmantot.

«Ko nu lai darām?» Leslijs izmisis jautāja.

«Patiesi nezinu neko prātīgu,» es pilnīgi bez cerībām atteicu.

Leslijs nopūtās.

«Bet mēs nevaram palikt bezdarbīgi. Billijam lūzis sirds, ja tai meitenei kas notiks. Padomājiet taču, Mont! Dieva dēļ, izdomājiet kaut ko! Viņa bija kopā ar Fremtenu šai istabā, to mēs nevaram apstrīdēt. Un pēc viņas aiziešanas mēs atradām viņu nogalinātu. Bet kas gan zina, ka viņa te ir bijusi?» viņš piepeši jautāja.

Mirkli man likās, ka aiz uztraukuma viņš nespēj vairs skaidri domāt.

«To zina jaunais cilvēks,» es mierīgi atteicu. «Mums jāskatās notikušajam taisni vaigā. Nav nekādas jēgas pašiem sevi maldināt, mums atliek mis Ferēru vai nu apcietināt, vai arī palīdzēt tai izbēgt. Bet šoreiz nevarēs pasargāt viņas vārdu no iejaukšanas šai lietā.

Leslijs paslēpa seju rokās, un šādā stāvoklī to atrada ārsts.

Kamēr tas izmeklēja mirušo, Leslijs pieaicināja mani sev klāt.

«Vislabākais, Mont, aizejiet un aprunājieties pats ar viņu,» viņš nedroši sacīja. «Un tad dariet, ko atrodat par pareizu.»

Kad ierados viņas Brikstonas dzīvoklī, tās nebija mājās, un man bija jāgaida pusstunda. Ieraudzījusi mani, viņa sabozās.

«So apciemojumu tiešām negaidīju,» viņa noraidoši sacīja. «Bet jūs, protams, taču neesat atbildīgs par Leslija plānu.»

«Nezinu, ko jūs domājat,» īsi atbildēju.

Viņa noņēma cepuri un nometa to uz kušetes.

«Nekad nebūtu ticējusi, ka Leslijs pieņemtu uzdevumu mani novērot! Un es pat sapnī nebūtu iedomājusies, ka jūs ar seru Fīlipu Fremtenu esat uz vienu roku …»

«Jūs nedrīkstat par nelaiķi tik nicīgi izteikties, mis Ferēra,» es viņu pārtraucu.

«Vai tad viņš miris?» viņa neticīgi jautāja. «Sers Fīlips taču nav miris! Vēl šodien viņu redzēju.»

«Kad mēs iegājām birojā, viņš gulēja ar šāviena brūci pierē.»

Viņa atkrita sēdeklī.

«Izskaidrojiet man to. Es to nevaru vēl aptvert,» viņa lēnām sacīja. «Jūs iegājāt un atradāt viņu mirušu?»

Es pamāju.

Viņa neprātīgi lūkojās manī un atkal uzlēca kājās.

«Tātad jūs esat atnācis mani apcietināt?»

«Vai nu jūs apcietināt, vai arī palīdzēt jums atstāt Angliju,» es sausi atteicu. «Pēdējais gadījums, saprotams, ir savienots ar manu dienesta atstāšanu. Jūs sapratīsit, ka palīdzēdams jums aizbēgt, es vairs nevaru turpmāk palikt policijas dienestā.»

«Jūs domājat, ka es esmu noslepkavojusi seru Fīlipu?»

Neatbildēju.

«Vai patiesi domājat, ka esmu to izdarījusi?» viņa neatlaidās.

«Ja jūs apgalvosiet, ka neesat to darījusi, es jums ticēšu,» es atbildēju.

Viņas sejā atkal atgriezās asinis.

«Jūs tiešām esat loti labs pret mani, mister Mont,» viņa uzlika man roku uz pleca. «Pateicos jums. Neesmu nogalinājusi seru Fīlipu. Viņš mani ļoti sakaitināja, bet uz viņu šāvusi neesmu.»

«Tad jums jādara viss, lai visdrīzākā laikā tiekat prom, jo mēs jau aujam kājas jūsu apcietināšanai…»

Viņa kratīja galvu.

«Nedomāju bēgt. Nabaga Mont, nu jums jāapcietina arī mani,» viņa smaidīdama sacīja. «Piesēžieties kādu mirkli,» viņa lūdza. «Gribu pastāstīt jums savādu stāstu.

Kad sers Fīlips Fremtens pieņēma mani savā mājā, viņš to darīja ļoti nelabprāt. Bet ar laiku viņš atzina, ka atradis mani draugu un labu darbinieci. Pirmkārt, biju viņam tieša radiniece, un otrkārt, biju viņam parādā lielu pateicību. Viņš agrāk bija aizdevis manam tēvam seši simti mārciņu. Nu viņš izstrādāja plānu, ko pēc zināma laika pateica arī man. Sers Fīlips bija labs matemātiķis un daudz bija nodarbojies ar varbūtības rēķiniem. Sī iemesla dēļ viņš piegrieza lielu vērību arī laimes spēlēm. Mazajā pilsētiņā viņam nebija izdevības pašam piedalīties spēlēs, turklāt tas būtu kaitējis viņa labajai slavai. Bet teorētiski viņš, varbūt, bija lielākā autoritāte ruletes un trente et quarante laukā. Paēdis septiņos vakarā vakariņas, viņš parasti nodevās visu iespējamo ruletes spēles varbūtību apsvēršanai. Viņam bija pat sīks pārskats par spēles rezultātiem Montekarlo pēdējo trīsdesmit gadu laikā. Priekš sešiem gadiem viņš beidzot izstrādāja sistēmu, ko turēja par absolūti nemaldīgu.

Kādu vakaru viņš nolēma man savu noslēpumu uzticēt. Pirms tam viņš nozvērināja mani neteikt par to ne vārda nevienam pašam cilvēkam. Pats viņš nekad nebija Montekarlo bijis, kaut vēlējās par visu vairāk izmēģināt savu sistēmu. Savas bagātības dēļ viņš būtu varējis ignorēt sabiedrības domu. Tomēr viņam piemita vājība par daudz ņemt vērā citu cilvēku spriedumus un bīties viņu kritikas. Tādēļ viņš lika man priekšā doties uz Montekarlo un spēlēt pēc viņa izstrādātās sistēmas. Braukdama uz Franciju, es vienmēr paņēmu līdzi vienu miljonu franku. Un ar vienu vienīgu izņēmumu es ar tiem vinnēju apmēram miljonu pieci simti tūkstošus. Arī to vienu reizi es nebūtu paspēlējusi, ja sers Fīlips nebūtu maldījies un iedevis man nepareizus skaitļus. Kad toreiz atgriezos un pateicu tam savus zaudējumus, viņš aiz dusmām kļuva vai traks un apgalvoja, ka es neesot pēc viņa sistēmas spēlējusi. Jau tai laikā nedzīvoju pie viņa, jo viņš nespēja savaldīties un mūžīgi man pārmeta. Toreiz pateicu, ka negribu vairs braukt uz Montekarlo. Viņš pats bija tā satriekts par savu neveiksmi, ka vairākus vakarus no vietas nodevās sarežģītām kalkulācijām. Beidzot viņš atklāja savu kļūdu, bija ļoti nokaunējies un lūdza mani vēlreiz aizbraukt uz Rivjēru. Beidzot arī paklausīju.»

