Volless Edgars

Pie trīs ozoliem

Edgars Volless

Pie trīs ozoliem

Pie trīs ozoliem

Viņa gada ienākumi sniedzās pie sešiem tūkstošiem mārciņu. Bet tā kā kriminālistika bija viņa kaislība, un tā kā vienīgi dienests aktīvā policijā varēja sagādāt netraucētu iekļūšanu kriminālpolicijas arhīvā, tad viņš labprātīgi uzņēmās visas grūtības, ko nākas pārciest ikvienam "copam .

Četrus gadus viņš pārmaiņus izpildīja biroja un ārējo dienestu, tika paaugstināts par seržantu apbrīnojamas sekmēs! un pēc tam izstājās no darba, lai nodotos ārzemju policiju metožu, bet sevišķi saistošās antropoloģijas studijām.

Skotlend-Jards ir ļoti greizsirdīga, bet reizē arī reti lojāla iestāde. Viņa neuzticas nevienam iesācējam un ledainiem skatiem seko sajūsmināto amatieru darbībai. Turpretim Soks atstāja Skotlend-Jardu ar direkcijas vislabākiem novēlējumiem un visai plašām sava iemīļotā aroda zināšanām.

Kad tika ieviesta pirkstu nospiedumu sistēma, viņu uzaicināja oficiāli iestāties Skotlend-Jardā; vēlāk kļuva par ieradumu pieaicināt viņu palīgā ikreizes, kad pacietīgajam pētniekam radās kādi sarežģījumi vai neskaidrības. īsi sakot Sokrātam slava nebija gluži sveša! Viņš bija nevien atzīta autoritāte pirkstu nospiedumu un asinstraipu lietās, bet ari pirmais, kas sistematizēja spektra un guajaka paraugus uz apģērba gabaliem atrastos asinstraipos.

-    Ar kuru vilcienu mēs brauksim? Leks apjautājās.

-    Pulksten divos no Vaterlo, vecākais brālis atbildēja, rūpīgi salocīdams salveti.

-    Vai man tur nāksies ļoti garlaikoties?

-    Jā, Soks atcirta, un viņa acis jautri uzliesmoja, bet tas nāks par labu tavai dvēselci.Garlaicība ir vienīgais audzināšanas līdzeklis, kas jaunībai nes svētību.

Leks iesmējās.

-   Tu šorīt esi pārpilns gudru izteicienu. Pravieša gars ir apgaismojis tos, kas nokristījuši tevi par Sokrātu.

Sokrāts Smits jau sen bija piedevis saviem vecākiem savu ekscentrisko priekšvārdu. Viņa tēvs bija bijis bagāts metālrūpnieks ar sevišķu kaislību pret antīkām lietām, un Leks varēja pateikties vienīgi mātes noteiktiem protestiem, ka viņš neklīda pasaulē zem Aristoļela vārda.

-    Ja kādam bērnam ir uzvārds Smits, mana mīļā, Smits seniors bija visai lietišķi aizrādījis, tad vismaz viņa priekšvārdam jābūt neparastam, uzkrītošam, caur ko tas lai atšķirtos np visiem citiem.

Beidzot vecāki bija vienojušies kristīt jaunāko dēlu par Leksingtonu, jo viņš bija dzimis Leksington-Lodžā.

-    Es esot pilns gudru izteicienu? Soks Smits smaidīdams atkārtoja, pie kam kļuva redzami viņa mazie, baltie zobi.Nu, tad te tev būs vēl viens: intīms tuvums ir bīstamāks par skaistumu.

Leks izbrīnā viņu uzlūkoja.

-    Ko tad tas nozīmē?

-    Mendla meita izdaudzināta par visai mīļu meiteni, un tev nāksies pavadīt viņas namā trīs dienas verbum sapient.

-    Muļķības! jauneklis mazliet netaktiski iesaucās. Es nemēdzu iemīlēties katrā meitenē, ko vien man gadās sastapt.

-    Nu, daudz viņu tu vis vēl neesi sastapis.

Vēlāk Leks pēkšņi pārtrauca sakravā^ anos un iegāja brāļa guļamistabā. Sokrāts patreiz mierīgā garā nolādēja sava vienīgā, daudz ceļojušā čemodāna apmērus, kas stūrgalvīgi atteicās uzņemt sevī visas tās mantas, ko viņa kungs bija atzinis par galīgi nepieciešamām.

-    Kamdēļ tu gribi nest līdzi sava sasodītā amata darbarīkus? Leks jautāja, norādīdams uz kādu mazu, brūnu koka kastīti, kurā atradās brāļa mikroskops. Maz taču ticams, ka Hainhidā tev nāktos uzdurties kādam slcpkavam!

-    To nekad nevar zināt. Sokrāta balsī bija dzirdama klusa cerība. Ja es atstāšu viņu mājās, tad droši vien izrādīsies, ka tas bijis nepieciešams; tātad šī instrumenta līdzņemšana nodrošina man mierīgu atpūtu.

Leks atcerējās sava nāciena iemeslu.

-    Kas īsti par cilvēku ir šis Mendls?

-   Tas bija lielisks detektīvs. Ar viņu nav viegli saprasties; bet toreiz, kad viņš savas karjeras uzplaukuma laikā izstājās no dienesta, policija viņa personā pazaudēja spējīgu darbinieku. Viņš izstājās reizē ar Steinu, kas tagad dzīvo tieši viņam kaimiņos… pag' tā sakot, akmeņa sviediena attālumā.

-      Sekls joks! viņa kritiski noskaņotais brālis piezīmēja. Vai arī 'Steins bija kriminālnodaļas inspektors?

-    Nē, tikai seržants, Sokrāts atbildēja. Viņi abi bija sirdsdraugi, un, kad Mendls sāka spekulēt biržā, Steins darīja to pašu, un viņi sarausa veselu kaudzi naudas, ko Mendls nebūt neslēpj. Viņš sacīja priekšniekam, ka divus darbus reizē tas nevarot kārtīgi veikt, un tamdēļ esot nodomājis pakārt dienestu vadzī.

Sokrāts Smits uzmeta ceļasomai pētošu skatu, lai pārliecinātos, vai nevarētu tur iespiest vēl ko; tad viņš turpināja:

-    Iespējams, ka šādu viņa lēmumu bija izsaukusi vilšanās. Mendls par katru cenu gribēja notvert Deverūžu, kas bija aplaupījis Lionas banku; tomēr tas izslīdēja viņam caur pirkstiem un aizbēga uz Dienvidameriku. Šis un vēl daži citi gadījumi bija par iemeslu tam, ka viņš saņēma no šefa dažus neoficiālus aizrādījumus. Neraugoties uz to, Mendla aiziešana vecajam tomēr stipri ķērās pie sirds. Arī Steins bija tiešām veikls puisis, tā kā Skotlend-Jards toreiz pazaudēja divus krietnus darbiniekus reizē.

-Trīs! Leks viņu pārlaboja, stipri uzsizdams brālim uz pleca. Tu

lāču ari izstājies ap to pašu laiku.

-Jā gan, Sokrāts pieticīgi atbildēja, bet es neskaitos.

2.

"Meža miers" tā saucās Mendla īpašums atradās jaukā vietiņā, kāda pakalna nogāzē. Četri morgeni priežu meža ieslēdza viņu tik cieši, ka no ceļa tas nemaz nebija saskatāms.

Tuvākais ciems, Hainhida, atradās jūdzes attālumā, un no savām pļavām Džonam Mendlam atklājās jauks skats uz krāšņo apkārtni.

Apsedzis ceļus ar siltu pledu, viņš sēdēja dzīvojamā istabā un drūmu skatu lūkojās caur logu zaļajās tālēs. Tas bija īgns vīrs sirmiem matiem un drūmu, sevī noslēgtu skatu.

Jaunā meitene, kas bija ienesusi nupat saņemto pastu, bikli stāvēja viņam līdzās, kamēr tas lasīja vēstules.

-    Vai telegrammas no Smita nav? viņš norūca.

-    Nē, tēvs.

Sokrāts Smits nebija pārspīlējis, apzīmējot viņu par mīļu meiteni. Parasti mīļums mēdz būt kaut kas nepasaulīgs; turpretim šī dāma izstaroja īstu cilvēcību. Sava audžutēva klātbūtnē viņa gan izskatījās iebiedēta, atturīga un tik bezkrāsaina, cik vien bezkrāsains cilvēks var būt. Acīmredzot viņa baidījās no šī cilvēka, varbūt ienīda to savas mātes nelaimīgā likteņa dēļ, kuru pēc tās nāves nu bija mantojusi viņa pati.

Mendlam nebija savu bērnu; kā likās, viņš arī nekad nebija ilgojies pēc tādiem. Pret jauno meiteni viņš izturējās kā kungs pret kalponi visas kopdzīves laikā vioš ne reizes nebija iepriecinājis to ar kādu maiguma vai draudzības pierādījumu.

Sekodams kādam neizprotamam impulsam, viņš bija izņēmis meiteni no pansiona, atraudams tai tīkamo apkārtni un draudzeņu sabiedrību,

un pārdēstījis to "Meža miera" saspiestajā atmosfērā, kur tai bija jāpiev tiek ar nervu slimas sievietes un drūma, mūžam saīguša vīrieša sabiedrību. Mollija juta, ka viņš atriebjas tai par to prieku, ko viņai bija sniedzis skolā pavadītais laiks, atriebjas par viņas ticību cilvēkiem un Dievam.

-    Vai istabas sakārtotas? Mendls jautāja.

-    Jā, tēvs.

-     Parūpējies, lai viņiem šeit būtu patīkami. Sokrāts Smits ir mans seas draugs.

Meitenes lūpās atplaiksnījās smaids.

-    Sokrāts! Kāds lepns vārds!

-      Ja tas priekš viņa labs diezgan, tad arī priekš tevis tam tādam jābūt! Džons Mendls atcirta.

Meitene klusēja.

-     Desmit gadus neesmu viņu redzējis, viņš turpināja, un Mollija zināja, ka viņš sarunājas pats ar sevi, jo nekad tas nemēdza stāstīt viņai par savu pagātni. Desmit gadi!… Gudra galva… brīnišķs cilvēks!

Viņa vēlreiz pamēģināja uzsākt sarunu.

-     Viņš laikam liels detektīvs? viņa jautāja, sagaidīdama, ka Mendls atkal uzbruks tai. Tomēr, viņai par lielu pārsteigumu, tas piekrisdams pamāja ar galvu.

-     Veiklākais un spējīgākais visā pasaulē katrā ziņā Anglijā. Un, spriežot pēc visa, ko esmu dzirdējis, arī viņa brālis sācis staigāt tā pēdās.

-    Vai viņa brālis vēl jauns?

Džons Mendls uzmeta viņai saltu skalu.

-    Divdesmit pieci gadi, viņš atrūca. Bet iegaumē reizi par visām reizēm, ka es neciešu nekādas mīlināšanās!

Mollijas glītā sejiņa tumši pietvīka.

-    Es neesmu radusi mīlināties ar taviem viesiem, viņa atcirta.

-    Kamdēļ tu saki man tādus nekrietnus vārdus?

-    Pietiek! viņš noteica, savilkdams lūpas.

-     Varbūt tev pietiek, bet man gan ne! meitene aizkaitināta iesaucās. Kopš mātes nāves esmu panesusi tavu tirāniju, bet nu mana pacietība ir galā! Tu pārvērt šo jauko stūrīti par īstu elli, kurā es ilgāk vairs nespēju dzīvot!

-   Ja tev te nepatīk vari aiziet.

-    Taisni to es arī biju nodomājusi. Kolīdz tavi viesi būs aizbraukuši, es došos uz Londonu meklēt kādu darbu.

-    Tur nu gan kas labs iznāks! viņš zobojās, to neuzlūkodams.

-    Ko tad tu gan proti?

-     Pateicoties tev nekā! Ja tu nebūtu izņēmis mani no skolas, es būtu iemācījusies vismaz tik daudz, ka varētu nopelnīt sev maizi kā skolotāja.

Viņš nicinoši iesmējās.

-    Kā skolotāja!… Tu runā muļķības, Mollij. Neaizmirsti, ka tu nemantosi ne šiliņa, ja pirms manas nāves pametīsi mani vienu.

-    Man nevajaga tavas naudas nekad neesmu tās gribējusi, viņa uztraukta apgalvoja. Māte atstāja man dažas rotaslietas…

-     Kuras es tai nopirku, viņš to pārtrauca. Viņai nebija tiesību novēlēt tās tev.

-    Līdz šodienai neesmu no tām ari nekā vēl redzējusi.

Viņa pagriezās un devās uz durvīm, bet viņš to aizturēja. Nekad vēl viņa balss nebija skanējusi tik maigi un cilvēcīgi, un šī negaidītā pārvērtība lika tai apstāties.

-     Mollij, tev vajadzētu būt līdzjūtīgākai pret mani es taču esmu slims cilvēks!

Viņas dusmas pēkšņi izgaisa.

-    Es ļoti nožēloju, tēvs man vajadzēja par to domāt. Vai ceļi tev

vēl ļoti sāp?

-Tik ļoti, ka nespēju kājās nostāvēt, viņš sūdzējās. Taisni tagad, kad sagaidu viesos vecu draugu, šis sasodītais reimatisms liek atkal sevi just, un nu droši vien man kādu nedēļu būs jāpavada gultā… Atsūti šurp ļaudis ar vāģīšiem es gribu nokļūt darbistabā.

Ar sulaiņa un dārznieka palīdzību Džons Mendls tika pārvests lielajā, gaišajā telpā, ko tas bija licis namam piebūvēt, un kas viņam izpildīja darba un ari guļamistabas vietu tanīs reizēs, kad reimatisma lēkmes to kavēja uzkāpt un nokāpt pa trepēm.

Kad rati, kuros sēdēja Sokrāts Smits ar savu brāli, pēcpusdienā apstājās durvju priekšā, Džona Mendla slimnieka vāģlši bija novietoti pļaviņā.

-    Hallo! Sokrāts izbrīnā iesaucās. Kas tad jums noticis, Džon?

-    Šis ellišķais reimatisms! namatēvs atrūca. Priecājos, ka esat atbraucis, Sokrāt. Jūs nemaz neesat pārvērties.

-    Un šis ir mans brālis, Sokrāts iepazīstināja.

Mollija redzēja viesus tikai tad, kad Leksingtons iestūma slimnieka vāģīšus ēdamistabā, kur bija klāts tējas galds, un viņas āriene atstāja uz jaunekli tādu iespaidu, ka tam aizrāvās elpa.

-    Viņa ir brīnišķa, Sok! viņš iesaucās, kolīdz abi brāļi bija palikuši vieni. Debešķīga! Vai esi kādreiz jau redzējis šādas acis? Un šādu ādu tik maigu un tīru kā rozes lapiņu? Vai ievēroji viņas gaitu un kustības?

-     O, Leks, beidz taču reiz! Sokrāts atvairījās. Un iedomājies tikai es pats tevi šurp atvedu, tādā kārtā varbūt iznīcinādams daudzu gadu pūles! Kopš esmu strīpojis tevi no sieviešu kārtas pielū…

Jauneklis neļāva viņam pabeigt. Nemuldi niekus! īt kā tu pats nezinātu, cik skaista viņa ir!

-    Jā, nav slikta, Sokrāts apdomīgi piekrita. Tomēr priekš manis tā nav nekas vairāk, kā tikai meitene.

-Tu esi svētuma zaimotājs un mietpilsonis!

-     Abi reizē es vis nevaru būt, vecākais brālis filozofēja. Kas man sevišķi uzkrita… Viņš apklusa aiz lojalitātes pret savu draugu.

A, Leks nepacietīgi iesaucās. Tu gan laikam domā to veidu, kā viņš pret to izturas?

Sokrāts apstiprinoši pamāja ar galvu.

-    Viņš ir brutāls, Leks ar uzsvaru turpināja. Un cilvēku, kuram tik pilnīgi trūkst katras goda sajūtas, kas apietas ar jaunu dāmu kā ar suni, es nespēju saprast, Vai dzirdēji, kā viņš uzbruka tai cukura dēļ?

-    Man šķiet, viņš meiteni ienīst, un droši vien arī viņai pret to nav citu jūtu… Interesanta saimniecība, Leks. Vai redzi, cik iebiedēts ir Džons Mendls?

-    Iebiedēts?

Sokrāts Smits pamāja ar galvu: viņš bija redzējis nāves izbailes sava kādreizējā kolēģa skatā.

3.

-    Bailes? No kā? Leksingtons sarauca uzacis.

-    Arī es vēlētos to zināt, Sokrāts lēni atbildēja. Vai esi ievērojis trauksmes vadu netālu no vārtiem un darbistabas elektrisko durvju noslēdzēju?… Protams, tev tie nevarēja uzkrist, jo tu esi vēl tikai māceklis. Vai redzēji pa rokai novietotos revolverus kā darba, tā arī guļamistabās un trīskārtējo spoguli virs rakstāmgalda, kurā Mendls var novērot visu, kas notiek viņam aiz muguras, kā arī abos sānos?… Viņš ir nobiedēts, līdz nāvei nobiedēts!

Leksingtons spēja tikai atplēstu muti viņu uzlūkot.

-Tas pa daļai izskaidro ari viņa drūmo garastāvokli un… Skaties Bobs Steins! Sokrāts pārtrauca pats sevi un devās pāri pļaviņai pretim nācējam masīvam, plecīgam vīrietim ar labsirdīgu seju, kurš skaļā balsī apsveica savu veco biedru, ka tai vajadzēja būt dzirdamai jūdzes attālūmā.

-    Sok, jūs esat vēl kalsnāks nekā senāk! Vai tad jūs maz ēdat?

-    Un jūs esat taisni tikpat skaļš kā senāk, Sokrāts smējās, satverdams drauga plato ķetnu un apskatīdamies pēc namatēva.

-     Viņš patreiz vaid zem kāda masētāja rokām, Leksingtons paskaidroja.

-   Tas laikam jūsu brālis, Sokrāt? Izskatās brašs zēns tiešām, brašs zēns! Vai jūs neatrodat, mis Templton?

Redzot Leksingtona mulsumu, Mollijas acīs iemirdzējās jautra uguntiņa.

-    Nevaru spriest par vīriešu skaistumu, mister Stein, viņa godīgi atzinās, jo neredzu neviena, atskaitot jūs un tēvu.

Bobs Steins kratījās smieklos par šo labi mērķēto bultu. Bet tad viņš atcerējās sava drauga ciešanas.

-     Nabaga Džons piedzīvojis ļaunus laikus ar savu reimatismu briesmīgus laikus. Es arvien esmu teicis, ka viņam trūkst paļāvības uz Dievu un ticību.

Sokrāts uzmeta viņam asu skatu.

-   Tā jums pavisam jauna dziesma, Bob.

-   Kas? Reliģija? Varbūt jums taisnība. Pēdējā laikā viņa tomēr mani ļoti ieinteresējusi. Žēl, ka jūs nepaliksiet šeit līdz mūsu lielajai atmodas sapulcei Goldamingā, kur ieradīsies arī svētceļojošais evaņģēlists Evanss tas būs ievērojams notikums. Arī es turēšu uzrunu.

-Jūs?

Boba Steina platā seja izskatījās neparasti svinīga.

-    Jā gan, es runāšu. Dievs zina, ko es teikšu! Bet gan jau vajadzīgā brīdī mana mēle atradīs īstos vārdus… Hallo, Džon!

Džons Mendls pats iestūrēja vāģīšus pļaviņā un skābi pamāja draugam ar galvu.

-    Atmodas sapulce, jūs sacījāt? Jūsu balss ir kā eņģeļu čukstēšana, Bob.

-   Jā, nākamā nedēļā Goldamingā. Nākat līdzi, Džon pie mums jūs tiksiet vaļā no sava reimatisma.

Mendls norūca kaut ko nesaprotamu par veselības aizlūgumu nejēdzību vispār un par svētceļnieku aizlūgumiem sevišķi.

Patīkamā agrās vasaras diena lika visiem palikt ārā līdz vēlam vakaram. Mazliet nedroši arī Mollija bija pievienojusies sabiedrībai un pat iemetusi sarunā dažas piezīmes, par kurām bargais audžutēvs to šoreiz brīnišķā kārtā pat neapsauca. Varbūt, ka par to viņa varēja pateikties Leksingtona Smita klātbūtnei; tomēr jau tagad viņa trīcēja,

iedomājoties tās sarkastiskās piezīmes, kādas tai nenovēršami nāksies t

noklausīties, kolīdz tā būs palikusi ar veco tirānu vienatnē.

-    Vai te neviļus nenāk prātā "Trīs musketieri", mis Templton? Leks ieminējās. Kā viņi sajūsminājās par saviem pagājušo dienu neķītriem darbiem, tā arī šie te priecājās par katru nabaga velnu, ko tiem izdevies novest pārmācības namā vai pie karātavām.

-     Bieži vien mums arī nelaimējas, Leks, Soks sacīja. Tomēr kļūdas dažreiz ir interesantākas par panākumiem. Vīra gados arī tu varēsi pastāstīt dažu labu tādu gadījumu.

-   Pateicos par komplimentu, Leks atbildēja, un no jauna pievērsās meitenei.

-   Jūsu brālim jābūt brīnišķam cilvēkam, viņa paklusu sacīja. Kādas Viņam neikdienišķas acis.

-    Parasti mēdz apgalvot, ka taisni man esot neikdienišķas acis, Leks atspēkoja, bet tad nopietnākā balsi turpināja: Soks tiešām ir brīnišķs puisis. Viņa ārkārtējās spējas mani bieži vien pilnīgi pārsteidz. Tā es dabūju no viņa zināt, ka jūsu tēvs…

-    Audžutēvs, viņa mierīgi izlaboja.

Piedodiet ka jūsu audžutēvs un misters Steins bijuši vislielākie stratēģi, kādi jebkad darbojušies Skotlend-Jardā, kas pratuši sastādīt savas darbības plānu visniecīgākajos sīkumos, ar ko arī izskaidrojami viņu sasniegumi.

Viņi nosēdēja ārā līdz pat tam mirklim, kad gongs aicināja vakariņās, kuras noritēja visai dzīvi.Bobs Steins piederēja pie tiem cilvēkiem, kas prata sarunāties par visu. Viņam bija neizsīkstošs stāstu un anekdošu krājums, un pat Mendls reizi vai divas skābi pasmaidīja par viņa asprātībām.

Pēc vakariņām Lekstingtons iestūma slimnieka vāģīšus dzīvojamā istabā, kur bijasagatavots bridža galds; tomēr, viņam par apmierinājumu, Bobs Steins atteicās spēlēt, apgalvodams, ka kāršu spēle esot vieglprātīga un grēcīga nodarbošanās, no kuras tas nākotnē pilnīgi atturēšoties.

-     Bob, jūs vecuma dienās kļūstat īsts svētulis, Mendls zobojās; tomēr viņa kaimiņš stūrgalvīgi palika pie sava.

Kad stundu vēlāk Steins jau bija aizgājis, namatēvs asi nosodīja šo sava drauga jauno novirzienu.

-    Sensāciju kāre tā ir Boba vājā puse! Tā ir viņa rakstura vienīgā ļaunā īpašība, kuru es jau diezgan bieži esmu tam pārmetis. Sensāciju par katru maksu! Viņš pat varētu izpostīt pats savu dzīvi, lai tikai izpelnītos par to skatītāju aplausus.

-    Bet varbūt viņš kļuvis reliģiozs aiz pārliecības, Sokrāts iebilda. -Tas dažreiz gadās.

Mendls nicīgi pasmaidīja.

-    Tikai ne pie viņa.

-    Vai viņš arvien vēl nav apprecējies?

-    Nē. Mcndla skats aizslīdēja pie galda, kur jaunā meitene tērzēja ar Leksingtonu. Tomēr viņam ir zināmi plāni.

-    Saprotu, Sokrāts mierīgi piezīmēja.

Tomēr arī Leksingtons bija uztvēris šo pēdējo teikumu. Samulsis viņš klusu jautāja meitenei:

-Vai tas attiecās uz jums?

Mollija pamāja ar galvu.

-Un?

-    Man viņš gluži labi patīk, tomēr ne šādā ziņā. Viņa ideja ir smieklīga tā es pateicu ari viņam pašam.

-    Un ko par to domā jūsu audžutēvs?

Viņa mirkli kavējās ar atbildi.

-     Man šķiet, ka viņš pazaudējis pret šo lietu katru interesi, kopš viņam kļuva zināms, ka es nepiekritu šim plānam. Viņas balsī ieskanējās rūgtums. Turpretim, ja viņš domātu, ka šis piedāvājums man patīkams, tad ķildām un pārmetumiem nebūtu vairs gala. Leks klusēja. Viņš jutās pilnīgi apburts no šīs meitenes, kaut sieviešu viņa dzīvē nekad nebija trūcis.

Divas turpmākās stundas abiem jauniešiem paskrēja kā minūtes, un Leksingtons gluži pārsteigts un samulsis pacēla galvu, kad viņa brālis novēlēja namatēvam labu nakti.

-    Lauku gaiss mani nogurdinājis es eju gulēt; vai tu ari, Leks? Leksingtons mirkli vilcinājās, bet tad, paklausīdams brāļa skata mēmam aicinājumam, tomēr piecēlās.

-    Ienāc pie manis, Soks aicināja, kad viņi bija uzkāpuši augšstāvā. Pievēris savas istabas durvis, viņš turpināja: Tu gan jau pats zināsi, ka esi saniknojis Džonu Mendlu?

1 Es? Leks izbrīnā iesaucās. ,

-    Klausies!

Tieši zem viņiem, kur atradās dzīvojamā istaba, bija dzirdamas dusmīgas balsis.

'Tā jau es domāju, Sokrāts norūca. Nu viņš ņem to priekšā.

-    Bet par ko gan?

-     Acīmredzot viņš necieš, ka viņa audžumeitai kāds pievērš savu uzmanību. Un tu es negribu izteikties romānu vārdiem, ka tu apriji viņu acīm tiešām biji pie viņas kā piesalis.

-    Vai tas ir apvainojums? Leks sarkastiski jautāja. Vai tad tas ir kas nedabisks?

Viņa brālis pasmaidīja.

-    Taisni otrādi pavisam dabīgi. Man nemaz nepatīk Džona izturēšanās pret šo meiteni. Ikviens cits lepotos ar šādu meitu, un kaut tā būtu arī tikai audžumeita. Bet bailes šo cilvēku galīgi izsitušas no sliedēm.

-    Vai tu arvien vēl turies pie šī ieskata?

-     Vairāk kā jebkad. Džons Mendls nodrošinājis savu namu no iekšienes un ārpuses visādiem trauksmes aparātiem.

-    Vai viņa baiļu cēloni tev vēl nav izdevies izdibināt?

Sokrāts pakratīja galvu.

-      Nav gudri jautāt cilvēkam pēc viņa baiļu iemesla. Tas ir jautājums, kurā grūti būtu panākt no viņa kādu skaidrību.

Koridorā bija dzirdami jaunās meitenes soļi, kas apklusa viņas istabā, un drīzi pēc tam atskanēja abu kalpotāju smagie soļi, kas uznesa pa kāpnēm savu slimo kungu.

-    Labu nakti, Džon! Sokrāts tam uzsauca.

Mendls norūca kādu īgnu atbildi.

-     Labu nakti, mister Mendl! Leksingtons sacīja; tomēr neviens viņam neatbildēja.

Nakts bija skaista un skaidra, un vēl ilgi pēc tam, kad Mendla namā bija viss apklusis, abi brāļi smēķēdami un tērzēdami sēdēja pie vaļēja loga.

-     Kas tā varētu būt par māju? Sokrāts pēkšņi ierunājās, norādīdams ar roku pāri ielejai, kur pacēlās lepna, balta ēka, kas mēnesnīcā bija skaidri saskatāma.

-    Cik dīvaini, ka tu jautā taisni par to namu, kuru vienīgo es nejauši pazīstu visā šajā apvidū. Pirmīt, pastaigājoties dārzā, ari man tas uzkrita, un es apjautājos par to dārzniekam. Šis nams pieder kādam misteram Džetrejam filantropam un vientulim, kurš uzturot draudzīgas attiecības ar mis Templtoni. Man tomēr šķiet, ka viņas audžutēvam par šo draudzību nav ne jausmas. Viņa…

Viņš nepaguva teikumu nobeigt. Vienā no baltā nama lielajiem logiem pēkšņi uzliesmoja gaisma; pareizāk sakot, loga rūti apspīdēja kāds neparasti spilgts gaismas stars, kas nākamā acumirklī atkal nodzisa.

Leksingtons pietrūkās kājās.

-    Kas tas bija?

Logs no jauna iemirdzējās un atkal nodzisa. Un tad gaismas uzliesmojumi sāka atkārtoties ar regulāru noteiktību.

-    Tur kāds signalizē ar Morzes zīmēm, Soks paskaidroja un sāka burtot: N-Ā-C. Turpmākos burtus viņš nepaguva uztvert, un tikai pašas beigas tam atkal izdevās salasīt.

-     R-I-M O-Z-O-L-I-E-M, viņš izburtoja, tātad "pie trim ozoliem". Pie velna kas gan varētu tur sazināties?

-    Es varu minēt tev trīs dažādus tipus, Leksingtons sacīja. Bet ja mēs pieņemam, ka tas ir kāds atvaļināts kareivis, kas savu mīļāko māca sazināties šādiem signāliem tad mēs gan laikam nebūsim kļūdījušies.

-    Palūkojies turp! Sokrāts uztraukts čukstēja.

Kāds slaiks, lokans stāvs pārskrēja pār pļaviņu un nozuda dzīvžogu krūmu ēnā.

Leksingtons izbrīnā ieplēta acis: tā bija Mollija Templtone ar nelielu ceļa somiņu rokā!

Kad meitene bija nozudusi, abi brāļi pārsteigti saskatījās.

-    Kamdēļ gan viņa lai nepastaigālos mēnesnīcā… Sokrāts beidzot ierunājās.

Leks pamāja ar galvu.

-     Labu nakti, vecais. Neaizmirsti mani pamodināt. Bet varbūt tu tikai muldēji, runādams par pastaigāšanos rita agrumā?

Sokrāta balss skanēja mazliet īgni, kad tas atbildēja:

-    To tu arī piedzīvosi!

4.

Un Leksingtoas to tiešām piedzīvoja.

Mitrs sūklis, kas cītīgi apstrādāja tā seju, lika viņam pēkšņi uztraukties no sapņa, kurā tas redzēja Džonu Mendlu ar Molliju slapstīdamies skrienot pār pļavām un laukiem, pie kam viņu āriene bija tā sajaukusies, ka Leks pie labākās gribas nespēja tos atšķirt vienu no otra.

-    Celies, manu zēn! Sokrāts, jau pilnīgi saģērbies, viņam uzsauca.

Logs bija vaļā, un cauri rīta miglai jau lauzās pirmie saules stari.

-     Cik pulkstens? Leksingtons samiegojies jautāja, meklēdams savas rītakurpes. '

-     Pusseptiņi. Un tu nedrīksti domāt par brokastīm, pirms neesi nogājis septiņas jūdzes.

Pusstundu vēlāk viņi atstāja namu, kurā vēl valdīja pilnīgs klusums. Džona Mendla mājā mēdza vēlu celties. Pats viņš rādījās lejā tikai ap pusdienas laiku, un šodien, kā viņš vakar vakarā izteicās, tam droši vien nākšoties pavadīt gultā visu dienu.

Abi brāļi uzmanīgi pārkāpa tikko saskatāmos vadus, kas bija pievienoti trauksmes zvaniem, patšāvējiem un automātiski uzliesmojošiem magnēzija sainīšiem, līdz beidzot iznāca uz ceļa.

-    Es arvien vēl lauzu galvu par pagājušās nakts signāliem, Sokrāts sacīja, kad viņi jau kāpa lejup gar uzkalna nogāzi. Tu taču atceries, ka mums bija redzama tikai puse no nama, kamēr otro pusi aizsedza žoga mūra stūris. Ā, tur jau tas ir!

Migla bija izklīdusi, un rīta saules staros baltā ēka mirdzēja kā dārgakmens. Aiz viņas, mazliet pa labi, bija redzami Princenhofas Boba Steina muižas sarkanie mūri.

-    Kamdēļ par niekiem karsēt galvu, Sok? Tu tiešām esi pretīgs vecs detektīvs. Pat šajā mierīgajā stūrītī tu meklē diezkādus noslēpumus!

Patiesībā arī Lcksingtonam nedeva miera jaunās meitenes dīvainā izturēšanās, tikai viņš izvairījās izteikt savas aizdomas vārdos.

-     Šis misters Džetrcjs mīl daudz gaismas, Sokrāts turpināja, ar spieķi norādīdams uz balto namu. Aplūko tikai šos franču logus apakšstāvā un šos neparasti lielos augšstāvā.

-    Nāc klajā ar saviem slēdzieniem, gudrais vīrs! Es gribu būt tavs doktors Vatsons.

-    Neesi nelga, Sokrāts, kas šajā ziņā bija diezgan jūtīgs, viņu apsauca. Labāk nokāpsim ielejā un aplūkosim namu tuvumā.

Viņi vēl nebija ne piecas minūtes gājuši pa šauro taciņu, kad Sokrāts pēkšņi palika stāvam.

-Trīs ozoli!

Taisni viņiem priekšā pacēlās gaisā trīs milzīgi ozoli, zem kuru kuplās lapotnes aizvijās taciņa. Arī Leksingtons bija apstājies.

-    Šādos apvidos vienmēr var atrast trīs ozolus, trīs tiltus vai citu tamlīdzīgu ideālu vietu, kur mīlētājiem satikties, viņš sacīja. Kas attiecas uz mani, tad man jāsaka, ka neesmu pietiekoši romantiski noskaņots, lai interesētos par kāda mīlas pārīša satikšanās vietu. Tad jau drīzāk es vēlētos zināt, vai īgnais Mendls ari jūsmo, par šīs jaukās taciņas skaistumu.

-     Nabaga Džons būtu laimīgs, ja spētu pastaigāties kaut divus metrus. Jau kopš mēnešiem viņš savām kājām nav izgājis no sava ņama.

Viņiem nācās iziet cauri biezam krūmājam, kas pagaidām aizsedza

>

viņu skatam ozolus. Tad taciņa strauji nogriezās pa kreisi, atstādama brīvu izredzi uz pirmo koku, kas atradās kādu divdesmit soļu atstatumā.

Pēkšņi Leksingtons juta, ka brāļa pirksti cieši satvēra viņa roku.

-    Mans Dievs!

Sokrāta roka rādīja uz priekšu turp, kur kāds resns zars stiepās pāri ceļam. Uz šī zara, ar virvi pie tā piesiets, ar seju uz leju gulēja kāds cilvēks. Viņa rokas nevarīgi nokarajās abpus zaram, un viņa sejā, kas bija pavērsta pret brāļiem, tieši acu staipā bija redzama sārta brūce, ko tur bija atstājusi lode.

Sokrāts pieskrēja pie koka un palūkojās augšup.

Nevarēja būt nekādu šaubu: tur augšā gulēja Džons Mendls miris, noslepkavots!

5.

Kā pārakmeņojušies viņi stāvēja šīs drausmīgās ainas priekšā. Leksingtons bija pirmais, kas pacēla kāju, lai mestos uz priekšu, bet Soks atrāva to atpakaļ.

-    Paliec, kur esi!

-    Tas taču Mendls, vai ne?

-     Jā, Sokrāts atbildēja, novērsdams skatu no zara un vērīgi aplūkodams zemi. Žēl, ka zeme šeit tik cieta, ka tajā nav palicis nekādu pēdu. Ej uzmanīgi uz priekšu, bet pielūko, ka neuzkāp kaut kam tādam, kas varētu palīdzēt atrast noziedznieka pēdas. Es pa to laiku

uzkāpšu kokā.

Ar apbrīnojamu veiklību viņš sāka rāpties kokā. Jau no pirmā acu uzmetiena viņš redzēja, ka vēl nesen kāds cits jau darījis to pašu: vietvietām miza bija noberzta, un tajā bija saskatāmas naglotu zoļu pēdas. Bez kādām pūlēm viņš sasniedza zaru, uz kura gulēja noslepkavotais. Leksingtons, kas no lejas viņu novēroja, pārsteigts redzēja, ka viņš nepiegrieza līķim nekādu vērību, atskaitot vienīgi pamatīgu viņa zābaku aplūkošanu. Daudz vairāk viņu šķita interesējam koka augšējie zari, kurus tas ilgi un vērīgi aplūkoja.

Drīz viņš sāka rāpties atpakaļ lejup un ar vieglu lēcienu nolēca zemē.

-    Jā! viņš apmierināts noteica.

-     Kas jā? Leks gribēja zināt, jo Sokrāts acīmredzot bija ieraudzījis ko tādu, ko jau iepriekš bija cerējis ieraudzīt.Tomēr viņš neatbildēja, bet arī savukārt griezās pie brāļa ar jautājumu:

-    Vai atradi kaut ko?

Leks klusēdams pasniedza viņam tukšu patronas čaulīti.

-    Trīsdesmit piektais kalibrs. Es jau no brūces redzēju, ka tā bijusi niķeļa lode.Vai vēl kas?

-     Nē, jauneklis atbildēja, bailīgi lūkodamies miroņa sejā, kura stiklainās acis stingi vērās viņā. Vai tas nav šausmīgi?

-    Pavisam šausmīgi, Sokrāts mierīgi atbildēja, bet tomēr ārkārtīgi interesanti.

Leksingtonam Smitam vēl nebija tik daudz piedzīvojumu, lai noziegumus šķirotu vairāk vai mazāk mākslinieciski izvestos. Viņam šis līķis bija tikai viņa patreizējais namatēvs, ar kuru tas vēl vakarvakarā bija kopā sēdējis pie vakariņu galda.

Pēkšņi viņam ienāca prātā Mollija. Kāds briesmīgs trieciens viņai!…

-      Sok, pēc manām domām noziedznieki bijuši vairāki, un tie ielauzušies namā pa to laiku, kamēr mēs gulējām.

' Un cik augstu tu rēķini viņu skaitu?

-     Vismaz trīs. Viņi izvilkuši to no gultas un atnesuši šurp, un tomēr mēs nekā nedzirdējām. Vai domā, ka viņi iepriekš to iemidzinājuši?

-      Es domāju visādi, Sokrāts izvairījās. Bet vispirms pastāsti savu teoriju.

Leksingtons mirkli pārlika.

-     Acīmredzot viņam bijuši nikni ienaidnieki.Kā tu jau pats aizrādīji, viņš dzīvoja mūžīgās bailēs, ik bridi sagaidīdams šim līdzīgu uzbrukumu. Iekļuvuši viņa guļamistabā, noziedznieki to vai nu apdullinājuši, vai ar draudiem piespieduši klusēt, pēc tam atveduši šurp un nošāvuši.

Sokrāts pakratīja galvu.

-     Un kamdēļ viņi nenonāvēja to turpat namā? Ja jau viņi varējuši to iemidzināt, kamdēļ tad tie nav viņu turpat nozāļojuši? Priekš kam viņi velti pūlējušies, vilkdami viņu gandrīz veselu jūdzi sev līdzi?…Nē, manu zēn, tava teorija nekam neder!

-     Bet viņi taču atnesuši to šurp? jauneklis nepiekāpās. Nabaga Mendls taču nespēja pats iet…Vai atceries gaismas signālus?

-     Tos es neesmu aizmirsis. Un nu, Leks, aizej atpakaļ mājās un izsauc policiju. Es palikšu tepat.

Gadījums bija lēmis, ka Leksingtonam nenācās mērot garo ceļu līdz mājām. Kad viņš nogriezās no taciņas uz ceļu, pirmais cilvēks, kuru tas ieraudzīja, bija kāds policists, kas lēnām brauca velosipēdā lejup rio kalna. Leksingtons viņu aizturēja un īsos vārdos pastāstīja par drausmīgo atradumu.