«Vienu acumirkli,» es viņu partraucu. Viens man vēl nav skaidrs. Poncijs man stāstīja, ka jūs saņemot noslēpumainas vēstules, un vienmēr pirms jūsu braukšanas uz Montekarlo.»

Viņa pasmaidīja.

«Tās bija skaitļu tabeles un instrukcijas, ko viņš man sūtīja. Man visa šī būšana bija ļoti apriebusies, un cieši apņēmos no savas vietas izstāties, tiklīdz būs nolīdzināts mana tēva parāds. Jūs jau zināt, ka šo savu apņemšanos arī piepildīju. Nosūtīju viņam vēstuli, kurā paziņoju, ka viņa dēļ uz Montekarlo vairs nebraukšu. Tas, laikam, viņu ļoti sakaitināja. Varbūt, viņš arī baidījās, ka varu izpaust viņa noslēpumu, jo savā atbildē viņš mani cieši nozvērinājis nevienam neko neteikt. Viņš pat piedraudēja griezties tiesā un ielikt mani cietumā, ja neklausītu viņa gribai. Bet man šķiet, ka viņš nekad nebūtu iedrošinājies šos draudus pārvērst īstenībā!»

«Jūs maldāties! Viņš ieradās pie Leslija Džonesa un uzdeva tam brīdināt jūs neatgriezties Elstonā.»

«Nu es saprotu visu,» viņa sacīja. «Esmu nodarījusi jums abiem netaisnību.»

Ilgi viņa sēdēja pie galda, atbalstījusi zodu rokā.

«Patiesi nemaz neesmu noskumusi, ka viņš miris,» viņa lēnām sacīja. «Viņš bija cietsirdīgs, netaisns cilvēks. Par katru braucienu es saņēmu desmit mārciņas. Divas pēdējās reizes viņš manu atalgojumu dubultoja — tā katru reizi nopelnīju divdesmit. Bet šo naudu viņš man neizmaksāja — viņš norakstīja to no mana tēva parāda.»

Es ātri piecēlos.

«Mister Mont, pasakiet, ko lai es ņemu līdzi. Šādās lietās jūs taču esat lietpratējs.»

«Kurp gribat iet?»

«Cietumā.»

Stundu vēlāk viņas pavadībā atstaju tās dzīvokli. Rokā man bija maza rokas somiņa, kurā tā ņēma līdz visu nepieciešamo; es nodevu to tuvākajā policijas iecirknī Kennenrovā un apsūdzēju to apzinātā sera Fīlipa Fremtena nogalināšanā, lai gan pilnīgi ticēju viņas nevainīgumam.

12.

Sais visos notikumos man neiznāca spēlēt sevišķi varonīgu lomu, bet es darīju vienīgo, kas bija iespējams. Būtu es bijis romantiskais romānu varonis, es būtu visai pasaulei par spīti nogādājis sava drauga mīļoto drošībā. Bet kā prozaiskas tiešamības cilvēks es parūpējos, lai tā dabū kameru ar labu gultu, un telegrāfiski uzdevu saviem advokātiem izgādāt viņai vislabāko aizstāvi.

Diviem ierēdņiem es uzdevu sīki pārmeklēt biroju, cerībā atrast ieroci vai kādu citu pieturas punktu. Novedis Mēriju Ferēru iecirknī, devos atpakaj taisni uz Bondstrītu, kur jau atradu priekšā seržantu Mertairu un policistu Doinu. Viņi Leslija birojā ēda sviestmaizes. Leslijs sēdēja tiem līdzās un nolādēja to dienu, kad firma Stebets un Džoness atstāja omulīgās telpas Korkstītā.

Kad iegāju, viņš bailīgi pacēla galvu.

«Mis Ferēru man nācās apcietināt,» sacīju.

Viņš lēnām palocīja galvu.

«Jā. Patiesi nezinu, ko citu jūs lai būtu darījis.»

«Vai esat ko atraduši?» griezos pie Mertaira.

Seržants atbildēja negatīvi.

«Vai tad neesat atraduši ieroci, ar ko sers Fīlips nošauts? Vai pārmeklējāt viņas dzīvokli?» viņš pēc tam jautāja.

«Dzīvokli es pārmeklēju, bet neko netiku atradis.»

Man nebija ienācis ne prātā izdarīt Mērijas Ferēras dzīvoklī kratīšanu vai likt pārmeklēt viņu personīgi. Protams, sieviete, kas šādam nolūkam kalpo katrā iecirknī, viņas drēbes aptaustīja. Nebija arī domājams, ka Mērija tūliņ būtu nopirkusi jaunu revolveri, vai ka tai būtu bijuši divi ieroči. Pistole, ko tā pirmo reizi paņēma līdzi, gulēja tagad apkurināšanas šahtas dibenā.

Piepeši man ienāca prātā kāda doma. Abi ierēdņi bija attālinājušies, un es biju viens ar Lesliju.

«Kas jums ir aiz ādas?» jautāja Leslijs, ar izbrīnu J-audzidamies mani. «Mont, šis notikums ārkārtīgi kaitēs musu firmas slavai.»

«Par to nerunāsim. Kurp ved tā šahta?»

«Kādu šahtu jūs domājat?»

«Vai tad jūs nebijāt istabā, kad Billingtons atrada caurumu, kas atrodas sienā pie loga?»

«Kas par caurumu? Pārādiet!»

Iegājām Billingtona birojā. Leslijs iededza uguni, un ar kāda vēstuļu atveramā palīdzību, ko arī Billijs savā laikā bija šim mērķim izlietojis, man izdevās atvērt paneli. Leslijs paraudzījās lejup.

«Zinātu, kurp tā ved,» viņš domīgi sacīja, izņēma vara naudas gabalu, iemeta to un klausījās.

Pagriezies pret mani, viņš taisīja pārsteigtu seju.

«Tas nokrita taisni pagrabā.»

Paskaidroju viņam, ka pēc Billija domām tā ir agrākās centrālapkurināšanas caurules vieta. Leslijam sētnieks bija pazīstams, un viņš apjautājās, vai viņš zina kaut ko par šo lietu. Abi nogājām lejā, un misters Bolts atslēdza pagraba durvis. Viņš parādīja mums telpu, kur vēl tagad atradās laba daļa katlu. Abi nelaimes gadījumi, kas mājā bija norisinājušies, bija padarījuši to mazliet nervozu.

«Jūs taču nedomājat, ka vēl kāds nogalinātais būs ienests pagrabā?» viņš bailīgi jautāja.

«Nē, tas nav domājams.»

Uzmanības labad viņš tomēr palika durvīs un mums līdzi negāja. Šahtu drīz uzgājām, un kad apgaismoju zemi ar kabatas laternu, tūliņ ieraudzīju to, ko meklējām. ,

«Lūk, kur viņš guļ,» sacīja Leslijs, noliecās un paņēma revolveri.

Gailis bija vēl uzvilkts. Uzmanīgi es to nolaidu un iebāzu ieroci kabatā.

«Un te ir arī naudas gabals,» Leslijs iesaucās.

Atgriezāmies atpakaļ birojā, un es noliku pistoli uz galda lasāmlampas gaismā. Viņa bija apklāta putekļiem un rūsu, bet vēl vienmēr derīga šaušanai. Aplūkojot tuvāk, atradu, ka visas sešas patronas atrodas vēl aptverē. Tad izmeklēju ieroci pamatīgāk un konstatēju, ka ar to vispār vēl nav ne reizes šauts.

Billijs bija rīkojies pārsteidzīgi. Atņemdams Mērijai ieroci un iemezdams to caurumā, viņš līdz ar to iznīcināja viņas nevainības pierādījumu!

Mēs sēdējām viens otram pretim pie galda un pārdomājām. Neviens neteica ne vārda. Man bija pilnīgi skaidrs, ka cilvēks, kas šāva uz Tomsonu Devksu, bija arī sera Filipa Fremtena slepkava. Bet nekādā gadījumā ta nebija Mērija Ferēra.

«Jums nekad neizdosies šo lietu pilnīgi noskaidrot, Mont,» Leslijs beidzot ierunājās. «Ir tikai viens cilvēks, kas šo noslēpumu spētu atklāt, un tas tagad sēž Dartmūrā. Mums viņš visādā ziņā no turienes jāizrauj!»

Pārsteigts paskatījos viņā.

«Kā jūs to domājat?»

«Taisni tā, kā teicu. Mis Mērija jau agrāk ieminējās, ka viņš būtu jādabū no cietuma laukā. Agrāk es turēju to par neiespējamu un arī ne sevišķi nepieciešamu. Bet nu lieta kļūst ļoti nopietna, un mums jāpieliek visas pūles, lai to atsvabinātu.»

Es dzirdēju, ko Leslijs pēc tam teica, bet nedomāju, ka viņa plāns varētu izdoties.

«Gan jau redzēsim,» viņš beidzot sacīja.

Atbrīvot cietumnieku no Dartmūras var vēl izdoties, bet ir pilnīgi neiespējami izdabūt to no lielā, vientulīgā tuksneša, kas apņem šo cietumu.

Tai vakarā ilgi nevarēju iemigt, lauzīdams galvu par to, kā lai savu plānu piepildām. Tikai sešos nākamā rītā man aizvērās acis.

Mērijas Ferēras nopratināšana policijas tiesas priekšā bija dīvaina un neparasta tai ziņā, ka pirmajā noklaušināšanā aprobežojās tikai ar nepieciešamo liecinieku nopratināšanu un svarīgāko faktu atzīmēšanu, bet šai gadījumā bija izsaukts arī advokāts misters Trenters, kam noslepkavotais īsi priekš nāves bija rakstījis vēstuli.

«Vai pazīstat mirušo?» tiesnesis jautāja.

«Jā.»

«Kas tas ir?»

«Sers Fīlips Fremtens.»

«Vai viņam pieder lieli īpašumi?»

«Cik zinu, viņš bija ļoti bagāts. Viņam bija apmēram četri līdz pieci simti tūkstoši mārciņu.»

«Vai viņš atstājis kādu testamentu?» «Nē. Pirms trim gadiem viņa uzdevumā sastādījām testamentu. Bet daži nosacījumi viņu pēdējā laikā vairs neapmierināja, un viņš gribēja tos grozīt. Iesākumā mēs devām viņam padomu testamentu papildināt ar piezīmi, bet viņš to negribēja. Veco testamentu viņš iznicināja un pašlaik taisījās sastādīt jaunu, kad viņu pārsteidza nāve.»

«Tātad nāves acumirkli nebija nekāda likumīga testamenta?»

«Nē, nebija.»

«Kas šādos apstākļos ir viņa mantinieki?»

«Mis Mērija Ferēra.»

Viņa piecēlās no apsūdzēto sola un plaši ieplestām' acīm raudzījās advokātā.

«Es… es to nezināju,» viņa stostījās.

Viņas aizstāvis deva tai zīmi atkal apsēsties.

«Kādus testamenta noteikumus sers Fīlips vēlējās grozīt?»

«Viņš bija novēlējis sabiedriskām organizācijām pieci tūkstoši mārciņu laimes spēļu apkarošanai; šo novēlējumu viņš gribēja anulēt.»

Ar šo negaidīto atbildi prāva todien beidzās.

Mērija Ferēra tātad bija bagāta sieviete! Tas, protams, viņai bija ļoti nelabvēlīgs apstāklis, jo tiesa tajā varēja saskatīt nozieguma motīvu. Tiesā bija ieradies arī Leslijs, bet viņu šodien vēl nenopratināja. Lietu atlika uz vienu nedēļu, lai izmeklēšanas tiesnesis varētu savākt apsūdzības materiālus.

Mēs ar Lesliju izgājām uz ielas.

«Reiz es nodevu jums trīs simti mārciņu, kas piederēja Billijam», viņš sacīja.

«Jā. Simts mārciņu es iedevu mis Ferērai.»

«Ja jums nav nekas pretim, es tagad lūgtu atlikušo summu atdot man atpakaļ. Mums jāsalasa visa nauda, cik tik varam dabūt. Visa tā lieta izmaksās četri tūkstoši mārciņu.» ,

«Ko jūs domājat — Mērijas Ferēras aizstāvēšana taču neizmaksās tik dārgi!»

«Mans nodoms ir atsvabināt Billiju no cietuma. Un tas ir visdrošākais mis Ferēras aizstāvēšanas veids — pat vienīgais, kas mums atliek.»

Atgriezdamies Skotlendjardā, atradu priekšā ziņu no Tomsona Devksa. Viņš apjautājās, vai var mani apmeklēt, un lūdza viņam par to telefoniski paziņot.

Piezvanīju viņam un lūdzu tūliņ pienākt manā birojā.

Pusstundu vēlāk viņš sēdēja pie rakstāmgalda man pretim.

«Laikrakstos lasīju par mis Ferēras apcietināšanu. Tomēr esmu pārliecināts, ka viņa nav vainīga. Vai Stebetam bija kāds ienaidnieks?»

«Vairāk nekā viens vien.»

Acīmredzot Devkss nevarēja atrast piemērotus vārdus sava nāciena izskaidrošanai, bet beidzot viņš saņēma dūšu.

«Mister Mont, lūdzu labi uzklausīties mani uri to, ko teikšu, nepārprast. Man nav ar mis Ferēru nekādu blakus nolūku un patiesi ļoti nožēloju, ka esmu pret viņu tik nekrietni izturējies. Un tagad viņas aizstāvēšanai ir nepieciešama nauda. Tādēļ gribētu jūs lūgt ņemt no manas bankas, kādu summu vien vēlaties.»

Es spiedu viņam roku.

13.

«Pateicos jums, mister Devks, bet nedomāju, ka tas izrādīsies vajadzīgs. Vai esat jau lasījis par prāvas gaitu?»

Es pastāstīju, ka mis Ferēra tagad kļuvusi par Fremtena bagatību mantinieci.

«Deviņi pērkoni!» viņš pārsteigts iesaucās. «Bet tad lieta var ņemt ļoti ļaunu virzienu. Vienīgais, kas spētu šo sarežģīto būšanu atrisināt, ir mūsu draugs Billingtons Stebets.»