-     Noslepkavots? policists neticīgi atjautāja, atsliedams velosipēdu pret kādu koku. Manam inspektoram kuru katru acumirkli jābrauc šeit garām. Tas aiztaupa mums telefonisku ziņojumu.

Piecas minūtes vēlāk inspektors jau rāpās ārā no sava niecīgā auto, un viņi trijatā devās uz notikuma vietu.

Sokrāts Smits bija pazudis, tomēr drīz vien viņi izdzirda to ložņājam biezajos krūmos, kas stiepās taciņas kreisajā pusē. Bridi vēlāk viņš atgriezās ar galošu pāri, ko tas uzmanīgi nolika zemē.

-    Nepatīkams gadījums, mister Smit, inspektors sacīja; Leksingtons ceļā jau bija pastāstījis tam, ko viņš nolikuma vietā sastaps.

-    Kamdēļ viņi to piesējuši?

-    Viņš nebūt nav piesieLs, par ko viegli varat pārliecināties. Virve tikai vēlāk pārmesta ķermenim, un sviežot apvijusies ap to. No lejas lūkojoties, tiešām izskatās, it kā viņš būtu piesiets pie zara, bet uzkāpjot augšā, tūliņ kļūst redzams, ka virves abi gali brīvi karājas gaisā. Līķis turās uz zara caur dabīgu līdzsvaru… Kāju pēdu iespiedumi nekur nav atrodami.

-    Priekš tam zeme šeit par cietu, inspektors piezīmēja. Bet pēkšņi viņa seja noskaidrojās. Ja viņi nākuši no ielejas puses, vai arī aizgājuši tajā virzienā, tad tiem nenovēršami bijis jāiet pāri kādai vietai, kur zeme daudz mīkstāka. Mazliet tālāk ir kāds avotiņš, kas taciņu pasiāvīgi atmiekšķē.

-     Vai tiešām? Sokrāts paņēma zemē noliktās galošas, pie kuru apakšām bija piekaltušas pelēku dubļu pikas. Tamdēļ es brīnījos, kur gan varējuši rasties šie dubļi!

-    Galošas pavisam jaunas, inspektors piezīmēja, tās aplūkodams.

-    Parastais izstrādājums, kādu pārdod simtiem pāru ikdienas. Grūti nāksies atrast pircēju, ja vien tās nav iegādātas tepat tuvumā.

Sokrāts Smits pamāja ar galvu.

-     Ar to tad pirmā mīkla būtu atrisināta. Līdz šim es nesapratu, kādam nolūkam bijušas vajadzīgas galošas.

-    Protams. Slepkavību pastrādājusi tikai viena vienīga persona.

-    Viena vienīga?… Leks nesaprašanā uzlūkoja brāli. Vai domā, ka viens cilvēks būtu spējis atnest viņu šurp?

-    Es tikai saku, ka šajā slepkavībā piedalījies tikai viens cilvēks.

-    Viņiem katrā ziņā vajaga būt bijušiem vairākiem, mister Smit, arī inspektors iebilda. Jūs laikam nezināt, ka misters Mendls slimoja ar reimatismu tik smagā veidā, ka bija pilnīgi nespējīgs staigāt. Vēl pirms divām vai trim dienām es sarunājos ar viņu par…

-   Zinu, zinu, Sokrāts viņu pārtrauca. Mēs abi ar brāli taču esam viņa viesi.

-    Ā, tad jūs dzīvojat "Meža mierā"?

-   Jā. Un tomēr, neņemot vērā mistera Mendla slimību, es apgalvoju, ka slepkavību pastrādājis viens vienīgs cilvēks.

-   Bet tādā gadījumā tam vajadzētu būt īstam stipriniekam, inspektors piebilda.

-    Un nu aplūkosim staigno vietu, Sokrāts sacīja. Man šķiet, ka tur mēs atradīsim šo galošu pēdas; starp citu, šīs ir divpadsmitā numura galošas, tomēr viņas valkājis cilvēks, kam kāja bijusi lielāka, jo kreisās kājas galošas mugurpuse mazliet iemīta uz iekšu.

Apmēram simts metrus gājuši, viņi sasniedza vietu, kur taciņa gāja pa staignu purvu. Mīkstā, mitrā zeme šeit bija tumšpelēkā krāsā.

-    Uzmanīgi! Sokrāts brīdināja. Es redzu kādu pusduci pēdu, kaut lielākā daļa no tām vecas. Ā, tepat jau ir arī mūsējās!

Noliecies viņš rādīja zemē pēdas, ko tur bija atstājušas galošās ieautās kājas.

-     Sasodīts kas šim džentlmenim par milzīgu soli! inspektors izbrīnā iesaucās, vērodams vismaz pusotra metra lielo atstatumu no viena iespieduma līdz otram.

-     Šeit viņš taisījis lēcienu, Sokrāts paskaidroja. Ievērojat, cik dziļi zemē iespiedies šīs kājas purns, gatavojoties lēcienam, un cik smagi iegulusies dubļos turpmākā pēda. Acīmredzot šis cilvēks labi pazīst apkārtni, ja varējis tik pareizi noteikt vajadzīgā lēciena platumu.

-    Kas tas tur? Leksingtons pēkšņi iesaucās, norādīdams uz kādu staignu vietu.

Sokrāts varonīgi iebrida dubļos un izvilka no tiem vienu kurpi.

Tā bija dāmas kurpe, dziļi iespiedusies dubļos. Tieši viņai līdzās bija redzams kādas kājas dabīgs nospiedums…

Inspektors sarauca pieri.

-    Šis atradums var izrādīties visai svarīgs.Acīmredzot kāda sieviete šeit iestigusi purva dubļos un pie tam pazaudējusi vienu kurpi.

-   Un, kā liekas, tad viņa centusies izvairīties no taciņas, lai neatstātu uz tās pēdu, Sokrāts piebilda, aplūkodams gandrīz jauno kurpi. Amerikāņu ražojums, un mēlītes iekšpusē kāds iezīmējis iniciāļus M. T.

-      M. T.! Leksingtons atkārtoja, Mollija Templtone!… Sok, viņa * taču nevar būt…

Kā zibens viņa apziņā atausa atmiņa par meitenes stāvu, kas nakts klusumā zagās pār pļaviņu. Mollija Templtone, šī maigā, mīļā meitene! Kas gan viņu atvedis šurp, un kamdēļ tā sargājusies atstāt uz taciņas savas pēdas?

Mulsi viņš uzlūkoja brāli, un viņam šķita, it kā Sokrāta citkārt nopietnajā skatā viņš būtu pamanījis tikko jaušamu smaidu…

-    Kurp ved šī taciņa, inspektor?

-    Uz balto namu, mister Smit.

-    Un kas ir misters Džctrejs?

-    Kas viņš pēc profesijas nezinu; zinu tikai, ka viņš raksta zinātniskus artiķeļus. Ļoti kluss, patīkams džentlmenis, un mis Mendlas draugs. Acīmredzot inspektors nezināja, ka jaunā meitene ir noslepkavotā audžumeita, jo viņš tūliņ apjautājās: Kas tā par Molliju Templtoni?

-    Kāda man pazīstama dāma. Izlasot šos iniciāļus, man gluži nejauši

iekrita prātā viņas vārds. Vai Džetrejs jau ilgi dzīvo šeit?

-Kādus četrus gadus. Divi mēneši pēc misis Mendlas nāves viņš šeit apmetās uz dzīvi. Ja nemaldos, pirms tam viņš dzīvojis ārzemēs.

-Tā, tā ārzemēs, Sokrāts domīgi atkārtoja.

Uzdevis abiem ierēdņiem apsargāt līķi, viņš kopā ar Leksingtonu devās baltā nama virzienā.

-Protams, Mendlam bija daudz ienaidnieku, viņš paskaidroja brālim. Pateicoties viņam, vesels bars daudzsološu jaunu džentlmeņu ir iepazinušies ar cietumu vai pārmācības namu. Kaut draudi, ko noziedznieki zvērē pie sprieduma pasludināšanas, reti kad ņemami nopietni tomēr gadās viņu starpā arī viens otrs notiesātais, kas visu soda laiku pavada, kaldams atriebības plānus.

-    Vai domā, ka arī šis ir viens no tādiem gadījumiem?

-    Tas ir iespējams. Es vienmēr skatos ar zināmu neuzticību uz ļaudīm, kas pēkšņi apmetās kādam kaimiņos, sevišķi vēl tad, ja tie. ilgu laiku nodzīvojuši ārzemēs…

No mistera Džetreja nama skursteņiem cēlās gaisā viegli dūmu mutulīši, kad abi brāļi soļoja pa grantēto celiņu, kas veda uz ieeju.

Kāda kalpone, mazliet samulsusi par svešajiem apmeklētājiem tik agrā rītā, atvēra viņiem durvis.

-    Ko drīkstu pieteikt?

-     Mans vārds ir Smits, Sokrāts atbildēja. Pasakiet misteram Džetrejam, ka es nāku neatliekamās darīšanās.

Brīdi vēlāk kalpone ieveda viņus plašā, diezgan nekārtīgā darbistabā. No papīriem apkrautā galda piecēlās kāds vīrietis, kura acis pa pusei aizsedza kuplas, baltas uzacis. Viņš bija vairāk kā sešas pēdas garš, un viņa stāva kalsnums darīja to vēl slaikāku. Šaurā, apgarotā seja un baltās matu cirtas, kas mugurā nokarājās pāri apkaklei, atgādināja Leksingtonam Ferenca Lista ģīmetni.

-    Labrīt, džentlmeņi. Ar ko varu pakalpot?

Mistera Džetreja uzrunā nebija visai daudz laipnības; viņa balsī drīzāk bija dzirdams kas noraidošs kā Leksingtonam likās, pat draudošs.

-     Mans apmeklējums ir sakarā ar misteru Mendlu, Sokrāts paskaidroja, un viņam šķita, ka namatēvs pēkšņi satrūkās.

-    Es pazīstu misteru Mendlu tikai no izskata… Bet sēdieties, lūdzu. Vai viņš jūs sūtīja pie manis?

-    Mendls ir miris.

-    Miris? Džetrejs iesaucās, un viņa balsī ieskanējās tikko jaušams nemiers.

-     Pagājušā naktī viņš noslepkavots dažu simtu metru atstatumā no jūsu nama.

Mirkli valdīja klusums, ko beidzot pārtrauca namatēvs.

-    Briesmīga ziņa! Viņa balss bija salta un skarba. Vai slepkavu atradāt?

-    Mēs patreiz meklējam viņu.

-    Ā, tātad jūs esat detektīvs?

Sokrāts pasmaidīja.

-    Pa pusei. Aktīvā dienestā es gan vairs nesastāvu. Varbūt kādreiz nejauši jums būs gadījies dzirdēt manu vārdu: Sokrāts Smits.

Viņam par pārsteigumu, Džetrejs pamāja ar galvu.

-     Protams. Esmu lasījis jūsu grāmatu par asias analīzi… Vai varu jums kaut kā palīdzēt? Man gan jāaizrāda, ka ar misteru Mendlu nekad neesmu ticies, kaut viņa audžumeitu pazīstu ļoti labi. Jā gan, ļoti labi, viņš vēl uzsvēra.

-    Vai mis Templtone pagājušā naktī bija šeit?

Šoreiz Džetrejs palika pilnīgi mierīgs.

-    Pēdējo reizi redzēju viņu pirms divām vai trim dienām.

-    Tātad pagājušā naktī mis Templtone nav šeit bijusi?

. Kamdēļ jūs tā domājat?… Man šķiet, ka viņa arvien vēl atrodas mistera Mendla namā. Vai par notikumu ar viņas audžutēvu viņai jau paziņots?

Sokrātam Smitam nebija sevišķa iemesla domāt, ka Džetrejs grib to maldināt. Viņa balss un izturēšanās bija pilnīgi nepiespiestas, un atbildes tas deva bez kādas vilcināšanās. Un tomēr Sokrātam bija tāda sajūta, it kā šis sirmgalvis gribētu viņu piekrāpt.

-     Kā liekas, tad Džona Mendla nāve jūs ja drīkstu tā izteikties, mister Džetrej ne visai uztrauc?

Džetrejs atlaidās krēsla atzveltnē un salika kopā pirkstu galus.

-     Es neesmu tik viegli uztraucams; turklāt mistera Mendla noslepkavošana mani nebūt nepārsteidz.

-    Un kamdēļ tā nepārsteidz jūs? Sokrāts smaidīdams jautāja.

-      Kā to lai saka… Mendls nu gan nebija visai iemīļots cilvēks. Piemēram, pret Molliju viņš izturējās taisni nepiedodami nu, bet tas nepieder pie lietas… Kā senākam kriminālpolicistam, viņam vajadzēja būt daudziem ienaidniekiem, jo vairāk tamdēļ, ka tas bija skarbs, nežēlīgs puisis, kuram tāpat kā viņa draugam Steinam katrs līdzeklis šķita labs un godīgs, ja caur to tas varēja pazudināt kādu nabaga velnu, kam gadī jās nelaime krist viņa nagos.

-    Kā liekas, jūs ļoti daudz zināt par viņu, Sokrāts piezīmēja.

Vecais kungs paraustīja plecus.

-    Tādas lietas jau gadās dzirdēt. Savā laikā viņš bija populārs tāpat kā ari jūs, mister Smit.

-     Vai viņš kādreiz nodarījis jums kādu netaisnību? Sokrāta lūpās atkal rotaļājās tas pats vieglais smaids.

-      Kā lai viņš būtu to spējis!… Es tikai pirms dažiem gadiem atgriezos no ārzemēm, un nekad neesmu viņu pazinis.

Neraugoties uz vienaldzīgo sejas izteiksmi, Sokrāta smadzenes darbojās drudžainā ātrumā. Lēnām viņš iebāza roku kabatā un izņēma no turienes kādu mazu grāmatiņu.

-   Es gribētu šo to atzīmēt. Kaut es vairs nepiederu pie Skotlend-Jarda, tomēr šajā gadījumā ir ļoti iespējams, ka lietas izmeklēšana tiek uzticēta man.

-     Kurā vietā viņš nošauts? Džetrejs pārtrauca viņa paskaidrojumus.

-    Kā jūs zināt, ka viņš nošauts? Sokrāts ātri atjautāja, un viņa pretinieks uz acumirkli samulsa.

-    Tas izklausās, it kā man būtu kas zināms šajā noziegumā. Bet jūs tūliņ dzirdēsiet, kamdēļ es tā domāju. Ap pulksten vieniem naktī, kad es vēl sēdēju šeit pie kādas korektūras priekš "Scientific Englishman", es pēkšņi izdzirdu šāviena troksni, kas man likās nākam kaut kur no ielejas.

-    Vai jūs dzirdējāt tikai vienu vienīgu šāvienu?

-    Tikai vienu,Džetrejs apgalvoja. Es nepiegriezu tam nekādas vērības, jo domāju, ka tur šauda malu mednieki. Tikai nupat, kad jūs stāstījāt par Džona Mendla noslepkavošanu, es piešķīru šim šāvienam pavisam citu nozīmi.

Hm… Soka skats kavējās pie kāda galdiņa, uz kura stāvēja tējas trauki un sviestmaizītes, no kurām vēl tikai dažas bija atlikušas.' Novietojis piezīmju grāmatiņu uz ceļa, viņš ierakstīja tajā trīs vārdus.

-     Vai pazīstat šo personu? viņš jautāja, sniegdams namatēvam grāmatiņu.

Džetrejs sarauca pieri, pakratīja galvu un nodeva grāmatiņu atpakaļ tās īpašniekam.

-    Nē. Kā gan jūs nākat uz tādām domām?

-    Man tikai tāpat iekrita prātā, Sokrāts pieceldamies sacīja. Tātad jūs esat pilnīgi pārliecināts, ka pagājušā naktī neesat redzējis mis

Tcmpltoni? .

-    Pilnīgi pārliecināts. Pēdējo reizi…

Viņš nepaguva teikumu nobeigt. Sokrāts bija noliecies pie lielā papīrkurvja, kas stāvēja zem rakstāmgalda, un ātri izņēma no tā kādu priekšmetu.

-    Vai jūs nepaskaidrotu man, kādā ceļā šī lietiņa iekļuvusi jūsu papīrkurvī, mister Džetrej?

Un dāmas kurpītē, ko viņa brālis turēja rokā, Leksingtons pārsteigts pazina Mollijas Templtones otro kurpi gluži tādu pašu, kādu viņi bija atraduši purvā!

6.

Tikai uz vienu īsu mirkli Džctrcja nekustīgās sejas izteiksme mazliet pārvērtās.

-     Šī kurpe pieder mis Templtonei, un tās nokļūšana manā namā ir viegli izskaidrojama. Kādā lietainā vakarā viņa atnāca šurp ar vienu kurpi otru tā staignājā nozaudējusi un tumsā nebija varējusi to vairs atrast. Lai viņa varētu nokļūt atpakaļ mājās, es aizdevu tai manas saimniecības vadītājas vecās kurpes. Šī kurpe visas šīs dienas mētājās apkārt manā darbistabā, un vakar es iesviedu to papīrkurvī, jo neticēju, ka otra kurpe varētu vēl kādreiz atrasties.

Leksingtons atvieglots uzelpoja tas izklausījās ticami. Bet, par nožēlošanu, Džetrejs izdarīja kļūdu, pūlēdamies savu stāstu vēl vairāk papildināt.

-    Aizlienētās kurpes mis Templtone jau otrā dienā atnesa atpakaļ, tā ka man pat nevajadzēja sniegt manai saimniecības vadītājai nekādus paskaidrojumus, kamdēļ tik patvarīgi esmu rīkojies ar viņas īpašumu.

-          Saprotu, Sokrāts piezīmēja. Tā kā jūsu saimniecības vadītāja gadījumā, ja es grieztos pie viņas ar jautājumiem, no visas šīs lietas nekā nezina^Ļoti asprātīgi!… Labu rītu, mister Džetrej.

Vecais kungs neatbildēja. Viņš mierīgi stāvēja pie rakstāmgalda, nepapūlēdamies pavadīt apmeklētājus līdz durvīm.

-    Nu, ko domā, Sok? Leksingtons jautāja, soļodams līdzās brālim atpakaļ uz ieleju.

-     Es domāju, ka Džetrejs ir aukstasinīgs melis, Sokrāts jautri atbildēja.

-    Un kādu vārdu tu ierakstīji savā kabatas grāmatiņā?

Sokrāts iesmējās.

-    Varu derēt, ka tu to neuzminēsi!

-     Kā? Leksingtons pārsteigts sarauca uzacis, kad brālis tam bija parādījis piezīmju grāmatiņā ierakstīto vārdu. Tā taču sauc kādu amerikāņu filmu zvaigzni! Kas tad viņai var būt kopējs ar šo lietu?

-     Nekas! Bet vai tu, mīļais, ievēroji, ka Džetrejs nupat bija ēdis sviestmaizes?

-     Un kāds gan sviestmaizēm var būt sakars ar šo ekrāna mākslinieci?

-     Leks, lai cik tīrīgs cilvēks ari nebūtu, un lai cik rūpīgi viņš arī nenoslaucītu rokas pēc sviestmaizes ēšanas viņa pirkstu gali tomēr būs mazliet taukaini. Ielūkojies labi, un tu saskatīsi kreisā stūri viņa īkšķa nospiedumu. Tikai pagriez grāmatiņu tā, lai saule to apspīdētu vajadzīgā leņķī.

-    Priekš kam tev vajadzīgs viņa īkšķa nospiedums?

-    Taisni tas man bija vajadzīgs, un es viņu arī ieguvu! Soks aizvēra grāmatiņu un noslēpa to atpakaļ kabatā. Es jau pirmīt teicu tev, ka neuzticos džentlmeņiem, kas ilgi nodzīvojuši ārzemēs, sevišķi vēl, ja neviens nezina, kur īsti. Ļaudis, kas tiešām bijuši svešumā, ļoti mīl stāstīt par turienes dzīvi, par dabas jaukumiem, klimatu vai citām tamlīdzīgām lietām. Turpretim, ja cilvēks pēc ilgas prombūtnes atgiežas dzimtenē un klusē, vai tikai nelabprāt izmet kādu vārdu par to zemi, kur tas līdz šim dzīvojis tad tas nāk vai nu no cietuma, vai no vājprātīgo iestādes, vai ari tas slapstās no zināmām valsts tiesu iestādēm.

-   Tu esi neuzticīgs, vecs velns, Sok. Tātad tu uzskati par iespējamu, ka Džetrejam kaut kas zināms šīs slepkavības lietā?

-    Palūkosimies, ko labu pa to laiku būs atradis inspektors, Sokrāts sacīja, izvairīdamies no atbildes.

Inspektors nekā nebija atradis. Ar divu ataicinātu strādnieku palīdzību Džona Mendla līķis bija noņemts no zara, pie kam izrādījās, ka virve tiešām bijusi tikai pārmesta tam pāri, bet ne nosieta.

-     Nu mums vispirms stāv priekšā nepatīkamais uzdevums paziņot par notikušo jaunajai meitenei. Ja jums nekas nav pretim, inspektor, es uzņemšos šo pienākumu.

-   Tas būs vislabākais, ser, inspektors Melets piekrita. Vajadzētu paziņot arī misteram Steinam.

-To es biju pavisam piemirsis, Sokrāts domīgi piezīmēja.

-     Šī ziņa viņam ļoti ķersies pie sirds. Viņi abi kopā kādreiz dienējuši policijā, un arī vēl tagad bija tuvi draugi to jūs laikam jau zināt, mister Smit?

Soks pamāja ar galvu.

Mājup ejot, viņš bija kluss un domīgs, un Leks uz saviem jautājumiem saņēma tikai īsas atbildes.

Džona Mendla namā, kur kalpotāji jau bija stājušies savā dienas darbā, Mendla prombūtne vēl nebija pamanīta. Viņa sulainis Tims patreiz tīrīja sava kunga drēbes, kad Sokrāts pastāstīja tam par notikušo.

-     Noslepkavots? viņš iesaucās, pavisam pārsteigts. Kur? Vai savā guļamistabā, ser?

-    Nē, pie trim ozoliem.

-    Bet kā tad viņš turp nokļuvis? Nabaga kungs taču nevarēja paiet!

-    Viņa istabā jūs, protams, vēl neesat bijis?

-    Nē, ser. Es nekad neeju turp, pirms viņš nav zvanījis. Viņš necieš, ka to modina.

-    Vai mis Templtone jau piecēlusies?

-   Es pajautāšu kalponei, -Tims sacīja, un aizsteidzās, lai pēc brītiņa atgrieztos ar atbildi:

-    Nē, ser. Mis Templtone mēdz nonākt ēdamistabā taisni ap pulksten pusdesmitiem.

-    Tādā gadījumā, lai kalpone pamodina mis Templtoni un pasaka viņai, ka man steidzami jārunā ar viņu. Pa to laiku es gribu aplūkot mistera Mendla guļamistabu.

Sulainis parādīja viņam ceļu. Tā bija plaša, labi vēdināta telpa skaistākā visā namā; tā bija iekārtota labi, bet bez sevišķas gaumes. Istabas vienā stūrī stāvēja gulta protams, tukša, bet no pirmā acu uzmetiena varēja redzēt, ka tā. nemaz nebija aizskarta.

-    Vai tad pagājušā naktī jūs nenoguldījāt savu kungu, Tim?

-    Nē, ser. Misters Mendls tajā ziņā bija ļoti stūrgalvīgs viņš vienmēr izģērbās pats. Vienīgi pie apģērbšanās es drīkstēju mazliet palīdzēt.

-    Un kur jūs atstājāt viņu vakar vakarā?

Sulainis norādīja uz kādu vietu gultas kājgalī, kur sega bija mazliet iesēdēta.

-    Tur viņš palika sēžam, kad es izgāju no istabas.

Sega bija atsviesta atpakaļ. Rūpīgi salocītais naktstērps gulēja uz spilvena.Nekas neliecināja, ka istabā būtu norisinājies kas neparasts.

-    Kurp ved šīs durvis?

-    Uz kāpēm, kuras misters Mendls lika ierīkot, lai no guļamistabas varētu nokļūt tieši pirmā stāva darbistabā; tomēr viņš tikai ļoti reti izmantoja šo eju.

Soks nospieda durvju kloķi tās atvērās. Viņš izgāja uz šauras, tumšas kāpņu platformas. Meklējot kādu apgaismošanas piederumu, viņš atrada uz kumodes elektrisku laternu, kuras gaisma bija neparasti spilgta priekš bateriju spuldzes. Pa nenoslēgtajām durvīm kāpņu lejasgalā viņi nokļuva darbistabā. Līdzās rakstāmgaldam stāvēja Džona Mendla stumjamie vāģīši. Soks piegāja pie durvīm, kas veda dārzā ari tās nebija ne noslēgtas, ne aizbultētas…

-    Dīvaini! viņš domīgi norūca. Ļoti dīvaini! Durvis var automātiski atvērt un noslēgt ar šo ieslēdzēju, kas stāv uz rakstāmgalda. Nav ticams, ka viņš būtu gājis gulēt, pirms nebija kaut kā nodrošinājis durvis!

Viņa uzmanību saistīja arī vēl kāds cits atradums. Augšā, guļamistabā, viņš atrada līdzās gultai pie sienas vēl otro ieslēdzēju, kas tāpat kā apakšējais bija palicis uz "vaļā".

-    Ko vēlaties? viņš jautāja kādai nāvesbālai kalponei.

-    Es nevaru dabūt no mis Templtones nekādu atbildi, kaut klauvēju atkal un atkal. Un durvis ir noslēgtas.

Sokrāts Smits skriešus devās prom pa garo koridoru.

-    Šī ir viņas guļamistaba, ser.

Viņš noliecās un ielūkojās pa atslēgas caurumu istabā.

-    Atslēga izņemta. Viņš skaļi pieklauvēja. Mis Templton!

Nekādas atbildes!

Sokrāts atspieda plecu pret durvīm. Tās nobrīkšķēja un atsprāga vaļā.

Sokrāts Smits ielūkojās tukšā istabā un arī te ieraudzīja neaizskartu gultu…

-Tim, kur misters Mendls glabāja savas vērtslietas?

-    Seifā, ser.

-    Aizvediet mani turp.

Kādā šaurā dibenistabā tā sauktā "bibliotēkā", kur Džons Mendls, būdams drūmā garastāvoklī, reizēm bija mēdzis ieslēgties uz veselām dienām, atradās mazais, ugunsdrošais naudasskapis. Viņu uzlūkojot, uzreiz atkrita jautājums par to, kas šeit īsti noticis: seifa durvis stāvēja līdz galam vaļā, un tajā nebija nekā, ko varētu apzīmēt par vērtslietu.

7.

-    Tim, vai bez mistera Mendla vēl kādam ir atslēga no šī seifa? Sokrāts jautāja, attapies no pirmā pārsteiguma.

-    Jā, ser, mis Mollijai. Tomēr nedomāju, ka seifā būtu atradušās kādas lielākas vērtības. Mis Mollija mēdza tur uzglabāt savas saimniecības grāmatas un naudu tekošiem izdevumiem.

-    Vairāk nekā?

Sulainis vilcinājās.

-     Varbūt arī dažas rotaslietas. Vismaz man kāda kalpone reiz stāstīja, ka mis Mollija esot atvērusi kādu kastīti, par ko kungs ļoti dusmojās. Misters Mendls nekad neturēja namā lielākas summas, bet katru nedēļu reizi, visbiežāk trešdienās, sūtīja mani uz Goldamingas banku pēc skaidras naudas.

Desmit minūtes Sokrāts Smits skraidīja pa pļaviņu turp un atpakaļ, kamēr Leksingtons, kuru bija pilnīgi samulsinājis lietas jaunais novirziens, novēroja viņu ar tādu neatlaidību, ka pat pīpe viņa rokā izdzisa.

-    Ko nu, Sok? viņš jautāja, kad brālis beidzot palika stāvam.

-     Brokastot, manu zēn. Mans tukšais vēders nespēj panest turpmākos noslēpumus.

Pretēji Leksingtonam, kas gandrīz nekā neēda, viņš pamatīgi likās klāt ēdieniem.

-    Tev gan laikam tā meitene dara smagu galvu, ko? viņš jautāja,

pāri tases malai uzlūkodams brāli. Met labāk sentimentalitāti pie malas, mazais!

' Viņa nav iejaukta šajā lietā, Sok. Vai tu maz vari iedomāties, ka meitene ar šādu seju…

-     O, es savā laikā esmu pazinis noziedznieces, kas bija pavisam neikdienišķas skaistules!

-    Mollija nav noziedzniece!

-    Tā kā es nebūt neesmu to apgalvojis, tad vari mierigi novērst šo slepkavisko skatu no manas sejas un atcerēties, ka man pretīga varmācība, lai kādā veidā tā ari neparādītos. Tu jau izskaties tā, it kā tūliņ grasītos brukt man virsū!

-    Sok, veco zēn, tas taču ir galīgi neiespējami! Vai gan viņa būtu spējusi aiznest smago vīru tik tālu?… Nejēdzīga iedoma!

-    Kas attiecas uz to, tad man jāsaka, ka tas vispār nebūtu bijis iespējams, ja Džons būtu pretojies. Katrā ziņā, noslēpumainā signalizēšana nu ir noskaidrota.

-    Noskaidrota?

-    Protams. Tas bija Džetreja aicinājums mis Mollijai. Ka viņš kopš vairākām dienām neesot to redzējis tie ir meli. Ka viņš saticies ar to vēl vakar vakarā par to esmu pārliecināts, jo abas atrastās kurpes ir tās pašas, kas bija viņai kājās, kad mēs šeit ieradāmies.

-     Vai esi par to pārliecināts? Leksingtona balss skanēja mazliet > neticīgi.

-     Pilnīgi pārliecināts. Es sevišķi atceros īpatnējās dzeltenās sprādzītes. Nav šaubu, ka pagājušā nakti viņa bijusi Džetreja namā. ŠI apmeklējuma iemesls man nav zināms. Tomēr esmu pārliecināts, ka viņa ieradās turp, sekodama Džetreja aicinājuma signālam.

Leksingtona nopietnajā skatā pavīdēja smaids.

-    Sok, tu esi īsta pūce! Kā gan viņa varēja redzēt signālu, ja viņas

istaba atrodas nama pretējā pusē?'

Tas bija smags trieciens Soka teorijai.

-    Tev taisnība, viņš piekrita. Bet vai mēs zinām, ka viņa tajā bridi atradās savā guļamistabā? Varbūt viņa dārzā gaidīja signālu.

-    Arī no turienes viņa nebūtu to redzējusi. Baltais nams saskatāms vienīgi no pļaviņas pretējā stūra un no nama augšstāva logiem.

-    Tas apgāž manu hipotēzi, Sokrāts atzinās. Leks, man tiešām šķiet, ka tevī kvēlo detektīva dzirkstellte, jo tu nupat to pierādīji. Bet kam tad, pie velna, bijis domāts Džetreja signāls?

-    Varbūt Mendlam?

-      Maz ticams… Ā, tur jau nāk mūsu inspektors, kuram mums jāpaziņo par mis Tcmpltones nozušanu.

Leks sarauca pieri.

-    Vai mēs nevarētu pateikt, ka viņa vakar vakarā aizbrauca uz Londonu?

-    Un ja nu ari mis Templtone kritusi par upuri kādam uzbrukumam?

Leksingtons pēkšņi nobāla.

-    Vai tu to domā nopietni?

-    Šo varbūtību mēs katrā ziņā nedrīkstam atstāt neievērotu. Tamdēļ es ieteiktu nekā viņam neslēpt.

Divdesmit septiņi dienestā pavadīti gadi bija notrulinājuši inspektoru Meletu pret visiem pārsteigumiem, un viņš mierīgi noklausījās paziņojumu par Mollijas nozušanu.

-    Neticami! Es jau ziņoju pa telefonu Hainhidas un Heslmeras policijas iecirkņiem, kuri izsūtīs savus ļaudis mums palīgā pārmeklēt visu apkārtni. Tātad jūsu atrastā kurpe…

-    …pieder mis Templtonei mistera Mendla audžumeitai!

Acīmredzot inspektors neņēma ļaunā Soka mazos melus, jo viņš, ne

vārda vairs nepiebildis, piecēlās uz iešanu, lai nopratinātu Džetreju.

-    Un nu, vispirms, Džetreja īkšķa nospiedums, Sokrāts sacīja, sēzdamies pie galda, lai uzrakstītu Skotlend-Jardam steidzamu vēstuli, kurai tas pievienoja arī no piezīmju grāmatiņas izplēsto lapu Protams, var gadīties, ka šī uzmanība lieka, tomēr mēs nedrīkstam to neievērot.

-    Tātad tu domā, ka Džetrejs varētu būt policijai pazīstams?

-    Iespējams tas taču ir!

Sokrāts uzmeta skatu pulkstenim un pārsteigts redzēja, ka vēl nebija pat deviņi. Cik daudz bija noticis šo divu ar pusstundu laikā!

Viņiem nebija ilgi jāgaida, kad inspektora sprauslojošā mašīnīte jau atkal apstājās nama priekšā.

-     Džetrejs nekā nezina, mister Smit, Melets ziņoja. Viņa izteicieni svarīgi vienīgi tikai tajā ziņā, ka tie ļauj diezgan noteikti konstatēt slepkavības bridi.

-    Jūs runājat par viņa dzirdēto šāvienu?

Inspektors pamāja ar galvu.

-   Tagad es braukšu pie mistera Steina. Vai pavadīsiet mani?

-     Vai tad mašīnā pietiks mums visiem vietas? Sokrāts jautāja, uz ko Melets, kas bija ne mazumu lepns uz savu niecīgo vāģīti, pastāstīja brīnišķu pasaciņu, kā viņš pirms dažiem mēnešiem kādas ielaušanās zādzības gadījumā vedis savā auto septiņus vīrus.

-      Bobs Steins, kas visu mūžu bijis Mendla sirdsdraugs, droši vien būs ļoti satriekts par šo ziņu un bez kavēšanās pieliks visas pūles, lai atriebtu sava drauga nāvi, Smits juniors ieminējās, kad mazais auto jau ripoja pa ceļu.

Melets pasmaidīja.

. Jocīgi, ka misters Steins pēkšņi kļuvis tik reliģiozs!

-    Vai tad šī lēkme viņam tik nopietna?

-    Jā… Ar misteru Steinu nekad lāgā nevar tikt gudrs, inspektors atbildēja, veikli apbraukdams kādu akmeni ceļa līkumā. Viņš nodarbojas ar visdažādākām lietām, lai tad atkal tās galīgi atmcstu.Varbūt garlaicība viņu moca jūs taču zināt, ka viņš ir vecpuisis?

Sokrātam ienāca prātā Džona Mendla zobošanās par Steina sensāciju kāri. Tomēr viņš neteica nekā, bet Jāva inspektoram turpināt.

-    Tuvākās dienās viņš uzstāsies ar runu kādā reliģiskā sapulcē; viņa vārds iespiests plakātos, ar kuriem pārpildīta visa Goldaminga. Īstenībā dīvaini, ka tāds jautrs džentlmenis pēkšņi var kļūt tik reliģiozs.

-    Var būt jautrs un tomēr reliģiozs, skanēja Sokrāta spriedums.

Auto iegriezās priežu alejā, kuras galā bija redzama "Princenhofa" -

daudz greznāka ēka nekā Džona Mendla pieticīgais lauku nams.

-     Gribu redzēt, vai viņš rītos agri ceļas, Sokrāts piezīmēja, nospiezdams elektriskā zvana podziņu.

Tomēr Bobs Steins, kā likās, ceļas tikpat vēlu kā viņa kaimiņš, jo solīdais sulainis, kas atvēra durvis, paskaidroja, ka viņa kungs vēl nav prasījis siltu ūdeni bārdas skūšanai.

-    Parādiet man ceļu uz viņa guļamistabu man jāsatiek viņš kādā steidzamā lietā.

Sulainis bija nesaprašanā, ko darīt.

-    Misteram Steinam ļoti nepatīk, ja viņu traucē. Bet jūs gan laikam esat viņa draugi… Ā, labrīt, mister Melet, viņš apsveica-inspektoru, kuru tikai nupat bija ieraudzījis. Jūs taču zināt, ka misters Steins nelabprāt redz svešiniekus savā namā?

-    Pareizi, Džekson. Bet misters Smits ir jūsu kunga sens draugs.

Tātad arī Steins dzīvoja vienās bailēs, Sokrāts nodomāja, kamēr

sulainis veda viņus augšup pa platajām kāpnēm un, apstājies pie kādām durvīm koridora viņa galā, pieklauvēja.

Nesagaidījis atbildi, viņš atkārtoja klauvēšanu, tad nospieda kloķi. Bet durvis nepadevās.

-    Vai šai istabai ir vēl kāda ieeja? Sokrāts apjautājās.

Sulainis pamāja uz kādām mazām durtiņām pa labi.

-    Šeit caur peldistabu.

' Šīs durvis nebija aizslēgtas, tāpat ari tās, kas savienoja peldistabu ar guļamistabu. Ļaunu nojautu pārņemts, Sokrāts pārkāpa slieksni. Bobs Steins gulēja gultā ar lakatu cieši aizbāztu muti, sasietām rokām un kājām un bezspēcīgās dusmās plaši ieplēstām acīm!

8.

Mirkli vēlāk Steins jau bija atbrīvots no saitēm. Pietvīkušu seju un uztūkušiem locekļiem viņš sēdēja uz gultas malas, pūlēdamies atdzīvināt notirpušās rokas.

-    Sakiet taču, kas noticis, Bob? Sokrāts jautāja.

-    Kas noticis? Daži puiši pagājušā naktī ielauzās manā guļamistabā un mani sasēja. Es cīnījos kā velns, tomēr nekā nevarēju iesākt pret pārspēku.

-    Cik viņu bija?

-     Trīs vai četri īsti nevaru noteikt, jo cīņa norisinājās tumsā. Nezinu arī, kas notika pēc tam; laikam gan viņi apspriedās, ko ar mani iesākt, bet tad kāds tos acīmredzot iztraucēja, jo viņi steigā aizbēga.

-    Vai pazināt kādu no viņiem?

-    Es taču jau teicu, ka bija tumšs.

-    Un kad tas notika?

Steins vaidēdams braucīja savu uztūkušo elkoni.

-     Pie velna tos neliešus! Kaut jel es būtu varējis paķert savu revolveri!… Kad? Tas varēja būt tā ap pusnakti, varbūt arī mazliet vēlāk es biju cieši aizmidzis.

Pagāja labs laiciņš, iekams viņš mazliet atžirga. Tikai tad, kad viņš apģērbies jau sēdēja mājīgajā ēdamistabā, Sokrāts pastāstīja tam par

Džona Mendla šausmīgo likteni. Steins klusēdams noklausījās stāstā, tad paslēpa seju rokās.

-    Briesmīgi! viņš beidzot nomurmināja. Drausmīgi!

-    Vai nezināt; vai Džonam bija kādi ienaidnieki?

-     Tādu mums abiem netrūka un abus mūs tie vajāja ar saviem draudiem.

-    Rakstiski?

Steins pamāja ar galvu.

-    Bet tā, kā jau jūs pats, Sokrāt, ziniet, ir parasta lieta. Vēl pirms nedēļas kādā pastkartē, kuru es diemžēl neesmu uzglabājis, man tika piedraudēts ar lielām nepatikšanām. Man šķiet, ka tajā pašā laikā ari Džons saņēma līdzīgas draudu vēstules, kaut viņš par tām nekā nav stāstījis. Tomēr tas bija redzams no visas viņa izturēšanās.

Kad brīdi vēlāk inspektors bija aizbraucis, Sokrāts nāca klajā ar savām aizdomām:

-    Kamdēļ gan jūs, Bob, gribat iztaisīt no šī gadījuma diez kādu mistēriju? Nevien Džons, bet arī jūs no kaut kā nāvīgi baidaties.

-    Kā jūs to zināt?

-     Pateicoties tiem drošības līdzekļiem, pie kādiem jūs abi esat ķērušies. Džona Mendla nams no visām pusēm nodrošināts trauksmes signāliem, un arī jūsu logi neuzkrītošā kārtā pievienoti briesmu zvanam, tā ka kārtīga iebrukuma gadījumā jūs katrā ziņā būtu jau laikus pamodies.