Paskatījos viņā un iesmējos.

«Jūs neesat vienīgais, kas tā domā.»

«Vai nebūtu iespējams viņu atbrīvot?»

«Jūs tiešām esat cilvēks manā gaumē. Aizejiet pie Leslija Džonesa. Tas ir Billingtona Stebeta palīgs.»

«Jā, pazīstu viņu.»

Vēlāk, pēc pusdienas, satiku Lesliju, kas bija vislabākā garastāvoklī.

«Satikos ar Devksu. Nebūtu domājis, ka tas vīrs var būt tik pašaizliedzīgs.»

Viņš smējās un uzsita ar plaukstu uz ceļgala.

«Vai tā nav traka pasaule, mister Mont? Akurāt Devkss grib Billijam palīdzēt!»

«Vai jums ir kāds noteikts plāns?»

«Zināms, bet tas jūs nevar interesēt, vismaz šai acumirklī nē.»

Nākošā dienā man vajadzēja piezvanīt Leslijam kādā citā lietā, bet saņēmu no jaunā cilvēka atbildi, ka viņš no pilsētas izbraucis un nebūšot atpakaļ ātrāk par četrpadsmit dienām. Nu mana ziņkārība bija pamodināta, un es piezvanīju uz Tomsona Devksa dzīvokli.

Tur man paziņoja, ka šodien priekš pusdienas viņš aizceļojis uz Dienvidfranciju.

Pašlaik bija tikai jūnija pirmās dienas, un šai gada laikā tādi cilvēki kā Tomsons Devkss nemēdz braukt uz Rivjēru. Lai būtu pilnīgi drošs, es telefonēju Doveras un Folkstonas muitas ierēdņiem, kas pavadīja kuģus pār kanālu, un lūdzu noskaidrot, vai starp pasažieriem ir bijis kāds Tomsons Devkss. Nejauši tie viņu personīgi pazina un noteikti atbildēja negatīvi.

Tad es aprunājos ar mis Ferēru un pastāstīju, kas noticis. Viņa bija loti pārsteigta.

«Ko, misters Devkss grib man palīdzēt? Tas taču ir neiespējami!»

Pastāstīju viņai, cik loti Devkss nožēlo savus agrākos darbus.

«Un Leslijs pieņēmis to biedros?»

Es pamāju.

«Nu, tad viss kārtībā.»

Nākošā prāvā notika visa gadījuma sīka izmeklēšana. Nāca atklātībā arī viņas braucieni uz Montekarlo. Laimīgā kārtā tiesnesim neienāca prātā sasaistīt šo lietu ar agrāko nelaimes gadījumu Stebeta birojā. Beidzot lietu atkal atlika uz vienu nedēju, un man bija izdevība vairākas reizes apmeklēt mis Ferēru Holovejas cietumā. Biju ļoti pārsteigts par viņas nesatricināmo mieru un paļāvību, jo pats viņas dēj biju stipri noraizējies.

«Pēc manām domām Leslijs un Devkss ir uzņēmušies kaut ko neiespējamu, un baidos, ka jūs varat nokļūt lielās briesmās. Līdz šim vēl nav gadījies, ka kāds cietumnieks būtu no Dartmūras izbēdzis.»

«Gan jau redzēsim,» viņa šķelmīgi sacīja un dīvainu skatu raudzījās manī.

Kad es tai vakarā pēc pabeigtiem darbiem gribēju Skotlendjardu atstāt, piepeši man pienāca steidzoša telegramma. Nosūtījis to bija Dartmūras cietuma direktors pulksten pusčetros no Prinstaunas.

«Šorīt izbēdzis cietumnieks Billingtons Stebets,» skanēja telegramma. «Domājams, ar kādu ārpus cietuma esošu cilvēku palīdzību. Izsūtiet ierēdņus, kas viņu pazīst un var identificēt to civilapģērbā. Novērojiet pilsētas dzīvokli. Ļoti steidzami.»

Tātad viņiem tomēr bija veicies!

«Kas jums tur, mister Mont?» piepeši kāds man aiz muguras jautāja.

Ātri apsviedos un ieraudzīju durvīs stāvam inspektoru Dženningsu. Sefinspektors šonedēļ slimības dēļ nevarēja birojā ierasties, un viņu nācās aizvietot taisni Dženningsam.

«Sī telegramma interesēs, varbūt, ari jūs,» es īgni sacīju un pasniedzu viņam lapiņu.

Viņš to steigšus izlasīja.

«Vai brauksiet pats?» viņš jautāja un uzmeta man ļaunu skatu.

«Jā, ar vakara vilcienu.»

«Es jūs pavadīšu,» viņš ar nozīmīgu smaidu piedāvājas. «Divi redz vairāk nekā viens, un divi acu pāri, kas izbēgušo pazīst, ir ļoti derīgi gadījumā, ja viens pāris acu piepeši kļuvis tuvredzīgs un taisās ļaut viņam izbēgt.»

Es noskatīju viņu no galvas līdz kājām.

«Nezināju, ka Stebets ir jūsu draugs,» kodīgi piezīmēju, «un ka viņa dēļ esat gatavs pārkāpt savus amata pienākumus.»

Beidzot man būtu arī izdevies Dženningsu no braukšanas atrunāt, bet drīz no Dartmūras pienāca otra telegramma, kas lūdza izsūtīt vairākus ierēdņus, kuri Billingtonu Stebetu pazīst personīgi.

Tad mēs ar Dženningsu devāmies ceļā, un nākamā rītā jau atradāmies Dartmūras cietumā. Tā nebija mana pirmā ierašanās šai bēdīgajā apkārtnē. Nav satricinošākas ainas par to, kad cietumnieki garās rindās dodas laukā pa cietuma vārtiem strādāt akmeņu lauztuvēs. Tikai tas, kas to reizi redzējis, zina, cik drūma noskaņa valda cietumā.

Runājām ar direktoru. Billingtons Stebets pēdējās dienās bija nozīmēts lauku darbos un ar vairākiem cietumniekiem kādā šķūni krāvuši sienu. Billingtons bija ļoti veikls un uzvedies tik priekšzīmīgi, ka cietuma vadība nemaz nevilcinājusies sūtīt to lauku darbos. Bijuši ievēroti arī drošības līdzekļi, un visus četrus vīrus, kas nosūtīti uz šķūni, pavadījis apbruņots sargs.

Šķūnis lielceļa tuvumā, kurš iet purvam pāri uz Tevistoku. Gar ceļa malām ir uzcelts metru divdesmit centimetru augsts akmens valnis. Akmeņi nav saistīti ar javu,, bet salikti tikai viens otram virsū. Dartmūras apkārtnē atrodas simtiem šādu vaļņu. Stāsta, ka daudzus no tiem uzcēluši gūstekņi Napoleona kara gājienā.

Sargs apsēdies uz šī vaļņa, no kura šķūnis atradies apmēram trīsdesmit soļu attālumā, un pielādēto ieroci nolicis uz ceļgaliem. Drīz cietumniekiem vajadzējis iet pusdienās, kad pa ceļu tuvojies pelēks automobilis, kurā atradušies kāds kungs un stalta auguma dāma ar putekļu plīvuru sejai priekšā. Ticis pie sarga, šoferis automobili apturējis, izkāpis un sācis vērot ieslodzīto darbu. Viņš atbalstījies uz vaļņa dažus soļus no sarga.