Boba Steina seja savilkās vainīgā smaidā.

-    Jūs arvien vēl esat tas pats vecais Sokrāts! Tātad ari tas jums nav palicis nepamanīts? Jā, man tiešām bija jāparūpējas par savu drošību.

-    Pret ko?

-     Pret Lielo Nepazīstamo. Viņa tonis liecināja, ka viņš nevēlas ielaisties sīkākos paskaidrojumos šajā lielā.

-    Vai domājat, ka šis jūsu Lielais Nepazīstamais būtu noslepkavojis arī Džonu Mendlu? Sokrāts skarbi jautāja. *

Steins brīdi klusēja, tad pusbalsī sacīja:

-    Es ceru pats tikt ar viņu galā.

-    Tas nozīmē, ka jūs atsakaties no manas palīdzības?

'-Tā es nedomāju. Es tikai gribu izmēģināt pats savu metodi.

-    Vai pazīstat Džetreju?

-     Džetreju? Bobs pacēla galvu. Baltā nama īpašnieku? Nē zinu tikai, ka viņš atrodas draudzīgās attiecībās ar Molliju Templtoni; tas varbūt tamdēļ, ka viņi abi mīl botāniku. Katrā ziņā viņš Mollijai ir tuvāks nekā Džons, kurš izturējās pret meiteni taisni neciešami.

-    Jums Mollija ļoti patīk, vai ne?

Boba Steina plaksti ietrīcējās.

-    Protams kaut tas varbūt izklausās smieklīgi, ja piecdesmit četrus gadus vecs vīrs interesējas par divdesmit divus gadus vecu jaunavu.

-    Un jūs atzīstat viņas draudzību ar Džetreju?

-    Kamdēļ gan ne? Vai jums ir kādi iebildumi pret viņu?

-    Nekādu, atskaitot vienīgi to, ka Mollija pagājušā nakti bijusi viņa namā un kopš tā laika nozudusi.

-    Nozudusi? Steins uztraukts pietrūkās kājās. Tas nevar būt!

Sokrāts pastāstīja viņam par Mollijas pēkšņo nozušanu, par vaļā atstāto seifu, par atrastajām kurpēm, un beidzot arī par lakatā satinušos stāvu, ko tas vakarā bija redzējis skrējām pār pļaviņu.

-    Seifam tur nav nekādas nozīmes jūs taču nedomājat, ka Mollija būtu apzagusi savu audžutēvu? Steias iesaucās. Cik man zināms, tad seifā atradās dažas viņas mātes rotaslietas, no kurām viņa acīmredzot nav gribējusi šķirties. Viņa jau vairākkārt draudēja Mendlam, ka kādu dienu atstās viņa namu. Kas gan var būt vēl dabīgāk, kā ja viņa vispirms devusies pie sava drauga Džetreja? Protams, būtu labāk, ja viņa… -

Viņš aprāva teikumu.

-    .. .būtu griezusies pie jums? Sokrāts papildināja.

-    Jā, to es gribēju teiķt. >

-    Es vēlētos vēlreiz ielūkoties jūsu guļamistabā, Sokrāts sacīja. Es nevaru saprast, kamdēļ tā pati banda, kas noslepkavojusi Džonu, pie jums apmierinājusies ar to, ka sasējusi jūs.

-     Varbūt ar mani būtu noticis tas pats, ja šie puiši nebūtu tikuši iztraucēti. Lai kā, bet arī tas jau bija nepatīkams pārdzīvojums! Ejat vien augšā un apskatieties, vai neatradīsiet kādas pēdas.

Sokrāts gandrīz jau bija nobeidzis savu rūpīgo pārmeklēšanu, kad Steins pievienojās viņam.

-    Nu, vai esat ko atradis?

-Nē.

-    Un ja ari būtu ko atradis, tad tomēr jūs neatzītos, Steins smaidīdams piezīmēja, un ar šo Sokrāta Smita raksturojumu ķēra naglai uz galvas. Lieta tā, ka Soks noklusēja mazo pakulu pavedienu, ko tas bija atradis Boba gultā uz spilvena, un kas tagad, rūpīgi papīrā ietīts, glabājās viņa kabatā.

Stundu vēlāk Sokrāts sēdēja noslepkavotā Mendla darbistabā maza, bet spēcīga mikroskopa priekšā.

-   Ko tad tu tur tik vērīgi pēti? Leksingtons apjautājās.

Atbildes vietā Sokrāts izņēma no mikroskopa pārbaudāmo

priekšmetu: tas bija mazs matiņš, vai kas tamlīdzīgs divu stikla plāksnīšu starpā.

-    Un vairāk nekā? Leksingtona balsī skaidri izskanēja vilšanās.

-    Vairāk nekā. To es atradu Boba gultā uz spilvena.

-    Vai tu domā, ka to pametis kāds no iebrucējiem?

-To pametis tas puisis, kas Steinu tik glīti sasējis. Vai zini, Leks, ka šis ir visinteresantākais gadījums, kādu vien man gadījies piedzīvot? Es jau telegrāfiski lūdzu Skotlend-Jarda šefu, lai tas uztic man šis lielas vešanu; tomēr bīstos, ka jau šodien pat te ieradīsies kāds no jaunās skolas puišeļiem, kas sabojās visu lietu.

Tomēr šoreiz viņš maldījās, jo drīz pēc tam pienāca no Londonas telegramma, kas pilnvaroja viņu turpināt izmeklēšanu. Šo telegrammu viņš saņēma, kad tie patreiz ēda pusdienas vienā viesnīcā.

-    Ievēro, Soks sacīja brālim, ka Steins nekā nedrīkst zināt par šo matiņu, kā tu viņu sauci, jo citādi viņš piešķirtu tam to pašu nozīmi, kā es un tas, droši vien, padarītu viņu nervozu.

-     Vai tad viņš pieder pie tiem cilvēkiem, kas briesmu bridi zaudē nervus?

-   To nekad nevar iepriekš noteikt, Sokrāts izvairījās.

Policija pa to laiku bija nogādājusi līķi Heslmeras morgā, un visa apkārtne mudžēja no ziņkāriem ļaudīm, kas cītīgi iznīcināja katras varbūtējas pēdas. Bija saradies ari vesels bataljons reportieru, un, lai izvairītos no viņu jautājumiem, Sokrāts bija izvēlējies šo kluso viesnīcu pusdienu ieturēšanai.

Ar apslēptu smaidu viņš vēroja savu jaunāko brāli, kas drūms un noskumis tikai ar pūlēm norija pa retam kumosam.

-     Leks, nekad tev vairs nenāksies uzdurties tik visai interesantam gadījumam. Vai tad tu nemaz nesajūsminies par to?

-    Es domāju par kaut ko citu.

-    Apmierinies: viņa ir pilnīgā drošībā, un, ja visas zīmes mani neviļ, Londonā. Varu tev kaut ko pat apsolīt kaut ko tādu, kas atdos tavām acīm mirdzumu un tavai sirdij cerības.

Leksingtons, tumši pietvīcis, uzmeta brālim lūdzošu skatu.

-     Nezobojies par mani, Sok, šī mīklainā nozušana mani uztrauc. Ko tu gribēji man apsolīt?

-     Ka tu vēl šovakar redzēsi Molliju Templtoni, bija Soka pārsteidzošā atbilde.

-    Tu zini, kur viņa atrodas? Leks uztraukts iesaucās. Varbūt tu esi nodomājis viņu apcietināt?

-    Ne aizbēgšana no sava audžutēva, ne ari kurpes nozaudēšana purva dubļos vēl nav nekāds noziegums. Cik zinu, līdz šim vēl neviens nav apvainojis mis Templtoni sava audžutēva slepkavībā. Un ja kāds to būtu darījis…

-    Tad es būtu ielauzis tam viņa nolādēto pakausi! Leksingtons viņu pārtrauca.

-     Es nu gan tiktāl nebūtu gājis. Sokrāts tikai ar pūlēm valdīja smieklus. Turpretim mani šādas aizdomas krietni izsmīdinātu.

-    Sok, tu tiešām esi īsts velns! Pirmo reizi esmu klāt pie tamlīdzīga gadījuma izmeklēšanas, un, man šķiet, ka tev tas sagādā tikai prieku.

-Tas tamdēļ, ka man ir jauna, jautra sirds, mans mīļais! Patiesībā es esmu jaunākais no mums abiem, un, kad es domāju par precēšanos… Šai meitenei ir raksturs, un viņa ir ļoti skaista skaistāka par visām, ko man kopš gadiem nācies redzēt.

Asinis no jauna iešalca Leksingtonam vaigos.

-   Nekļūsti smieklīgs! Viņa balss skanēja mazliet vēsi. Es pazīstu mis Templtoni tikai kopš divdesmit četrām stundām. Protams, viņa ir apburoša meitene…

-    Zinu, zinu! Soks viņu pārtrauca. Bet ja jau viņas skaistums un burvība atstāj tik stipru iespaidu pat uz tādu vecu vīru, kāds esmu es kā gan tad tam vajag iedarboties uz divdesmit piecus gadus vecu jaunekli? Viņa roka maigi uzgūlās brāļa plecam. Saņem manu svētību, manu zēn!

Un Bobs Steins, kas gaidīja uz viņiem ārpusē, no sirds, pabrīnījās, kā gan cilvēks tādā drūmā dienā var tik bezrūpīgi smieties.

-    Es biju pie trim ozoliem, viņš stāstīja, kad brāļi bija iznākuši no viesnīcas. Esmu nācis pie slēdziena, ka viņi arī Džonu sasējuši tāpat kā mani un pēc tam iznesuši no mājām.

-    Bet kamdēļ viņi noguldījuši to uz zara? Sokrāts jautāja.

Steins klusēdams paraustīja plecus.

-   Vai domājat, ka viņi Džonu vispirms nošāvuši, un tikai tad novietojuši uz zara?

-    Bez šaubām! Steins nevilcinādamies atbildēja.

-Tādā gadījumā mūsu ieskati šķiras.

-    O!… Steins bija tā pārsteigts, ka vairāk nekā nespēja izrunāt.

-     Lode, kas Mendlu nogalinājusi, Sokrāts paskaidroja, tikusi iešauta no lejas uz augšu. Ja uzkāpsiet kokā, tad redzēsiet, ka tā ceļā norāvusi dažus zariņus; un ja papūlēsieties uzrāpties vēl augstāk, tad droši vien varēsiet izsekot tās tālāko ceļu augšup.

Leksingtons par šo atklājumu bija ne mazāk pārsteigts kā Steins, un brītiņu valdīja pilnīgs klusums.

-    Vai zināt, Bob, Sokrāts atsāka, kad viņi kopā jau soļoja pa ceļu, šefs uzdeva man šīs lietas izmeklēšanu.

-    Skat'! Parasti viņi taču neatzīst amatierus.

-    Man šķiet, ka es nevaru par tādu saukties, Soks mazliet aizkaitināts atcirta.

Bobs tomēr šķita neapzināmies savu kļūdu. Viņš novirzīja sarunu uz Molliju Templtoni.

-    Kaut taču viņa nebūtu aizbēgusi taisni tādā brīdī! Kaut kādas aizdomas pret viņu tikpat radīsies, un, ja to dabūs zināt sasodītie reportieri, tad nāks ziņojums pēc ziņojuma! Es jau tagad redzu rītdienas laikrakstos treknos virsrakstus: "Noslepkavotā Mendla meita bez pēdām pazudusi!"

Tad viņš strauji aprāva šo sarunu un ar bālu smaidu sacīja:

-    No jūsu jautrā garastāvokļa varu spriest, ka viņš saņēmis jūs ne visai laipni. Es runāju par Džetreju, Sok.

-     Jums taisnība. Acīmredzot Melets viņu aizkaitinājis ar savu iztaujāšanu. Protams, ka mis Templtone pagājušā naktī bijusi pie viņa; bet viņš negrib to atzīt.. Dīvains putns! Es nožēloju, ka neesmu iepazinies ar viņu jau senāk.

-    Vai tad senāk jūs ne reizes neesat viņu saticis?

-     Nē, Steins atbildēja, pakratīdams galvu, viņš man pilnīgi svešs. Viņa acis gan man šķiet it kā kādreiz redzētas, tomēr es nespēju atcerēties kad un kur.

Vipi bija nonākuši ceļu krustojumā, un Steins atsveicinājās.

-    Kā liekas, tad jaunā meitene viņam rūp vairāk nekā Džona bēdīgais gals,Sokrāts piezīmēja, kopā ar brāli nogriezdamies pa ceļu, kas veda uz Mendla namu, un pārsteigts redzēja, ka jaunekļa uzacis drūmi savilkās. *

-     Kas nedzirdēts! Leks nenocietās. Kā gan šāds cilvēks var iekārot tādu jaunu d|mu, kā mis Templtone!

-    Mūsu starpā tu gluži mierīgi vari dēvēt viņu par Molliju, Sokrāts mierinošā balsī piezīmēja.

-    Vai tiešām tu neredzi šo nekaunību, Sok? Tāds vecis…

-    Katrs cilvēks ir tik vecs, cik vecs viņš jūtas! Un-tad vēl tu laikam esi piemirsis, ka esmu divus gadus vecāks par Steinu.

-    Tu! Tas taču pavisam kas cits! Tu esi mūžīgi jauns, Sok! Vai tad tev viņa ideja neliekas nejēdzīga?

Sokrāts klusu iesmējās.

-     Ne tik ļoti, kā tev. Kā liekas, tad viņai tomēr šīs precības nebūtu īsti pa prātam, ko?

-    Kā es lai zinu? Leks izvairījās; bet kad Sokrāts klusēja, viņš beidzot atzinās: Nu jā, mēs runājām ar viņu par šo un to… un pie tam

viņa izmeta dažus noraidošus vārdus par Steina nolūkiem.

-    Leks, Sokrāts nopietni sacīja, kad viņi jau tuvojās namam, izmet no galvas iedomu, it kā Steina bildinājums būtu Mollijai apvainojošs! Un ja tu vispār esi nodomājis turpināt manu darbu, tad jau laikus papūlies atbrīvoties no visiem aizspriedumiem!

Namā viņus sagaidīja kāds pusducis reportieru, kuriem Sokrāts vispārējos vilcienos atstāstīja notikumu risinājumu, tomēr noklusēdams dažus visai svarīgus sīkumus.Bet tas ir ieradums, ko ātri piesavinās visi kriminālisti.

-    KamdēJ tu nepastāstīji viņiem par Džetreju? Leks jautāja, kad pusapmierinātie žurnālisti bija izvadīti.

-     Pēc manām domām tā būtu bijusi neprātība nevien tamdēļ, ka Džetrejs ir materiāls, kuru es vēlētos apstrādāt viens pats, bet arī vēl tamdēļ, ka sakarā ar viņu tad tūliņ parādītos avīzēs ari Mollijas Templtones vārds; un no tā es katrā ziņā gribētu izvairīties… Es dzirdēju no viņiem, ka dažos pirmos Londonas vakara izdevumos jau parādījušies īsi ziņojumi par Mendla nāvi, un tas man ļoti pa prātam.

-    Kāds tad tev tur labums?

-    Atkārto to pašu jautājumu man vēlreiz šonakt.

Pēcpusdienu Sokrāts pavadīja caurlūkodams Mendla atstātos papīrus, ciktāl tie bija viņam pieietami. Ap pulksten četriem šajā darbā viņu iztraucēja brālis, kas ienesa tam kādu telegrammu.

-    Vai atnesējam būs jāpagaida atbilde?

Soks atplēsa telegrammu un vērīgi izlasīja tās saturu, kas aizņēma divas lappuses. Pabeidzis lasīt, viņš apmierināts pamāja ar galvu.

-    Tā jau domāju. Klausies, Lek, ko man ziņo Skotlend-Jarda reģistrācijas nodaļa:

"Sakarā ar Jūsu pieprasījumu. Pievienotais īkšķa nospiedums pieder

Teodoram Kinesam Vordam. 1903. gadā Old-Beilijā par paraksta viltošanu un krāpšanām sodīts ar desmit gadiem pārmācības namā. Apcietināšanu izdarījuši subinspektors Mendls un seržants Steins. Sods vēlāk saīsināts. Tūliņ pēc izlaišanas no cietuma 1910. gadā, Mendls apcietinājis viņu no jauna kādā citā krāpšanas lietā, par ko Vordam piespriesti vēl trīs gadi pārmācības namā."

-     Tātad tas būtu mūsu misters Džetrejs, Sokrāts smaidīdams nobeidza.

9.

Saule jau bija norietējusi, kad Bobs Steins atkal ieradās Mendla namā un noguris atslīga kādā krēslā.

-     Nekādu pēdu! Ne Heslmerā, ne Goldamingā neviens nav viņu redzējis, un arī neviens no dzelzceļniekiem nav manījis, kaut abu piestātņu personāls viņu labi pazīst.

-    Es jau arī nemaz nedomāju, ka viņa būtu braukusi ar vilcienu, Sokrāts piezīmēja. Viņa aizbrauca šorīt ap pulksten pieciem ar velosipēdu.

Bobs Steins pārsteigts viņu uzlūkoja.

-     Kas jums ienācis prātā? Viņai nemaz nav velosipēda! Džons Mendls nekad nebūtu devis viņai priekš tā naudu.

-    Tādā gadījumā viņai to iedāvinājis kāds cits. Es šodien atļāvos pārmeklēt viņas istabu, un tur kādā atvilknē atradu sabojājušos velosipēda pumpi, kuru tā acīmredzot gribējusi pati izlabot. Velosipēdu viņa, jādomā, glabājusi kaut kur ārpus mājas.

-    Kur? Steins īsi iejautājās.

-    Pie sava drauga Džetreja, kurš varbūt ir arī velosipēda dāvinātājs.

Šorīt es aplūkoju ceļu baltās mājas tuvumā, cerēdams ieraudzīt pēdas; bet par nožēlošanu tur viņu bija tik daudz, ka nespēju atšķirt īstās. Starp citu, viņš pasmaidīja, šī viņas nodarbošanās nav nekāds noslēpums. Arī inspektors Me'ets bieži redzējis viņu braucam ar velosipēdu. tā kā gandrīz jādomā, ka Džons Mendls un jūs, Bob, esat bijuši vienīgie, kas to nav zinājuši.

Steins nokāra galvu un lūkojās grīdsegā.

-    Kā liekas, viņa ļoti uzticējusies Džetrejam, viņš beidzot norūca.

-    Vai jūs arvienu vēl nezināt, Bob, ko Džetrejs jums atgādina?

Steins ieinteresēts pacēla galvu.

-    Vai atceraties kādu Vordu? Teodoru Kinesu Vordu?

-    Mans Dievs! Steins iesaucās, uzlēkdams kājās. Nu es zinu! Protams, tas ir Vords tas pats cilvēks, kuru Mendls tik ļoti,ienīda! Nekad nebiju redzējis mūsu mirušo draugu tik cietsirdīgu un nežēlīgu, kā pie pierādījumu materiālu savākšanas pret Vordu sevišķi pēdējā lietā Džons, kurš toreiz jau bija izstājies no dienesta, izveda visu izmeklēšanu uz sava rēķina un gluži izmisa, kad Vordam beidzot piesprieda tikai trīs gadus pārmācības nama. Tā, tā tātad Džetrejs ir Vords! Steina acis savilkās pavisam šauras. Es gribētu zināt, kamdēļ īsti viņš apmeties šajā apvidū!

-    Par ko tad Mendls viņu tik ļoti neieredzēja? Sokrāts jautāja.

-    Nekā noteikta es nezinu. Man vienmēr licies, un liekas arī vēl šodien, ka tur bija iejaukta kāda sieviete. Bez šaubām, Vords bija plaša vēriena blēdis, kurš droši vien bija strādājis arī vēl zem citiem vārdiem. Tomēr visas mūsu pūles izdibināt kaut ko par viņa personīgo dzīvi palika veltas. Es jau dažu labu reizi esmu jautājis pats sev: vai Mendlam šīs lietas izmeklēšanas gaitā kādreiz gadījies iegūt skaidrību par Vorda ģimeni?… Pag' kā taču tas bija? Viņš brīdi cītīgi domāja. Ā, jā nu es atceros: Mendls pats man savā laikā stāstīja, ka Vordam esot ļoti skaista sieva, kurai nekas nebijis zināms par vira noziedzīgām gaitām. Trīs gadus pēc Vorda pirmās notiesāšanas, Džons mūs visus pārsteidza, pēkšņi apprecēdams kādu atraitni, kurai bija maza meitiņa. Misis Mendla bija skaista sieviete. Vai tikāt viņu kādreiz redzējis, Sok?

Sokrāts noraidoši pakratīja galvu.

-    Un ja nu, Steins turpināja, neviļus runādams klusākā balsī, Mendls būtu apprecējis Vorda sievu? Šī teorija nav tik fantastiska, jo, ja jau viņa nekā nezināja par sava vīra noziegumiem, tad taču tikpat labi viņai varēja palikt apslēpts arī tā turpmākais liktenis. Un Džons, kas neatzina nekādu šķēršļu savas gribas izvešanai, it viegli varēja iestāstīt viņai, ka viņas pirms daudz gadiem pazudušais vīrs miris, tā kā viņa beidzot varēja dot savu piekrišanu laulībai ar Mendlu.

-    Bet kā tad viņa būtu tikusi pie Templtones vārda?

-    Tas var būt viens no tiem vārdiem, zem kādiem Vords savā laikā dzīvojis.

-    Tātad gadījumā, ja jūsu teorija izrādītos pareiza, Sokrāts taisīja savu slēdzienu, tad tas nozīmētu, ka Mollija Templtone ir Vorda meita. Un tas viss kopā būtu pilnīgi pietiekošs iemesls Džona Mendla noslepkavošanai.

Steins, kurš uztrauķts bija skraidījis pa istabu turp un atpakaļ, pēkšņi tvēra pēc platmales.

-    Man jāiet mazliet pastaigāties svaigā gaisā, lai to visu pārdomātu. Jūs taču paziņosiet man, kolīdz būsiet saņēmis kādas ziņas par Molliju, vai ne?

Kad viņš bija izgājis, istabā labu brīdi valdīja drūms klusums.

-     Sok, Leksingtons beidzot nedroši iesāka, tu pirmīt teici, lai vakarā es atkārtojot tev manu jautājumu: kamdēļ tu priecājies, ka ziņojums par Mendla noslepkavošanu jau parādījies Londonas laikrakstos?

Pēkšņi vestibilā atskanēja steidzīgi soļi un uztrauktas balsis, un

mirkli vēlāk Tima priekā starojošā seja parādījās istabas durvīs.

. Mis Templtone ir pārnākusi!

-   Tā bija mana atbilde, Sokrāts sacīja.

Bet viņa brālis jau bija uzskrējis vestibilā un, murminādams kaut ko nesaprotamu, stāvēja bālās meitenes priekšā.

10.

-     Vai tas tiesa? Vai tiešām… Viņa aprāva teikumu neiedrošinādamās turpināt.

Sokrāts nopietni pamāja ar galvu.

-    Diemžēl, tas ir tiesa, mis Templton.

-    Un arī tas… par koku?

Sokrāts atkal pamāja ar galvu.

-    Cik šausmīgi!.. Es nemaz nespēju to aptvert!

Viņa pasniedza roku Steinam, kas patreiz atkal ienāca, un kurš, kā Leksingtons ar greizsirdību novēroja, paturēja to savā rokā.

-      Ja nemaldos, jūs izlasījāt bēdīgo ziņu kādā laikrakstā, pēc tam tūliņ nolēmāt atgriezties? Sokrāts sacīja.

-     Es nejauši to izlasīju, mister Smit.Šis ziņojums bija ievietots tikai vienā no vakara avīzēm, un taisni to man gadījās nopirkt.

Sokrāts saņēma meiteni zem rokas un ieveda to dzīvojamā istabā.

-      Ceru, ka jūs varēsiet sniegt mums dažus paskaidrojumus, mis Templton.

-Ja vien spēšu… Es tikai brīnos…

-    Par ko?

' Pagaidām es labāk pastāstīšu jums visu no paša sākuma, viņa • sacīja, noņemdama cepuri un mēteli, pie kam Leksingtons viņai cītīgi palīdzēja.

-     Kad jūs vakar vakarā bijāt aizgājuši savās istabās, Mollija iesāka, tēvs pavēlēja man palikt, jo viņam esot man kas sakāms. Es saucu viņu par tēvu, kaut patiesībā nekad neesmu jutusi, un arī tagad nejūtu pret viņu meitas mīlestību, jo viņš apgājās ar mani ļoti skarbi. Es negribētu runāt par viņu sliktu; tomēr man jāsaka, ka mana dzīve pie viņa bija ļoti drūma. Pirms apmēram diviem gadiem es iepazinos ar kādu vecāku kungu, kuram pieder īpašums tepat kaimiņos un kurš izrādīja pret mani tik daudz sirsnības un draudzības, ka es pie viņa jutos vairāk mājās nekā šeit.

-    Misters Džetrejs, protams? Sokrāts ieminējās.

-    Jā. Viņš iedāvināja man arī velosipēdu to jūs laikam jau zināt. Sokrāts uzvaroši pasmaidīja, dzirdot tik pilnīgu savas teorijas apliecinājumu. Protams, manus izbraucienus es biju spiesta slēpt no mistera Mendla, jo viņš nekad nebūtu atļāvis man šo prieku. Vakar vakarā, kad biju palikusi ar viņu vienatnē, viņš atkal uzbruka man šoreiz tamdēļ… par to… Viņa tumši piesarka, un Sokrāts saprata, ka šīs ķildas īstais cēlonis bijis Leksingtons. …Par to, gar ko viņam nebūtu nekādas daļas, viņa beidzot izdabūja pār lūpām. Uz manu paziņojumu, ka gribu atstāt šo namu, viņš atbildēja, ka tam jānotiek tūliņ, bez kādas kavēšanās. Pēc tam es iegāju savā istabā pārģērbties un brīdi vēlāk atstāju namu.

-    Es redzēju jūs aizejam, Sokrāts piezīmēja.

-    Kā, vai jūs bijāt pie loga?

-    Mēs abi mans brālis un es. Bet es pārtraucu jūsu stāstu.

-     Vienīgais cilvēks, pie kura es ātrumā varēju griezties, bija misters Džetrejs, kas jau vairākkārt bija man sacījis, ka labprāt palīdzēšot man iekārtoties patstāvīgajā dzīvē, gadījumā, ja es kādreiz aizietu no šejienes.

-           Acumirkli, Sokrāts no jauna viņu pārtrauca. Vai jūs sazinājātics ar viņu caur signāliem?

-    Signāli? Viņa pārsteigta to uzlūkoja. Es nesaprotu, ko jūs ar to domājat.

-     Es gribēju jautāt, vai jūs sazinājāties ar gaismas signālu palīdzību, pielietojot Morzes ābeci?

-    Nē, no telegrāfijas es neko nesaprotu, viņa pasmaidīja.

-    Tātad jūs neesat viņam signalizējusi?

-      Nekad.

-    Un arī viņš jums ne?

-     Nē. Un tam arī nebūtu bijis nozīmes, jo es tikpat nekā nebūtu sapratusi.

-    Labi. Un kas notika pēc tam?

-     Es devos pa tuvāko ceļu uz balto namu pa taciņu, kas ved caur ieleju. Simtām reižu esmu gājusi šo ceļu, nesajusdama nekādu baiļu; bet vakarnakt es nespēju atbrīvoties no sajūtas, ka kāds mani novēro.

-    Cik ilgs laiks varēja būt pagājis starp jūsu sarunu ar Mendlu un jūsu aiziešanu?

-    Kāda pusstunda.

Sokrāts pamāja ar galvu.

-    Un jums šķita, ka kāds jums seko?

-     Varu apzvērēt, ka redzēju krūmos kādu vīrieti. Sabijusies no viņa, es sāku skriet, bet netālu no avota tumsā mazliet novērsos no taciņas un pazaudēju staignāja dubļos vienu kurpi.

-    Vai misters Džetrejs vēl nebija apgūlies?

-     Nē. Viņš pats atvēra man durvis un… Viņa pēkšņi aprāvās, tad sacīja: Nezinu, vai man maz vajag to visu jums stāstīt. Vai esat šodien runājis ar misteru Džetreju?

Sokrāts pamāja ar galvu.

-    Viņš pielika visas pūles, lai nenodotu jūsu mazo noslēpumu.

-     Nakti es pavadīju uz dīvāna viņa darbistabā, Mollija turpināja savu stāstu. Pulksten četros viņš pamodināja mani, ienesdams man tasi tējas, bet piecos es jau sēdēju velosipēdā un braucu uz Londonu, nodrošināta ar naudu un ieteikšanas vēstulēm dažiem veikalniekiem, kuriem vajadzēja apgādāt man kādu nodarbošanos… Jūs nevarat iedomāties, cik labs ir misters Džetrejs! Viņš pat gribēja maksāt man kārtīgu algu, lai man nemaz nebūtu jāstrādā, un bija pavisam nelaimīgs, kad es atteicos to pieņemt. Tas tad būtu viss, mister Smit. Un nu es iešu savā istabā pārģērbties… Vai… vai…

Sokrāts saprata, ko viņa gribēja jautāt.

-    Nē, mis Templton, viņu pārveda uz Heslmeru.

-    Nu, ko jūs sakāt par to? Steins jautāja, kolīdz durvis aiz meitenes bija aizvērušās.

-    Viņas stāsts, protams, ir patiess.

-     Patiess? Bobs Steins sašutis iesaucās, un pirmo reizi Leksingtons sajuta pret viņu kaut ko līdzīgu simpātijai. Vai domājat, ka viņa vispār būtu spējīga melot?…

-    Ikviens cilvēks spēj melot, Bob, tas ir talants, ar kuru apveltīta visa cilvēce… Un viņa domā, ka pēc ķildas dzīvojamā istabā viņa vairs nav savu audžutēvu redzējusi, viņš domīgi piebilda.

-   Tā taču tas arī ir, Leksingtons apstiprināja.

Viņa brālis uzmeta tam dīvainu skatu.

-    Viņa ir redzējusi to ari vēlāk, Leks. Viņa to redzējusi, bet nezina, ka tas bijis viņš. Cilvēks, kuru viņa garāmejot pamanījusi krūmu biezoknī, bijis Mendls!

Sis apgalvojums laupīja abiem viņa klausītājiem valodu.

-Tas bija Džons Mendls! Sokrāts ietiepīgi atkārtoja.

-    Jūs esat traks, Sok! Steins beidzot iesaucās. Kā gan tas varēja būt Mendls Mendls, kurš nespēja paiet ne so(a?

-    Un tomēr tas bija viņš, Sokrāts palika pie sava.

-    Vai jūs gribat mums iegalvot, ka pagājušā naktī noticis brīnums?

Sokrāts mierīgi sūca tumšu, ne visai maigi smaržojošu cigāru.

-    Pat divi! Un abi tie ir viegli izskaidrojami; tikai acumirklī es vēl neesmu sagatavojies šos paskaidrojumus sniegt, jo…

-    Nu? Leksingtons ar Steinu vienā balsī jautāja.

-    Jo es tos vēl nezinu, Sokrāts ar platu smaidu nobeidza.

Izvairīdamies no Leksingtona izbaiļu pilnā skata, viņš ieaicināja

Steinu vakariņās.

-    Pateicos, es labprāt palikšu. Vai domājat palikt šeit tik ilgi, kamēr šis gadījums būs pilnīgi atrisināts?

Sokrāts pamāja ar galvu.

Brīdi vēlāk viņš izgāja dārzā, lai sakārtotu domas. Drīz viņam pievienojās arī brālis.

-    Sok,pie velna, kamdēļ tu ieaicināji šo puisi vakariņās?

Gan laikam pirmo reizi savā mūžā Leksingtons pamanīja brāļa skatā kaut ko vēsu, noraidošu.

-    Vai tu uzskati Bobu Steinu par tik nopietnu konkurentu, ka bīsties ar viņu sacensties? Vai par to tu nemaz nedomā, ka Bobs man vajadzīgs tās palīdzības dēļ, kādu viņš spēj man sniegt, un ka šīs mistērijas noskaidrošana priekš manis un visas pasaules ir svarīgāka nekā tava netraucētā izrunāšanās ar Molliju Templtoni?

-    Es nožēloju, Sok, Leksingtons sacīja un juta, kā brāļa roka maigi nogulstas tam uz pleca.

-    Mīla ir tikai viens kaut ari jaukākais no ārprāta veidiem, Leks. Un nu atstāj mani vienu. Man jātiek galā ar septiņām dažādām problēmām, pirms varu spert turpmāko soli.

Pie galda viņš ieradās pats pēdējais, vispārējās sarunās nepiedalījās, uz jautājumiem atbildēja īsi un nelabprāt un bija tik nopietns, ka Mollija tikai vakariņu beigās iedrošinājās griezties pie viņa ar jautājumu, kas jau visu laiku dega tai lūpās:

-    Vai mistera Mendla dienasgrāmatu jūs paņēmāt pie sevis?

Sokrāta seja acumirkli atdzīvojās.

-    Es pat nezināju, ka viņš vedis dienasgrāmatu.

-     Ari es tikai nupat dabūju to zināt, kaut ari tagad vēl šaubos, vai apzīmējums "dienasgrāmata" šeit ir īsti vietā, kaut Tims, kas vienmēr uzposa darbistabu, viņu par tādu dēvē. Pēc viņa izteicieniem, pavisam vajaga būt divām šādām grāmatām, kurās laikam aprakstīta mistera Mendla dzīvesgaita, jo Tims apgalvo, ka reiz tas atradis papīrkurvī iesāktu, bet vēlāk nomestu lapu, uz kuras bijuši rakstīti sekoši vārdi: "Af) šo laiku mēs sākām nojaust, ka Deverūžs…"

-    Deverūžs? Sokrāts iesaucās. Tas taču tas pats puisis, kas savā laikā aplaupīja Lionas banku un pēc tam izslīdēja Mendlam no rokām?

-    Mendlam un man; Steins lakoniski papildināja. Tomēr Mendls par to bija vairāk noskumis nekā es… Bet kādam nolūkam viņš rakstījis savu dzīves stāstu? Protams, viņa dzīvē bija daudz interesantu piedzīvojumu, bet tomēr…

-     Es rūpīgi pārmeklēju visu rakstāmgaldu, Sokrāts sacīja. Bet varbūt tam ir kāda slepena atvilktne, kuru es neesmu pamanījis?…

Viņš jau pagriezās uz iešanu.

Durvis bija tikai pievērtas. Pēkšņi viņa asā dzirde uztvēra koridorā klusus soļus. Mirkli nogaidījis, viņš strauji atrāva durvis. Koridorā stāvēja kāds sirms kungs.

-     Labvakar, mister Džetrej, Sokrāts sacīja. Kā tad jūs šeit iekļuvāt?

11.

Bet Džetrejs nepiegrieza ne vismazāko vērību ne viņam, ne viņa jautājumam. Viņa Skats kavējās pie Mollijas Templtones, un neparasti maigs smaids uz mirkli pilnīgi pārvērta viņa drūmo, dzīves vētrās norūdīto seju.

-     Es jau domāju, ka jūs atgriezīsieties. Visu dienu mani mocīja rūpes jūsu dēļ, un turklāt man vēl bija jāstāsta šiem džentlmeņiem visādas pasaciņas.

Mollija, kas atplestām rokām bija steigusies tam pretim, uzmeta viņam pateicības pilnu skatu.

-     Cik labi, ka esat atnācis. Es jau visu laiku lauzīju galvu, kā lai paziņoju jums par savu atgriešanos, jo šovakar, viņa nodrebēja, es nebūtu iedrošinājusies iet caur ieleju.

-    Protams. Bet man jāatvainojas, ka jūs iztraucēju. Un tad vēl, atbildot uz jūsu jautājumu, mister Smit, man jāsaka, ka ārdurvis bija vaļā, un tā es nepamanīts nokļuvu līdz šejienei.

Viņa pēdējos vārdos bija dzirdams zināms izaicinājums. Tā kā klāt bija arī pati namamāte, tad Sokrātam, protams, nebija nekādu tiesību uzstādīt šo jautājumu. Arī viņš pats to ieskatīja un pasteidzās izbeigt nepatīkamo stāvokli.

-    Kopš šī rīta esmu pieradis šeit visu rīkot, viņš sacīja, labsirdīgi smaidīdams, un arī vēl tagad gribu turpināt namatēva lomu, tamdēļ lūdzu jūs apsēsties. Vai pazīstat misteru Steinu?

-    Mēs reiz sastapāmies Londonā pirms sešpadsmit vai astoņpadsmit gadiem. Vai atceraties vēl mani, mister Stein?

Bobs Steins mēmi palocījās.

-     Mana nāciena īstais iemesls ir uzaicināt jūs pie manis, Mollij, jo jums droši vien nebūtu patīkami pavadīt nakti zem' šī jumta.

-    Jā, šeit es nevēlētos vis palikt. Bet šurpbraucot es jau iegriezos ciema viesnīcā un liku sakārtot tur man istabu.

-    Ļoti gudri darīts! Steins uzteica. Tiešām ļoti gudri!

Džetreja skats lēnām slīdēja no viena pie otra, un viņa seju apmirdzēja tas pats gaišais smaids, kad viņš pieceldamies sacīja:

-    Bīstos, ka ar savu ierašanos nelaikā esmu pārtraucis jūsu interesanto sarunu. Labu nakti, Mollij!

-    Labu nakti, mister Džetrej! Viņa sniedza tam abas rokas.

Arī Bobs Steins drīzi atsveicinājās. Tomēr pirms aiziešanas viņš paaicināja Sokrātu sāņus.

-     Rīt agri es būšu atkal klāt, lai palīdzētu jums uzmeklēt Džona Mendla dienasgrāmatu, kura mums varbūt daudz ko noskaidros, kas patreiz vēl šķiet noslēpumains. Es būtu mierā meklēt kaut tūliņ, tomēr domāju, ka dienas gaisma šim darbam būtu vairāk piemērota.

-    Labi iznesīsim rakstāmgaldu pļaviņā un sacirtīsim to gabalos.

-    Vai jums neliekas, ka grāmatas varētu būt noslēptas arī kur citur?

-    Es drīzāk domāju, ka rakstāmgaldā ir kāda slepena atvilktne.

-    Labi tātad pulksten deviņos es būšu klāt. Viņš uzmeta pār plecu skatu.meitenei Varbūt Mollija tūliņ ies uz ciema viesnīcu?

-    Nedomāju vis. Katrā ziņā es pats viņu turp pavadīšu, viltīgais Soks apgalvoja, kaut labi zināja, ka Mollijai var būt tikai viens pavadonis.

Atstājis abus jauniešus divatā, viņš no jauna stājās pie Džona Mendla papīru caurlūkošanas, tomēr nekā svarīga tajos neatrada. Viņš aptaustīja un izklauvēja visas maliņas, cerēdams atrast kādu slepenu glabātuvi, tomēr nekā neatrada. Kur gan varēja būt palikušas grāmatas?…

Ielūkojies pulkstenī, viņš pārsteigts redzēja, ka tas rāda jau vienpadsmit.

-   Hallo, jaunie ļautiņi, vai jūs arī zināt, cik vēls jau? viņš iesaucās, atgriezdamies dzīvojamā istabā. Viesnīca nu jau būs slēgta.

-    Es nolēmu tomēr palikt tepat, Mollija mazliet steidzīgi sacīja.

. Sokrāts izbrīnā uzlūkoja pārīti. Jaunība!… Jaunība, kam vienaldzīgs viss, kas stāv ārpus viņas sirdslietām; jaunība, kas nāves namā sapņo mīlas sapņus gluži jauns fenomens Sokrāta Smita dzīvē. Viņš pakasīja galvu un pasmaidīja.

-    Par ko tu priecājies, Sok?

-    Tāpat pats par savām domām. Un nu, mis Templton, es kā labs krusttēvs raidu jūs gulēt!

-    Man tiešām nebija ne jausmas, ka jau tik vēls! meitene mulsumā iesaucās. Labu nakti, mister Smit. Labu nakti, Leksington.

"Oho Leksington!" vecākais brālis nodomāja.

Acīmredzot Mollijas dvēseles mieram bija nepieciešams, ka Leks to pavada līdz kāpnēm, lai tur vēl pārrunātu ārkārtīgi svarīgus jautājumus, kas necieta ne vismazākās novilcināšanās.

-     Nu, Sokrāts jautāja, kad viņa brālis beidzot atgriezās, vai nokārtojāt pasaules darīšanas?

-    Jā, manas pasaules! Leks gudri atbildēja.

-     Tātad tu gribi celt jaunu pasauli? Sokrāts zobojās. Vienu priekš diviem, vai ne? Kur visi pārējie cilvēki būtu tikai mēmi statisti?… Viņa ir mīļa meitene, Leks.

-    Vislabākā meitene pasaulē!

-    Un nu tu vari mierīgi likties gultā, Soks sacīja.

-     Vai tu jau pabeidzi savu darbu? Leks jautāja, priecādamies, ka saruna novirzījusies no bīstamā temata.

-    Šodien pietiek strādāts. Rīt ņemsim priekšā veco rakstāmgaldu un izvandīsim to no augšas līdz apakšai…. Es gribētu zināt, vai Džetrejs kaut ko dzirdējis no mūsu pirmītējās sarunas?

-    Kad tas stāvēja aiz durvīm?

Sokrāts pamāja ar galvu.

-     Mēs patreiz spriedām p^r varbūtēju slepenu atvilktni rakstāmgaldā.

-    Vai domā, ka tas viņu interesē?

-    Nezinu. Bet nu gulēt, manu zēn! Un rīt laikus jāceļas augšā!

Durvīs Leksingtons vēlreiz apstājās.

-Tu visai enerģiski elpo, mans mīļais, Sokrāts nāca tam palīgā. Laikam tu gribi pastāstīt man, ka esi atradis sev citu biedru, ar ko rītos pastaigāties? Tas man ļoti pa prātam, jo man stāv priekšā vesela kaudze darba.

Leksingtons jau gribēja likties gultā, kad pie viņa durvīm kāds pieklauvēja.

-Iekšā!

Tas bija Sokrāts.

-    Man ir kāda ideja negaidīts prāta uzliesmojums, Leks. Uzvelc rītasvārkus un nāc man līdzi Mendla darbistabā… Varbūt tu baidies?

-     Nemaz! Leksingtons varonīgi apgalvoja, kaut īstenībā nejutās visai patīkami.

Viņam par pārsteigumu Sokrāts neiededza vis lampu, bet tumsā sataustīja laternu, kas pirmīt bija apgaismojusi tam kāpnes. Nolicis to uz maza galdiņa pie atvērta loga, viņš ieslēdza strāvu un žilbinoši spilgts gaismas stars izšāvās nakts tumsā.

-    Uzej manā istabā,un palūkojies ārā pa logu.

Leksingtons paklausīja.

-    Mans Dievs! viņam neviļus izlauzās pār lūpām.

Baltā nama logos bija redzams tas pats gaismas atspīdums, kādu viņi bija novērojuši iepriekšējā naktī. Uztraukts viņš nosteidzās darbistabā un pastāstīja brālim redzēto.

-    Nu jā, Soks vienaldzīgi atbildēja. Tas, ko mēs noturējām par signālu no baltā nama, patiesībā bija tikai šīs laternas gaismas reflekss tā logos.

-Tātad signālus raidījis Mendls?

-Jā.

-    Bet kam?

-    To es nezinu.

īsi novēlējis brālim labu nakti, Sokrāts atgriezās savā guļamistabā.

Leksingtons vēl brīdi pasēdēja pie loga, tad ielikās gultā un tūliņ aizmiga.

Viņš sapņoja, ka tas atkal atrodas Francijas frontē, un ka ienaidnieks uzsācis nakts uzbrukumu. Ložmetēji tarkšķ, granātas kaukdamas lido pār galvu, un no ienaidnieka puses veļas šurp biezs smacējošo gāzu mākonis. Kāds gara auguma virsnieks ar Džetreja seju mācas tam virsū, un viņš nikni sit uz visām pusēm.

-Celies! Celies! virsnieks kliedz, kratīdams viņu aiz pleca….

Leksingtons ar pūlēm pavēra svina smagos plakstus.

-    Celies, Leks! Māja deg!

-Ko?

-     Māja deg! Sokrāts steigā atkārtoja. Palīdzi mis Templtonei izkļūt no viņas istabas! Vajadzības gadījumā izlauz durvis! Es pamodināšu kalpotājus.

-    Uguns! jauneklis murmināja, arvienu vēl samiegojies.

Tad viņš izdzirda degoša koka sprēgāšanu un ieraudzīja smagus biezu dūmu mutuļus, kas pildīja istabu un koridoru. Gar sienu taustīdamies, viņš sasniedza Mollijas durvis un sāka dauzīt tās dūrēm. Iekšā nekas nekustējās. Nezaudēdams laiku, viņš ar kāju izspēra durvis un ieklupa pār slieksni istabā.

Mollija bija pa pusei izslīdējusi no gultas. Rokā viņa turēja cieši iespiestu biezu grāmatu ādas vākos ar atslēdziņu priekšā; bet Leksiņgtonam nebija laika skatīties uz to. Apakšstāvā trakoja vesela ugunsjūra, un meitenes guļamistabā valdīja neciešams karstums. Acīmredzot meitene dūmos bija zaudējusi samaņu, jo tā nekustēdamās gulēja Leksingtona rokās, kas ar savu dārgo nastu izskrēja koridorā, kur caur grīdu jau lauzās sarkanas uguns mēles.

Par laimi, liesmas vēl nebija aizsniegušas kāpnes, un brīdi vēlāk Leksingtons, pa pusei dūmos noslāpis, izskrēja pagalmā, kur pulciņš kalpotāju ar Sokrātu priekšgalā stāvēja un šausmu pilniem skatiem lūkojās trakojošās liesmās.

-    Paldies Dievam, ka esat šeit, Leks! Sokrāts atvieglots uzelpoja. Tim, vai varat vēl iznest ne vestibila dažus mēteļus?

-    Pamēģināšu, ser.

Mirkli vēlāk viņš izskrēja no nama, turēdams rokās vairākus mēteļus. Bija arī pats pēdējais mirklis, jo, kolīdz, viņš bija atgājis dažus soļus no degošās ēkas, griesti ar dobju troksni iegniva, un tūliņ milzīgs liesmu stabs pacēlās pāri jumtam, baigi atšķirdamies pret nakts debesi.

Pagāja vēl dažas minūtes, pirms Mollija atguva samaņu.

-     Kas noticis? viņa jautāja', mulsi aplūkodama svešo mēteli sev mugurā un apkārtstāvošos ļaudis. Ak, jā, <;s atceros uguns!… Es gribēju izlēkt no gultas, bet laikam zaudēju samaņu.

Sokrātam bija palaimējies viņš bija atradis sv.va moteļa kabatā cigāru etviju.

-     Pamatīgs ugunsgrēks! viņš norūca, lūkodamies liesmās. Tuvākā ugunsdzēsēju komanda atrodas Veslmerā, ur tā droši vien ieradīsies uz to laiku, kad būs jāliek pamatakmens jaunajam namam… 0, cik karsts!

-     Kur uguns izcēlās? Mollija, kas tagid ar Leksingtona palīdzību jau spēja nostāvēt kājās, jautāja.

Sokrāts domīgi sūca savu cigāru.

-    Jāsaka visur reizē

-    Varbūt vadu savienojums?

-    Ja es nebūtu vislielākais nelga pasaulē, tad ugunsgrēks droši vien nemaz nebūtu izcēlies, Soks rūgti sacīja, tomēr nekā tuvāk nepaskaidrodams.

Ugunsdzēsēji ieradās daudz agrāk, nekā Sokrāts bija pareģojis, bet tomēr bija par vēlu, lai spētu vēl ko glābt. Tā Mollijai tomēr nācās pāriet uz dzīvi ciema viesnīcā, kur apmetās arī abi brāļi.

Sokrāts Smits vairs negāja gulēt. Ietērpies aizlienētā uzvalkā, kas tam bija pārāk mazs, viņš pavadīja pie telefona rosīgu nakti.

Kad Leks otrā rītā nokāpa lejā, viņš pēc ilgas meklēšanas atrada brāli ciema bārdskuvja veikalā. •

-     Es telefonēju Septimusam, lai tas atsūta mums drēbes un veļu. Bez tam pieprasīju Londonas ugunsdzēsēju valdei, lai tā komandē šurp savu labāko lietpratēju.

-    Priekš kam?

-    Tamdēļ, ka esmu ļoti ziņkārs cilvēks, kas grib noteikti noskaidrot, kur īsti uguns izcēlusies. Vai vari iedomāties kur?

-    Nē. Un esmu pārliecināts, ka arī tu to nezini.

-     Esmu mierā saderēt ar trim pret vienu, ka tā izcēlusies Mendla rakstāmgaldā tajā pašā rakstāmgaldā, kurā mēs cerējām atrast slepeno atvilkmi. Un tad vēl varu saderēt, ka eksperts atradīs petrolejas pēdas nevien tur, bet ari visās citās apakšstāva telpās.

-Tātad ļaunprātīga dedzināšana? Leksingtons pārsteigts iesaucās.

-    Jā, tā to bērnu sauc! Soks atbildēja.

Un kad viņi vēlāk pavadīja lietpratēju pa nodegušā nama kūpošām drupām, tas pilnīgi apstiprināja Sokrāta izteiktās aizdomas.

-     Uguns izcēlusies šeit, eksperts sacīja, norādīdams uz Džona Mendla darbistabas drupām. Šis te laikam bijis rakstāmgalds?

-Jā.

Eksperts noliecās un apostīja to.

-    Petroleja! Dīvaini, ka petrolejas smaka nekad neizgaist es saodu to arī ēkas otrā galā. Vai rakstāmgaldā atradās kas viegli uzliesmojošs?

-Katrā ziņā!

Sokrāts bija nopircis ciemā cirvi, ar kuru tas tagad uzmanīgi sāka saskaldīt pārogļojušos rakstāmgaldu. Tomēr tajā nebija ne vēsts no nesadegušiem papīriem. Turpretim viņš drīz vien atrada slepeno atvilktni ar kāda manuskripta pelniem.

Tomēr vienu atradumu liktenis bija Sokrātam novēlējis. Kāds cirvja sitiens atklāja tikai pusē sadegušu atvilktni ar divām atslēgām vienu garu, veclaicīgu, un otru mazu.

Pie pirmās karājās vara plāksnīte ar uzrakstu:"Dārza vārtiņi", bet pie otras papes gabaliņš, kas bija tā apdedzis, ka Sokrātam nācās krietnu bridi gudrot, lai saburtotu vēl salasāmo vārdu daļu: ".. .dīķis".

-    Dīķim taču nevajaga atslēgas, eksperts pasmaidīja, parakstīdams savu atziņu par ugunsgrēka izcelšanās apstākļiem, kurā bija noteikti apgalvots, ka uguns vispirms tikusi pielaista rakstāmgaldam, iepriekš bagātīgi aplaistot to ar petroleju.

Sokrāts vairs tikai ar vienu ausi klausījās eksperta paskaidrojumos, jo tie nesniedza viņam nekā jauna, bet vienīgi apstiprināja viņa aizdomas.

-    …dīķis…, dīķis,-viņš murmināja, kopā ar brāli soļodams atpakaļ uz viesnīcu. Leks, neteiksim par šo atslēgu ne vārda nevienam pat mis Templtonei ne.

-    Lai notiek! piekrita Leks, kuram bija jāapspriež ar Molliju citas lietas, kas bija daudz svarīgākas viņam un kā viņš cerēja arī viņai.

12.

Viesnīcā viņi atrada jau priekšā Bobu Steinu, kas ar Molliju sēdēja Sokrāta noīrētā viesistabā.

-    Mani pārņem šausmas, to iedomājoties, Mollij!… Varēja redzēt, cik ļoti satricināts bija Steina dvēseles līdzsvars. Cik ļoti vēlētos, kaut šis pārdzīvojums būtu ticis jums aiztaupīts!

-    Arvien vairāk un vairāk viņš piesavinās sev īpašnieka tiesības pār viņu! Leksingtons ar nepatiku nodomāja.

Meitene iesmējās.

-     Tas bija neikdienišķs piedzīvojums. Un, neraugoties uz viņa drausmumu, es tomēr gribētu pārdzīvot to atkal un atkal.

-    Vai kaut kas tika izglābts?

-    Nekas! Sokrāts iejaucās sarunā. Uguns pamatīgi veikusi savu darbu, un neaizskārta palikusi vienīgi lapene dārza viņā galā.

-    Kā ugunsgrēks izcēlies?

-    Petroleja aizdegusies, Sokrāts īsi paskaidroja.

-    Vai garāžā?

-     Arī garāžu piemeklējis tas pats liktenis; tomēr uguns izcēlusies vienā no apakšstāva istabām.Skaidri izsakoties: darbistabā, un vēl skaidrāk: rakstāmgaldā, kura slepenā atvilktnē glabājās Džona Mendla dzīves apraksts.

Steins uzmeta viņam ātru skatu.

-    Vai domājat, ka notikusi ļaunprātīga dedzināšana? Bet kas to būtu izdarījis?

-    Kas nonāvēja Džonu Mendlu? skanēja Sokrāta pretjautājums. Cilvēks, kas ar iepriekšēju nodomu noslepkavo otru, ar tik pat lielu apdomību iznīcinās visus materiālus, kas varētu to nodot vienalga, kaut arī caur to aizietu bojā cilvēks, kas dara visu iespējamo, lai

noskaidrotu Mendla nāves noslēpumu.

Bobs Steins klusēja, kamēr jaunā meitene nebija izgājusi no istabas.

-    Vai apcietināsiet Džetreju? viņš tad apjautājās.

-    Kamdēļ jūs domājat, ka Džetrejs varētu būt vainīgs?

-     Tamdēļ, ka Džetrejs stāvēja aiz ēdamistabas durvīm, kad mēs spriedām par slepeno atvilkni; tamdēļ, ka viņš ir viens no tiem nedaudziem cilvēkiem Anglijā, kam ir visas tiesības Džonu Mendlu ienīst, un vēl tamdēļ, ka viņam bija vieglāk iznīcināt ienīsto pretinieku kā jebkuram citam.

Sokrāts domīgi braucīja smakru.

-     Vai Mendls kādreiz tika runājis par viņu? Vai viņš zināja, ka Džetrejs dzīvo tam kaimiņos?

-    Viņš zināja, ka tas dzīvo baltā namā, bet par viņa patieso personību viņam bija tikpat maz nojautas kā man. Un kaut Mollijas draudzība ar Džetreju viņam droši vien nebija pa prātam, tomēr viņš sevišķi neuzstājās pret to varbūt tamdēļ, ka ieskatīja Džetreju par vecāku nekā tas patiesībā ir.

-    Sarežģīta lieta, Sokrāts norūca, kratīdams galvu. Un tomēr es nepieprasīšu atļauju viņa apcietināšanai.

Galvu uz krūtīm nokāris, Steins domīgi lūkojās grīdā.

-     Vai vakar vakarā jums neuzkrita, cik ļoti viņš pūlējās pierunāt Molliju, lai tā pārnakšņo viņa namā, un kā viņu nomierināja Mollijas paskaidrojums, ka viņa pavadīšot nakti viesnīcā? viņš pēc brīža sacīja.

-    Tikpat labi to var attiecināt ari uz jums,Sokrāts smaidīdams atbildēja. Bet kādu slēdzienu jūs no tā taisat?

-    Ka Džetrejs jau tad zināja par ugunsgrēku, kurš iznīcinās Mendla namu, un tamdēļ gribēja aizvilināt Molliju drošībā. Neaizmirstiet: ja mūsu teorija izrādās pareiza, tad Mollija ir viņa meita… Vai šorīt viņš šeit jau bijis?

-     Viesnīcā ne; bet Mollija viņu sastapusi veļas tirgotavā, kur tā iepirkusies.

-     Un kamdēļ viņš nebija ieradies uz ugunsgrēku? Viņam taču katrā ziņā vajadzēja to redzēt no saviem logiem.

-     Visi jūsu aizrādījumi ir mazliet neloģiski, Bob. Ar tādu pašu tiesību varētu jautāt, kamdēļ jūs neieradāties, jo no jūsu nama ugunsgrēks bija tikpat labi redzams.

-     Es tur biju! Steins iesaucās. Es ierados drīz pēc tam, kad jūs bijāt aizgājuši uz viesnīcu. Par jūsu aiziešanu man stāstīja ugunsdzēsēji; tomēr es nezināju, ka arī Mollija bijusi kopā ar jums… Nē, pēc manām domām cilpa jau apmesta Džetreja kaklam, un jūsu vietā, Sok, es savilktu to vēl ciešāk!

Sokrāts no jauna paberzēja smakru, kaut citkārt viņš nekad nemēdza klaji izrādīt savu nemieru.

-    Visa šī lieta prasa rūpīgu pārlikšanu, viņš izvairīdamies sacīja. Vai atnāksiet rit uz līķa sekciju?

Bobs klusēdams pamāja ar galvu.

-     Apbedīšana pēcpusdienā… Nabaga vecais Džons! Tas tiešām ir dīvainas dzīves dīvains noslēgums. Vai viņam jūs taču tuvāk pazināt viņa apstākļus kā es pieder vēl kāds cits īpašums?

-    Kamdēļ tā domājat? Steins gribēja zināt.

-    Varbūt kāds nams Londonā vai kur citur?

-    Nekad neesmu nekā tamlīdzīga dzirdējis; kaut Džons nemēdza būt sevišķi atklāts pret citiem, tomēr viņš kādreiz būtu par to ieminējies. Kamdēļ jūs tā jautājat?

-Tamdēļ, ka man jāzina, kur lai novietoju Molliju.

-    Saprotu un pilnīgi jums piekrītu, ka viņai jātiek prom no šejienes. Bet tā kā viņas audžutēvam, cik zinu, citu namu nav, tad es labprāt būtu mierā piedāvāt viņai savu namu, bet pats aizbrauktu uz Londonu. Par

nožēlošanu, viņa šo priekšlikumu negrib pieņemt.

-   To viņa arī nevar darīt, Soks piezīmēja.

-    Bet kamdēļ jūs visi trīs nevarētu pārnākt dzīvot pie manis? Ja jūs būtu mierā, Sok, tad ari Mollija vairs nepretotos. Un ja jums nāktos aizbraukt, es ieaicinātu pie sevis vēl kādu vecāku dāmu.

-     Jā, tā gan varētu to lietu iekārtot, Sokrāts piekrita. Es aprunāšos ar Molliju… Vai jums šī meitene ļoti mīļa , Bob?

Šāds neparedzēts jautājums Steinu galīgi samulsināja.

-    Kā… kā jūs to domājat? viņš stomījās.

-    Vai jūs vēlaties viņu apprecēt?

-    Jā. Un pēc īsas pauzes viņš piebilda: Es viņu ļoti mīlu.

-    Un ko viņa par to domā?

-     Viņa nevēlas, Steins atbildēja un pasteidzās novērst sarunu uz citām lietām.

Brīdi vēlāk arī Mollija nosēdās pie viņiem un pastāstīja, kādas darīšanas Džetreju novedušas veļas tirgotavā, kas reizē bija ari vietu apgādāšanas birojs: viņš meklējis vietnieku savam dārzniekam, kuru šorīt atlaidis no darba dzeršanas dēļ.

-    Es pazīstu to cilvēku, Steins sacīja. Viņš reizēm strādāja pie Mendla. Vai viņu nesauc par Graitu, Mollij?

-    Domāju gan, kaut skaidri neatceros.

-    Vai misters Džetrejs bija ļoti uztraukts, kad dabūja zināt, ka jūs tikai laimīgā kārtā izglābusies no uguns?

-    Protams! Viņš izskatījās pavisam izmisis, jo bija domājis, ka es atrfrdos viesnīcā.

-Tā, tā…

Drīz pēc tam vecākais Smits devās uz Heslmeras piestātni sagaidīt divus detektīvus, ko Skotlend-Jards komandēja viņa rīcībā. Kad viņš ap pulksten pieciem salijis atgriezās viesnīcā, viņš neatrada tur ne brāļa, ne

Mollijas. Viņa bija aizgājusi baltā namā uz tēju, un uzticīgais Leksingtons bija to pavadījis.

Sokrāts sevī apmierināts pasmaidīja, kurpretim Bobs Steins, kura klātbūtnē viņš saņēma šo paziņojumu, nemaz nepūlējās slēpt savu neapmierinātību.

-    Jūsu brālītis gan laikam ir no naktstauriņu .sugas, Sok? viņš īgni norūca.

-     Naktsun dienastauriņu, Sokrāts mierīgi atbildējav Un kurp viņš arī nelidotu, viņš vienmēr sasniedz mērķi.

-    Es negribu runāt par viņu ļaunu, bet mani aizskar viss, kas attiecas uz Molliju.

-    Bob, jūs esat nelga, ja savā vecumā vēl nomocāties kādas meitenes dēļ. Ja piecdesmit piecus gadus vecs apprecas ar divdesmit divus gadus vecu, tad jau pēc desmit gadiem viņus šķir vesels gadusimtenis.

Bobs Steins pārvilka ar mēli pār izkaltušajām lūpām.

-     Varbūt jums taisnība, Sok. Viņš gribēja vēl ko piebilst, bet šo nodomu izjauca kalpone, kas ienāca ar paziņojumu, ka dārznieks Graits vēloties runāt ar misteru Smitu, lai pastāstītu tam ko visai svarīgu

-Ielaižat viņu.

-   Bet… viņš nav visai kārtībā, ser, kalpone vilcinājās.

-Tas gan laikam nozīmē, ka viņš iereibis? Nekas, vedat vien iekšā!

Istabā ienāca kāds kalsnējs vīrs ar nepatīkamu, viltīgu skatu. Cepuri rokās burzīdams, viņš palika pie durvīm stāvam, kamēr Sokrāts neuzaicināja to apsēsties.

-     Nu, Grait, kas jums uz sirds?

-     Cik augsta ir slepkavas uzrādītājam apsolītā atlīdzība? Viņa dobjā balss liecināja, ka viņš iedzēris daudz vairāk pār mēru.

-    Nekāda atlīdzība nav tikusi izsolīta, tomēr parasti policija izmaksā piemērotu atalgojumu ikvienam, kas var sniegt kādas vērtīgas ziņas.

-     Labi, Graits norūca Es gribu tādu dabūt, jo zinu, kas to izdarījis.

-     Jūs zināt, kas to izdarījis? Steins iesaucās, pārliekdamies pār galdu.

-    Jā… Kamdēļ gan ne?

-    Un kurš tas būtu? Sokrāts nesatricināmā vienaldzībā jautāja.

>-> Mans saimnieks, misters Džetrejs. Es varu to pierādīt!

Ja Graits bija cerējis ar šo paskaidrojumu sacelt sensāciju, tad viņš nebija vīlies. Steins atplēstu muti atkrita atpakaļ krēslā, un pat Sokrāta acīs iemirdzējās kāda liesmiņa.

-    Tātad jūs varat to pierādīt? viņš atkārtoja.

-    Protams, varu, Graits atbildēja. Katrā ziņā es zinu, kas noticis, un ko viņš runājis. Tas notika pēc tam, kad jaunā dāma bija atnākusi. Es patreiz pieliekamā šķūnītī tīrīju kunga kurpes…

-     Mazliet pavēls laiks šādam darbam, — Sokrāts kritizējoši ieminējās.

-    Patiesībā to gan būtu vajadzējis padarīt jau agrāk, Graits atzinās. Bet pēcpusdienā es satiku "Sarkanā Lauvā" dažus paziņas…

-    Būs jau labi es saprotu. Jūs taču runājat par aizpagājušo nakti?

Graits pamāja ar galvu.

-     Pareizi. Un kā nu es nesu kurpes atpakaļ namā, tā patreiz iet pa durvīm iekšā jaunā dāma, mazliet klibodama kamdēļ, to es nezinu.

Acīmredzot viņam nekas nebija zināms par kurpes nozaudēšanu, un ne Sokrāts, ne Steins neieskatīja par vajadzīgu aizpildīt šo robu viņa zināšanās.

-    Bet man gadījās nelaime. Kalpone bija noslēgusi pagalma durvis, un tā man neatlika nekas cits, kā ar visām kurpēm atgriezties atpakaļ šķūnītī. Un kad nu es to darīju, man garām pagāja saimnieks tik tuvu, ka es būtu varējis uzsist tam uz pleca. Es tomēr to nedarīju, viņš

piebilda, un pats iesmējās par savu joku.

-Turpiniet! Sokrāts viņu skubināja.

-     Šķūnītī man glabājās dažas pudeles alus, un, tās tukšojot, man iekrita prātā, ka būs labāk atgriezties namā, pirms vēl vecais nav pārnācis. Darbistabas logs gandrīz vienmēr stāv vaļā, un es jau daudzkārt esmu izmantojis šo eju. Piegājis pie loga, es ieraudzīju jauno dāmu, mis Templtoni guļam dīvānā ar kādu grāmatu rokā. "Nu, šonakt šis ceļš tev neder! es nodomāju. Būs jānokrācas turpat šķūnītī!"

Viņa vārdu plūdumu pārtrauca stiprs klepus.

-    Kamēr es tur vēl stāvēju, atskanēja šāviens, kuru jaunā dāma gan laikam nebija dzirdējusi, jo viņa turpināja lasīt. Man tas tomēr izlikās aizdomīgi. Meža zagļi? Šādā laikā? Nekā nebūs! Paturēsim tikai acis vaļā! Es ielīdu lauru krūmā, kas aug pie durvīm, un sāku gaidīt. Kādu stundas ceturksni vēlāk iečirkstējās celiņa grants, un tūliņ arī kļuva redzams saimnieks. Viņš bija bāls kā palags un laiku pa laikam rūca pie sevis.

-     Kā tad jūs tumsā varējāt tik skaidri saskatīt viņa seju? Sokrāts pārtrauca viņa stāstu.

-    Virs durvīm ir liels, pusapaļš logs, un vestibilā dega elektrība.

-    Vai varējāt arī sadzirdēt, ko viņš runāja?

-    Un kā vēl! Es skaidri dzirdēju, ka viņš teica: "Beidzot tu nu saņēmi savu algu!", un vēl kaut ko par "kāršanu". Apstājies durvīs, viņš izņēma no kabatas revolveri un ilgi to aplūkoja, pirms noglabāja atpakaļ kabatā. Tas bija veclaiku, vidū atlocams revolveris, ser. Ko viņš pie tam murmināja es nevarēju saprast. Un tad viņš aizslēdza durvis.

-     Labi, Grait, Sokrāts sacīja. Jūs jau tuvākās dienās dzirdēsiet par mani.

Dārznieks izstreipuļoja no istabas, un viņa nevienādie soļi noskanēja koridorā, tad uz ielas akmeņiem.

-    Nu viņš jums rokā, Sok! Steins uzgavilēja.

-    Rokā? Smits smaidīdams atkārtoja. Kā tad viņš man rokā?

-    Nu taču skaidrs, ka Džetrejs ir slepkava!

-    Nē skaidrs tikai tas, ka viņš slepkavību redzējis.

-    Bet revolveris?

-    Graits jau to aprakstīja tas bijis veclaiku fabrikāts un…

-     Vai tad ar to viņš nevarēja Mendlu nošaut? Steins nepacietīgi ieminējās.

-     To gan, Sokrāts piekrita. Bet Mendls nošauts ar trīsdesmit piektā kalibra revolveri, kas nav vidū atliecams… Kas attiecas uz Džetreju, tad es pie pirmās izdevības varbūt jau šovakar pat ņemšu viņu uz zoba, lai viņš izstāsta visu, ko tas tonakt redzējis un dzirdējis pie trim ozoliem.

13.

Skotlend-Jardā ir kāds cilvēks, kas pilnīgi dzīvo pagātnē. Caurām dienām viņš rakņājas vecās avīzēs un jūtas laimīgs, ja tam izdodas atdzīvināt atmiņās kādu sen aizmirstu notikumu. Viņš rūpīgi krāj katru sīkumiņu, katru niecīgāko pierādījumu, kas ticis pret kādu vērsts pirms gadu desmitiem. Šim cilvēkam Sokrāts Smits tajā pēcpusdienā uzrakstīja garu, steidzamu vēstuli, kuru viņš bija gandrīz jau pabeidzis, kad Mollija ar Leksingtonu pārnāca no baltā nama. Viņi bija tik stipri nodarbināti viens ar otru, ka Bobs Steins saīdzis aizgāja mājup, lai nebūtu jāredz viņu smaidošās sejas.

Vēlā pēcpusdienā no Londonas ieradās Džona Mendla notārs, kas pārsteigts paziņoja, ka viņai nu pieder visa manta, ko viņas audžutēvs atstājis. Testaments bija ļoti vecs: tas bija sastādīts tajā gadā, kad Mendls bija apprecējis viņas māti, kuru tas bija iecēlis par savu vienīgo mantinieci. Acīmredzot Mendls nebija iedomājies, ka mantošanas tiesības pēc viņas nāves pārgājušas uz Molliju, jo viņš nebija testamentu atsaucis.

Tā bija svarīga ziņa, jo Džons Mendls bija nomiris kā bagāts cilvēks. Zem četrām acīm notārs nemaz neslēpa Sokrātam, ka šāds iznākums pašam Mendlam nekādā ziņā nebūtu pa prātam, jo viņš nekad nebūtu pieļāvis, ka Mollija manto viņa bagātību.

-     Ko viņš ar savu mantu būtu iesācis nezinu; līdzīgi daudziem citiem, viņš vienmēr vilcinājās ar jaunā testamenta sastādīšanu. Mis Templtone ir aizkustināta no sava audžutēva šķietamās augstsirdības kamdēļ izjaukt viņas skaistos maldus?

Sokrāts viņam pilnīgi piekrita. Un tā Mollija palika pārliecībā, ka milzīgo mantojumu Mendls atstājis tai apzināti. Viņa nezināja, cik karsti šis cilvēks bija ienīdis viņu kā dzīvu atmiņu par savu nodevību pret viņas māti.

Džons Mendls bija izdarījis vislielāko no visām nelietībām: viņš bija viltojis nāves apliecību, lai pārliecinātu nabaga sievieti par viņas vīra nāvi un pierunātu to apprecēties ar sevi…

Pateicoties notāra klātbūtnei, vakariņas ieilga. Kad viņš atsveicinājās, lai nokļūtu uz pēdējo vilcienu, pulkstenis patreiz nosita deviņi. Sokrāts sacīja brālim:

-     Cik žēl, ka jau tik vēls, un es vairs nevaru apmeklēt misteru Džetreju.

-    Kā, Leksingtons pārsteigts iesaucās, vai tad tu gribēji viņu apmeklēt?

-    Jā. Ko tu domā par viņu?

-    Man viņš šķiet ļoti krietns cilvēks.

Cigārus smēķēdami, viņi lēnām pastaigājās viesnīcas priekšā turp un atpakaļ.

-   Es piemirsu tev pasacīt, Leksingtons pēkšņi ieminējas. Augšā ir priekš tevis kāds sūtījums, kas pienāca ar vakara pastu.

-Kur?

-    Es liku to nolikt dzīvojamā istabā.

Sokrāts jau skrēja augšup pa kāpnēm.

Vēstuli viņš atrada uz bufetes. •/

-    Kāds milzīgs sējums, Mollija brīnījās, paceldama acis no grāmatas, ko tā patreiz lasīja.

-    Tā ir labākā Anglijas ģeogrāfijas mācību grāmata, Sokrāts paskaidroja, steigā šķirstīdams lapas.

Mollija piecēlās un, valdīdama žāvas, aizsita savu grāmatu.

-    Vai jūs meklējat kādu noteiktu vietu?

-     Sapņu valsti, kurp visiem bērniem jau laikus jāceļo. Man šķiet, jaunkundze, ka ari jums būtu laiks doties turp.

-    Šoreiz es jums pilnīgi piekrītu, mister Smit.

-   Kādā jaukā dienā jūs sauksiet mani par Soku, viņš norūca, tomēr ne tik klusu, ka viņa nevarētu sadzirdēt.

-    Kamdēļ tā?

-    Vai tu zini kamdēļ, Leks?

Leksingtons nosodoši ielūkojās viņa nevainīgajā sejā.

-     Nepiegriežat viņam nekādu vērību, Mollij! Leks sacīja. Es pavadīšu jūs līdz durvīm.

Labu stundas ceturksni vēlāk viņš atgriezās dzīvojamā istabā.

-    Mēs vēl brītiņu pastaigājāmies ārā.

-Tā jau domāju, Sokrāts sacīja, uzmezdams skatu abām atslēgām, kas gulēja viņa priekšā uz galda. … dīķis, … dīķis…, viņš murmināja.

-    Vai tas ir kāda ciema vārds, Sok?

-          Tā es ceru. Ir vesela rinda vietu nosaukumu, kas saistīti ar mežu, stepi vai purvu, bet neviens nebeidzas ar dīķi. Tātad tai vajaga būt kādai fermai, un vienīgais apvidus, kur fermām dod tik īpatnējus vārdus, ir Devonšīra. Es domāju, ka tas būs "Purvadīķis".

-    Kamdēļ tas tik ļoti tevi interesē?

-    Kamdēļ Džons Mendls tik ļoti pūlējies slēpt šo vārdu, ka pat atslēgu no tā nama glabājis sava rakstāmgalda slepenā atvilknē?

-    Un ko tu domā tagad darīt?

-    Rīt es telegrāfiski pieprasīšu visiem Devonšīras nekustamu īpašumu starpniekiem, vai tur ir kāds Purvadīķis. Ja tur man nelaimēsies, tad pamēģināšu to pašu ar Suseksas mežu. Velns zina, kamdēļ tie ļaudis neapzīmē savas fermas ar kristīgiem vārdiem!… Šodien pietiek. Varbūt nāksi vēl mazliet pastaigāties ar mani? Protams, es gan ari pats atzīstu, ka neesmu nekāds skaistulis un ka mana roka, kuru tu tik reti paņem savējā, ir cieta un tulznaina…

-   Tu sāc krist man uz nerviem ar savām zobgalībām, Sok! Leksingtons viņu pārtrauca.

-    Nāc, mazais pavedēj, aiziesim uz ugunsgrēka vietu; varbūt, ka tur kas labs ienāks mums prātā.

Ātriem soļiem viņi devās ceļā. Lietus bija pārgājis, un mēness gaismā no drupām arvien vēl pacēlās gaisā vieglas baltu dūmu strūkliņas. Vienīgi paviljona kontūras pacēlās pār drūmo postažu.

-    Vai tu nopietni domā, ka Džetrejs ko zina par slepkavību, Sok?

-    Esmu par to pilnīgi pārliecināts, Sokrāts atbildēja.

Leksingtons jutās pārsteigts par brāļa noteikto toni, jo viņš nekā

nezināja ne par Graita apmeklējumu, ne arī par svarīgajiem norādījumiem, ko tas bija sniedzis.

Atstāstījis brālim dārznieka izteicienus, Sokrāts nobeidza ar vārdiem:

-          Man nav nekādu šaubu, ka Džetrejs bijis šīs slepkavības aculiecinieks. Un tas, ko es vakariņu laikā izvilku no Mollijas, pilnīgi apstiprina Graita vārdus. Viņa saka, ka Džetrejs atstājis namu, lai mēģinātu atrast to vīrieti, kurš Molliju tik ļoti nobiedējis. Viņa pa to laiku gulējusi dīvānā un dzirdējusi arī Graita soļus aiz loga.

-    Bet ne šāvienu?

-    Nē, to ne. Bet tas viegli saprotams: logs iziet uz ziemeļiem, kurpretim šāviena troksnis nācis no dienvidaustrumiem. Bez tam…

Kā sastinguši brāļi palika stāvam.

Šāviens, kas spalgi izskanēja nakts klusumā, bija licis viņu kājām apstāties.

' Revolvera šāviens! Leksingtons čukstēja, jusdams, ka sirds tam sāk straujāk sist.

-    Nē, sprādziena skaņa nešaubīgi norāda, ka tā ir automātiska pistole, Sokrāts paskaidroja. Un skaņa nāca tieši no triju ozolu puses.

Viņš izņēma no kabatas laterniņu un ļāva gaismai slīdēt gar žogu.

-   Te ir taciņa. Nu tikai aukstas asinis, Leks! Un, lai ko tu arī nedarītu -nestāvi mana šāviena virzienā!

Kā uz burvja mājienu, viņa labajā rokā pamirdzēja revolveris. Skriešus viņš devās uz priekšu, bet, nonācis līdz krūmiem, sāka iet lēnāk; kad pret zilo debesi jau kļuva redzami ozolu varenie zari, viņš mirkli palika stāvam. Visapkārt valdīja dziļš klusums. Apgaismodams ceļu ar kabatas laterniņu, viņš uzmanīgi virzījās tālāk.

-    Mans Dievs! viņš pēkšņi iesaucās.

Šos pašus vārdus viņš jau reiz bija izrunājis šajā vietā, un arī toreiz tos bija izvilinājis, tāds pat apstāklis kā tagad. Zem ozola, plaši ieplestām rokām uz sejas zemē gulēja kāds cilvēks. No galvas viņam plūda tumšu asiņu straumīte.

-    Džetrejs! Sokrāts pārsteigts iesaucās, noliekdamies pār nekustīgo ķermeni un pagriezdams to uz muguras.

Un pēkšņi turpat, viņam pie ausīm atskanēja ārprātīgi, asinis stindzinoši smiekli, kas lika Leksingtonam šausmās nodrebēt. Sokrāta laternas gaisma zibeņa ātrumā pavērsās uz to pusi; tomēr neviens nebija redzams.

-    Nākat ārā, vai es šaušu! Sokrāts pavēlēja.

-Žžž!

Lode paskrēja garām viņa galvai tikai pirksta platuma attālumā. Bet viņš bija saskatījis stobra uguntiņu, un viņa smagais revolveris divas reizes no vietas ierēcās. Nobrakšķēja zari un no jauna iestājās pilnīgs klusums.

Abi brāļi skriešus devās biezoknī, pārmeklēja to krustām un šķērsām velti: noziedznieks bija pazudis!

Stundas ceturksni bez panākumiem ložņājuši caur krūmājiem, viņi beidzot atgriezās pie trim ozoliem. Bet tur viņus sagaidīja šīvakara vislielākais pārsteigums:

Teodora Kinesa Vorda-Džetreja līķis bija pazudis!

14.

-     Kāda laime, ka viņa nezina, ka tas ir viņas tēvs! Sokrāts piezīmēja pēc sāpīgas sarunas ar Molliju Templtoni.

-    Steins taču neatklās to viņai? Leksingtons norūpējies ieminējās.

-    Lai caur to vēl palielinātu viņas bēdas? O, nē!

-    Vai Džetreja kalpotāji nekā nezināja pasacīt, kas varētu kaut cik noskaidrot šo lietu?

Sokrāts atkratīja galvu.

-    Viņš sēdējis savā darbistabā, tad piecēlies un, ne vārda neteicis, izgājis. Tas ir viss, ko viņi zina, un pēc tam tie nav viņu vairs redzējuši.

-    Vai logs atkal bijis vaļā?

-Jā.

-     Tad taču iespējams, ka kāds sarunājies ar viņu un kaut kā pierunājis iziet.

-    Tas ir nevien iespējams, bet pat neapšaubāms, Sokrāts atbildēja. Džetrejs ticis izvilināts; tomēr viņš neko labu nav nojautis, jo zemē mēs atradām viņa revolveri ar sešām patronām un uzvilktu gaili, kas nepārprotami liecina, ka viņš to turējis rokā šaušanas gatavībā.