Pēdējais rīkojies pēc saviem priekšrakstiem un uzaicinājis viņu šo vietu atstāt. Pirmkārt, ir nevēlami, ka ieslodzītos novēro viņu darbā, otrkārt pastāv iespēja, ka šie ļaudis var kaut kādā ceļā ar tiem sazināties, piesolot tabaku, cigaretes un tamlīdzīgas lietas.

Šoferis palocījis galvu un pagriezies iet. Sargs viņa seju nevarējis iegaumēt, jo tas bijis uzlicis, lielas automobilistu brilles un sejas aizsargu, kas sniedzies lītlz pat zodam. Piepeši viņš izrāvis no mēteļa apakšas amonjakā samērcētu sūkli un ar visu spēku iesviedis sargam sejā. Šausmīgās smakas apdullināts, ierēdnis nogāzies zemē un gandrīz nosmacis. Tai pašā mirkli Billingtons Stebets izskrējis no šķūņa un pārkāpis pār valni. Kad sargs atjēdzies tik tālu, ka varējis sākt lietot ieroci, limuzīns bijis jau lielā gabalā. Tomēr viņam izdevies vēl tam trāpīt.

Drīz pēc tam nodārdējis lielgabala šāviens, kas ziņojis visai apkārtnei, ka izbēdzis noziedznieks. Tuvākām mājām .un ciemiem nosūtītas attiecīgas telegrammas, un visus ceļus apsargājuši policisti.

Tāds bija stāvoklis, kad es ierados Dartmūrā. Liktenīgais automobilis bija jau atrasts. Viņa sienas apsitumā skaidri varēja redzēt vietu, ko nobrāzusi sarga lode. Ierēdņi vāģi atraduši pamestu uz lielceļa. Pie pakaļējā sēdekļa bijusi ar kniepadatu piesprausta piecdesmit mārciņu banknote ar zīmīti, kurā lūgts šo naudu izsniegt firmai, kas automobili izīrējusi. Kad vēlāk telefoniski apjautājāmies šai firmai, mums paskaid: roja, ka svešinieks, kas automobili paņēmis, uzdevies par seru Fīlipu Fremtenu. Tādu nekaunību varēja izdarīt tikai Leslijs.

Nu es sapratu visu, tikai nevarēju atminēt, kas būtu bijusi tā staltā dāma, kas sēdējusi automobilī. Bet piepeši man ienāca prātā kāda doma, par ko bezmaz skaļi iesmējos. So lomu spēlēja, jādomā, pats Tomsons Devkss. Protams, šim nolūkam tam nācās upurēt savu kuplo, melno bārdu.

izjautāju sargu par šo dāmu sīkāk.

«Jā, viņai bija gan diezgan rupji vaibsti,» viņš piebilda un gluži pareizi aprakstīja Devksa vareno degunu un apaļo zodu. Bet uz kurieni viņi Billiju bija aizveduši? Leslijs bija ļoti apdomīgs cilvēks un nekad nepaļāvās nejaušībai. Ne par velti šim uzdevumam viņš bija gatavojies četrpadsmit dienas.

Cietuma direkcija ataicināja speciālistu, kas sīki izpētīja vēstules, kuras Billijs pēdējā laikā bija saņēmis. To bija prāvs žūksnis, un visas bija parakstītas «tava mīlulīte Lī». Viņas izcēlās ar savu ievērojamo garumu, un ierēdnim patiesi beidzot izdevās šifru atminēt. Vajadzēja lasīt vienmēr priekšpēdējo vārdu pirmajā, priekšpēdējo otrajā rindiņā un tā tālāk. Beidzot ar to atklājās šāds ziņojums:

«Mērija atrodas cietumā. Viņu tur aizdomās, ka nogalinājusi Fremtenu. Divpadsmitā maijā gaidīt pelēku automobili un būt bēgšanas gatavībā. Drīzumā izzināšu vietu, kur jūs strādājat.»

«Labi, ka to zinām,» sacīja Džennings. «Bet ko lai iesākam tagad?»

Virsuzraugs, ar ko mēs sarunājāmies, paraustīja plecus.

«Lai būtu kā būdams, man viņš neizbēgs,» Dženningss paskaidroja. Pats velns tikai zina, kādēļ viņš Billiju tā ienīda. «Es viņu pazīšu pa jūdzi. Nav iespēļams sajaukt viņu ar kādu citu. Varbūt viņi mēģinās aizbraukt ar vilcienu.» Viņš nobraucīja ar plaukstu savu resno zodu. «Bet tad viņi var izbraukt tikai no vienas stacijas, un tā ir Tevistoka. Mums tūliņ jādodas turp, Mont.»

«Jūs tā domājat?» es norūcu, bet tad man ienāca prātā, ka vislabākais man ir vienmēr palikt viņa tuvumā. Ja Billijs aizbēgs, tad visa atbildība gulsies uz Dženningsu.

«Jums nav akurāt jānāk, ja jau negribat,» viņš atbildēja. «Ja jūs …»

«Ja es zinātu ko labāku, tad to arī darītu. Bet nu cits nekas neatliek, kā doties jums līdzi.»

Pēc pusstundas ierēdņi, kas pārmeklēja apkārtni, kaut ko atklāja. Viņi atrada rūpīgi izraktu alu zemē, bet tā bija tukša. Es nojautu, ka tas ir Leslija roku darbs. Viņš bija stiprs un varēja tādus darbus izstrādāt. Bet drīz viņš savu plānu būs atmetis, jo tā viņu viegli varēja ieraudzīt.

Kad biju visu apkārtni inspicējis un apsvēris visas bēgšanas varbūtības, manas aizdomas vērsās uz kādu lauksaimnieku, kura mājas atradās purvā Tevistokas tuvumā. Manas aizdomas pamodināja tas apstāklis, ka pēc dažu cilvēku izteicieniem apmēram priekš četrpadsmit dienām kāds cilvēks, kas ļoti līdzinājās Leslijam Džonesam, ieradies zemes grāmatu nodaļā un sīki iepazinies ar attiecīgiem reģistriem. Es nojautu viņa nodomu. Viņš meklēja cilvēkus, kam iet slikti — un šis zemnieks stāvēja taisni sabrukuma priekšvakarā. Jau sen tas nebija nomaksājis nevienu nodokli, bet neilgi pēc tam viņam atkal bija nauda un viņš nopirka pat automobili. Draugiem un kaimiņiem viņš stāstīja, ka Austrālijā tam nomiris tēvocis un atstājis pieci tūkstoši mārciņu. Bet līdz tam Dartmūrā neviens nebija dzirdējis, ka tam Austrālijā būtu kādi radinieki.

Mēs ar Dženningsu mazā vāģitī aizbraucām uz Tevistoku un nostājamies uz perona. Mūsu neuzticīgajiem skatieniem neizbēga neviens, kas gribēja no šejienes kaut kur aizbraukt.

Pagāja divas, pat trīs dienas, un vēl arvien par bēgļiem nesaņēmām nekādu ziņu. Ceturtajā dienā man pienāca telegramma braukt uz Londonu. Arī Dženningss saņēma telegrammu. Katrā ziņā tur vajadzēja slēpties kādam pārmetumam, jo man viņš to nerādīja. Vilciens, kas apstājās divos piecdesmit septiņās minūtēs, bija pēdējais, ko mēs novērojām. Ar nākošo mums bija jābrauc atpakaļ uz Londonu un jāatgriežas Skotlendjardā. |

Bija lietaina, nepatīkama diena. Vējš trakoja. Dartmūras līdzenumā stāvēt uz perona bija ļoti neomulīgi, arī Dženningsa garastāvoklis bija ļoti slikts. Vilcienā iekāpa tikai trīs pasažieri: kāda dāma, kas bija pazīstama stacijas priekšniekam, kāds tirgonis, par kura personību arī nebija ko šaubīties, un kāda stalta, aizplīvurota dāma.

«Tā ir viņa,» Džennings uztraukts iesaucās. «Apraksts pilnīgi saskan.»

Bez šiem trim pasažieriem vilcienā iekāpa vēl daži ķēdēs ieslēgti cietumnieki, kurus pavadīja vecs, saīdzis uzraugs.

«Jā, tiem cietumniekiem gan neklājas sevišķi labi,» Dženningss atzina, aplūkodams šos nožēlojamos ļaudis. Mazākais no abiem noziedzniekiem dungoja kādu meldiņu, līdz uzraugs to rupji noliedza. Tūliņ viņš arī iegrūda tos kādā trešās klases vagonā un nolaida logu aizkarus.

«To stalto dāmu jāapskata mazliet tuvāk,» Džennings nolēma. Viņš ļāvās cerībām kaut pēdējā mirklī izdarīt vēl svarīgu atklājumu.

«Ieteicu labāk to nedarīt,» es sacīju, bet viņš mani negribēja ne klausīties.

«Kādēļ lai es nedaru visu, kas šai lietā var ienest kādu gaismu?»

Es paraustīju plecus.

«Tā var būt kāda'augstas kārtas dāma, un jūs dabūsiet īstu pirti, ja pavēlēsiet tai pacelt plīvuru.»

«To man neviens nevar aizliegt.»

Un viņš bez kavēšanās devās uz pirmās klases vagonu, kur dāma bija iekāpusi.

Viņa bija viena.

«Atvainojiet,» iesāka Džennings un pielika roku pie cepures, «mēs meklējam kādu izbēgušu cietumnieku.»

«Ceru, ka viņu atkal atradīsit,» viņa atbildēja. Jau no balss bija skaidri dzirdams, ka tā ir sieviete, tomēr viņš vēl nelikās mierā.

«Man jālūdz jūs pacelt plīvuru, madame,* viņš noteiktā balsī pieprasīja.

«Kā jūs nākat uz domām, ka es tā varētu būt? Man nenāk ne prātā jūsu prasību izpildīt!»

«Tad man neatliek nekas cits, kā izvest jūs no vagona un apcietināt.»

Tas bija iesākums lielajai vētrai, kas vēl ilgu laiku pēc tam nerima trakot starp Skotlendjarda prezidentu un Bebekemas hercogieni, jo tā patiesi bija aizplīvurotā dāma vilcienā. Džennings gandrīz zaudēja savu vietu.

«Nu, esam izdarījuši visu, kas stāv mūsu spēkos,» viņš sprieda, kad iekāpām Londonas vilcienā. «Un esmu cieši pārliecināts, ka Stebets nav aizbraucis no Tevistokas stacijas.»

Es neko neatbildēju. Billiju, kas bija pārģērbies cietuma uzraugā, nevarēja nemaz pazīt. Viņa sirmās ūsas bija īsts meistardarbs. Bet tikdaudz es redzēju ļoti labi, ka Leslijs bija tas cietumnieks, kas dūca melodiju, un Tomsons Devkss bija tā bēdu brālis.

14.

«Ak, Billijs patiesi izbēdzis?» Leslijs ar labi atdarinātu pārsteigumu jautāja. «Bet tas ir gan numurs, kā viņš tieis laukā no Dartmūras.» «Varbūt lidmašīnā.»

«Varbūt,» Leslijs pieņēma, kravādamies lielā aktu kaudzē. «To es turu par ļoti iespējamu.»

«Gribu jums pastāstīt, ko domāju par visu šito lietu,» es sacīju.

Mūsu saruna notika dienu pēc izbraukšanas no Tevistokas.

«Cietumniekiem samērā viegli aizbēgt no Dartmūras, ja tikai ir vajadzīgie sabiedrotie. Viņa draugi pārģērbjas par noziedzniekiem, kas pārvietojami citā cietumā, un izbēgušais pats nospēlē cietuma uzrauga lomu. Neviens viņus neaizturēs un neizjautās, jo nevienam ne sapnī nenāks prātā, ka cietumnieki var tā izbēgt.»

Viņš raudzījās manī ar mīklainu smaidu.

«Tā patiesi ir spīdoša ideja, mister Mont, kāpēc jūs nerakstāt slepenpolicistu romānus?»

«Leslij!» es klusi iesaucos.

«Ja, mister Mont, ko vēlaties?»

«Vai domājat, ka Billijs ieradīsies šeit birojā?»

«Bīstos, ka tas var būt par iemeslu katastrofai. Ārā atrodas divi detektīvi, kas stingri novēro māju.»

Leslijs beidza kārtot savas aktis un vaļsirdīgi paskatījās man acīs. .

«Mister Mont, varat bez mazākajām bailēm palaisties uz mani. Abi detektīvi bija uznākuši arī augšā'un pārmeklēja telpas. Esiet tik laipns un ieejiet Billija birojā. Tur jūs atradīsiet senjoru Tobasko no Cīles.»

Brīdi vilcinājos, bet nekas cits neatlika. Biju jau par tālu sapinies šai lietā. Kad iegāju, Billijs Stebets sēdēja pie sava rakstāmgalda un omulīgi smēķēja resnu cigāru. Priecīgi kratīju viņam roku, un man neienāca ne prātā, ka pārkāpju savu amata zvērestu. Sirdsapziņu biju aizsūtījis brīvdienās.

«Priecājos jūs atkalredzēt, Billij. Bet vai tas nav par daudz bīstami!»

«Durvis taču ir aizslēgtas,» viņš vienaldzīgi atteica. «Turklāt šim namam ir viena izeja, ko policija nezina. Mūsu galvenais uzdevums tagad ir izpestīt Mēriju. Varat man ticēt, ka to arī izdarīšu, jo sera Fīlipa Fremtena slepkavu esmu atradis.»

Es pārsteigts raudzījos viņā.

«Cietumā es vienu nedēļu strādāju tai pašā nodaļā kur viņš.» Billijs jautri iesmējās. «Varu derēt, ka Džordžs nezina, kur dēties aiz dusmām, ka man ir izdevies izbēgt. Bet drīz viņš piedzīvos vēl lielākas nepatikšanas. Viņa brāli es iebāzu cietumā, bet Džordžu novedīšu pie karātavām!»

Viņš satvēra mani aiz rokas.