-    Bet kur palicis līķis? Leksingtons domīgi sacīja. Visa ieleja taču tika pārmeklēta, bet nekur nav atrastas ne vismazākās pēdas.

Sokrāts jau simtiem reižu bija uzstādījis sev to pašu jautājumu.

-    Slepkavam droši vien bijuši līdzdalībnieki, viņš atbildēja. Un tas galīgi apgāž manu teoriju! Viņš nošāva Mendlu, mēģināja noslepkavot Bobu Steinu un aizraidīja uz viņpasauli Džetreju kurš nu būs nākošais? '

Leksingtons nemierīgi sakustējās savā krēslā.

-     Kāda šausmīga doma, Sok, tikai daži milimetri un tā būtu bijusi tava pēdējā nakts!

-    Tev taisnība, Sokrāts piekrita. Nu tikai atliek vēl jautājums: vai ari Mollijas dzīvība ir apdraudēta? Es tomēr negribu tam ticēt.

Leksingtons pietrūkās kājās un spēcīgi sapurināja brāli aiz pleca.

-    Vai ar to gribi aizrādit, ka slepkava varbūt vajā arī viņu?

-    Nevaru apgalvot, ka ieskatu to par galīgi izslēgtu. Tas atkarājas no tā, vai… Viņš aprava teikumu.

-    Kāds nejauks ieradums nekad neizrunāt līdz galam! Leksingtons dusmojās. No kā tas atkarājas?

-    Ak, nekas tā tikai mana ideja, Sokrāts izvairījās.

Tomēr tā nebija patiesība, jo šī ideja viņa smadzenēs jau bija nokristalizējusies par pārlifccību. Vienīgi "Purvadīķis" vēl prasīja noskaidrošanu, un ka tas tiešām ir "Purvadīķis" to dabūja zināt vēl

lajā pašā dienā.

"Neapdzīvota ferma uz Ņuton-Eibotas ceļa trīs jūdžu atstatumā no Ašbertonas. īpašnieks kāds francūzis, kas pats to neapdzīvo. Fermu viņš pirms divdesmit gadiem nopircis no firmas "Heigents un Džordžs" par sešsimt trīsdesmit mārciņām."

-    To es saucu par lietišķu, izsmeļošu izziņu! Sokrāts uzteica un, pievērsies brālim, kas patreiz ienāca istabā, jautāja: Kas noticis, Leks? Es dzirdēju lejā uztrauktas balsis.

-    Graits apcietināts, jo vakar piedraudējis Džetrejam atriebties.

-     Tas ir viegli izskaidrojams: viņš cerēja, ka viņa liecība novedīs Džetreju cietumā. Nabaga Džetrejs! Es vēlētos, kaut labāk būtu to apcietinājis. Ja es būtu paklausījis Boba Steina padomam, tad nabaga velns vēl šodien būtu dzīvs un vesels.

Leksingtonu nomāca citas rūpes, kas to uztrauca vairāk par Graita neveiksmi un pat par Džetreja traģisko likteni.

-    Vai tu tiešām domā, ka Mollijai draud kādas briesmas?

-     Pie vislabākās gribas nevaru tev nekā noteikta atbildēt. Vai tu gribētu gluži vaļsirdīgi atbildēt man uz vienu jautājumu, Leks?

-    Lūdzu.

-    Vai tu mīli Molliju Templtoni?

-    Jā, ļoti.

-    Vai esi viņai to jau teicis?

-     Nē, vēl ne, bet pie pirmās izdevības es to darīšu. Patreiz būtu neprāts stāstīt viņai par manu mīlu, kad viņa tik ļoti skumst par sava labākā drauga pazušanu.

-    Un ko viņa jūt pret tevi?

-    Man šķiet, ka arī es viņai patīku.

-    PatīcCpatīc… Vai viņa tevi mīl?

-     Es būtu iedomīgs nelga, ja ņemtos to apgalvot. Tomēr liekas, ka viņa zina, kas ar mani notiek, Leksingtons atbildēja.

-     Vairāk nekā arī nevajaga! Ja sieviete zina, ka kāds vīrietis viņu mīl, un ja viņa tomēr turpina ar to draudzēties vari būt pārliecināts, ka ari viņa to mīl.

-    O, vai tiešām tas tā ir?

Sokrāts mazliet pasmaidīja, kaut viņš patreiz bija ļoti nopietnā noskaņojumā.

-     Es negribu tevi mācīt, kā sieviete izturās, ja tā mīl; par to vari sakrāt pats savus turpmākos piedzīvojumus, Leks, viņš maigi paspieda brālim roku, tu esi manas ģimenes sākums un gals, un tamdēļ mani visai interesē šis gadījums, kurš…

-     Kurš? Leksingtons apjautājās, kad atkal iestājās parastais pārtraukums.

-     Kurš varbūt ienesīs pilnīgu apvērsumu manā mājturībā, Soks nobeidza.

Tomēr Leks juta, ka viņš bija gribējis sacīt kaut ko citu. Un pēkšņi viņu pārņēma īgnums.

-    Tu taču neesi iedomājies, ka Mollijai varētu būt kas zināms par šo slepkavību?

-    To gan nē… Sokrāts atbildēja; tomēr viņš vilcinājās mazliet par ilgu, un viņa brālis pārprata šo pauzi.

-   Tātad pēc tavām domām viņa zina… /

-Ej, manu zēn, un esi mīļš pret viņu! Sokrāts viņu pārtrauca. Vai pēcpusdienā nāksi līdzi uz līķa sekciju?

-     Tev gan nāksies iet vienam, Sok, vai varbūt tu rēķinies ar iespējamību, ka ceļā varētu uz tevi šaut?

-    Maz ticams. Bez tam man līdzi būs arī Bobs Steins. Tātad tu ar

mierīgu sirdsapziņu vari palikt mājas un pakavēt viņai laiku…

* * *

Līķa sekcija bija tikai vienkārša formalitāte, un lēmuma pasludināšana, kā jau Sokrāts bija sagaidījis, tika atlikta.

-     Mēs nekā labāka nevaram izdarīt, mister Smit, viens no augstākiem Skotlend-Jarda ierēdņiem, kas bija komandēts kā šīs iestādes pārstāvis, sacīja, kā atstāt arī lietas turpmāko izmeklēšanu jūsu rokās. Formas dēļ mums, protams, jāsūta šurp kāds no mūsu darbiniekiem, kas tad arī oficiāli skaitīsies par izmeklēšanas vadītāju; tomēr mēs gādāsim, lai tas jūs ar savu iejaukšanos netraucētu.

Sokrāts īsos vārdos atstāstīja viņam pēdējo notikumu.

-    Vai domājat, ka tas būtu kāda ārprātīgā darbs? ierēdnis jautāja.

-    Iespējams tas ir; tomēr no otras puses šie smiekli varēja būt ari tikai veikls manevrs. Ārprātīgi, velnišķi smiekli var atstāt iespaidu pat uz visaukstasinīgākā cilvēka nerviem un likt viņa rokai nodrebēt. Tikai, slepkavam par nelaimi, mans pulss no viņa smiekliem nemaz nesāka sist straujāk.

-    Jūs esat pasakains cilvēks, mister Smit! Cik žēl, ka jūs nepalikāt pie mums.

-    Ja es būtu to darījis, tad šodien es būtu kāds pilnīgi nevajadzīgs Skotlend-Jarda direktors, Sokrāts atbildēja, bet tūliņ arī pasteidzās atvainoties, jo viņa pavadonis taisni ieņēma šādu posteni.

-    Mendla nāves lietā ir daži blakusapstākļi, kurus es nesaprotu, ierēdnis atsāka. Kamdēļ viņa kabatā bijuši rokudzelži? Ko viņš gribējis ar tiem saistīt?

-Debesis to lai zina!

-    Vai ugunsgrēkā jūs cietāt lielus zaudējumus, mister Smit?

-           Nē. Visa mana bagāža sastāvēja no vienas ceļasomas. Turpretim mis Templtone pazaudēja visas savas personīgās mantas, atskaitot savu dienasgrāmatu, ko tā bija glabājusi gultā zem spilvena. Jādomā, ka viņa, līdzīgi citām jaunām meitenēm, uzticējusi šai grāmatai visas savas slepenākās un svētākās domas.

Skotlend-Jarda direktors iesmējās un atsveicinādamies sniedza viņam roku.

Kad Sokrāts vakarā pēc Boba Steina aiziešanas atstāstīja šo sarunu, viņš sāka uzvilkt Molliju uz zoba.

-     Es tonakt neredzēju nevienas dienasgrāmatas, Leksingtons pārsteigts atzinās, kamēr meitene pietvīkusi uzmeta Sokrātam nosodošu skatu.

-    Mister Smit, jūs esat ļauns cilvēks, ja stāstījāt par to direktoram. Ne slepenākās, ne arī svētākās domas es neuzticu savai dienasgrāmatai -jau tamdēļ vien, ka man tādas nemaz nav.

Sokrāts viltīgi pamirkšķināja acīm.

-     Ja man gadās redzēt jaunu dāmu, kas spiež pie krūtīm mazu, biezu, noslēdzamu grāmatiņu es tūliņ nojaušu tajā sirdslietas un atzīšanās, kas tādam sirmgalvim kā man sniedz atspirdzinājumu un jaunus spēkus.

Pamazām viņa atzinās, ka kopš gadiem tiešām vedusi dienasgrāmatas, kas visas sadegušas, atskaitot vienu, kuru tā pamostoties gluži mehāniski paņēmusi rokās.

-    Kamdēļ tu kaitināji viņu ar dienasgrāmatu? Leksingtons jautāja, kolīdz viņi bija palikuši vieni.

-    Un kamdēļ gan es nevarētu kādu ar kaut ko paķircināt? Sokrāts atbildēja ar pretjautājumu.

-    Vai domā, ka tajā grāmatā kaut kas…

-    Nu? Sokrāts viņu paskubināja.

-     …rakstīts par Mendlu, vai par Džetreju? Varbūt kādas piezīmes,

kas varētu kļūt Mollijai bīstamas?

-Tas viegli var gadīties.

-    Bet viņa taču pastāstīja mums visu, ko vien zināja par tiem abiem!

-    Es jau ari tikai teicu, ka tas var gadīties, Sokrāts mierīgi aizrādīja, paņemdams avīzi.

Bridi vēlāk Leksingtons ar Molliju izgāja pastaigāt. Šī pastaigāšanās viņiem jau bija kļuvusi par ieradumu, un ar katru reizi tā ievilkās ilgāk un ilgāk.

-   Jūs taču neļaunojaties uz manu brāli par viņa ķircināšanos? Leks iesāka.

-    Protams, nē! Viņš ir ļoti mīļš cilvēks!

-    Es jau baiļojos, ka jūs nevarēsiet viņu paciest.

Viņa klusu iesmējās.

-     Vai tad tik grūti nākas izprast, vai kāds cilvēks man patīk, vai nepatīk?

Leks saņēma visu drosmi.

-    Vai tad arī es jums mazliet patīku?

-   Jūs? Ja viņa nebija pārsteigta, tad viņas balss tomēr skanēja visai dabīgi. Protams jūs taču to zināt, Leksington!

Un pēkšņi viņš turēja to savās rokās.

Leksingtonam tas bija neaizmirstams brīdis. Sabijies pats no savas pārdrošības, viņš sajuta vēlēšanos aizbēgt; tomēr rokas, kas bija apskāvušas viņa kaklu, vairs nelaida to vaļā.

-     Mana svētība lai jūs pavada! Sokrāts, kurš gluži neviļus bija kļuvis par šīs ainas sajūsminātu skatītāju, nomurmināja. Abi jaunieši savai izšķirošai sarunai bija izvēlējušies kāda pakalniņa virsotni, kur viņu stāvi spilgti atšķīrās pret debess tumšo sārtumu.

Pagāja vairāk kā stunda, pirms tas izdzirda viņu balsis dzīvojamās istabas durvju priekšā. Un mirkli vēlāk Leksingtons viens pats ienāca

istabā pietvīcis, laimē starojošs, mākoņos klīstošs.

Nosēdies pie galda brālim pretīm, viņš uzlūkoja to mirdzošu skatu.

-    Sok, vecā būda, man tev kas sakāms, viņš svinīgi iesāka.

-    Tu esi saderinājies ar Molliju. Sokrāts viņam piepalīdzēja.

-    Kā… kā tu to zini? Leks pārsteigts iesaucās.

-    Es jūs redzēju. Tā bija skaista aina, kas lika man atcerēties manu zudušo pagātni.

-    Tu mūs redzēji?

-    Protams. Jūs bijāt nostājušies pašā pakalna virsotnē, tā ka es gandrīz domāju, ka darāt to ar nolūku.

Leksingtona seja pastiepās garāka. * Mans dievs, ja Mollija to zinātu!…

-    Mollija nedabūs to zināt, un bez tam tas nav nekāds neikdienišķs notikums, vecākais brālis viņu pārtrauca. Bet tad viņš kjuva nopietns un domīgs.

-    Vai jūs savu saderināšanos paturēsiet slepenībā?

-    Jā. Mollijai šķiet, ka būtu neveikli izsludināt to tik drīzi pēc viņas audžutēva nāves.

Sūkdams savu cigāru, Sokrāts piekrītoši pamāja ar galvu.

-    Ir arī vēl otrs iemesls. Rīt mēs pārkravājamies uz Princenhofu, un mazliet taču jums jāpietaupa arī Boba Steina jūtas.

-     Vai mēs labāk nevarētu palikt tepat viesnīcā? Leksingtons nedroši ieminējās.

-     Tas nozīmētu klaji apvainot Bobu Steinu, ja mēs noraidītu viņa atkārtoto ieaicinājumu jo vairāk tamdēļ, ka līdz lietas noskaidrošanai mēs tikpat esam spiesti palikt šajā apvidū. So laiciņu tev vēl jāpaciešas, Leks. Kolīdz būsim atgriezušies Londonā, jums nebūs vairs nekāda iemesla vēl ilgāk vilcināties ar kāzām.

-    Vai Mollija zina par rītdienas pārkravāšanos? Leksingtons jautāja.

Sokrāts pamāja ar galvu.

-    Dīvaini, ka viņa nav man ieminējusies par to.

-    Varbūt tas tamdēļ, ka viņa piešķir šai lietai mazāku nozīmi kā tu, Sokrāts viegli pasmaidīja. Esi saprātīgs» Leks; Mēs, taču taisām visai ienesīgu maiņu, jo Princenhofa ir ļoti jauks stūrītis.

Kad Leksingtons vēlāk, iedams savā istabā, uz mirkli apstājās pie Mollijas durvīm, viņš pabāza zem tām biezu vēstuli. Gan nebija nekāda sevišķa iemesla rakstīt šo garo vēstuli ar savas mīlas apliecinājumiem, jo tik īsā laiciņā tā taču nevarēja būt atdzisusi; bet iemīlējušos kalendārā minūtes vienmēr tiek skaitītas par gadu simteņiem….

Jaunā dāma, kas patreiz bija rakstījusi savā dienasgrāmatā, nepacietīgi atplēsa vēstuli un kvēlojošiem vaigiem izlasīja to; tad rūpīgi salocīja un noglabāja zem spilvena. Pēc tam viņa no jauna nosēdās pie galda, lai svarīgā notikuma aprakstam pievienotu vēl kādu rindiņu.

To paveikusi, viņa atgūlās; tomēr miegs nenāca. Beidzot viņa iegrima vieglā snaudā, cauri sapņiem dzirdēja baznīcas pulksteni nositam vienu.

Pēkšņi viņa atvēra acis un uztrūkās gultā sēdus. Pie rakstāmgalda viņa ieraudzīja kādu tumšu slāvu, kas šķita elektriskas laternas gaismā ko meklējam.

-    Kas tur ir? viņa iesaucās.

-    Ne vārda, ja dzīvība jums dārga!

Šņācoši čukstoša balss un laternas gaismā revolvera stobra mirdzums.

Tomēr viņa iedrošinājās čukstoši jautāt:

-Kojūs vēlaties?

Iebrucējs neatbildēja. Viņa seju Mollija nevarēja saskatīt, jo tās lejasdaļa bija apsieta ar zila zīda kabatas lakatiņu, bet viņas virspusi aizsedza dziļi pierē uzbāzta golfa cepure.

Kluss "ā!" liecināja, ka nepazīstamais atradis meklēto. Ar kreiso roku viņš kaut ko paņēma no rakstāmgalda un iebāza to kabatā, kamēr otra roka arvien vēl turēja pret meiteni vērstu revolveri. Laternas gaisma pēkšņi nodzisa. Mollija dzirdēja, kā svešais taustījās uz durvju pusi.

-    Desmit minūtes es stāvēšu aiz durvīm; ja jūs kliegsiet…

Viņš nepabeidza teikumu, bet draudi, kas skanēja viņa balsī, panāca cerēto iespaidu.

Durvis klusu aizvērās aiz viņa.

Kā gan viņš bija iekļuvis?… Viņa noteikti atcerējās, ka bija durvis noslēgusi.

Vai tur neiečikstējās kāpņu dēļi?… Minūtes viņai šķita kā vesela mūžība. Beidzot viņa vairs nespēja paciest šādu nezināšanu. Izlēkusi no gultas un uzmetusi plecos mēteli, viņa izskrēja koridorā un pieklauvēja pie vecākā Smita durvīm.

-    Kas tur ir? Sokrāta balss tūliņ atsaucās.

-Mollija.

Istabā iedegās gaisma, un nākamā acumirklī Sokrāts rītasvārkos atvēra durvis.

-    Kas noticis?

Paķēris no naktsgaldiņa revolveri, viņš steigā noskrēja lejā. Kad viņš piecas minūtes vēlāk atgriezās, meitene dabūja zināt, ka'ārdurvis stāvējušas vaļā, bet neviens cilvēks nebijis redzams.

~ Un nu es gribu ielūkoties jūsu istabā, viņš sacīja, ļaudams gaismai krist uz viņas durvju ārpusi.

Atslēgas gals rēgojās ārā no cauruma.

-   Te mums ir pierādījums, kā tas puisis iekļuvis jūsu istabā. Šīs vec• laiku atslēgas viegli ļaujas apgriezties no ārpuses, ja vien ir pietiekoši stipras kniebles. Vai jums kas nozagts?

-          Neesmu vēl apskatījusi, Mollija atbildēja, pieiedama pie rakstāmgalda. Un pēkšņi viņas sejā sāka mainīties tumšs sārtums ar nāves bālumu.

-    Ak, dievs! Mana dienasgrāmata ir prom!…

15.

-     Šī viesnīca nav nekāds drošais cietoksnis, Sokrāts otrā rītā pie brokastīm ziņoja. Te ir vismaz sešas vietas, pa kurām bez kādām pūlēm var iekļūt namā. Tajā ziņā es jūtos laimīgs, ka šodien varam pāriet dzīvot Princenhofā.

-    Kamdēļ tu naktī nepasauci mani? Leksingtons pārmetoši sacīja.

-     Man izdevās nomierināt mis Templtoni arī bez tavas palīdzības. Un es tiešām nezinu, kādu gan citu labumu tu būtu varējis atnest vai nav tiesa, Mollij?.

Meitene mēmi lūkojās savā šķīvī.

-     Bet priekš kam tai bandai vajadzīga tava dienasgrāmata? Leksingtoas uztraucās. Vai tur bija rakstīts kas ļoti svarīgs?

-     Priekš manis ļoti, ļoti svarīgs! Mollija uzsvēra. Ak, mister Smit, es varētu aiz kauna vai zemē ielīst, iedomājoties, ka tagad to kāds lasa!

Viņa bija tik ļoti satriekta un noskumusi, ka Sokrāts pat nemēģināja uzjautrināt to ar kādu asprātību jo vairāk vēl tamdēļ, ka arī pats nejutās visai labā omā.

-     Vai tur bija kādas atzīmes par misteru Mendlu? viņš nopietni apjautājās.

-    Jā, pēdējā laikā es bieži rakstīju par viņu un vēl biežāk par misteru Džetreju.

-    Un ko jūs rakstījāt par Mendlu?

-           Nu, vispārīgi par viņa ierašām, par viņa dzīvesveidu, par to, kā viņš pavada dienu… Dzīve šeit bija tik vienmuļa un tukša, ka es lūkoju īsināt sev laiku, atzīmējot dienasgrāmatā savus novērojumus par citiem. Tā, piemēram, es aprakstīju mana audžutēva dīvainās tieksmes, kad tas siltās vasaras dienās, paņēmis līdzi rakstāmos piederumus, līdz vēlam vakaram mīlēja nosēdēt mazajā paviljonā, pie kam neviens nedrīkstēja viņu tur traucēt. Ēdienu viņam tur pienesa Tims, bet arī tas drīkstēja tuvoties paviljonam vienīgi tajās reizēs, kad audžutēvs bija viņam zvanījis. Šim nolūkam paviljons bija savienots ar virtuvi ar elektrisku zvanu.

-    Es redzēju zvanu, Sokrāts piezīmēja.

-    Tādā gadījumā jūs laikam būsiet redzējis arī paviljona marmora galdu, kā arī troņveidīgo sēdekli, kas ir ļoti dārgs itāļu izstrādājums, un kuru audžutēvs uzskatīja par sevišķi vērtīgu… Vispār sakot, dienasgrāmatā nav ne vārda par viņu, ko zaglim nezinātu pateikt ikviens no kalpotājiem.

-Dīvaini, dīvaini! Sokrāts nomurmināja.

Neteicis vairāk ne vārda, viņš piecēlās no galda un devās tieši uz "Meža mieru", no kura bija atlikušas tikai dažas apkvēpušas mūra sienas un apdeguši koka gabali.

Paviljons atradās dārza augstākajā vietā, un no tā atklājās skats uz Goldamingas ceļu. Celts no balta akmens un bagātīgi izgreznots, tas atstāja gandrīz klasisku iespaidu. Lielie logi atklāja plašu izredzi uz visām pusēm. Tas, ko Mollija bija apzīmējusi par troni, pilnīgi pelnīja šo nosaukumu: marmora sēdeklis ar augstu atzveltni, kurš bija novietots uz liela, acīmredzot, masīva marmora bluķa.

Visai šai telpai piemita kas cēls un svinīgs, un šķita pilnīgi saprotams, ka cilvēks, kam bija tik daudz brīva laika, bija izvēlējies to par savu iemīļoto uzturēšanās vietu.

Kad Sokrāts atgriezās viesnīcā, jaunais pāris arvien vēl sēdēja pie

brokastu galda.

-     Neaizmirstiet sakravāties, viņš atgādināja. Pulksten vienpadsmitos Steins atsūtīs vāģi.

Meitenes sejai pārslīdēja ēna.

-    Vai jums dzīve Princenhofā nav pa prātam, Mollij?

-     Visai sajūsmināta es par to gan neesmu, viņa atzinās. Kaut misters Steins arvien ir laipns un korekts, tomēr taisni tagad, viņa uzmeta zīmīgu skatu Leksingtonam, es nevēlos dzīvot zem viena jumta ar viņu.

Sokrāts pilnīgi saprata viņas jūtas, tomēr daži apstākļi viņu spieda izdarīt šo dzīvokļu maiņu, jo tā varēja nākt vienīgi par labu viņa darba sekmēm.Viņam bija vajadzīgs privāts nams, kur tas nenovērots varētu iet un nākt, kā arī netraucēts lietot telefonu. Bez tam Steinam bija divi auto kas zina, vai arī tie kādu dienu nevarēs noderēt!

Taisni noteiktā laikā ieradās Princenhofas īpašnieks un bija ne mazumu pārsteigts un nobijies, kad dabūja zināt pagājušās nakts notikumu.

-    Jo ātrāk jūs tiekat prom no šejienes jo labāk! viņš uztraucās. Tim, sakraujiet bagāžu!

Mollija bija paturējusi pie sevis visus sava audžutēva kalpotājus, un tas apstāklis, ka Bobs Steins savu ieaicinājumu bija attiecinājis arī uz tiem, lielā mērā palīdzēja viņai izšķirties par viņa priekšlikuma pieņemšanu.

Kamēr Tims vēl krāva limuzīnā viņu mantas, jaunā meitene ar Leksingtonu jau kājām devās ceļā.

-    Vai arī mēs neiesim kājām, Sok? Steins jautāja, uzmesdams jauniešiem drūmu skatu, tā ka Sokrāts pat sajuta ko līdzīgu līdzcietībai pret viņu. Kas jauns dzirdams par Džetreju?

-    Nekas, un neticu arī, ka mums nāksies par viņu ko dzirdēt. Dīvaini,

kā gan viņi tik ātri varējuši to aiznest?

-    Varbūt viņš aizgājis pats savām kājām, Bobs Steins ieminējās.

-    Tas ir iespējams, tomēr man palika tāds iespaids, ka viņš, ja arī nebija beigts, tad vismaz smagi ievainots.

-     Un tomēr mēs, neraugoties uz rūpīgo meklēšanu, neatradām uz taciņas ne pilītes asiņu. Gadījumā, ja lode viņu tikai apdullinājusi, viņš varēja atgūt samaņu un pats saviem spēkiem aizvilkties mājup.

-    Par to grūti ko noteiktu spriest, Sokrāts piezīmēja. Dažā ziņā Džetreja nozušana ir daudz mīklaināka par Džona Mendla noslepkavošanu, par ugunsgrēka izcelšanos, vai par iebrukumu Mollijas guļamistabā.

Viņi bija nogriezušies pa taciņu, kas veda uz trim ozoliem;nonākuši zem liktenīgā zara, viņi it kā uz iepriekšēju vienošanos reizē apstājās.

-    Vai esat kādreiz mēģinājis noziegumu rekonstruēt? Steins jautāja.

-     Kopš pirmās nakts vairs ne. Protams, es zinu, ka Mendls pats uzrāpies kokā.

-    Kā? Ar visu savu reimatismu?

-    Par viņa reimatismu es nekā noteikta nezinu, Sokrāts mierīgi atbildēja. Uzrāpies kokā, es vispirms aplūkoju viņa zābakus. Tie bija stipri nonagloti zābaki, un naglu starpās bija ieķērušās koka mizas drusciņas, kas mikroskopiskā aplūkošanā izrādījās par ozola mizu.

-    Bet kur tad gadījusies virve, kas bija aptinusies ap viņa ķermeni?

-   Ar tādām pašām tiesībām jūs varētu man jautāt, kādā ceļā Džetrejs ieguvis Džona Mendla revolveri!

Steina skals bezgalīgā izbrīnā urbās viņam sejā.

-    Mendla revolveri?

-    Protams. Jūs taču atcerēsieties, ka Džetreja revolveri mēs atradām notikuma vietā ar uzvilktu gaili, kas liecina par šaubām un neuzticību, ar kādu viņš nācis uz šo satikšanos. Pēc Tima liecības, šis pats revolvcris senāk atradies Mendla darbistabā, un bez tam mums izdevās atrast ieroču tirgotāju, kas šo revolveri Mendlam pārdevis. Pēc manas teorijas, Džetrejs slepkavības nakti atradis revolveri zemē, kur tas, varbūt, bija izkritits Mendlam no kabatas. Pēc Graita izteicieniem, Džetrejs tonakt, atgriežoties no ielejas, labu brīdi pakavējies nama durvīs, lai vērīgi aplūkotu kādu revolveri, ko tas izņēmis no kabatas.

-     Hm! Steins domīgi piezīmēja. Viņš aplūkojis viņu tik vērīgi tādēļ, ka tas bijis tam svešs, jo viņš to nupat bija ieguvis.

-     Pareizi! Starp citu, es noskaidroju arī, kādā kārtā džentlmenis ar ārprātīgā smiekliem varēja mums nozust: dienasgaismā šī šaurā taciņa, kas iziet uz ceļa, viegli saskatāma. Ja es tūliņ būtu sūtījis brāli priekšā uz ceļa, tad viņš droši vien būtu to puisi redzējis, kad tas iznāca no biezokņa.

• Sarežģīta lieta sasodīti sarežģīta! Steins nopūlās.

Lēnām soļodami, viņi bija nonākuši pie baltā nama vārtiem, kad Sokrāts vērsa sava pavadoņa uzmanību uz kādu sievieti, kas pa grantēto celiņu skrēja pretī viņiem, mādama rokām.

-     Ja nemaldos, tā ir Džetreja saimniecībās vadītāja, viņš piezīmēja, apstādamies un nogaidīdams, kamēr sieviete gandrīz bez elpas pieskrēja viņiem klāt.

-    Es pa logu ieraudzīju kungus nākam, viņa aizelsusies izdvesa.

-    Nu, nu? Kas noticis? Vai misters Džetrejs atradies?

-     Nē, ser. Bet, namu uzpošot, es atradu dažas dīvainas lietas, ko gribu jums parādīt. Jūs taču esat no kriminālpolicijas?

Pamājis ar galvu, Sokrāts sekoja kuplajai dāmai namā, kur tā ar dramatisku žestu atvēra mazgājamās istabas durvis.

-    Lūk! Viņa norādīja ar pirkstu uz krēslu, uz kura bija nolikti divi kabatas lakatiņi, kas bija tā nosmērēti, ka tos grūti nācās pazīt.

-    Kur jūs atradāt viņus?

-     Zem vannas. Un es noteikti zinu, ka pagājušā nedēļā viņu tur nebija, jo es pati uzraudzīju mazgājamās istabas uzpošanu. Misters Džetrejs tajā ziņā bija ļoti stingrs.

-    Asinstraipi, Sokrāts piezīmēja, pasniegdams vienu no lakatiņiem Steinam.

-    Bet tas vēl nav viss, sieviete lepni turpināja. Es daudz domāju par šo lietu, un beidzot man iekrita prātā mistera Džetreja mājas aptiekas skapītis, kas atrodas tepat mazgājamā istabā.

* Viņa atvēra kāda balti lakota sienasskapīša durtiņas, aiz kurām kļuva redzama vesela rinda dažādu pudelīšu, kā ari vesela kaudze pārsienamo.

-    Kāds ir bijis pie skapīša, kopš es pēdējo reizi to atvēru. Un tad, viņa norādīja uz kādu asiņainu pirksta nospiedumu, ko jūs teiksiet par šo?

Uzmanīgi izņēmis pārsienāmo kaudzi, Sokrāts atrada aiz tās vaļā atstātu joda pudelīti, no kuras daži pilieni bija nopilējuši uz plauktiņa.

-     Pēc šī atklājuma es pamatīgi pārmeklēju katru kaktiņu, misis Hovarda svarīgi turpināja, un nācu pie slēdziena, ka kāds zem vannas krāna izmazgājis asiņojošu ievainojumu.

Neliels, tumšs traips vannas baltajā emaljā šķita apstiprinām viņas vārdu patiesību.

-     Jums vajadzētu kļūt par detektīvu, misis Hovarda, Sokrāts jokoja un, pievērsies Steinam, turpināja: Spriežot pēc visa, jānāk pie atziņas, ka Džetrejs pēc uzbrukuma tiešām atgriezies šurp apkopt savus ievainojumus. Bet kamdēļ viņš nttv šeit palicis? Kāds gan viņam varēja būt iemesls nozust?

-    Kad gan misters Džetrejs varēja šeit būt, misis Hovarda? Steins apjautājās.

-     Par to es nekā nezinu teikt. Mēs visi parastā laikā nolikāmies

gulēt, un mums nebija ne jausmas, ka misteram Džetrejam gadījies kas ļauns, kamēr pulksten trijos mūs neuzmodināja policija. ' Parādiet man tagad viņa guļamistabu, Sokrāts sacīja, vēlreiz pārlaidis telpai vērīgu skatu.

Misters Džetrejs -i kā viņa saimniecības vadītāja stāstīja bija ļoti kārtīgs, gandrīz pedantisks cilvēks, kas savas drēbes un veļu vienmēr pats uzturēja kārtībā.

-    Vispirms aplūkosim viņa uzvalkus, Sokrāts sacīja, apstādamies dziļa drēbju skapja priekšā.

Jau otrais uzvalks, ko viņš izņēma no skapja, izkliedēja pēdējās šaubas par Džetreja likteni. Tie bija tumši medību svārki, kuru kreisais plecs likās neparasti stīvs.

Sokrāts piegāja pie loga.

-     Šie svārki viņam bijuši mugurā uzbrukuma brīdī, viņš paskaidroja. Kreisais plecs ir gluži stīvs no sakaltušām asinīm. Tātad misters Džetrejs tomēr dzīvs!

-    Bet kur viņš ir?

Sokrāts paraustīja plecus.

-    Pēc manām domām, mēs jau vistuvākā nākotnē dabūsim zināt viņa nozušanas iemeslu. Pateicamies jums, misis Hovarda, viņš atsveicinājās no saimniecības vadītājas. Nerūpējaties vairs sava kunga dēļ.

Stundas ceturksni vēlāk Sokrāts stāvēja uz Princenhofas greznajām kāpnēm, un tikai tagad viņš pārtrauca klusēšanu, kas bija ilgusi visu laiku, kamēr tie bija nākuši no baltā nama līdz Boba Steina mājoklim.

-     Šis atklājums atbrīvo mani no lielām personīgām rūpēm, viņš mierīgi piezīmēja.

-    Kā jūs to domājat? Steins pārsteigts jautāja. Vai tad Džetreja nozušana jums tik visai ķeras pie sirds?

-          Ķeras pie sirds? Tas gan nebūs īstais apzīmējums. Tomēr tas apstāklis, ka Džetrejs ir starp dzīvajiem, sagādā man milzīgu prieku, jo Džona Mendla nezināmais slepkava droši vien vispirms parūpēsies par Džetreja nobīdīšanu pie malas, un tikai tad ķersies pie manas dzīvības.

-     Pie jūsu? Steins izbrīnā atjautāja. Tātad arī jūs jūtaties apdraudēts?

-    Esmu pilnīgi pārliecināts, ka viņš nedomā mani saudzēt, un man šķiet, ka manis iznīcināšanas metode izrādīsies visai spīdoša kā priekš manis, tā arī priekš tā otrā, viņš zīmīgi piebilda.

Drīz pēc viņiem ieradās arī Mollija ar savu pavadoni.

Bobs Steins bija nozīmējis viņai visskaistāko istabu namā plašu telpu ar lielisku skatu uz dārzu.

Mollija neslēpa savu prieku par šo izvēli, bet sevišķi viņu iepriecināja labās ziņas par viņas drauga likteni.

-     Varbūt viņš atrodas kaut kur tepat tuvumā? viņa domīgi ieminējās, kad pēc ēšanas Sokrāta pavadībā pastaigājās dārzā.

-    Maz gan ticams.

-    Bet kamdēļ viņš slēpjas? Viņš taču nav nodarījis nekā ļauna?

-    Nē, Mollij, pēdējā laikā misters Džetrejs nav nekā ļauna nodarījis.

-    Pēdējā laikā? viņa nesaprašanā atkārtoja.

-    Misteram Džetrejam pagātnē bijušas tumšas dienas, Sokrāts uzmanīgi iesāka, domādams par to, ka varbūt nav vairs tālu laiks, kad viņai nāksies dabūt zināt patiesību par savu tuvo radniecību ar Džetreju. Jūs nedrīkstat aizmirst, mans bērns, ka pēc zinātnieku atzinumiem mūsu miesas šūniņu attīstība ik pēc septiņiem gadiem mainās, tā ka tagadējo misteru Džetreju vairs nevar vainot tajās neprātibās, ko viņš izdarījis savā jaunībā. Kā jau sacīju: viņam bijusi drūma dzīve, un tam nācies daudz ciest kāda cita atriebības dēļ.

Meitenes rožainie vaigi bija kļuvuši bāli.

-          Vai domājat, ka viņš būtu piedalījies mistera Mendla noslepkavošanā? viņa bailīgi jautāja.

-    Gluži pretēji viņš ir pilnīgi nevainīgs! Sokrāts viņu nomierināja. Ap viņu tikai ir kāds mazs noslēpums, kurš vēl jānoskaidro.

-   Bet tas taču nav iemesls slapstīties! No kā gan viņam jābīstas?…

-     No aizgājušās nakts dēkas atkārtojuma, Sokrāts nopietni paskaidroja. Un nu nepiepūliet vairs savu skaisto galviņu ar šīm nepatīkamām lietām! Tur jau nāk arī Leksingtons tas pratīs labāk pakavēt jums laiku nekā es.

-    Tevi gaida kāds kungs no Londonas, Leksingtons pienākdams sacīja, un Sokrāts steigšus devās atpakaļ namā.

Svešais izrādījās kādas Londonas bankas ierēdnis.

-    Mani sūta direkcija ar Skotlend-Jarda rīkojumu. Es esmu no Losberijas nodaļas, kur misters Džetrejs tura savu kontu.

-     Acumirkli! Sokrāts, kas bija ievedis apmeklētāju ēdamistabā, viņu pārtrauca. Ja jums nekas nav pretī, tad iziesim dārzā vislabāk kāpostu dārzā: kāpostgalviņām gan arī ir sirds, bet viņām nav ausu.

Kad viņi bija nonākuši dārzā, svešais kungs atsāka savu stāstu.

-     Ziņu par mistera Džetreja nozušanu mēs diemžēl izlasījām par vēlu, jo pirms stundas bijām izmaksājuši uz viņa čeka pāri par piecsimt mārciņām. Šis ir tas čeks.

-    Kas viņu uzrādīja?

-    Mūsu kasieris saka, ka pats misters Džetrejs.

-    Protams. Viņam bijusi pārsieta galva, un uz kasiera jautājumu tas paskaidrojis, ka esot cietis motociklu sadursmē. Kasieris, atstāstot mums šo sarunu, vēl piezīmēja, ka pēc viņa domām misters Džetrejs jau esot mazliet par vecu šādam sportam.

-    Vai viņš nav izteicies, kurp nodomājis doties?

-    Ne vārda.

Sokrāts Smits domīgi braucīja smakru.

-    Vai drīkstu apjautāties par mistera Džetreja konta stāvokli?

-    Mūsu direktors jau paredzēja šo jautājumu un atjāva man uz to atbildēt: četri tūkstoši mārciņu skaidrā naudā un ievērojama summa obligācijās. Firins sešiem gadiem misters Džetrejs mantoja lielu bagātību, kas palika pēc viņa krustmātes nāves. Šī dāma bija mūsu kliente, un tā arī viņš atstāja savu rēķinu mūsu bankā. Izlasījis vakar avīzē par mistera Džetreja nozušanu, mūsu direktors ieskatīja par labāko stāties sakaros ar Skotlend-Jardu.

-    Ļoti pateicos par jūsu pūlēm, Sokrāts pēc brīža sacīja. Ka misters Džetrejs dzīvs par to es jau šorīt pārliecinājos tepat. Kurā laikā čeks ticis uzrādīts?

-    Vakar pusdivpadsmitos. Un ņemot vērā ziņojumu…

Sokrāts izbrīnā uzlūkoja viņu.

-    Ziņojumu? Ko jūs ar to domājat?

-    Sasodīts to es biju pavisam piemirsis! ierēdnis iesaucās. Palūkojieties šurp!

Viņš apgrieza čeku uz otru pusi. Pašā maliņā ar tievu zīmuli bija uzrakstīts:

"S. S. Neatstājiet Molliju. Dž."

16.

Šis ziņojums bija domāts tieši viņam par to nevarēja būt šaubu. Džetrejs bija pilnīgi pareizi aprēķinājis, ka banka griezīsies Skotlendjardā, un tādā kārtā čeks nonāks Sokrāta Smita rokās.

"S. S. Neatstājiet Molliju. Dž."'

Tātad arī jaunajai meitenei draudēja briesmas! Tikai, kā likās, arī pats Džetrejs nezināja, kas īsti par briesmām.

-          Piedodiet, ser, jauneklis stomījās. Šī piezīme bija mana brauciena īstais iemesls. Šī rindiņa tika ieraudzīta tikai direktora kabinetā.

Sokrāts saprata, ka Džetrejs nodomājis arī turpmāk vēl slēpties, un tamdēļ uztic viņam Mollijas apsardzību, ko tas uzskata par nepieciešamu.

Pavadījis bankas ierēdni līdz dzelzceļa piestātnei, viņš atgriezās mājās taisni uz vakariņu laiku.