«Mont, jūs esat lāga vīrs. Esmu sagādājis jums visādas nepatikšanas un briesmas, kaut nevarēju sacīt ne vārda, ja arī jūs man nebūtu palīdzējis. Jums netaps aizmirsts, ko esat darījis manis un Mērijas labā. Vismaz šodien gribu atkal šo to griezt par labu. Atvediet šodien pēc pusdienas šurp Dženningsu un kriminālās pārvaldes direktoru.»

«Tas nebūs iespējams.»

«Kriminālās pārvaldes direktoru! Es pats stādīšos viņam priekšā. Par laimi varu pierādīt, ka esmu notiesāts nepatiesi. Mērija pilnīgi nevainīga. Arī to noskaidrot nāksies viegli. Ar mani tā lieta ir jau grūtāka, jo pats esmu savu vainu atzinis. Man būs jāsagatavo garš un sīks izskaidrojums.»

Klausījos un negribēju ticēt savām ausīm.

«Vai jūs nopietni prasāt, lai atvedu šurp Dženningsu un kriminālās pārvaldes direktoru?»

«Jā. īstā laikā te ieradīšos un viņus saņemšu. Atgriezušies Londonā, mēs nakti pavadījām šeit. Apģērbus, saprotams, pārmainījām vilcienā. Un pirms sasniedzām Ekseteru, nodzinām arī bārdas. Leslijs savu lietu veica lieliski. Jā, tiešām mana vēlēšanās ir, lai jūs šos abus ierēdņus paņemtu līdzi. Pēc tam jūs varēsit aizbraukt uz Dartmūru un apcietināt Džordžu. Visi izmeklēšanas materiāli tad būs jūsu rokās.»

Tikko iedrošinājos ticēt savām ausīm, bet viņš runāja pilnīgi nopietni. Kad gāju prom, viņš turpināja rakstīt vēstuli, kas aptvēra jau daudzas lappuses. Domāju, ka to viņš sūtīs Mērijai.

Mans uzdevums nebija nekāds patīkamais, tomēr saņēmu dūšu un izteicu savu lietu kriminālpārvaldes priekšniekam.

♦        Es… man ir ziņas par Stebetu,» sacīju.

Viņš tūliņ apsviedās riņķī un noraudzījās manī pār saviem briļļu stikliem.

♦ Ko? Kā tad jūs tās dabūjāt? Un kādā policijas iecirknī jūs viņu nodevāt?»

♦ Apcietinājis viņu vēl neesmu,» es ar vislielāko mieru atbildēju. Tas cilvēks ir nevainīgs un izlauzies no cietuma, lai savu nevainību pierādītu.»

♦        Tā?»

Iestājās nepatīkams klusums.

♦        Kā tad viņš domā to pierādīt?» direktors beidzot jautāja.

Nu es izstāstīju direktoram, ka pirms dažām minūtēm man ar Stebetu bijusi ilga telefoniska saruna, un ka viņš uzaicinājismūs apspriesties savā birojā.

«Viņš grib runāt ar mani?» direktors iesaucās un uzsita ar plaukstu uz galda.

«Jā, ar jums un inspektoru Dženningsu. Nezinu, vai varēšu Dženningsu pierunāt doties uz turieni. ..»

«Par to nerūpējaties. Es to lietu nokārtošu.»

Pustrijos taksometrā aizbraucām pie Billija.

Dženingsam nekas nebija teikts, ap ko lieta grozās. Iegājis birojā, viņš piepeši ieraudzīja Billiju, kas sēdēja pie rakstāmgalda ar cigāru zobos. Domāju, ka Dženningss nokritis ar trieku aiz pārsteiguma.

«Stebet!» attapies, viņš iekliedzās. «Es jūs apcietinu!»

Billijs noraidoši atmeta ar roku.

«Tik tālu vēl neesam, mister Džennings. Lūdzu jūs šodien ierasties, lai jums šo to parādītu.»

«Nerunājiet blēņas,» sacīja Džennings, kas aiz dusmām bija nosarcis kā vēzis.

«Tomēr man šķiet, ka varēšu jūs pārliecināt par manu nevainību,» Billijs smaidīja. '/

«Nu, to jau redzēsim!» Dženningss iekliedzās. To dzirdot, mēs ar Lesliju skaļi iesmējāmies.

«Kas te ko smieties?» direktors jautāja.

«To paskaidrošu jums vēlāk,» es atteicu.

Augstākā mērā sašutis, Dženningss griezās pie direktora.

«Nezinu, vai jums tas zināms…» viņš iesāka, bet šefs apklusināja to ar rokas mājienu.

«Paklausīsimies, ko Stebets zina teikt.»

«Es lūdzu jūs ierasties pie manis un nu gribu izskaidrot, kā šai telpā gandrīz nošāva divus cilvēkus. Pilnu atbildību par to nes Džordžs Brisko. Domājams, par viņu jūs jau būsit dzirdējuši.»

«Ahā, jūs domājat to Kanādas noziedznieku?» direktors jautāja.

«Jā. Viņa brāli Tomu es apcietināju, bet pret Džordžu nebija pierādījumu, un tiesa viņu attaisnoja. Vēlāk viņš ieradās Anglijā ar mani norēķināties, jo manis dēļ viņa brālis dabūja mūža cietumu. Viņš ir viens no gudrākajiem un apdāvinātākajiem mehāniķiem un, līdzīgi viņa brālim, atslēgu jautājumos ir nepārspējams. Viņš gribēja man drausmīgā kārtā atriebties, un ši izdevība viņam radās mana biroja jauno telpu ierīkošanas laikā. Viņš piekukuļoja pulieri, kas darbus uzraudzīja, un tādā kārtā dabūja nodarbošanos pie telpu iekārtošanas. Es viņu pazinu tūliņ, tomēr ļāvu viņam mierīgi turpināt darbu, jo domāju, ka viņš grib mani uz vietas nošaut un tad laisties lapās. Ja lieta grozās ap šaušanas veiklibu un ātrumu, tad esmu gatavs uzņemties cīņu ar kuru katru. Džordžam tomēr bija pavisam cits plāns.»

Dženningss pa to laiku atlaidās rakstāmgalda sēdekli, ko Billijs atbrīvoja.

«Ceru, ka šis penterējums nevilksies pārāk ilgi,» viņš sprieda, bet direktors ar stingru skatu piespieda to apklust.

«Tālāk, Stebet.»

«Un viņš izstrādāja plānu, kas ir velnišķīgi rafinēts. Patiesi nezinu, vai tā autoru ienīst vai apbrīnot. Tikai nesen apjautājos un dabūju zināt, ka viņš divi dienas viens pats strādājis biroja telpās. Sajā laikā viņš šai istabā ierīkoja automātiski šaujošu pistoli. Šāviens notiek, ja ieslēdz elektrisko strāvu — piespiežot uz galda šo elektriskā zvana podziņu. Protams, viņš pieņēma, ka es būšu pirmais, kas šo zvanu izlietos, un tādā kārtā iešaušu pats sev lodi galvā.»

«Ak, tās ir tīrās muļķības! Tādas pasakas jūs varat stāstīt bērniem!» Dženningss iesaucās. «Sis zvans…»

Pirms mēs atjēdzāmies, kas notiek, viss atkal jau bija pāri. Dzirdēju tikai, ka Billijs uzkliedza inspektoram brīdinājumu, un tad pats nometās uz vedera uz grīdas. Dženningsu tomēr tas nespeja atturēt — viņš nospieda pogu . . .

Atkanēja pērkona spērienam līdzīga detonācija; inspektoram, kas bija tālu noliecies pār galdu, lode žaketē pie pleca izrāva^caurumu un tinkšķēdama izskrēja caur loga stikliem.

«Vai nu jūs ticat? Šāvienu atsvabina zvana podziņas nospiedums,» piecēlies atkal kājās, Billijs sacīja. «Un ja jūsu galva būtu atradusies augstāk, jūs tagad vairs nespētu sarunāties ar mums.»

Dženningsam trīcēja visi locekļi, un viņš bija bāls kā audekls, lai gan lode bija pieskārusies tikai viņa apģērbam. Pirms zvana nospiešanas viņš bija sēdekli atbīdījis tālu nost, tādēļ zvanot tam bija stipri jāsaliecas uz priekšu, un šis apstaklis glāba tam dzivibu.

«Pasargi,Dievs!» direktors pārbijies iesaucās. «No kurienes tas šāviens nāca?»

«No tā lauvas mutes kamīna labajā pusē. Es jums visu sīki parādīšu.»

Billijs pamāja Leslijam, un par abiem viņi mēģināja nocelt marmora lauvas galvu. Pēc brītiņa galva arī padevās, un noņēmuši elektrisko vadu, viņi nocēla un nolika smago akmens gabalu zemē. Iekšā skaidri varēja redzēt pistoli, kas bija iecementēta padziļinājumā. Pat lajs būtu spējis secināt turpmākos slēdzienus.

«Pirmajā nelaimes gadījumā, kas šeit notika, kāds cilvēks domāja, ka šāvis uz manu draugu Tomsonu Devksu. Bet Devkss pats bija piespiedis zvana podziņu, lai pasauktu ierēdņus zināmās personas apcietināšanai.»

«Jūsu pēdējais paskaidrojums ir mazliet neskaidrs, Stebet, bet domāju, ka jūs saprotu,» direktors sacīja.

«Sai zināmai personai rokā bija pistole, bet viņa neizšāva. To es nesen tikai dabūju zināt. Iesākumā man bija tāda ļjarļiecība, ka tiešām ar šo pistoli ir šauts. Kas notika ar seru Filipu Fremtenu, tagad arī ir skaidrs. Viņš rakstīja vēstuli un atrada, ka ar šo spalvu vairs nevar rakstīt, jo tā ir veca un samaitāta. Viņš apskatījās, ieraudzīja podziņu un nospieda to, lai pasauktu jauno cilvēku, kas te strādā. Lode ķēra to tik nelaimīgi, ka viņš uz vietas bija pagalam. Instinktīvi viņš vēl uzlēca kājās, bet tad sabruka uz grīdsegas.»

Direktors pamatīgi apsvēra dzirdēto.

«Tādā gadījumā mis Ferēras apsūdzība atkrīt. Man šķiet, ka viņa ir jūsu pieminētā zināmā persona.» Viņš uzmeta man dīvainu skatu. «Vai nu man izgājis no prāta, vai arī tiešām jūs savā ziņojuma nemaz neminējāt mis Ferēras klātbūtni?»

«Nē, to es neminēju,» es atteicu.

«Nu, jūs, laikam būsit pārskatījies, vai viņu nemaz nepamanījis,» viņš ar diskrētu smaidu piebilda un pamāja Dženningsam.

«Jūs varat novēlēt sev laimes, inspektor. Tos abus detektīvus, ko esat norīkojis mājas priekšā, laidiet mierīgi mājās. Misters Stebets jau dažas stundas te vēl uzkavēsies. Policijas prezidents taču arī vēlēsies apskatīt šo ģeniālo konstrukciju.»

Atvadīdamies no Billija, es gandrīz no prieka nevarēju parunāt.

«Ko par to lie^u teiks Mērija?» jautāju.

Sagaidīju jau atkal stereotipu atbildi «gan jau redzēsim», bet šoreiz viņš tikai mēmi spieda man roku.

Beigas.

MES DAVAJAM SKAISTUMU!

Grūtā brīdi

palīdzēs plastiskās ķirurģijas speciālisti

Palielinām krūtis vai mainām to formas pēc Jūsu vēlmes. Uzlabojam deguna un ausu formas. Noņemam lieko tauku slāni vēdera. Likvidējam rētas un tetovējumus. Ārstējam vīriešu neauglību un impotenci. Tālruņi izziņām: 539750,539328

A «ANTIKVARS»

Ag Iepērk un pārdod, jftĶ pieņem komisijā par LV rubļiem un konvertējamu valūtu

+ grāmatas, rokrakstus, kartes un dokumentus; + atklātnes, medaļas, ordeņus un nozīmītes; + monētas un bonas;

+ gleznas, porcelānu, sudraba izstrādājumus un citus kolekcionējamos priekšmetus.

JB Pieņem iepriekšējus pasūtījumus konkrētu grāmatu I un priekšmetu iegādei.

JĒk Pēc īpašnieka vēlēšanās veic grāmatu un JrtI kolekcionējamo priekšmetu novērtēšanu un iepirkšanu mājās.

Katru ceturksni organizē grāmatu un kolekcionējamo priekšmetu izsoles.

«Centrālais antikvariāts» Bukinistiskais veikals «PlanSta»

Brīvības bulv. 46, Rīga, LV 1050 TSrbatas iela 5, Rīga, LV 1050

Tālruņi: 285516, 281264 Tālrunis 280333

Dzīvē ceļš nekad nav rozēm kaisīts, bet tieši tāpēc mēs ceram, ka Jūs neaizmirsīsiet iegriezties «Jāņa Rozes grāmatnīcā» Rīgā, K. Barona ielā 5, tālrunis 284288

Content

Volless Edgars Pazudušais miljons Mērijas Ferēras sistēma

Pazudušais miljons

Pirmā nodaļa

Otra nodala

Treša nodala

Ceturta nodaļa

Piektā nodaļa

Sestā nodaļa

Septītā nodaļa

Astotā nodaļa

Devītā nodaļa

Desmita nodala

Vienpadsmitā nodaļa

Divpadsmita nodala

Trīspadsmitā nodaļa

Četrpadsmita nodaļa

Piecpadsmita nodaļa

Sešpadsmita nodaļa

Astoņpadsmitā nodaļa

Deviņpadsmitā nodaļa

Divdesmita nodaļa

Divdesmit pirmā nodaļa

Divdesmit otra nodaļa

Divdesmit treša nodaļa

Divdesmit ceturtā nodaļa

Divdesmit sestā nodaļa

Divdesmit septītā nodaļa

Divdesmit astotā nodaļa

Divdesmit devītā nodaļa

Trīsdesmitā nodaļa

Trīsdesmit otra nodaļa

Trīsdesmit treša nodaļa

Trīsdesmit ceturta nodaļa

Trīsdesmit piektā nodaļa

Trīsdesmit sestā nodaļa

Trīsdesmit septītā nodaļa

Trīsdesmit devītā nodaļa

Četrdesmit pirmā nodaļa

Mērijas Fereras sistēma

1.

2.

3.

4.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.