Ne Steinam, ne ari savam brālim viņš neteica ne vārda par apmeklējuma iemeslu. Šādos dziļu pārdomu brīžos viņš bija vēl noslēgtāks un nepieejamāks kā citkārt, un Bobs Steins, kas labi pazina šos simptomus, nāca pie slēdziena, ka Sokrāta klusēšana vedama sakarā ar Džetreja mazgājamās istabas atklājumiem.

Neraugoties uz savu domību, Sokrāts tomēr priecājās par Steina nevainojamo izturēšanos pret Lekšu un jauno meiteni. Acīmredzot viņš jau bija samierinājies ar negrozāmo faktu, ka liktenis šos jauniešus nolēmis vienu otram.

-    Nu, veco zēn, viņš sacīja, kad Sokrāts bija novēlējis tam labu nakti, tās nu gan jums bija trīs uztraukuma pilnas dienas!

-    Trīs dienas? Man tās izliekas kā trīs gadi!

-    Es runāju šodien ar Molliju par "Meža mieru", Steins turpināja. Viņa grib uzcelt tur jaunu ēku un pēc tam šo īpašumu pārdot. Viņa saka, ka ar turieni viņai saistoties pārāk smagas atmiņas un es viņai pilnīgi piekrītu.

-    Ceru, ka viņa atliks nama būvi vismaz līdz tam laikam, kad būšu pabeidzis savu izmeklēšanu.

-    Vai jūs arvien vēl cerat atrast nama drupās kādus pierādījumus?

Sokrāts smaidīdams pamāja ar galvu.

-    Kopš tā rīta, kas sekoja ugunsgrēka naktij, tur strādā trīs mani cilvēki kāda spējīga kriminālista vadībā.

-    Ā, tamdēļ es vakar redzēju dažus cilvēkus tur rakņājamies. Tomēr

tās man šķiet veltas pūles.

-    Ari es tā domāju, Sokrāts piekrita. Bet jūs taču zināt dažreiz visskaistākos materiālus iegūst tur, kur gandrīz nemaz necer.

Otrā rītā viņš pa paradumam ieradās "Meža mierā". Bet ziņas, ko viņš tur ieguva, bija visai neapmierinošas.

-     Visā savā mūžā neesmu redzējis tik pilnīgu sagruvumu, Londonas speciālists sacīja. Visas koka daļas galīgi izdegušas.

-    Un kā ar rakstāmgalda atlikumu?

-   To es sacirtu smalkās druskās bez kāda panākuma! Jūs esot bijis šeit ari pagājušā naktī, mister Smit?

-Es? Kā tā?

-    Viens no strādniekiem redzējis kādu staigājam šeit ar elektrisko laternu rokā.

-    Ap kādu laiku tas bijis?

-   īsi pēc desmitiem, jo strādnieks viņš dzīvo tur, pāri pretim patreiz nācis mājās no kroga, kuru slēdz pusdesmitos. Domādams, ka tas esat jūs, viņš nav piegriezis tam nekādas vērības.

Sokrāts domīgi lūkojās zemē. Ko gan nezināmais naktsklaidonis meklējis šajās drupās?

-     Sākot no šīs dienas uzdodat vienam no strādniekiem izpildīt naktssarga pienākumus. Un tad vēl kas: strādnieki nedrīkst izmantot paviljonu savām vajadzībām; vēl vakar redzēju, ka divi no viņiem ēda tur savas pusdienas.

-    Es viņus jau brīdināju, ierēdnis atbildēja. Pilnīgi saprotams, ka viņi bija izraudzījušies saviem brīžiem šo jauko stūrīti.

Viņi nesteigdamies kāpa augšup pa stāvo celiņu.

-     Tas ir ļoti vērtīgs marmors, Sokrāts piezīmēja, vērdams paviljona durvis.

-    Sasodīts!

Divos gabalos sadauzīta galda marmora plate gulēja uz grīdas. Un ari troņveidīgais sēdeklis bija nogāzts no sava pamata.

-     Šie postījumi nekā,dā ziņā nevar būt manu strādnieku darbs, Londonas ierēdnis sacīja. Bet ko jūs domājat par šo, ser?

Sēdekļa pamats, kuru Sokrāts bija noturējis par masīvu, patiesībā izrādījās izdobts, un tā dibenā gulēja plakana skārda kastīte. Tās atslēga bija izlauzta, bet pati kastīte tukša, atskaitot vienu papīra lapiņu, ko laupītājs acīmredzot nebija steigā pamanījis. Uz šīs lapas Sokrātam labi pazīstamajā Džona Mendla rokrakstā bija rakstīts:

"Džona Mendla, Skotlend-Jarda kriminālnodaļās senākā inspektora ziņojums

par notikumiem Purvadīķī, 1902. gada 27. februārī".

Neraugoties uz visrūpīgāko meklēšanu, vairāk par šo vienu lapu Sokrāts neatrada noslēpumainais nakts viesis ar elektrisko laternu bija visas citas piesavinājies!

Tātad Džona Mendla piezīmes vēl bija veselas bet kā rokās tās atradās?

Sokrāts pasauca divus strādniekus, kas novietoja nesabojāto sēdekli atpakaļ vecā vietā.

-    Sēdekļa nogāšanas pūles zaglis gan varēja sev aiztaupīt, ierēdnis piezīmēja. Redzat, mister Smit: krēsla sēdeklis atbalstās uz stienīša, tā kā sēdekli bez kādām pūlēm var pagriezt tā, lai piekļūtu slēptuvei.

Nonācis atpakaļ Princenhofā, Sokrāts dabūja zināt, ka Bobs Steins aizbraucis uz savu desmit jūdzes atstato fermu izmaksāt labības pļāvējiem algu. Savu brāli viņš tikai pēc ilgas meklēšanas atrada kādā ēnainā stūrītī kopā ar Molliju.

-     Man žēl, ka nācās tevi traucēt, Leks, Sokrāts sacīja, kad bija ievedis brāli savā istabā bet tūliņ tu redzēsi, ka tas bija nepieciešams:

es atradu Džona Mendla manuskripta glabātuvi.

-    Ar visu manuskriptu?

-    Tikai pirmo lapu no tā.

Leksingtons ātri izlasīja nedaudzās rindiņas.

-     Acīmredzot, titullapa. Vai domā, ka turpat atradusies arī pārējā daļa?

-    Kāds tik ļoti vēlējies šī manuskripta iznīcināšanu, ka šajā nolūkā nav apstājies pat nozieguma priekšā, nodedzinot apdzīvotu ēku. Kaut kādi sirdsapziņas pārmetumi nav devuši Džonam Mendlam miera; pēc manām domām, tie viņu nomocījuši pat smagāk nekā apziņa, ka viņš pamudinājis Mollijas māti uz divvīrību. Vēl vairāk: viņam ir bijis pamats domāt, ka tā persona, kuras dēļ viņš tā bija nodrošinājis savu namu, mēģinās dabūt savās rokās viņa atzīšanos jo tāda tā patiesībā arī bijusi, un tamdēļ viņš slēpis šo manuskriptu paviljonā.

Leksingtons brītiņu pārdomāja.

-    Vai tas būtu Džetrejs? viņš sevī murmināja. Bet, ja jau viņu tik ļoti interesējusi šī dokumenta iznīcināšana tad taču viņš bijis ari tas, kas noslepkavoja Mendlu?

-     Kas to var zināti Sokrāts noteica, kaut viņš pats ne mirkli nepiekrita brāļa izteiktām aizdomām. Tad viņš strauji pārgrozīja sarunas tematu. Vai zini, Leks, es pieņēmu sev jaunu sulaini.

-    Kā? Un krietnajam Septimusam tu gribi dot vilka pasi?

-     Nē, to gan ne, bet es nevaru vest viņu šurp. Tu zini, ka vecais neieredz svešus namus un svešus ļaudis. Ne velti viņš lepojas ar to, ka visā savā mūžā nav vairāk par divām jūdzēm attālinājies no Redžentparka. Viņa vietā šurp atbrauks Franks.

-    Kas tas par Franku?

-     Vispriekšzīmīgākais sulainis: studējis Oksfordā, bijis divu policijas subdirektoru sekretārs, un kādu dienu laikam arī pats kļūs par policijas direktoru.

Leksingtons klusi iesvilpās:

-Tātad, citiem vārdiem sakot: kriminālierēdnis?

-    Jā un man viņš ļoti vajadzīgs.

-    Bet ko par to teiks Steins?

-     Viņš nekā nezinās. Atzīstu, ka nav visai korekti iemānīt viņa namā detektīvu; tomēr es esmu saņēmis instrukcijas, viņš pasmaidīja, iedomājoties, kādā ceļā bija tās saņēmis, kuras man jāpilda. Starp citu, es ieskatu, ka Bobs Steins ir nepietiekošs aizstāvis Mollijai. Un ari tu ne! viņš piebilda, aizsteidzoties priekšā brāļa protestam. Tu esi pārāk iemīlējies, un tas laupa tev saprātīgas domāšanas spējas. Turpretim Frankam šis postenis īsti piemērots.

-Oho! Es nespējot aizstāvēt Molliju?

-     Nē, Sokrāts atbildēja, un jo vairāk vēl tamdēļ, ka tevis šeit nebūs. Es esmu nolēmis apmeklēt šo "Purvadīķi", un tu mani pavadīsi. Ceru, ka vecā ferma atlīdzinās mums tās grūtības, kas saistītas ar ceļojumu uz Devonšīru.

-     Ā, tad tamdēļ tu esi ataicinājis šo Franku! Leksingtons atvieglots nopūtās.

-    Protams. Un tā ka Franks, cik man zināms, nupat saderinājies ar kādu ļoti skaistu dāmu tad arī šajā ziņā tev nekādas briesmas nedraud.

Vēl tajā pašā pēcpusdienā ieradās Franks. Tas bija mierīgs, simpātisks jauneklis. Viņš tūliņ ķērās pie Sokrāta uzvalku tīrīšanas un bikšu gludināšanas. Pat kalpotāju istabā visi viņu uzreiz iemīlēja.

-     Vai jums nav nepatīkami, Bob, ka uzkaru jums kaklā vēl vienu cilvēku? Sokrāts jautāja, kad Steins bija pārbraucis.

-     Nemaz. Bet kur tad palicis jūsu vecais sulainis, kuru senāk tiku redzējis jūsu dzīvoklī pie Redžent-parka?

-          Septimuss neieredz ceļošanu, un bez tam viņa spēki arī jau sāk to atstāt, Sokrāts meloja bez kautrēšanās. Lai viņu neapbēdinātu, man nācās iegalvot, ka jaunais apkalpos vienīgi Leksingtonu. Bet nu man jums sakāms kas svarīgs.

Steina ērtajā darbistabā viņš pastāstīja tam par savu atradumu paviljonā.

-    Stūrgalvīgs puisis! Steins domīgi piezīmēja, kad Sokrāts bija beidzis savu stāstu. Glabāt savu mazo noslēpumu zem marmora sēdekļa!… Par ko gan varētu būt tajā manuskriptā runa?

-   Visticamāk, ka par kādu drausmīgu gadījumu. Man nāksies ievākt ziņas, kur Mendls bijis un ko darījis 1902. gada 27. februārī.

-    Tur es jums varu aiztaupīt veselu Icaudzi pūļu, Steins sacīja, pieiedams pie kāda noslēgta grāmatu skapja. 1902. gadā mums bieži nācās strādāt kopā, un man bija ieradums piezīmēt visu, ko darījām. Tepat jau ir īstā burtnīca 1902. Divdesmit septītais februāris?… Ā: "Kopā ar Mendlu pārmeklējām uz Bilbao nozīmēto tvaikoni "Antrim". No Deverūža ne pēdu. Svētdien atgriežamies Londonā."

-    Tādā gadījumā Mendls todien nemaz nav bijis Purvadīķī, bet dabūjis zināt par turienes notikumiem tikai vēlāk, Sokrāts piezīmēja.

-    Acīmredzot. Kur tad atrodas šis Purvadīķis? Spriežot pēc vārda, tam jābūt Devonšlrā.

-     Pareizi. Tā ir kāda ferma pie Ašbertonas ceļa pamesta, neapdzīvota māja, kas pieder kādam francūzim.

-    Vai jums nederētu to aplūkot?

-    Esmu nodomājis jau rīt pat aizbraukt turp kopā ar Leksingtonu. Vai Mendls sarunās ar jums kādreiz pieminējis šo vārdu?

-    Nekad. Vai zināt, Sok, es arvien vairāk un vairāk nāku pie pārliecības, ka Mendls bijis ārprātīgs.

-    Ārprātīgs?

-          Viņam rādījās visādas brīnišķas halucinācijas. Esmu pārliecināts, ka viņa dzīvībai nekad nopietnas briesmas nav draudējušas, un ka visi šie patšāvēji un trauksmju signāli, ar kādiem tas bija piepildījis visu savu namu ir tikai viņa vajāšanas mānijas simptomi.

-    Nu, bet viņa nāve taču pierāda, ka viņa bailes bijušas pamatotas, Sokrāts aizrādīja.

-    Jūs domājat tas, ka viņš tika noslepkavots? Bet vai tad nav iespējams, ka tā persona, kas viņu nošāva, nemaz nav tā, kuru viņš gaidīja? Mendls bija neparasti aizdomīgs cilvēks. Ikvienā drūmā, neapdzīvotā namā viņš nojauta noslēpumus; uzlūkojot katru sagruvušu ēku viņš iztēlojās sev visādas briesmu lietas, kas tur varētu būt notikušas. Neaizmirstat, ka viņš ik gadus izdarīja ilgstošus autobraucienus pa Devonšīru; varbūt kādā no šiem braucieniem viņam gadījies ieraudzīt Purvadīķi, un šis nejēdzīgais nosaukums tūliņ iedarbinājis viņa fantāziju, kas notēlojusi tam kādu neesošu noziegumu.

-     Lai būtu kā būdams bet Purvadlķi man jāredz pašam savām acīm.

-     Un droši vien piedzīvosiet lielu vilšanos, Steins smaidīdams piebilda. Nabaga Mendls! Pēc savas nāves viņš uzdod mums vairāk darba, nekā dzīvs būdams!

Durvīs Sokrāts vēlreiz atgriezās:

-     Jums taču nekas nebūs pretīm, ka Franks guļ manā garderobes istabā? Man tur glabājas vesela kaudze dažādu sīkumu, kuriem kādreiz var būt liela nozīme.

-     Protams, ja vien nevēlaties novietot tos manā seifā. Šis jūsu Franks šķiet gluži lietojams zēns; tikai, Steina kritizējošais skats apstājās pie Sokrāta kājām, jūsu kurpēm gan viņš varētu piegriezt mazliet lielāku vērību!

Bridi vēlāk Sokrāts ņēma priekšā savu jauno sulaini.

-     Veldon, jūs esat sasodīti slikts kurpju tīrītājs. Pat misters Steins

man to aizrādīja.

-    Ļoti nožēloju, mister Smit, Franks atvainojās. Kurpju tīrīšana tiešām ir mana vājā puse. Es krietni pamācīšos šo mākslu, kolīdz būsim atgriezušies Londonā.

Atvērdams savas garderobes istabas durvis, Sokrāts sacīja:

-    Jūs gulēsiet šeit, Frank; gultu jums vēlāk ienesīs. Tieši līdzās atrodas mis Templtones istaba. Visā manā prombūtnes laikā jūs varēsiet izgulēties dienās, bet naktis jums jāpavada nomodā. Vislabāk būtu, ja jūs caurām naktīm sēdētu šeit tumsā, tikai aiz pievērtām durvīm.

-    Vai sagaidāt kādu uzbrukumu šai dāmai?

-    Ar noteiktu pārliecību! Sokrāts apgalvoja.

17.

Otrā rītā agri abi brāļi atstāja Princenhofu. Mollija, kas bija aizgājusi tos pavadīt, vēl ilgi māja ar kabatas lakatiņu pakaļ aizejošam vilcienam. Pēc nogurdinoša ceļojuma viņi vēlā vakarā nokļuva Ekseterā. Nakti viņi pavadīja kādā viesnīcā, no kurienes Sokrāts vēl lajā pašā vakarā piezvanīja pa telefonu Mollijai un brīdi ar to tērzēja par šo sarunu Leksingtons dabūja zināt tikai labu laiku vēlāk.

Jau agri paēduši brokastis, viņi otrā rītā sēdās uz visu dienu noīrētā auto. Jūdzi pēc jūdzes viņu acu priekšā slīdēja skumjā, tuksnešainā apkārtne, kamēr beidzot viņu vāģis, izbraucis cauri Ašbertonas taisnajām ielām, sasniedza drūmo purvu, kas atrodas kalna viņā pusē.

-   Tai pašai vajag būt, Sokrāts sacīja, norādīdams uz kādu ēku, kas vientuļa pacēlās tuksnešainajā klajumā. Dīvaini Dartmura taču pazīstama ar savu neauglību; tomēr šī ferma, kā liekas, no visām pusēm noaugusi kokiem.

-     Nē, ser, tur nav neviena koka, šoferis, kas bija dzirdējis viņa

piezīmi, iejaucās sarunā. Tas, ko jūs redzat, ir mūra žogs.

-   Bet tad jau viņš milzīgi augsts! Sokrāts izbrīnā ieminējās.

-   Tamdēļ viņš arī maksā divreiz tikdaudz, cik vērts viss šis īpašums, šoferis iesmējās. Šī žoga dēļ visā apkārtnē ferma pazīstama zem "franča splīna" nosaukuma.

Mūris tiešām izrādījās tik augsts, ka pat ēkas jumts nebija saredzams aiz tā, kad auto apstājās viņa ēnā.

-    Sevišķi liela šī ferma vis nav! Sokrāts vilies piezīmēja.

-    Vispār tā nemaz nav ferma, šoferis smaidīdams paskaidroja. ' Mājiņa vairāk nekas! Savu vārdu viņa dabūjusi no piecpadsmit minūšu gājiena attālumā atrodošamies dīķa, caur kuru tek kāds strautiņš. Reizēm tur gadās izzvejot īsti treknas foreles.

Brāļi apgāja apkārt visam īpašumam, kas bija pareiza četrstūra veidā katra mala astoņdesmit pēdu gara. Četrpadsmit pēdu augstā mūra virspuse bija nodrošināta asiem stikla lūzumiem, un vienīgā ieeja šajā cietoksnī bija pa stipriem ozola vārtiem.

-    Un nu ielūkosimies arī iekšienē, Leks, Sokrāts sacīja.

Viņš izmēģināja lielo atslēgu ar vara platīti, kura sākumā nemaz negribēja klausīt. Tikai pēc tam, kad Sokrāts bija izlējis gandrīz puskannu līdzpaņemtās eļļas, atslēga čīkstēdama padevās. Bet tad radās atkal jauns šķērslis: pagalmā auga kāds liels krūms, kura zari, spiezdamies pret vārtiem, ļāva tos pavērt tikai mazā spraudziņā.

-    Vismaz divdesmit gadus šie vārti nav tikuši atvērti. Leks, paņem no šofera cirvi, ko es šorīt nopirku.

Tomēr pagāja vēl labs brīdis, līdz viņi iekļuva kādreizējā dārzā, kas tagad bija aizaudzis ērkšķiem un nezālēm, no kurām dažas sniedzās viņiem līdz pleciem. Apakšstāvā logi bija cieši aizslēģoti, un pār visu gulēja iznīcības un vientulības drūmums, ko nespēja izkliedēt pat jaukais vasaras rīts.

-    Dārzu pārmeklēt nav nozīmes. Šoreiz aprobežosimies ar namu. Nāc! Sokrāts aicināja brāli.

Ar zināmām pūlēm Sokrāts atslēdza arī durvis, un, kad tās atvērās, Leksingtonam neviļus izskrēja drebuļi caur kauliem. Plašās telpas grīdu sedza bieza putekļu kārta, kas bija sakrājusies arī uz vienīgajām istabas mēbelēm ozola galda, krēsla un zirnekļu tīkliem pārklātās lampas, kas karājās virs galda. Sokrāts atvēra kreisās no abām durvīm, pēc tam tūliņ bija dzirdama mazu kājiņu steidzīga tipināšana.

-    Peles! viņš konstatēja. žurkas nemīl purvos dzīvot.

Piegājis pie loga, viņš atvēra slēģus.

Arī šajā istabā bija tikai dažas iekārtas lietas, par kuru labumu vai sliktumu neķas nebija nosakāms. Grīdsegu pa pusei bija sagrauzušas peles, izlietodamas tā iegūto materiālu siltu ligzdiņu ierīkošanai, un arī gleznas bija pārklātas ar tik biezu putekļu kārtu, ka nebija iespējams atšķirt, kas īsti tajās tēlots.

Trešajā telpā, kas bija mazliet lielāka un ar diviem logiem, galds istabas vidū bija klāts it kā ēšanai. Pret viņa vienu malu bija atzvelts pa pusei atpakaļ atgāzts krēsls. Līdzās šķīvim virs putekļu kārtas pacēlās kāds mazs, cilindrveidīgs priekšmets.

Sokrāts nopūta viņu aizsedzošos putekļus, kas kā biezs mākonis pacēlās gaisā.

-     Cigārs! Vai redzi, kā izdedzis galdauts? Šādus tievus, neveikli satītus cigārus angļi reti kad smēķē.

Viņš izgāja, lai mirkli vēlāk atgrieztos ar slotu rokā.

-    Atver logu, Leks, es pamēģināšu izslaucīt grīdu.

Viņš vēl nebija slaucījis ne minūti, kad tas apstājās un noliecās pie zemes. Viņa pulss sāka straujāk sist, ieraugot nekrāsotajā grīdā nevienādu, melnu traipu, kādus tam ne vienu reizi vien jau bija gadījies redzēt.

-    Vai zini, kas tas ir, Leks? Asinis!

-    Vai esi pārliecināts?

-    Pēc divām minūtēm es būšu vēl vairāk pārliecināts, Sokrāts atbildēja.

Ar kabatas nazi viņš uzmanīgi paskrāpēja traipu un, aiznesis iegūtās drusciņas pie loga, vērīgi aplūkoja tās caur vairojamo stiklu.

-     Kristālskaidri saskatāmi, un analīze, ko es izdarīšu tūliņ pēc atgriešanās viesnīcā, droši vien apstiprinās manas aizdomas. Asinis! Bet kā asinis?

Viņa skats pārslīdēja visai telpai, tomēr nekā sevišķa, kā likās, neatrada, jo viņš no jauna ķērās pie slotas, un nepārtrauca šo darbu, kamēr visa grīda bija tīra.

-    Ā, te pēdas ved tālāk uz durvīm. Varbūt varēsim tās izsekot arī priekštelpā.

Viņa pareģojums piepildījās: ari priekšistabā bija redzami tādi pat traipi, kas acīmredzot veda dārzā. Tomēr no sliekšņa vēji un lietus jau sen bija iznīcinājuši visas pēdas.

Nopietni un domīgi brāļi atgriezās citreizējā ēdamistabā.

-     Kas tas? Sokrāts pēkšņi iesaucās, norādīdams uz kādu apaļu caurumiņu griestos.

Nenogaidījis Leksingtona atbildi, viņš uzkāpa uz galda un ar nazīti atlupināja griestu apmetumu tā, ka viņa pirksti varēja sataustīt aiz tā atrodošos baļķus.

-    Tā jau es domāju!…

Viņš turpināja urbt griestus ar naža smaili, un brīdi vēlāk tam saujā iekrita maza, tumšas krāsas metāla bumbiņa.

-     Saki taču beidzot, ko tu esi atradis? Leksingtons nepacietīgi jautāja.

-    Lodi, manu zēn, turklāt lodi, kas jau izgājusi cauri kādam ķermenim, jo viņas lorma bijusi jau pārvērtusies, pirms tā iestrēgusi griestos.

-Tātad slepkavība? leksingtons čukstēja.

-    Vai nu slepkavība, vai arī slepkavības mēģinājums…

Augšstāvā atradās divas guļamistabas abas iekārtotas. Tomēr tikai

vienā gultā bija redzamas pēļu atliekas. Līdzās gultai uz grīdas stāvēja atvērta tukša ceļasoma, kuras vāka oderē bija izgriezts robs acīmredzot firmas vai somas īpašnieka vārds. Tāpat tukša bija arī zem gultas pabīdītā rokassoma.

-    Dīvainas lietas! Sokrāts norūca. Ceļotāji taču nemēdz saņemt savas drēbes padusē un atstāt čemodānus mājās! Varbūt virtuve sniegs mums kādu paskaidrojumu.

Virtuve atradās nama dibenpusē. Viņas divi logi bija nevien aizrestoti, bet arī nodrošināti smagiem slēģiem un resniem dzelzs stieņiem.

Sokrāta skats vispirms pievērsās vecmodīgajam pavardam, kura iekšienē bija sakrājušies īsti pelnu kalni, kas pa daļai bija izbiruši arī uz grīdas un sajaukušies ar gadu desmitu putekļiem.

-     Varu saderēt, ka šīs te ir kādas apkaklītes atliekas, Sokrāts sacīja, rakņādamies pelnos. Bet vairāk es nekā nevaru atrast. Nāc atpakaļ ēdamistabā, Leks!

Ari uz kamīna restēm bija vesela kaudze pelnu. Ar bezgalīgu rūpību Sokrāts tos pārmeklēja un viņa pūles tika atalgotas: divu ķieģeļu starpā viņš atrada mazu, no visām pusēm apdegušu papīra trīstūrīti. Sokrāts uzmanīgi izvilka to un sāka aplūkot caur vairojamo stiklu.

-    Oho!…

Leksingtons ieinteresēts noliecās pār brāļa plecu, lai aplūkotu niecīgo papīriti, kas citkārt tik aukstasinīgajam Sokrātam bija izvīlis šo izbrīna saucienu.

-    Kā tu domā kas tas ir? vecākais brālis jautāja.

-    Gabaliņš no kādas etiķetes.

-     Nav tiesa, manu zēn! Tas ir kādas banknotes pārpalikums eksperts noteiks, vai tā bijusi simts, vai tūkstotsfranku zīme. Ja turēsi šo gabaliņu pret gaismu, tad viegli saskatīsi tajā vēl ūdenszīmju pēdas.

-    Bet kas gan kamīnā dedzinās naudu, Sok? Leksingtons neticīgi jautāja.

-    Tas, kas var to sev atļauties! skanēja neapmierināta atbilde. Un nu mums vairs nav šeit ko darīt. Tagad tikai atpakaļ uz viesnīcu un vannā iekšā tas mums patreiz tiešām vajadzīgs!

Viņi laikam izskatījās diezgan neparasti, jo, tos ieraudzījis, šoferis sāka skaļi smieties.

-    Tur gan laikam vesela kārta netīrumu, ser?

-    Daļu no tiem mēs paņēmām līdzi, Sokrāts atjokoja.

Atpakaļbraucof. šoferis apjautājās, vai viņi domājot šo fermu pirkt,

jo Ekseterā viņi bija tā izteikušies.

-   Ļoti iespējams, Sokrāts atbildēja. Vai nevarat ieteikt man kādu dārznieku, kas nopļautu zāli un apgrieztu krūmus?

-     Es pats labprāt to uzņemtos, ser. Es dzīvoju Ašbertonā, un nākamās četrpadsmit dienas man ir atvaļinājums.

Šis priekšlikums Sokrātam bija īsti pa prātam.

-     Labi! Es likšu pagatavot priekš jums vārtu atslēgu un nosūtīšu to jums. Tikai ievērojiet, ka namā jums nav brīv ieiet. Un ja jums, apkopjot dārzu, gadītos tur kaut ko atrast, tad tūliņ paziņojiet man.

Kad stundu vēlāk Sokrāts jau daudz cilvēcīgākā izskatā iznāca no mazgājamās istabas, viņš sacīja brālim:

-     Esmu ļoti apmierināts, ka man gadījās pieņemt šo vietējo iedzīvotāju. Ja es būtu sūtījis turp cilvēkus no pilsētas tad tenkām un spriedelēšanai nebūtu gala.

-    Ko tad īsti tu ceri tur atrast? Leksingtons jautāja.

-    Ko ceru? Nekad nevar zināt, ko gadīsies atrast.

-    Un kā tu iedomājies šo noziegumu?

-    Pēc manām domām, cilvēks, kas Purvadlķī tik nelaimīgi šķīries no dzīves, bijis Deverūžs, Lionas bankas aplaupītājs, un dažas pazīmes norāda uz to, ka viņu nonāvējis Džons Mendls.

18.

-     Viņu nonāvējis? Leksingtons atkārtoja, mazliet attapies no pirmā pārsteiguma. Bet tas cilvēks taču aizbēga uz Dienvidameriku?

-    Ja viņš tiešām aizbēdzis, tad mana teorija, protams, nav pareiza.

-    Bobs Steins taču rādīja tev savās piezīmēs, ka todien viņi kopā ar Mendlu bijuši Kardifā…

-    Var jau būt, ka todien viņi bijuši tur, ja tu domā 27. februāri, kādu datumu Mendls minējis sava "ziņojuma" titullapā. Bet ar to vēl nebūt nav teikts, ka Deverūžs miris taisni todien. Galu galā, Bobs Steins var zināt Mendla gaitas tikai tajā laikā, kamēr viņi strādājuši kopā tātad līdz tai svētdienai, kad viņiem vajadzēja griezties atpakaļ uz Londonu. Tūliņ pēc tam Steins aizgāja četru nedēļu ilgā atvaļinājumā, kuru tas pavadīja Šveicē. Šefs bija ļoti noskaities uz viņiem, ka tie ļāvuši Deverūžam aizbēgt, un Steinam droši vien bija pa prātam uz kādu laiku pazust no saniknotā priekšnieka acīm.

-    Un kas būtu nolicis liktenīgajā 27. februārī? Leksingtons jautāja.

-To mums vēl jāizdibina.

Pēcpusdienā viņi devās atpakaļceļā, kuru tie Londonā pārtrauca, lai pārgulētu tur nakti. Ceļu viņi turpināja otrā rītā jau ļoti agri, jo nepacietīgais Leksingtons iepriekšējā vakarā nebija varējis dabūt telefonisku savienojumu ar Princenhofu. Heslmeras telefoniste bija paskaidrojusi, ka vai nu esot bojāts vads, vai arī klausāmais stobriņš Princenhofā esot

noņemts.

-     Vai tu stāstīsi Steinam, ko esi atradis? Leksingtons ceļā jautāja brālim.

-    Nē. Šādos gadījumos lieka vaļsirdība var nākt tikai par ļaunu.

-   To es nesaprotu.

-     Tādā gadījumā paskaidrošu tev to ar piemēru, tu nevainīgais eņģeli, Sokrāts pasmaidīja. Pielaidīsim, ka es pateiktu Steinam savas aizdomas, ka Deverūžu noslepkavojis Mendls. Kas tad notiktu? Bobs Steins pūlētos ar savu grāmatu un atmiņas palīdzību pierādīt man, ka tajā dienā un arī ikvienā citā, par kuru iznāktu runa, Mendls nekādā ziņā nav varējis būt Purvadīķī… Es stāstīšu Bobam Steinam tikai to, ka esmu atradis vecu, neapdzīvotu namu galīgi nolaistā dārzā. Vienīgi tad, ja man izdosies pilnīgi pierādīt Mendla vainu, es viņam pateikšu visu.

Un tad pat man rokā būs tas cilvēks, kas 3. jūnija nakti nošāva Mendlu.

* * *

Sēdēdams uz terases kāpnēm, Bobs Steins smēķēja savu rīta cigāru, kad viņu auto apstājās nama priekšā.

-     Hallo vai laimīgi mājās gan? viņš jautri iesaucās. Vai labi veicās?

-    Ne visai, Sokrāts atbildēja.

-    Kamdēļ nepārvedāt arī Molliju? Steins turpināja jautāt.

-    Molliju? Ko tas nozīmē?

-     Viņa vakar pēcpusdienā aizbrauca uz Angliju, Steins paskaidroja; ja šajā mirklī viņu vidū būtu sprāgusi bumba arī tad iespaids nevarētu būt pārsteidzošāks. Es domāju, ka viņa norunājusi Londonā satikties ar jums. Es pats novedu viņu Gildfordas piestātnē, lai viņa pagūtu uz vilcienu, kas atiet pulksten 3 un 15 minūtēs.

-    Vai viņa paņēma līdzi arī bagāžu? Sokrāts jautāja.

-   Tikai vienu rokas somu. Kā, vai tad kaut kas nav kārtībā?

-     Viņa taču cieši man nosolījās neaizbraukt no šejienes, pirms nebūšu atgriezies! Sokrāta balsī bija dzirdamas bažas. Vai viņa sacīja jums, kas viņai Londonā darāms?

Steins pakratīja galvu.

-    Domādams, ka viņa grib satikties ar jums, es nekā nejautāju.

Ļaunu nojautu pārņemts, Sokrāts uzkāpa savā istabā*

-    Kas ir ar mis Templtoni, Frank? viņš klusu jautāja, kolīdz bija pievēris aiz sevis durvis.

-    Sis pats jautājums mani nodarbina jau visu rītu, Skotlend-Jarda ierēdnis atbildēja. Izpildot jūsu rīkojumu, es vakar pēcpusdienā gulēju, bet pēc tam visu nakti nosēdēju sardzē. Tādā kārtā es tikai šorīt ap pulksten pussešiem, kad kāda kalpone ienesa man tasi tējas, dabūju zināt, ka mis Templtone jau vakar aizbraukusi.

-    Kad jūs viņu pēdējo reizi redzējāt?

-     īsi pirms savas gulētiešanas es sastapu viņu bibliotēkā, kur tā sēdēja un lasīja kādu grāmatu. Es gribēju paņemt arī sev kādu grāmatu, un viņa izmantoja šo gadījumu, lai palūgtu mani izvilkt no viņas rītakurpēm kādu naglu. Kad es atstāju bibliotēku, patreiz zvanīja telefons. Vairāk es nekā nezinu.

Bāls un nobijies Leksingtons ienāca brāļa istabā. Sokrāts maigi uzlika tam roku uz pleca.

-     Aukstasinību, Leks! Varbūt viņas notārs izsaucis viņu uz Londonu.

Bet telefonisks pieprasījums notāram, kā arī visām citām personām, par kurām varēja būt runa, noskaidroja, ka neviena no tām iepriekšējās dienas pēcpusdienā nav zvanījusi uz Princenhofu.

-    Es negribu uzņemties nekādu atbildību, Sokrāts sacīja. Leks, pieteic viņu policijai kā nozudušu, un paziņo arī Skotlcnd-Jardam.

-    Kā tas varēja man gadīties! Franks bēdājās. Es izsaku sev visbriesmīgākos pārmetumus!

• Tā taču nav jūsu vaina. Jūs rīkojāties taisni saskaņā ar manām instrukcijām. Nekad man nebija ienācis prātā, ka arī dienās mums vajadzētu turēt acis vaļā!

-    Vai jūs ieskatāt šo gadījumu…

-     Par ļoti nopietnu, Sokrāts atbildēja, nenogaidījis jautājuma beigu. Viņas pirmā nozušana bija tikai nieks, ko viegli varēja izskaidrot. Bet šoreiz?… Nē, tas man nemaz un nepavisam nepatīk!

Ari Boba Steina atkārtota iztaujāšana neienesa nekādu skaidrību šajā lietā.

-    Vai jūs pavadījāt Molliju līdz pat vagonam, vai arī atsveicinājāties no viņas jau pie ieejas? viņš gribēja zināt.

-    Pie biļešu barjeras. Un es, muļķis, pat neiedomājos apjautāties…

-    Un kamdēļ arī lai jūs būtu jautājis? Sokrāts, kura nervi jau sāka padoties, viņu skarbi pārtrauca. Gildsdorfa ir dzīva pilsēta, kuras piestātnē ik dienas apgrozas vismaz pieci tūkstoši pasažieru. Tamdēļ man liekas nenozīmīgi apjautāties turienes kalpotājiem.

-    Es tomēr tūliņ braukšu turp un ievākšu ziņas, Bobs Steins sacīja. -Tāpat es varu apjautāties ari apkārtējos ciemos, gadījumā…

-    Gadījumā?

-    Gadījumā, ja viņa būtu atgriezusies, Steins nobeidza. Es nebūt neesmu pārliecināts, ka viņa tiešām aizbraukusi uz Londonu varbūt tā bijusi tikai izruna.

-     Ko jūs ar to gribat sacīt? Sokrāts pagriezās savā krēslā tā, lai varētu lūkoties viņam tieši sejā.

-     Ka tas viss ir Džetreja darbs. Neaizmirstat, ka viņš ir dzīvs, ka viņam ir liels iespaids uz jauno meiteni, un ka viņš aiz visai saprotamiem iemesliem slēpjas no atklātības.

-     Džetrejs!… Sokrāts domīgi atkārtoja. To es biju pavisam piemirsis!

Tikai pēcpusdienā Steins atgriezās mājās reizē ar telegrammu izvadātāju, kas sēdēja velosipēdā, ar vienu roku turēdamies pie auto malas.

-   No Mollijas! Sokrāts pārsteigts iesaucās, tikko uzplēsis dzelteno aploksni, un tad skaļā balsī nolasīja telegrammu:

"Nekavējoties ierodaties Kveker-strītā 479. Esmu nākusi pie kāda brīnišķa atklājuma. Paņemat līdzi Lekšu un pasakiet Frankam, ka Žaneta vēlas ar viņu runāt."

-    Žaneta? Sokrāts sarauca pieri. Kas tā par Žanetu?

-     Gluži vienalga! Viņa ir drošībā! Leksingtons gavilēja, kamēr Steina sejā atplaiksnijās plats smaids.

Sokrāts no jauna uzkāpa savā istabā un parādīja Frankam telegrammu.

-    Nu, kas ir Žaneta?

-    Mana saderinātā, mister Smit, Franks paskaidroja. Bet kā viņa satikusies ar mis Templtoni, un ko viņa grib no manis?

-    Vai viņa dzīvo Kveker-strītā?

-    Jā, gluži tuvu pie Portmena laukuma.

-    Mums atliek taisni vēl tik daudz laika, lai pagūtu uz ātrvilcienu. Cerēsim, ka tāpat noskaidrosies arī otrs noslēpums jo pavisam ir divi.

-Divi? Franks norūca. Tad jau drīzāk divdesmit divi!…

Vilciens patreiz iebrauca Vaterlo piestātnē, kad Sokrāts pēkšņi bez kāda iemesla trieca sev ar dūri pa celi:

-    Kaut veļas parautu!

Priekš Sokrāta, kas visai reti mēdza lādēties, tas bija tik neparasts izteiksmes veids, ka viņam pretim sēdošais Franks pacēla acis no avīzes un izbrīnā uzlūkoja viņu.

' Kas tad nu, mister Smit?

-     Nekas atskaitot to, ka esmu nelga! Vai jūsu saderināšanās jau izsludināta?

-    Protams, Franks pasmaidīja, jau kopš pagājušā.mēneša.

-      Un es varu derēt, ka žurnālos parādījās jūsu ģīmetnes, pie kam jūs tikāt apzīmēts kā "daudzsološs jauns kriminālnodaļas ierēdnis" vai tamlīdzīgi?

-      Apmēram tā jau bija, Franks apstiprināja. Bet kamdēļ jūs tā jautājat?

-    To es pastāstīšu jums vēlāk. Sokrāta seja pēkšņi bija pieņēmusi skarbu izteiksmi.

Kad viņi izkāpa no auto Kveker-strītā pretī 479. namam, Leksingtons pārsteigts norādīja uz vara durvju plāksnīti, kur bija rakstīts:

"Pirmskola zēniem un meitenēm."

Kalpone, kas atvēra viņiem durvis, nemaz neslēpa savu izbrīnu par negaidītiem apmeklētājiem un aizsteidzās pēc direktora, kurš, noklausījies viņu ierašanās iemeslu, paskaidroja:

-     Tam vajag būt pārpratumam, jo bez manis un manas sievas šajā namā neviens nedzīvo. .Vai adrese pareiza?

Atbildes vietā Sokrāts pasniedza viņam telegrammu.

-    Varbūt telegrāfā pielaista kāda kļūda, direktors minēja.

-    Acumirkli, Franks iejaucās sarunā. Aiziesim pie manas līgavas viņas nams atrodas tepat aiz stūra.

Un tur viņus sagaidīja vissmagākais trieciens: jaunā dāma nevien nebija mis Templtoni redzējusi, bet pat nezināja, ka pasaulē tāda maz ir! Telegramma bija viltota.

-          To es sapratu jau vilcienā, Sokrāts rūgti piezīmēja. Veikls manevrs, lai aizdabūtu mūs visus trīs prom no Princcnhofas! Tagad atliek tikai viens: atpakaļ turp, cik ātri vien iespējams!

Bet pēdējais ātrvilciens bija jau aizgājis. Un pulkstenis vestibilā sita jau pusvienpadsmit, kad viņi beidzot pārkāpa Princcnhofas slieksni.

Tur Sokrātu sagaidīja divas vēstules. Pirmā, kas steigā bija uzmesta ar zīmuli, skanēja:

" Mīļais Sok,

nupat Mollija piezvanīja no Veston-seper-Meras. Braucu viņai pakaļ. Bobs".

Sokrāts lēnām salocīja zīmīti, un brīdi viņa skats domīgi vērās grīdā. Tad viņš atplēsa ari otro aploksni, uz kuras bija Heslmeras pasta zīmogs.

-    Protams, arī saruna no Vcstonas pa telefonu ir blēdība, Franks žēlojās. Bet kas gan šai bandai nodomā?

Neievērodams šo jautājumu, Sokrāts ar vieglu smaidu lūpās pievērsās Betleram.

-     Viljam, es esmu mierā derēt uz visu, ka šovakar ciemā ir kino izrāde.

Sulainis pārsteigts viņu uzlūkoja.

-    Jums taisnība, ser.

-    Un tad vēl es varu derēt, ka šodien jūs esat pildījis vīnu pudelēs.

-    Arī tas tiesa, ser.

-    Otrā derība nebūtu visai godīga, jo šorīt es pats dzirdēju, ka misters Steins uzdeva jums šo darbu.

Vairāk nepiebildis ne vārda, viņš sāka kāpt augšup.

-    Kas tad nu Šokam noticis? Leksingtons nesaprašanā nomurmināja.

Kad viņš brīdi vēlāk iegāja brāļa istabā, tas gulēja gultā ar visām drēbēm dziļā miegā. Sokrāts zināja, ka priekšā viņam stāv bezmiega laiks, un savā vecumā viņš nedrīkstēja pilnīgi ignorēt dabas prasības.

Bez tam viņš bija noskaidrojis, no kurienes ticis zvanīts pa telefonu uz Pricenhofu Mollijas nozušanas dienas pēcpusdienā, un Hcslmeras pasta kantora izziņa skanēja:

"Saruna pa telefonu pulkstens 3 un 40 minūtes vesta no Dževing-

tona institūta Londonā, Merilibone 7979."

* * *

Tamdēļ Sokrāts Smits varēja tik mierīgi un cieši gulēt.

Leksingtons ar Franku, turpretim, visu nakti nosēdēja un izskatījās bāli un noguruši, kad Soks otrā rītā nonāca pie tiem svaigs un spirgts kā tikko noplūkts ābols un gandrīz jautrā omā.

-     Nu, kas tad tas? Marš, gultā, Leks! Tu taču nedomāji, ka Bobs Steins jau naktī varētu būt atpakaļ no Veston-sepcr-Meras? viņš sarkastiski jautāja. Viņš pārbrauks tikai ap pusdesmitiem tātad tev vēl pietiek laika atlaist kaulus.

Viņa aprēķins izrādījās brīnišķi pareizs. Taisni bez ceturkšņa desmitos smagais limuzīns, viscaur dubļiem un putekļiem notašķīts, apstājās durvju priekšā, un no tā izkāpa Bobs Steins noguris, piesarkušiem acu plakstiem.

-    Es braucu limuzīnā, jo cerēju pārvest Molliju, viņš klusā, miegainā balsī paskaidroja.

-    Vai atradāt viņu? Leks nepacietīgi jautāja.

-    Mani lieliski apvcda.ap stūri… Sasodīts, kas tā bija par nakti! Vai jums ir kāds priekšstats par ceļu starp šejieni un Vestonu? Izmēģiniet to kādreiz tumšā naktī, braucot ar trīsdesmit kilometru ātrumu stundā!…

Vai ir kas jauns, Sok?

-    Nekā.

-     Nu, tad uz redzēšanos! Es ilgojos pēc vannas un gultas, Bobs sacīja, iziedams no istabas.

-    Un jums, zēni, vajadzīgs tas pats, Sokrāts sacīja. Es pa to laiku pastaigāšos dārzā.

-    Es labāk iešu tev līdzi, Sok.

-     Ari man nenāk miegs, Franks apgalvoja, un es labprāt noietu tūliņ vai desmit jūdzes.

-    Tā? Sokrāts pasmaidīja. Man gan šķiet, ka viena reize visapkārt dārzam jums taisni pietiks.

Viņi sāka soļot taisni pa celiņu, kas gāja līdztekus namam, un patreiz jau gribēja iegriezties alejā, kad Franks pēkšņi palika stāvam, izbrīnā ieplestām acīm.

-    Kas ir? Sokrāts jautāja, sekodams viņa skatam.

Šaurā celiņa vidū, kas asā līkumā iegriezās ap nama stūri, zemē gulēja viena kurpe dāmas kurpe!

Kā vanags Sokrāts klupa tai virsū.

.Mollijas kurpe! Un vakar viņas šeit vēl nebija!

Franks gribēja ko iebilst, bet Sokrāta žests lika tam apklust.

-    Es gribu palikt viens, viņš nepacietīgi sacīja. Darat man prieku un ejat abi gulēt. Pirms pulksten vieniem es nevēlētos jūs redzēt. Un paliesi: ja jūs zinātu, kas jums stāv priekšā jūs labāk paliktu savās gultās!

19.

Trīs cilvēki gulēja dziļā miegā, kamēr Sokrāts, pastaigādamies dārzā, attīstīja savu teoriju, noapaļodams nelīdzenumus un ieauzdams jaunus pavedienus, līdz beidzot lietas patiesie apstākļi skaidri notēlojās viņa smadzenēs. Iepriekšējā naktī viņš bija atrisinājis Mollijas nozušanas problēmu, tomēr bija domājis, ka viņa aizgājusi labprātīgi. Atrastā kurpe runāja pavisam citu valodu. To ieraugot, Sokrāts uzreiz bija sapratis, ka Mollija ar nolūku nometusi to, lai tādā ceļā paziņotu par sev draudošām briesmām. Tomēr Sokrāts apzinājās, ka viņš nekādā gadījumā nedrīkst pārsteigties.

Mīklai jāļauj norūgt bija viņa recepte; tomēr šo rūgšanas procesu viņš vēroja ar paniskām šausmām.

Daži apstākļi vēl prasīja noskaidrošanu, un Soks, izsaucis pa telefonu auto, lika tam braukt uz Heslmeras piestātni, no kurienes devās tālāk uz Londonu. Pēc ilgākas sarunas ar Skotlend-Jarda arhīva vadītāju, viņš jau atkal atradās ceļā mājup, pirms vēl Leksingtons bija izgulējis savu svina miegu.

Sokrāts gavilēja: mistērijas pēdējie pavedieni viņam nu bija rokā!

Netālu no Klephemas ātrvilciens samazināja gaitu, lai palaistu garām kādu elektrisku priekšpilsētas vilcienu. Izklaidīgi lūkojoties garāmslīdošā vilciena logos, Sokrāta skats pēkšņi apstājās pie kādas sejas. Pārsteigts viņš pietrūkās kājās.

Džetrejs!

Vēl arvien viņa deniņi bija aplīmēti plākstera strēmelītēm. Ari viņš pagrieza galvu, un īsu mirkli abu vīriešu skati sastapās.

Sokrāts steigā nolaida logu; tomēr vilcieni jau attālinājās viens no otra.

Džetrejs!… Pirmā acumirklī Sokrātam ienāca prātā nobremzēt vilcienu; bet tūliņ viņš ari saprata šāda soļa neprātību: kamēr vilciens apstātos un kamēr viņš paskaidrotu tā vadītājam savas rīcības iemeslu otrais vilciens jau sen būtu gabalā, vai arī Džetrejs būtu jau iejaucies piestātnes drūzmā.

-     Nē, nē, vēl jau es neesmu pazudis no zemesvirsas, Sokrāts sacīja, izvairīdamies no brāļa jautājošā skata, kas to sagaidīja Princenhofas priekšā.

-    Kur Franks?

-    Vēl guļ.

Drīz pēc tam ieradās ari Franks spirgts, izgulējies un atpūties.

-    Jūs vēlaties mani redzēt, mister Smit?

-    Jā, Frank. Vai atceraties prāvu pret Dževingtona institūtu pirms apmēram septiņiem mēnešiem?

-   Pat ļoti labi, jo ari es piedalījos šīs lietas izmeklēšanā. Dževingtona institūts bija nekoncesionēta privāta vājprātīgo iestāde, kuru vadīja kāda sieviete, vārdā Bama. Tur bija norisinājušās pavisām neticamas lietas!

-    Un kā skanēja spriedums?

-    Seši mēneši spaidu darbos.

-     Un tā kā par labu uzvešanos bieži vien sods tiek saīsināts, tad tagad viņa, droši vien, jau atkal brīva, Sokrāts piezīmēja. Es šorīt zvanīju turp, Frank, un cilvēks, kas tagad vada šo iestādi, pastāstīja man, ka misis Barna patreiz esot izceļojusi veikala darīšanās. Var jau būt, ka viņa vēl sēž. Tomēr jūs bez kavēšanās brauciet uz Londonu, izdibiniet no šī cilvēka tas, droši vien, ir viņas vīrs kur patreiz atrodas misis Bama, un uzmaniet katru viņas soli, kamēr nebūsiet saņēmis no manis turpmākos rīkojumus.

-    Vai domājat, ka šī Bama būtu iejaukta arī mūsu lietā? Franks pārsteigts jautāja.

-          Tās ir tikai nepamatotas aizdomas, Sokrāts atzinās. Šorīt es vēlreiz pamatīgi apsvēru visus apstākļus un nācu pie slēdziena, ka ir ļoti iespējams, ka šajā gadījumā tikuši izmantoti arī misis Barnas pakalpojumi. Tātad pazūdat! Ziņojat šovakar pa telefonu Heslmeras policijas iecirknim, kas nodos jūsu ziņojumu tieši man.

Steins nokāpa lejā tikai vakarā, un ari vēl tad tas nebija pilnīgi atpūties .pēc pagājušās nakts nogurdinošā brauciena roka, kas jauca krietnu malku viskija ar sodu, redzami trīcēja.

-    Bob, jūs kļūstat vecs! Sokrāts viņu pazoboja, par ko saņēma no namatēva gandrīz naidīgu skatu.

-    Nedomāju vis! viņš atcirta. Un katrā ziņā man nepatīk, ka man atgādina manus gadus!

Kad Leksingtoas vēlāk iegāja pie brāļa, tas atstāstīja viņam šo mazo starpgadījumu.

-    Nu viņš niķojas savā darbistabā un liek man pateikt, ka vakariņās nenākšot. Tātad mēs šoreiz ēdīsim divi vien, Leks, viņš piebilda, redzot ciešanu izteiksmi brāļa skatā, tu nedrīksti padoties izmisumam! Pacieties taču mazliet!

Leksingtons ievaidējās.

-     Pacietību! Kur lai ņemu pacietību, kad Mollijai varbūt draud briesmas!

-     Pēc vakariņām tu spēlēsi ar mani piketa partiju nekas tā nenomierina nervus kā pikets! Sokrāts nobeidza.

Kaut nabaga Lcksingtonam kārtis nenāca ne prātā, Sokrāts viņu vēlāk tomēr ievilka dzīvojamā istabā, kur gādīgais Betlers jau bija sagatavojis kāršu galdu.

-    Misters Steins šovakar gan laikam vairs nerādīsies, Viljam?

-    Nē ser. Misters Steins nejūtas īsti vesels. Viņš lika ienest sev tikai kafiju.

Otrās partijas vidū Sokrāts pēkšņi nolika kārtis un klausīdamies

pacēla galvu.

-    Kas ir? Leksingtons izbrīnā jautāja.

Uzlicis pirkstu uz lūpām, Sokrāts piecēlās, piegāja pie durvīm un atvēra tās.

Taisni šajā acumirklī no Steina darbistabas, kas atradās koridora galā, atskanēja kliedziens, kas drīzi pārgāja apspiestā krākšanā.

Sokrāts skriešus devās turp; Leksingtons sekoja viņam. Viņi atdūrās pret noslēgtām durvīm.

Soli atkāpies, Sokrāts ar visu sava ķermeņa svaru metās durvīs. Tās brīkšķēdamas atsprāga vaļā. Bobs sēdēja krēslā pie rakstāmgalda tumšzilu seju, pārgrieztām acīm un drausmīgi izkārušos mēli. Spēku zaudējušiem pirkstiem, viņš velti pūlējās atraisīt zīda lakatu, kas cieši aizžņaudza viņa kaklu.

Sokrāts ieklupa istabā taisni tajā acumirklī, kad kāds stāvs zibeņa ātrumā nozuda aiz loga. Tomēr viņš vispirms steidzās palīgā Steinam, kuram lakats tik cieši bija sažņaudzis kaklu, ka tas kuru katru mirkli varēja nosmakt.

Acumirklī Sokrāts noraisīja lakatu, un Steins elsdams nosvērās pār rakstāmgaldu.

-    Parūpējies par viņu, Leks Sokrāts uzsauca brālim, nogriezdams gaismu.

Pieskrējis pie loga, viņš izliecās ārā un, brītiņu klausījies, divas, reizes izšāva tumsā. Tad viņš ar vienu lēcienu bija ārā pa logu un izskrēja uz pļaviņas no iebrucēja nebija vairs ne pēdu!

Izdzirduši šāvienus, no garāžas atskrēja šoferis ar dārznieku.

-Iebrucējs! Sokrāts īsi paskaidroja. Pārmeklējiet apkārtni!

Pats viņš atgriezās namā. Bobs Steins jau bija mazliet atjēdzies un, Sokrātam ienākot, pūlējās ar trīcošu roku apsegt kādu papīra lapiņu, kas gulēja tam priekšā uz rakstāmgalda. Tomēr Sokrāta asais skats jau bija

paguvis ieraudzīt tur uzrakstītā vārda pēdējos burtus: . .dīķis". Un tikai tagad viņš pamanīja, ka Steina kreisā roka piesieta pie krēsla kājas. Cik bezspēcīgam viņam bija vajadzējis justies uzbrucēja rokās!

Pagāja labs laiciņš, pirms viņš spēja sakarīgi atstāstīt notikušo.

-     Nekā ļauna nenojauzdams, es sēdēju pie rakstāmgalda un lauzīju galvu par to sasodīto Purvadīķi. Es biju tā iegrimis savās domās, ka gluži neapzinīgi sāku ar spalvu rakstīt šo vārdu uz kāda papīrīša kā jau jūs droši vien to pamanījāt, Sok. Pēkšņi kāda balss pie loga uzsauca: "Rokas augšā!" Es pagriezos turp un, neraugoties uz pusmasku, kas aizsedza daļu no iebrucēja sejas, tūliņ pazinu tajā Džetreju. Ar apbrīnojamu veiklību viņš iekāpa istabā, aizslēdza durvis un, nenovērsdams no manis revolveri, sasēja mani. Pirms es sapratu viņa nolūku, viņš jau bija apmetis lakatu man ap kaklu. Un tad es tomēr nolēmu aizstāvēties…

-   Tā bija pirmā skaņa, ko es izdzirdu, Sokrāts piezīmēja.

-    Kad viņš turpināja savilkt lakatu arvien ciešāk, es beidzot iekliedzos.

-    Un tas būtu viss? Sokrāts ļoti maigā balsī apjautājās.

-    Viss? Protams, viss! Ko tad vēl?

-    Kamdēļ tad viņš nenožņaudza jūs bez visām šīm ceremonijām?

-     Pajautājat to viņam! Steins atcirta, bet tūliņ arī izlaboja savu kļūdu. Piedodiet, veco zēn mani nervi tiešām vējā! Vispirms Mendla nāve; tad Mollijas nozušana, un nu… Galvu rokās paslēpis, viņš iešņukstējās.

-    Es atstāšu jūs uz mirkli vienu, Bob, Sokrāts sacīja.

Vestibilā viņš paveda brāli mazliet sāņus.

-    Aizej uz Heslmeras policijas biroju, Leks, tur vajaga būt Franka ziņojumam priekš manis.

Tad viņš izgāja dārzā, lai noklausītos dārznieka paziņojumu, ka arī viņa meklēšana palikusi bez sekām. Kad viņš beidzot atgriezās darbistabā, Bobs Steins jau bija daudzmaz nomierinājies.

-     Sok, jūs esat divreiz tik stiprs nekā es biju domājis, viņš sacīja, uzmezdams skatu izlauztām durvīm,

-    Tomēr ne divreiz tik veikls, jo citādi es būtu noķēris Džetreju un panācis to, ka nav pieklājīgi uzbrukt Skotlend-Jarda eksinspektoram, lai to nožņaugtu.

Bobs Steins īsi iesmējās.

-    Jā, daudz vairs netrūka! Bet varbūt, ka galu galā viņiem tomēr izdosies mani reiz notvert.

-    Kas ir šie "viņi"?

-     Džetrejs un viņa palīgi tie paši puiši, kas noslepkavoja Džonu Mendlu un aizveda Molliju… Šis ir visbrīnišķākais no visiem gadījumiem, kādus mums kopīgi nācies risināt, Sok!

-     Arī es tā domāju, Sokrāts piekrita. Un ja es būtu pārliecināts, ka šis ir viens pats gadījums, un ne divi es tiešām atvieglots uzelpotu.

-    Es jūs nesaprotu izsakāties skaidrāk.

-     Kādu dienu es jums izskaidrošu to, Sokrāts viltīgi smaidīja. Pagaidām man vēl trūkst saites, kas triju ozolu mistēriju vestu sakarā ar Mollijas aizvešanu.

-    Vēl jau nemaz nav pierādīts, ka viņa tiešām būtu aizvesta.

-     Man par to vairs nav šaubu, Sokrāts cieši noteica. Mollija vakar tikusi aizvesta no šī nama.

-     Vakar? Steins uztraukts iesaucās. Tas taču nav iespējams viņa aizbrauca no šejienes jau aizvakar!

-     Es atkārtoju: līdz vakardienai viņa atradās šajā namā. Visu laiku, kamēr mēs viņu meklējām, viņa tika turēta šeit ieslodzīta. Telegramma, kas mani un Franku jūs taču jau zināt, ka viņš ir no Skotlend-Jarda, izsauca uz Londonu, bija viltota, lai aizvilinātu mūs no šejienes.

-Tādā gadījumā arī telefoniskai sarunai no Veston-seper-Meras bijis tas pats nolūks, Steins piezīmēja. Bet kur gan viņa varēja būt noslēpta?'

-     Pārmeklēsim tūliņ visu namu, Sokrāts lika priekšā. Varbūt viņa būs atstājusi kādas pēdas.Iesāksim tūliņ! Kurp ved šīs durvis?

-    Bibliotēkā; un šīs peldistabā.

Viņš iegāja pirmais un, uzgriezis gaismu, parādīja Sokrātam plašu telpu ar baltu podiņu sienām, kuras vidū atradās desmit pēdas garš un astoņas pēdas plats peldbaseins.

-     Kas tur iekšā? Sokrāts jautāja, norādīdams uz sienā iemūrētu divdurvju skapi telpas viņā galā.

-    Mani peldpiederumi vairāk nekas.

Sokrāts tomēr piegāja un atvēra balti lakotās durvis.

-   Priekš kā šeit šis krēsls?

Bobs pakasīja pakausi.

-    Lai mani pakar, ja es to zinu! Tā ir pirmā reize, kad redzu šajā skapī krēslu.

Uzmetis skatu logam, kas atradās augstu sienā tā, ka no apakšas tas nebija aizsniedzams, Sokrāts turpināja uzstādīt jautājumus:

-    Kad jūs pēdējo reizi bijāt šeit?

-    Kopš nedēļas neesmu vairs peldējies.

-    Un visā šajā laikā ne reizes neesat šeit bijis?

Steins mēmi pakratīja galvu.

-    Mazās durtiņas tur, stūri, ved tieši ārā?

-   Jā, dārzā.

-    Vai bez jums vēl kāds drīkst izmantot peldistabu?

-   O, nē, Steins smaidīdams atbildēja, to es iekārtoju vienīgi pats savām vajadzībām. Maniem kalpotājiem pat nenākas to apkalpot, jo baseina piepildīšana un iztukšošana noliek automātiski.

Viņi atgriezās darbistabā. Rokas uz muguras sakrustojis, Sokrāts

domīgi pastaigājās kamīna priekšā.

-     Nu, — Bobs beidzot iztraucēja viņu no pārdomām, pie kāda slēdziena esat nācis?

-     Pie kāda? Smits Jāva skatam apstāties pie namatēva sejas. Bob, pavisam ir divas mīklas, no kurām vienu jau esmu atrisinājis. Es zinu, kādā nolūkā Džetrejs šovakar bija ieradies pie jums; zinu, ko viņš prasīja no jums; zinu ari par misis Barnu no Dvevingtona institūta, un apmēram varu arī iedomāties, kas noticis ar Molliju… Un nu, Bob Stein, es pastāstīšu jums kaut ko, kas jūs gandrīz tāpat interesēs, kā mani. Runa būs par kādu piecdesmit piecus gadus vecu vīru, kas iemīlējies divdesmit divus gadus vecā meitenē un labāk bijis gatavs pastrādāt visneķītrākos noziegumus, nekā redzēt šo meiteni laimīgu pie kāda jaunekļa sāniem.

Boba seju klāja nāves bālums.

-     Iesākšu ar to, ko atklāju dienā pēc Mendla noslepkavošanas, Sokrāts turpināja, novērodams Steina pieaugošo uztraukumu. Todien es ierados pie jums taisni tajā mirklī, kad jūs bibliotēkā sarunājāties pa telefonu. No jūsu sarunas es uztvēru teikumu: "Jūs nopelnīsiet pieci simti mārciņu, Bama," un vēlāk vārdu "Dževingtons". Kā redzat, esmu nekaunīgā kārtā noklausījies aiz durvīm… Skotlend-Jardā ir kāds cilvēks, kas nekad nekā neaizmirst jūs pazīstat viņu tikpat labi, kā es. Kad biju ievācis no viņa ziņas par Barnas un Dževingtona institūtu man atlika tikai saskaitīt divi un divi.

-    Lai dabūtu pieci! Steins zobojās.

-     Nē, tos pašus vecos četri! Mollija nekā negribēja par jums zināt, bet atdāvināja savu sirdi manam brālim. Tomēr jūs vēl nebijāt gluži skaidrībā par viņas jūtām. No manas sarunas ar Skotlend-Jarda direktoru līķa sekcijas dienā, jūs dabūjāt zināt, ka Mollija izglābusi no uguns savu dienasgrāmatu. Jūs tūliņ nolēmāt izdibināt viņas slepenās domas, un tamdēļ viesnīcā nolaupījāt viņai šo dienasgrāmatu. Ceru, ka par Lekšu tur bija rakstīts dažs labs mīļš vārdiņš!

Steina skatā iedegās bezgalīgs naids.

-   Kaut velns to zeņķi būtu parāvis! viņš nošņāca. Ja viņš nebūtu šurp atvilcies…

-    Ne tik strauji, vecais draugs! Sokrāts viņu pārtrauca. Ja nebūtu Leksa, tad viņa vietā būtu vai nu Toms vai Dzims, vai Harijs jūs tikpat nebūtu iekarojis Mollijas sirdi… Pēc dienasgrāmatas izlasīšanas jūs galīgi pazaudējāt pēdējās saprāta atliekas un nolēmāt aizvest Molliju ar varu. Par savu palīgu jūs izraudzījāties šo Barnu, kura par naudu ir spējīga uz visu. Es jau nojautu ko tamlīdzīgu un tamdēļ izsaucu no Skotlend-Jarda Franku, lai tas manas prombūtnes laikā apsargātu jauno meiteni. Diemžēl jūs drīz vien pārliecinājāties, ka viņš naktīs paliek nomodā, bet dienās guļ. Franks pēdējo reizi redzējis Molliju pēcpusdienā bibliotēkā, un pēc tam neviens no nama iedzīvotājiem nav viņu vairs redzējis…

-    Jums jau lieliski veicas, Bobs Steins pūlējās pasmaidīt; tomēr smaids iznāca nedabīgs, grejzs.

-    Pagaidiet būs vēl vairāk… Tajā brīdī, kad Franks izgājis no bibliotēkas, patreiz ieskanējies telefons un man ir pierādījumi', ka zvanītāja bijusi misis Barna. Kopš šī acumirkļa Mollija ir nozudusi .Tiesa, ka jūs esat aizbraucis savā auto nezinu tikai, kurp bet Molliju jūs neesat līdzi ņēmis; tajā laikā viņa jau bija ieslodzīta jūsu peldistabā, vai pareizāk sakot jūsu peldistabas skapī. Nezinu, vai esat pie tam viņu iemidzinājis tomēr tā šķiet. Kad mēs visi trīs, nekā ļauna nenojausdami, paklausījām telegrāfiskam aicinājumam un aizbraucām uz Londonu jūs tūliņ pasteidzāties Molliju aizvest. Jūsu vāģis šajā braucienā noskrējis taisni trīssimt un desmit jūdzes tas ir apmēram attālums no šejienes līdz Purvadīķim un atpakaļ.

Bobs Steins pārvilka ar mēli pār izkaltušajām lūpām.

-    Katrā ziņā tas ir atstatums arī no šejienes līdz Veston-seper-Merai un atpakaļ… vismaz pa to ceļu, kuru es biju izvēlējies.

Sokrāts nepiegrieza vērību šai piezīmei.

-   Meitene patreiz atrodas Purvadīķī, viņš turpināja, misis Bamas uzraudzībā. Kādi ir jūsu turpmākie nodomi tas man nav zināms.

-    Tā, tā. Un ko jūs pats nu domājat iesākt?

-    Vispirms atbrīvot Molliju, un tad stāties sakaros ar Skotlendjardu, nododot jūs tā rīcībā.

-    Hm, hm… Steins norūca. Šādos apstākļos būs vislabāk,ja jūs tūliņ dabūsiet zināt visu lietas patieso stāvokli, lai jūsu fantāzijas murgi nenovestu jūs pavisam no ceļa, vecais draugs.Jūs esat atstājis neievērotu, lūk, šo.

Ātriem soļiem viņš pārgāja peldistabu un palika pie skapja durvīm stāvam.

-    Vai gribat zināt patiesību? viņš jautāja Sokrātam, kas bija tam sekojis. Labi, jūs tūliņ to dzirdēsiet. Es atvedu Molliju šurp gluži tādā pat kārtā, kā nupat jūs, un piedraudēju tai: ja jūs kustēsieties vai kliegsiet-es šaušu!

Bobs Steins bija par mirkli aizsteidzies Sokrātam priekšā, tā ka pēdējam atlika tikai smaidot pacelt rokas gaisā.

-    Nu es zinu, Bob, ka ir vēl tikai viena mīkla. Viņš uzmeta vērīgu skatu automātiskajai pistolei Steina rokā. Jūs esat noslepkavojis Mendlu.

Steina acīs bija tērauda mirdzums.

-    Es nonāvēju viņu pret savu gribu, viņš vēsi paskaidroja, Piesargieties, ka arī jūs neķer tas pats liktenis. Un nu skapī! Ātri!

-    Mans saprāts liek man paklausīt, Sokrāts atbildēja.

Biezās durvis aizcirtās, un atslēga divas reizes apgriezās.

-     Man vajadzīgs stundas ceturksnis mantu sakravāšanai, Bobs Steins sauca caur durvīm. Visu šo laiku es būšu darbistabā. Ja jūs trokšņosiet vai mēģināsiet sašaut atslēgu es nošaušu jūs caur durvīm. Un sasodīts šoreiz es vis nenošaušu garām!

Sokrāts Smits nekā neatbildēja. Tikai kad ārpusē bija dzirdams limuzīna motora dobjais troksnis, viņš izšāva.

20.

Misters Roberts Steins mīlēja visu dramatisko, un šī kaislība viņu reizēm noveda no patiesības ceļa. Arī viņa saruna ar Molliju bija norisinājusies mazliet citādi nekā viņš to bija atstāstījis Sokrātam Smitam.

Viņa sēdēja un lasīja kādu saistošu romānu. Tomēr viņas domas visu laiku kavējās pie tiem diviem vīriešiem, kas patreiz izdarīja savus pētījumus tālajā Devonšīrā īstenībā gan tikai pie viena no tiem.

Iezvanījās telefons, un Bobs Steins iznāca no darbistabas, lai atbildētu. Tā bija īsa saruna, kurai Mollija nepiegrieza vērības.

-     Man ir kāds pārsteigums priekš jums, Mollija, Steins smaidīdams griezās pie viņas. Uzminiet, ko es patreiz daru.

-   To gan es nespēju, meitene iesmējās.

-    Gatavoju jums kāzu dāvānu.

Mollija juta, ka pietvīkst.

-    Cik uztraucoši! Bet jūs jau neteiksiet man, kas tas ir?

-     Tas ir gluži jauna veida nesesers, kas tiek izgatavots tieši pēc maniem norādījumiem. Tikai… viņš mirkli vilcinājās, man radās kāds neparedzēts traucējums: es nezinu, ko īsti jūs mēdzat ņemt līdzi ceļā. Palīdziet man, Mollij, un atnesiet no savas istabas mazu rokas somiņu ar visām tām lietām, kādas jūs parasti ņemat līdzi īsā ceļojumā.

-    Bet priekš kā tas viss?

-    Lai varu aprēķināt nesesera lielumu.

-    Ā, saprotu, Mollija atbildēja pieceldamās. Pēc divām minūtēm es būšu atpakaļ.

-    Tikai nepiemirstiet ari pidžamu, cepuri un saulessargu, Steins nosauca tai pakaļ. Es gaidīšu jūs darbistabā.

Bridi vēlāk viņa smaidīdama atgriezās darbistabā ar nelielu ceļasomu vienā un lietussargu un cepuri otrā rokā. Steins stāvēja kādās durvīs.

-    Mana peldistaba, viņš sacīja, un Mollija, kura nekad vēl nebija šo telpu redzējusi, ieinteresēta piegāja tuvāk.

-    Ak, cik tas jauki! viņa sajūsmā iesaucās.

Pēkšņi Steins aizvēra durvis un aizstājās tām priekšā. Laipnais smaids no viņa sejas bija kā noslaucīts.

-    Mollij, viņš iesāka, jūs zināt, ka es jūs mīlu.

Neraugoties uz sirds straujo pukstēšanu, viņa palika ārēji mierīga.

-    Man šķita, mister Stein, ka šis jautājums mūsu starpā jau galīgi izlemts. Un es ieskatu, ka nav visai bruņinieciski atsākt to.

-    Man ir viss, kas pasaulē vajadzīgs, izņemot vienīgi jūs, Mollija, viņš turpināja. Un es neredzu nekāda iemesla, kamdēļ es nevarētu iegūt arī jūs.

-    Es redzu daudz iemeslu, mister Stein. Bet vispirms atveriet durvis.

-To es nedarīšu. Jūs neiziesiet no šīs telpas, pirms…

Viņa juta, ka ceļi tai saļodzās.

-    Es tikai gribēju teikt, Steins pārlaboja sevi, ka jūs iziesiet no šejienes vienīgi ar manu atļauju un tajā laikā, kuru es pats noteikšu.

-    Kad misters Smits…

-    Sokrāts nekā nezinās, viņš pārtrauca to. Kad viņš atgriezīsies, es pastāstīšu, ka jūs esat aizbraukusi uz Londonu.

-    Bet jūs taču nevarat mani ieslodzīt! viņa protestēja.

-          To jūs drīz redzēsiet. Šim skapim ir stipras, biezas durvis jūsu ērtības dēļ es pat ievietoju tur krēslu. Ja jūs mēģināsiet pretoties, es būšu spiests sasiet jums rokas un kājas, varbūt pat aizbāzt jums muti kas nemaz nebūtu patīkami. Bet, ja jūs dodat vārdu, ka uzvcdīsieties mierīgi, tad varat brīvi pastaigāties visā šajā telpā. Es tikai jūs palūgšu noaut kurpes, lai tās neklaudzētu. Un nu vēl pēdējais brīdinājums, Mollij: ja jums ienāktu prātā sākt dauzīties pie darbistabas durvīm es būšu spiests jūs nošaut! Jā, neraugoties uz savu mīlu, es tādā gadījumā nošaušu jūs tāpat, kā nošāvu Džonu Mendlu.

Mollija šausmās atkāpās un aizsedza rokām seju.

-    Jūs… jūs viņu nošāvāt? viņa stomījās.

-     Jā. Vajadzētu daudz laika, lai izskaidrotu jums kamdēļ; tomēr ticat, ka man bija pietiekošs iemesls to darīt. īsi sakot: es nošāvu viņu tamdēļ, ka viņš baidījās no manis.

-    Jūs esat ārprātīgs! Mollija čukstēja. Citādi jūs nekad to neteiktu!

-     Es saku to jums tamdēļ, ka mīlu jūs un gribu jūs apprecēt. Es aizvedīšu jūs no šejienes, Mollij; un kad beidzot arī Smits būs atgriezies Londonā, mēs paliksim kopā tik ilgi, kamēr jūs neatzīsiet, ka laulība ar mani priekš jums tomēr ir vislabākā izeja.

Mollija pārvilka ar roku pār pieri. Vai tas nebija sapnis? Bobs Steins, šis laipnais, mūžam jautrais cilvēks sava labākā drauga slepkava!…

-     Nu, ko esat izvēlējusies, dārgākā: sasieta sēdēt skapī, vai brīvi staigāt šajā istabā?

-    Vai arī tas bijāt jūs, kas šāva uz misteru Džetreju?

Viņš pamāja ar galvu.

-    Tad jūs tiešām esat ārprātīgs! viņa izdvesa. Misters Smits man stāstīja pār ārprāta smiekliem, kas…

-           Misters Smits ir daudz viltīgāks, nekā jūs domājat, Mollij. Tas ir vienīgais cilvēks, uz kura nerviem mani smiekli neatstāja cerēto iespaidu. Mana lode gandrīz būtu to ķērusi, bet viņa roka izrādījās vēl taisnāka. Palūkojieties šurp!

Viņš pašķīra savus kuplos matus un atsedza nesen apdzijuša ievainojuma rētu.

-    Tā ir piemiņa no Soka lodes! viņš iesmējās. Turpmāk es sargāšos par agri smieties… Un nu vai skapī?

-    Nē, es izturēšos mierīgi. Ceru, ka ar laiku jūs atgūsiet saprātu un atzīsiet savu kļūdu.

-    Kurpes šurp!

Viņa dusmās nodrebēja, dzirdot šo pavēlošo balsi, tomēr paklausīja.

-    Ēdienu es pats jums ienesīšu, Steins turpināja.

-    Bet jūs taču nevarat turēt mani šeit mūžīgi!

-   To es arī nedomāju darīt. Jūs jau gaida kluss stūrītis un laipna namamāte.

Mirkli vēlāk durvis no ārpuses tika aizslēgtas…

Uzkāpusi uz krēsla, Mollija redzēja, ka nespēj logu aizsniegt. Viņa palūkojās visapkārt. Istabā nebija neviena priekšmeta, kas tai varētu noderēt sviešanai. Turklāt viņa zināja, ka Steins droši vien izvestu savus draudus, ja tā mēģinātu sacelt troksni.

Izmisusi viņa atkrita krēslā un, seju rokās paslēpusi, pūlējās atrast kādu izeju no šī šausmīgā stāvokļa. Otrās durvis? Tās droši vien veda dārzā. Bet pirms vēl viņa bija nospiedusi šo durvju kloķi, viņa jau zināja, ka arī šī izeja noslēgta.

Reiz viņa izdzirda motora sprauslošanu. Vai misters Smits… Leksingtons? Bet nē tie taču vēl nevarēja būt atpakaļ! Un viņa no jauna atslīga krēslā.

Vakarā Steins ienesa dažādus ēdienus, kuriem viņa gandrīz nemaz nepieskārās.

-    Jūs pārāk maz ēdat, viņš aizrādīja. Es atstāšu jums pienu un biskvītus. Bez tam es parūpēšos arī par gultu.

Ap pulksten desmitiem viņš tiešām ienesa saliekamu gultu, pēc tam klusēdams atkal izgāja.

Tā bija šausmīga nakts! Mollija neaizvēra acu un ar prieku apsveica rīta krēslu, kas ieplūda telpā pa augstajiem logiem. Bet, ja jau nakts bija izlikusies gara, tad diena vilkās vēl bezgalīgāk.

Novārgusi viņa vēlā pēcpusdienā beidzot iekrita nemierīgā snaudā, no kuras to uzmodināja Steins.

-     Augšā! viņš komandēja , nosviezdams uz gultas malas biezu mēteli. Te ir kafija un sviestmaizes. Paēdiet ātrāk!

-    Ko jūs esat nodomājis?

-    Mazu ceļojumu kopā ar jums.

-    Es neiešu! viņa iesaucās. Es negribu, negribu!

-    Neesat muļķe! viņš pasmīnēja.

-     Ja jūs man pieskarsieties es kliegšu! viņa piedraudēja. Gan jau kāds izdzirdēs mani un steigsies man palīgā.

Bobs Steins ironiski pasmaidīja.

-     Tad nu gan jums būtu ļoti skaļi jākliedz. Es atlaidu visus kalpotājus uz kino izrādi Heslmerā; vienīgi Viljams ir mājās, bet viņš pagrabā pilda vīnu. Tātad esat prātīga.

Lai nezaudētu spēkus priekšā stāvošai cīņai, Mollija krietni paēda sviestmaizes ar kafiju. Bet pamazām viņu pārņēma nepārvarams nogurums, un viņa atkrita gultā…

Viņu pamodināja spirgta vēsmiņa, kas iesitās sejā. Kāds viņu nesa.

Smadzenes darbojās gausi un miegaini. Kliegt? Viņa nespēja. Bet pēkšņi migla viņas galvā uz mirkli izklīda, un prātā ienāca kāda brīnišķi skaidra doma. Steins bija apāvis viņai kurpes. Reiz Sokrāts Smits ar kurpes palīdzību bija atradis viņas pēdas… Uzmanīgi viņa ar labās kājas purnu nobīdīja kreisās kājas kurpi un ļāva tai krist. Nākamā acumirklī viņa juta, ka tiek noguldīta auto sēdeklī, kur tā no jauna iekrita nemaņā.

Kad viņa nākamo reizi pamodās, bija jau rīta krēsla. Auto stāvēja pie augsta mūra žoga, caur kura vārtiem bija saskatāms vecs, aizaudzis dārzs ar drūmu, pussagruvušu mājiņu vidū…

Atvieglojuma nopūta izlauzās viņai pār lūpām, kad kāda sieviete palīdzēja tai iekļūt gultā.

21.

Ar smagu galvu Mollija Templtone atmodās no divpadsmit stundu ilgā miega. Istabā valdīja tumsa, jo logs bija aizklāts ar biezu vilnas segu.

Piecēlusies gultā sēdus, viņa sāka taustīties pa naktsgaldiņu, cerēdama atrast sveci un sērkociņus. Velti! Ar sāpīgu vaidu viņa atslīga atpakaļ spilvenā. Acīmredzot šis vaids bija izdzirdēts, jo tūliņ uz kāpnēm atskanēja smagi soļi, un nākamā mirklī istabā ienāca liela, kaulaina sieviete ar stūrainu seju un asu mutes līniju. Rokā viņa turēja petrolejas lampu.

-    Jūs laikam saucāt, mana mīļā? Vai esat izsalkusi?

-    Man šausmīgi sāp galva, Mollija sūdzējās.

-    Pret to tūliņ dabūsim līdzekli.

Nolikusi lampu uz galda, viņa izgāja un brītiņu vēlāk atgriezās ar tasi tējas un diviem zāļu pulverīšiem.

-    Dzerat vien tie jums nekaitēs! viņa skarbi sacīja, pamanījusi meitenes neuzticības pilno skatu. Visļaunākais pie jums, trakiem, ir tas, ka jūs vienmēr baidāties no nozāļošanas.

-    Trakiem? Mollija izbrīnā atkārtoja. Vai tad jūs uzskatat mani par traku?

-    Par ko tad? Cilvēks, kas trīsdesmit piecus gadus nodzīvojis tādu

vidū, pazīst tos jau no pirmā acu uzmetiena.

Neraugoties uz drūmo situāciju, Mollijai negribot bija jāpasmaida.

-    Kur tad īsti es atrodos? viņa jautāja.

-    Uz laukiem, svaigā gaisā. Šī vieta gan ir mazliet nomaļa, bet toties kā radīta mazai iestādei.

Jaunā meitene ielūkojās savā rokas pulkstenī.

-     Kā jau seši pēcpusdienā? Tikai tagad viņa ievēroja logam priekšā aizkārto segu. Vai nevarētu noņemt šo segu? Es apsolu, ka būšu pavisam mierīga.

-    Varat kliegt, cik patīk tikpat neviens jūs nedzirdēs, vecene atbildēja, noņemdama segu.

Mollija jutās vīlusies: tieši pretim logam pacēlās augsta mūra sēta, aiz kuras, ciktāl sniedza skats, izpletās klajš purvs. Tālumā bija redzams kāds augsts pakalns.

-   Tā taču Dartmura! meitene pārsteigta iesaucās. Gar šo pakalnu man kādreiz gadījās braukt kopā ar audžutēvu.

-    Pareizi. Un šo namu sauc Purvadīķi. Ja man būtu tik labs krusttēvs kā jums es gan nevēlētos šeit dzīvot. Bet iestādei labākas vietas nemaz nevarētu atrast.

-    Vai tas ir jūsu nams? Mollija jautāja.

-    Vēl nē -bet pēc tam!

Mollija saprata: Purvadīķis bija alga, ko Bobs Steins apsolījis šai pretīgai vecenei par viņas pakalpojumu!

-    Un kad es tikšu prom no šejienes?

-    Kad jūsu vīrs jūs aizvedīs.

-   Mans vīrs? Mollija iesaucās. Nupat jūs runājāt par manu krusttēvu par tādu, droši vien, uzdevies misters Steins bet vīrs…

-    Jūsu krusttēvs ir tas, kas nāca uz domām ļaut jums šeit atpūsties, un šurp jūs atveda jūsu vīrs patīkamāku džentlmeni nemaz nevar

iedomāties!

-    Bet man taču nemaz nav vīra! meitene iesaucās.

-   Tā ir jūsu slimīgā iedoma, vecā sieviete mierīgi atbildēja. Katram trakam ir kāda iedoma, pie kuras tas turas.

Mollija piespieda sevi savaldīties.

-    Vai gribat sagādāt man kādu prieku, misis?…

-    Mani sauc Barna. Katru saprātīgu vēlēšanos es pūlēšos izpildīt.

-    Tad paziņojat Skotlend-Jardam, ka es esmu tikusi aizvesta.

-    Kā tad tas tikai vēl trūka!…

-    Bet ticat taču: es esmu atvesta šurp pret savu gribu!

-    Ari tā ir jūsu iedoma! Kā liekas, tad jums tomēr nāksies padzīvot šeit ilgāk, viņa piebilda, šūpodama galvu. Kā gan jūs varat tā runāt par savu mīļo vīriņu!

Mollija saprata, ka šeit var līdzēt vienīgi viltība.

-    Un kad jūs sagaidāt viņa ierašanos? viņa šķietami vienaldzīgi apjautājās.

-    Pēc divām vai trim dienām. Bet nu sakiet, ko jūs vēlētos ēst?

-    Gluži vienalga. Vai drīkstu piecelties?

Vecene mirkli vilcinājās.

-    Nu, manis dēļ! viņa beidzot atļāva. Bet jums jāapģērbjas manā klātbūtnē.

Mollija izkāpa no gultas. Galva vēl bija smaga, tomēr asās sāpes bija mitējušās.

-    Jūs atbraucāt ar vienu pašu kurpi, sieviete sacīja. Bet nekas es aizdošu jums kādas no savām.

Viņa ienesa pāri smagu zābaku, kas ik uz soļa skaļi čīkstēja atkal jauns kavēklis varbūtējā bēgšanas gadījumā!

Mollijai par lielu pārsteigumu, viņa pat atļāva tai pastaigāties dārzā, labi zinādama, ka meitene nevar aizbēgt, jo bez svešas palīdzības tā nespētu tikt pāri augstajai mūra sētai.

Trepju nekur nebija, un vārtus viņa varēja pārredzēt no virtuves loga.

Jaunā meitene divas reizes apgāja visapkārt dārzam, un cerība uz bēgšanu arvien vairāk izzuda no viņas sirds. Varbūt derētu pamēģināt pārsviest pāri žogam kādu zīmīti?

Viņa atgriezās savā istabā un pārmeklēja nelielo ceļa somu tajā nebija ne papīra, ne zīmuļa!

Vienkāršās vakariņas viņa ēda kopā ar misis Barnu ēdamistabā, kura bija vāji apgaismota ar petrolejas lampiņu. Neraugoties uz iekurto kamīnu, bija skumji un drūmi.

-     Es neesmu radusi strādāt vienkāršus darbus, vecā sieviete ierunājās. Kad atbrauks jūsu vīrs, tad, lūdzu, pasakiet tam, lai .viņš šādiem darbiem pieņem kalponi. Jūs nevarat iedomāties, kā šeit izskatījās pirms divām dienām, kad es atbraucu! Pat griestus žurkas izgrauzušas! Viņa norādīja uz caurumu griestos, ko bija izurbis Sokrāta Smita nazis. Un tad šie tintes traipi grīdā šausmas! Pagrabā es pat vēl neesmu iedrošinājusies palūkoties.

-    Vai tad pagrabs arī te ir? jaunā meitene vienaldzīgi apjautājās.

-    Jā. Vēlāk tas varbūt noderēs man. Garā viņa jau redzēja kādu nemierīgu pacientu, kuram tad varētu to iekārtot par guļamtelpu.

Līdz pulksten trijiem rītā Mollija nogulēja vaļējām acīm, un ārā jau metās gaisma, kad viņa beidzot iemiga.

Plāno brokastu viņa atkal ēda lejā, ēdamistabā bālu tēju un biezi sagrieztas maizes rikas ar plānu sviesta kārtiņu virsū.

Izgājusi dārzā, viņa dziļi uzelpoja. Atkal un atkal viņa riņķoja ap namu, rūpīgi aplūkodama katru ķieģeli augstajā žogā.

Pēcpusdienā viņai bija kāda saruna ar misis Barnu, kas ierosināja viņas smadzenēs kādu ideju. Vecā sieviete stāstīja, ka senāk šajās vientuļās purva mājiņās dzīvojuši dažādi tumši ļaudis, kas ierīkojuši tajos slepenas durvis un jūdzēm garas apakšzemes ejas. Nebija šaubu, ka šie nostāsti bija stipri pārspīlēti, tomēr daļa patiesības tajos varēja būt.

-    Vai nevaru jums kaut kā palīdzēt? viņa piedāvājās, lai uzturētu veco sievieti labā garastāvoklī.

-    Protams jūs varētu paņemt slotu un vēlreiz šeit pārslaucīt, viņa ne visai laipni atbildēja.

Pēc pabeigtā darba Mollija griezās pie viņas ar lūgumu:

-    Vai drīkstu aplūkot pagrabu?

-   Ja jau jums tas dara prieku! Atslēga karājas naglā.

Pagraba pirmā telpa izrādījās pavisam neinteresanta. Bet iegājusi dibentelpā un vērīgi aplūkojusi tās sienas lampas gaismā, Mollija tur ieraudzīja kaut ko tādu, kas no jauna atgrieza tai zudušās cerības. Daļa no vienas sienas bija aizmūrēta daudz vēlāk nekā citas. Acīmredzot tajā kādreiz bija atradies liels robs nepareiza pusloka veidā, kas tad vēlāk nepratēja roku aizkrauts jauniem ķieģeļiem un aizmūrēts.

Varbūt tur bijusi kāda izeja?

Mollija palūkojās visapkārt, un sirds viņai priekā sāka straujāk pukstēt: kaktā, starp diviem tukšiem maisiem, kas pieskaroties piepildīja visu pagrabu ar kāda balta pulvera putekļiem, gulēja lāpsta un lauznis.

Mollija atgriezās pagrabā. Pirmie sitieni ar smago lauzni bija bīstamāki viņai pašai nekā mūra sienai. Ar laiku viņa tomēr iemanījās, un drīz vien zemē nokrita pirmais pusķieģelis. Un tagad viņa pārliecinājās, ka aiz pirmās ķieģeļu kārtas atrodas vēl otra.

Vēl pusstundu strādājusi, viņa skaļi uzgavilēja: mūrī bija radies mazs caurumiņš, aiz kura atradās brīva telpa!

Bet tad viņa izdzirda misis Bamas klepošanu un, ātrumā noslaucījusi rokas, uzskrēja augšā, kur satika savu cietumsardzi pusceļā starp virtuvi un dārza vārtiem.

-   Nu, ko jūs darījāt pa šo laiku? tā īgni apjautājās.

-    Nekā, Mollija atbildēja.

Vecene iegāja namā, bet Mollija ieņēma viņas vietu guļamkrēslā.

Kad gan viņa lai bēg? Laika taču bija tik maz, un kuru katru dienu var ierasties Steins!

Gluži necerot, misis Bama izlēma šo jautājumu viņas vietā. Pie vakariņām viņa bija neparasti laipna, daudz stāstīja par savu dzīvi un darbu un beidzot sacīja:

-      Naktī es arvienu mēdzu aizbultēt savas durvis. Ko jūs gan domājat ar kādiem velniem man nav bijušas darīšanas! Reiz viena tāda pati dāma kā jūs mani tikko neaizraidīja uz viņpasauli.

-    Vai tad jūs tik cieši guļat? Mollija nevainīgi iejautājās.

-    Kā mironis! Bet nojums man taču laikam nevajadzēs sargāties?

-    Tomēr labāk, ja jūs noslēdzat savu istabu, Mollija svinīgi apgalvoja. Ko var zināt!

Viņas plāniem par labu nāca ari vēl tas, ka misis Bama bija kaut kur atradusi mazu virtuves lampiņu.

Pulksten desmitos vecene aizgāja gulēt. Nogaidījusi vēl divas stundas, Mollija uzmanīgi izgāja no istabas, sameklēja virtuvē sērkociņus un, iededzinājusi mazo lampiņu, nokāpa pagrabā. Ejot gar misis Bamas durvīm, viņa dzirdēja tās skaļo šņākšanu.

Pūlēdamās pēc iespējas mazāk trokšņot, jaunā meitene ķērās pie darba. Drīz jau trīs ķieģeļi gulēja zemē; bet, kad viņa iebāza lauzni robā, lai izkustinātu vēl ceturto, pēkšņi ar milzīgu troksni iegruva viss mūris.

Trakā steigā Mollija uzskrēja augšā un, nopūtusi lampu, iesteidzās savā istabā. Viņa tikko paguva aizvērt durvis, kad koridora viņā galā jau atskanēja misis Bamas smagie soļi.

Mirkli vēlāk viņas milzīgais stāvs parādījās durvīs.

-    Kas tas bija par troksni?

Mollija, kas bijā jau paguvusi palīst zem segas, norūca kaut ko nesaprotamu.

-    Vai jūs nekā nedzirdējāt? vecene jautāja.

-Nē.

Mollija dzirdēja, kā viņa žāvādamās aizgāja pa koridoru, kā aizvērās un tika noslēgtas viņas istabas durvis. Nogaidījusi atkal kādu stundu un pārliecinājusies, ka misis Barna miegā šņāc, viņa no jauna atgriezās pagrabā pie pārtrauktā darba.

Pa mūri izlauzto robu viņa redzēja aiz sienas kādu tumšu telpu, kuras dibenā tā saskatīja kaut ko baltu, iegarenu. Uzmanīgi viņa novāca pie malas izlauztos ķieģeļus, līdz bija atbrīvots tik liels caurums, ka viņa varēja pa to izspraukties ; tad viņa pacēla lampu un ļāva tās gaismai krist tumšajā telpā…

-     Nepaģībt! Tikai nepaģībt! viņa skaļā balsī uzsauca sev. Un tomēr viņa juta, ka spēki viņu atstāj.

Tas, ko viņa lampas gaismā ieraudzīja, bija skelets cilvēka skelets, kura tukšie acu dobumi zobojoši vērās viņā, kura dzeltenie zobi šķita ļauni ņirgājāmies par viņu!

22.

Nenolaizdama no ģindeņa šausmu un izbaiļu pilno skatienu, viņa streipuļodama kāpās atpakaļ. Aizcirtusi aiz sevis durvis, viņa sāka kāpt augšup.

Un pēkšņi ausīs viņai iesitās kāda skaņa. Tā nenāca no misis Barnas, bet gan no vestibila puses. Ātri izdzēsusi lampu, viņa palika stāvam. Tiešām, vestibilā bija dzirdami klusi, uzmanīgi soļi; mirkli viņai šķita, it kā koridora durvīs tā būtu pamanījusi kādu klusu ēnu… Vai tas būtu Bobs Steins?

Jaunu šausmu pārņemta, viņa uz mirkli aizmirsa nupat pārdzīvotās

izbailes. Uzskrējusi savā istabā, viņa bez spēka iekrita gultā.

Kādu baigu noslēpumu sevi glabāja šis nams? Kādi tumši gari valdīja šajās drūmajās telpās?…

Otrā rītā viņu uzmodināja misis Barna. Mollija sajuta īstu prieku, ieraugot šo pretīgo veceni ar tējas tasi rokā vismaz viņa bija dzīvs, reāls cilvēks, ne gars.

-    Man ļoti žēl, misis Bama, viņa atvainojās. Es… es tik slikti gulēju šo nakti.

-     Kas jums noticis? Palūkojieties, kā tric jūsu rokas! Ko gan teiks jūsu vīrs, ja tas varbūt jau šodien atbrauc?

Viņas vīrs! Tātad naktī redzētā ēna nav bijis Bobs Steins? Bet kas tad?…

Vēsais ūdens patīkami atveldzēja seju, un Mollija nokāpa lejā brokastot ārēji gluži mierīga. Maize šorīt bija vēl cietāka, un arī pārējie produkti lika domāt, ka Purvadīķī jāiztiek bez ēdamvielu papildinājumiem. Šajā ziņā Mollija tomēr bija maldījusies, jo ap pulksten vienpadsmitiem kāds dauzījās pie vārtiem.

Misis Barna izgāja, noslēgdama aiz sevis nama durvis. No ēdamistabas loga Mollija redzēja, ka kāda roka pa vārtu spraugu pasniedza viņai grozu, kuru viņa ar apmierinātu smaidu ienesa istabā un sāka izkraut.

Mollija izgāja dārzā un no jauna sāka riņķot apkārt namam. Piekto reizi ejot gar virtuves durvīm, viņa pēkšņi izdzirda misis Barnas uztraukto balsi:

-Nākat šurp-ātri!

Mollija paklausīja. Rokas sānos iespiedusi, misis Barna stāvēja pie produktu groza un ieplestām acīm lūkojās tajā.

-    Cik kukuļus maizēs es ienesu?

-    Divus, meitene atbildēja, pārsteigta par tik dīvainu jautājumu.

-     Jā, bet kur tad otrs? vecene jautāja, norādīdama uz vienīgo kukuli grozā. Vai esat pārliecināta, ka es tiešām ienesu divus?

-     Pilnīgi. Bet pēkšņi viņai iekrita prātā pagājušās nakts ēna, un viņa juta, ka ceļi tai saļodzās; tomēr viņa pārvarēja savu uztraukumu un mierīgā balsī piebilda: Bet var jau arī būt, ka es maldos, misis Barna. Šodien es esmu tik nogurusi, ka redzu pat tādas lietas, kuru nemaz nav!

Uzmetusi viņai aizdomu pilnu skatu, misis Barna sāka novietot atnestos produktus skapī.

Mollija vairs neuzdrošinājās staigāt visapkārt mājai. Viņa apmierinājās ar to, ka soļoja uz priekšu un atpakaļ turpat durvju priekšā, kur vecene varēja to redzēt.

Pēcpusdienā, kad misis Bama savā guļamkrēslā atkal novietojās pie vārtiem, arī Mollija izgāja tai līdzi pagalmā.

Gandrīz zem paša jumta atradās mazs, biezu putekļu kārtu pārklāts lodziņš, pa kuru gaisma ieplūda nama bēniņos. Nejauši pacēlusi acis uz šo lodziņu, Mollija pēkšņi iekliedzās: tikai vienu acumirkli, bet tomēr pilnīgi skaidri viņa bija saskatījusi loga rūtij piespiestu bālu, pārvērstu cilvēka seju!

Nākamā mirklī jaunā meitene bez samaņas saļima zālē. Viņas kliedziena iztraucēta, misis Barna piesteidzās un, pacēlusi meiteni no zemes, nevērīgi nolika to guļamkrēslā.

Kad Mollija atvēra acis, vecā sieviete īgni norūca:

-    Nu jau gan jūs kļūstat pavisam traka!

-    Tā šķiet, vai ne? Mollija saņēma visus spēkus, lai savilktu savu nāves bālo seju greizā smaidā.

-    Vai jūs kas nobiedēja? Kamdēļ jūs noģībāt?

iNē, Mollija atbildēja. Jūs taču pati apgalvojāt, ka es esot ārprātīga nu, un ārprātīgie var darīt visu, ko vien paši vēlās.

-    Nē tikai to, ko es viņiem atvēlu! mis Bama pārlaboja. u

Šovakar jaunā meitene iedrošinājās griezties pie viņas ar savu otro jautājumu:

-    Vai es šovakar nevarētu pārgulēt jūsu istabā, misis Barna?

-   Nē. Es taču teicu jums, ka neguļu vienā istabā ar trakiem. Bez tam varbūt šonakt ieradīsies jūsu vīrs. *

Mollija nobāla.

-    Jūs taču neiedrošinātos laist viņu manā istabā? viņa iesaucās. Es zvēru, misis Barn, ka viņš nav mans vīrs!

-    To jūs tikai iedomājieties, nabaga muļķīte! vecene smaidīdama paskaidroja.

Šīs jaunās, reālās briesmas gandrīz izspieda no Mollijas smadzenēm pa bēniņu logu redzēto seju un pagrabā atrasto ģindeni. Vakarā Mollija apgūlās pilnīgi apģērbusies. Viņas pūles aizbarikādēt durvis bija cietušas galīgu neveiksmi, jo, atskaitot smago gultu, kuru tā nespēja ne pakustināt, viņas istabas visa iekārta sastāvēja no naktsgaldiņa un maza veļas skapīša.

Viņa bija cieši apņēmusies neaizmigt; tomēr pārciestās šausmas un uztraukums bija viņu tā nogurdinājuši, ka tā drīz vien iemiga ciešā miegā.

-Ceļaties, Mollij!

Bobs Steins stāvēja noliecies pār viņu un viegli glāstīja tai vaigu. Istabas durvīs stāvēja misis Bama.

-    Ceļaties! Steins atkārtoja savu pavēli. Ā, jūs jau esat pilnīgi apģērbusies tas ir labi!

Ar vienu lēcienu viņa bija ārā no gultas.

-    Ko vēlaties?

-    To jūs jau zināt, Mollij. Pavērsis galvu pret durvīm, viņš piebilda: Jūs varat iet, misis Bama. Pieveriet durvis!

-      Paliekat, misis Barna! Paliekat! Meitenes balsī skanēja

izmisums un lūgums.

Durvis aizvērās. Mollija gribēja steigties pakaļ vecenei, bet Steins satvēra to aiz elkoņiem un pievilka sev klāt, arvienu ciešāk apskaudams viņas jauno miesu.

-     Soks Smits ir man uz pēdām, Mollij, un pēc divām vai trim stundām viņš būs šeit. Viņš zina visu!

-   Tātad ari to, kur es atrodos?

-    O, jā Soks to zina!… Es varētu paņemt jūs tagad, Mollij; tomēr es gribu gaidīt, kamēr jūs pati vēlēsieties mana kļūt. Ar laiku jūs iemīlēsiet mani tajā jaukajā zemē, kurp es jūs tagad aizvedīšu Brazīlijā!

-   Un ja es nekā nevēlos zināt par jūsu mīlu kas tad notiks ar mani? Mollija jautāja. Vai tādā gadījumā arī man nāksies ciest tā cilvēka likteni, kura skelets iemūrēts šī nama pagrabā?

Steina seja zem putekļu kārtas pēkšņi kļuva veca un pelēka.

-    Mans dievs! Vai jūs to atradāt?

Mollija klusēja, nožēlodama savu pārsteidzību.

-    Atbildiet! viņš iekliedzās; saspiezdams viņas plecus savos dzelzs pirkstos. Kā jūs dabūjāt to zināt? Vai arī tai sievietei tas zināms?

Viņa bija spiesta stāstīt par saviem bēgšanas plāniem, par pusnakts darbiem pagrabā un savu drausmīgo atradumu. Jo vairāk viņa stāstīja jo Steins kļuva mierīgāks.

-    Nabaga bērns! Viņa balsī skanēja maigums. Es vēlētos, kaut šis pārdzīvojums būtu licis jums aiztaupīts.

Tad viņš no jauna izslējās.

-    Vai nu varam iet?

-Nē!

Pārsteigti viņi pievērsās durvīm. Revolveri rokā, tur stāvēja kāds cilvēks, kuru Mollija uzreiz pazina, neraugoties uz viņa netīro, sen neskūto bārdu.

-    Esmu Skotlend-Jarda subinspektors Franks Veldons. Jūs tiekat apcietināts par…

Pēkšņi norībēja šāviens Bobs Steins bija izšāvis, neizņemot ieroci no kabatas. Veldons nokrita uz sejas.

Mollija skaļi un griezīgi iekliedzās. Koridorā atskanēja smagi soļi, un durvīs parādījās.misis Barnas stūrainā seja.

-    Ko jūs esat izdarījis! viņa iesaucās.

Nepiegriezdams viņai nekādu vērību, Steins noliecās, pacēla no zemes Franka nekustīgo ķermeni un izgāja ar to pa durvīm, galīgi pārbiedētās vecenes pavadīts.

Noslēgusi aiz Steina vārtus, misis Barna elsdama ieskrēja atpakaļ Mollijas istabā.

-     Ak, Dievs! viņa vaimanāja. Tā taču slepkavība! Kaut jel es nebūtu ņēmusi viņa naudu! Bet es domāju, ka runa ir tikai par jums! Kur gan radās tas sasodītais puisis?

-    Viņš jau visu laiku bija namā, Mollija trīcošā balsī atbildēja.

-    Droši vien Skotlcnd-Jards zina, ka viņš atrodas šeit! Ko lai es nu iesāku?… Mis! Viņa pēkšņi satvēra meitenes rokas. Jūs taču apliecināsiet, ka man nav nekā kopēja ar šo slepkavību? Es taču uzraudzīju tikai jūs! Par to viņš samaksāja man pieci simti mārciņu un apsolīja vēl šo namu.

-    Atstājiet mani vienu, Mollija atvairījās . Man jāpārdomā.

Debess austrumos jau sāka sārtot, bet Mollija arvien vēl nebija

nākusi pie kāda noteikta slēdziena par saviem turpmākajiem soļiem. Viņa tik dziļi bija nogrimusi savās domās, ka nedzirdēja ne vārtu atvēršanas troksni, ne ari atslēgas nokrakšķēšanu nama durvīs.

Ienācis vestibilā, Bobs Steins brīdi ieklausījās, tad klusiņām nokāpa pagrabā, apgaismodams ceļu ar savu kabatas laternu. Neveltīdams ne vismazāko vērību izlauztam mūrim un aiz tā glūnošam skeletam, viņš izņēma no kabatas divas automātiskas pistoles un rūpīgi tās pārbaudīja.

Boba Steina smadzenes vienmēr bija darbojušās skaidri un strauji. Lai izvairītos no sava pirmā kļūmīgā soļa sekām, viņš bija pastrādājis noziegumu pēc nozieguma. Un nu tam vairs nebija atgriešanās viņš drīkstēja tikai uzvarēt vai mirt! Bet viņš uzvarēs!

Franks Veldons gulēja dīķī, no kura šis nams bija dabūjis savu vārdu. Tātad atlika vēl Sokrāts Smits ar savu brāli, vecā sieviete un Džetrejs.

Izdzēsis gaismu, viņš apsēdās un sāka pacietīgi gaidīt.

Džetrejs! O, bez šaubām tas nāks tas pats Džetrejs, kurš bija gribējis viņu nožņaugt! Arī Sokrāts tūliņ pēc savas atbrīvošanas steigsies šurp. Droši vien viņš mēģinās stāties sakaros ar Ašbertonas policiju. Bet visi telefona un telegrāfa vadi uz Ašbertonu taču iet caur Ekseteru!…

Bobs Steins, Skotlend-Jarda citkārtējais lielākais stratēģis, prata visu apsvērt un paredzēt. Trīs dienas viņš bija uzmanīgi studējis telegrāfa tīklu, kas Anglijas rietumus savieno ar Londonu. Un, nupat šurpbraucot, viņš desmit jūdžu attālumā no Ekseteras bija apturējis savu auto, lai paveiktu kādu svarīgu darbu gaisā. Tomēr palika vēl līnija, kas savieno Ekseteru ar Salsberiju neliels līkums nodrošināja viņu arī pret šīm briesmām. Bojājumu izlabošana prasīs vismaz sešas stundas darba un tik ilgs laiks viņam bija vairāk kā pietiekošs sava plāna izvešanai. Draudošo iespējamību, ka Sokrāts Smits ceļā varētu iegriezties Ekseterā vai Ašbertonā, lai paņemtu līdzi dažus policistus droši vien novērsīs Leksingtona nepacietība, ar kādu tas steigsies atbrīvot Molliju…

Mollija sēdēja pie loga un ar cerībām un bailēm klausījās motora rūkoņā, kas kļuva arvien skaļāka. Arī misis Bama bija to sadzirdējusi.

Viņš brauc atpakaļ! viņa iekliedzās, ieskriedama jaunās meitenes istabā.

Beidzot atvērās vārti un pa tiem ienāca Sokrāts Smits, kuram sekoja viņa brālis. Mollija pietrūkās kājās un skriešus devās tiem pretim, kur viņa, reizē raudādama un smiedamās, iekrita Leksingtona skāvienos.

-     Ko? Viņš nošāvis Franku? Sokrāts iekliedzās, pārtraukdams viņas nesakarīgo stāstu.

-     Jā, viņš uz vietas bija beigts! Viņa nodrebēja, atceroties drausmīgo skatu.

Leksingtons maigi pievilka viņu pie sevis.

-    Visas briesmas nu ir pāri, mīļā. No šejienes mēs ņemsim tevi līdzi uz Londonu.

-     Vai Steins teicās nākt vēl atpakaļ? Sokrāts pievērsās misis Barnai, kura izbailēs trīcēja kā apses lapa.

-    Tā viņš sacīja… bet es tomēr neticu. Ak, tas nabaga zēns!…

-    Aiztaupiet savu līdzjūtību pati sev, Sokrāts viņu pārtrauca.

-     Es esmu nevainīga kā jēriņš! vecā sieviete elsoja. Viņš iestāstīja man, ka jaunā dāma esot vājprātīga.

-     Vai jūs tam noticējāt?… Jums tas nav pirmais gadījums šoreiz droši varat sagaidīt pārmācības namu!

Viņa jau stāvēja Sokrāta priekšā ceļos.

-     Es tiešām nezinu nekā, nekā! Par ģindeni es tikai nupat dabūju zināt no jaunās dāmas…

-    Kas tas par ģindeni? Sokrāts viņu pārtrauca.

-     Jaunā dāma atradusi viņu pagrabā man nebija par to ne jausmas…

Sokrāta skats pievērsās Mollijai.

-    Nerunāsim tagad par to, viņa lūdzoši sacīja. Es esmu tik nogurusi un novārgusi.

-    Labi, lai tas paliek vēlāk, Sokrāts piekrita.

Uzdevis misis Barnai pagatavot spēcīgu brokastu, viņš izgāja pa vārtiem, cerēdams atrast Steina auto pēdas.

Bez šaubām, Steins bija aizbēdzis!

Pateicoties rasai, Sokrātam nenācās grūti atrast Steina limuzīna riepu pēdas. Viņš bija sekojis tām jau kādu stundas ceturksni, kad sliedes pēkšņi nogriezās pa kreisi klajā purvā. Bridi gājis, Sokrāts ieraudzīja priekšā pamirdzam ūdeni. Tomēr sliedes jau laikus mainīja virzienu un bridi vēlāk nozuda kādā krūmu biezoknī. Pašķīris zarus, Sokrāts ieraudzīja lapotnē noslēptu tukšu limuzīnu. Vāģī nebija ne Franka, ne Steina vienīgi asiņu traipi uz sēdekļa ādas liecināja par traģēdiju.

Līdz dīķim bija tikai kādi divpadsmit metri, un, sasniedzis tā krastu, Sokrāts ieraudzīja dīķa malā kādu vīrieti samirkušā uzvalkā, kas pūlējās pārsiet ar kabatas lakatiņu savu ievainoto plecu.

-    Veldon! Sokrāts iesaucās.

Jaunais subinspektors smaidīdams uzlūkoja viņu.

-    Hallo, mister Smit! Es jau dzirdēju jūs nākam. Nu, vai viņš jums rokā?

-    Nē bet jūs gandrīz esat bijis viņam rokā.

-    Nav jau tik ļauni lode tikai izskrēja man cauri plecam un nogāza mani zemē.

Sokrāts nometās viņam līdzās ceļos un rūpīgi pārsēja smago ievainojumu.

-    Vai viņš iesvieda jūs ūdenī?

-    Un kā vēl! Par laimi, viņš nepalika stāvam, lai nolūkotos, kā es noslīkstu, tā ka es pamazām varēju izrāpties malā… Krītot izmetis no rokas revolveri, es atzinu par prātīgāku izlikties beigts, un kā tādu viņš ari atveda mani šurp un iemeta dīķī. Purvadīķis! Jā šo vārdu es ilgi neaizmirsīšu… Vai viņš aizbēga?

-     Viņa auto stāv tepat krūmos, Sokrāts atbildēja. Bet varbūt

viņam bijis kaut kur tuvumā vēl otrs vāģis.

-    Vai mis Templtoni viņš aizvedis sev līdzi?

' Paldies Dievam nē.

Klusēdami viņi soļoja atpakaļ.

-    Vai esat redzējis Džetreju? Sokrāts pēkšņi iejautājās .

-    Nē. Vai tad viņš zina, ka mis Templtone ir šeit?

-    Protams. Un Sokrāts pastāstīja viņam par Džetreja uzbrukumu Steinam, kuru tas gandrīz nožņaudzis, lai dabūtu zināt vietu, kur paslēpta Mollija.

-    Un tomēr jūs šāvāt viņam?

Sokrāts viltīgi pasmaidīja.

-    Es tikai gribēju padarīt lokanākas viņa kājas! Divas teizes es būtu varējis to nošaut, un tomēr biju spiests noliegt pats savu šaušanas mākslu…

Namā viņi atrada jau uzklātu brokastu galdu. Ieraudzījusi Sokrāta pavadoni, Mollija kļuva bezgala priecīga. Neraugoties uz pārciestām šausmām, šīs bija laimīgākās brokastis visā viņas līdzšinējā mūžā.

Kad misis Barna bija novākusi traukus un nozudusi virtuvē, Sokrāts paskaidroja saviem vērīgajiem klausītājiem Džona Mendla noslepkavošanas apstākļus.

23.

-     Esmu to visu rekonstruējis, viņš iesāka, un man šķiet, ka ikviens akmens ir savā vietā, atskaitot vienīgi vispēdējo iemeslu bailēm, kas tik strauji izbeidza citreizējo draudzību Džona Mendla un Roberta Steina starpā. Dažas ziņas man sniedza Skotlend-Jarda arhīvs, tomēr visvairāk pateicības esmu parādā Mollijai…

-    Man? jaunā meitene izbrīnā iesaucās.

Sokrāts pamāja ar galvu.

-     … un pats saviem novērojumiem. Saņēmis no Mendla uzaicinājumu kopā ar brāli pavadīt dažas dienas viņa namā es, atklāti sakot, biju ļoti pārsteigts, jo mēs nekādā ziņā nebijām tie, ko mēdz apzīmēt par la-' biem draugiem. Jau viņa darbības laikā es nespēju atzīt tos paņēmienus, kādus viņš mēdza pielietot savā darbā, kā tas notika, piemēram, pret Kinesu Vordu, vai kā jūs viņu pazīstat, Mollij, Džetreju. Draugu pavedināts, tas bija spēris kādu kļūmīgu soli, par ko viņu notiesāja uz dažiem mēnešiem cietumā. Pēc soda izciešanas viņš no jauna nokļuva tajā pašā kompānijā, kas to pierunāja atkal uz jauniem viltojumiem. Viņu apcietināja Mendls, kas panāca, ka to šoreiz notiesāja uz daudziem gadiem. Mendla pūlēm bija savs iemesls: Vorda lietas izmeklēšanas laikā viņš bija dabūjis zināt, ka tam ir reti skaista un simpātiska sieva, kam par vīra tumšām gaitām nekas nebija zināms. Šo sievieti viņš bija apprecējis, uzdodamies neīstā vārdā par Templtonu.

-    Templtons! Mollija čukstēja. Vai tā… vai tā bija mana māte?

Sokrāts nopietni pamāja ar galvu.

-Tātad misters Džetrejs…

-     …ir jūsu tēvs. Bet neaizmirstiet, Mollij, ka tie visi bijuši jaunības grēki, kurus viņš jau sen izpircis. Viss, kas viņam šodien pieder, iegūts godīgā ceļā: pirms dažiem gadiem kāda krustmāte atstāja viņam lielu mantojumu… Jūsu tēvs, kas bija notiesāts zem cita vārda, neiedrošinājās atklāt savai sievai patiesību, tāpēc Mendlam, kas bija tajā iemīlējies, beidzot izdevās viņu pierunāt apprecēties ar viņu, pēc tam, kad viņš bija uzrādījis tai viltotu apliecību par viņas pirmā vīra nāvi.

-    Tad tamdēļ viņš mani tā ienīda, ka es biju dzīvs atgādinājums par viņa blēdību! Mollija ieminējās.

-    Tā šķiet. Bīdamies, ka viņa krāpšana varētu atklāties, Mendls nelikās mierā agrāk, pirms nebija sameklējis pret jūsu tēvu pierādījumus kādā jau sen aizmirstā lietā, panākot viņa soda laika pagarināšanu… Un nu man jāatgriežas pie Steina. Pirms apmēram divdesmit gadiem abi draugi nolēma izstāties no dienesta. Viņus uzskatīja par turīgiem cilvēkiem, kas biržas spekulācijās iedzīvojušies kapitālos. Viņi abi iepirka Hainhidā sev īpašumus, un ari turpmāk palika sirsnīgi draugi. Tomēr pamazām tie sāka baidīties viens no otra. Stāvoklis sevišķi paasinājās, kad Steins pievērsās reliģijai. Lai cik neticami tas ari neizklausītos, tomēr Steina nodoms uzstāties ar runu Goldaminga sapulcē sacēla Mendlā tādas bailes, ka viņš nolēma Bobu nonāvēt. Lieta tā, ka šajās atmodas sapulcēs ikviens runātājs klaji izsūdz savus grēkus un noziegumus. Domas par to, ka šādā vaļsirdības mirklī Steins varētu nodot viņu kopējo noslēpumu, sacēla Mendlā šausmas. Es personīgi domāju, ka Steinam šāda nolūka nebija, un ka viņš ar savu piedalīšanos sapulcēs gribēja tikai vēl vairāk iebiedēt Mendlu. Tagad es saprotu arī Mendla negaidīto ieaicinājumu: viņš gribēja nodrošināt sev neapšaubāmu alibi. Ja es tiesas priekšā apliecinātu, ka Džons Mendls nozieguma laikā bijis tik slims ar kāju reimatismu, ka bez kalpotāju palīdzības nav spējis nokļūt pat līdz gultai kam gan nāktu prātā apvainot Viņu sava drauga slepkavībā?

Abi draugi jau sen bija izdomājuši īpatnēju sazināšanās sistēmu ar Morzes zīmju palīdzību. Signālu pārraidīšanai viņi bija izvēlējušies kādu baltā nama logu, kas bija vienlīdz labi saskatāms kā no Mendla, tā ari no Steina īpašumiem. Jau labu laiku pirms mūsu ierašanās viņš sūdzējās par stiprām sāpēm kājās, un mūsu atbraukšanas dienā viņa slimība sasniedza savu augstāko pakāpi. Vakarā Steins saņēma no viņa uzaicinājumu steidzīgi ierasties pie trim ozoliem. Acīmredzot Mendls atstājis namu vēl pirms Mollijas, jo ceļā viņa to redzējusi slapstāmies krūmos, kaut nav to pazinusi. Nogaidījis, kamēr Mollija paiet garām, viņš uzkāpis ozolā un nogūlies uz tā resnā zara, turēdams rokā virvi ar cilpu, kuru tas bija nodomājis uzsviest kaklā Steinam, kolīdz tas būs pienācis zem zara, lai pēc tam uzvilktu viņu augšā un pakārtu. Gadījumam, ja Steins izrādītu pretošanos, viņš saslēgtu tā rokas dzelžos, kurus vēlāk atkal noņemtu. Asprātīgs plāns! Viņa sekmēšanās gadījumā visa pasaule būtu pārliecinātā, ka Steins izdarījis pašnāvību.

Bet Steins jau nojauta kādu viltību. Uz satikšanos viņš ieradās ar pielādētu pistoli rokā. Acīmredzot cilpa nav uzkritusi tam kaklā un, ieraudzījis aiz koka zara tās sviedēju, viņš izšāvis. Nāve iestājusies acumirklī, tāpēc Mendla ķermenis ari pēc nāves nav zaudējis līdzsvaru, bet palicis guļam tajā pašā stāvoklī.

Pārmetis līķim pāri virvi, Steins aizsteidzās atpakaļ mājās, kur, lai novērstu no sevis pat visniecīgākās aizdomas, izdomāja sev uzbrukumu, lielākas ticamības dēļ pats sevi sasienot. Pie šī darba viņam nejauši iekļuva mutē kāda pakulu šķiedriņa, kura tas izspļāva, un…

-    Tad to tu biji atradis uz viņa spilvena! Leksingtons uztraukts iesaucās.

-     Pareizi. Bet viņam draudēja briesmas arī vēl no citas puses: Džetrejs, kas bija izgājis meklēt cilvēku, kurš bija izbiedējis Molliju, nejauši bija sastapis Steinu. Pēdējais tūliņ nolēma, ka viņa drošības labā ir nepieciešami nonāvēt arī Džetreju. Kādā kārtā viņš to aizvilinājis pie trim ozoliem nezinu; bet gan arī tam radīsies kāds vienkāršs izskaidrojums . Un visu pārējo jūs jau zināt!…

Mollija šausmās nodrebēja.

-    Vai viņš būtu ārprātīgs?…

-    Nedomāju vis! Sokrāts atbildēja. Steins ir sevišķi veikls un spējīgs cilvēks, un dažā ziņā es viņu nožēloju. Mendlu viņš, bez šaubām, nošāvis aizstāvoties, kaut tiesā viņam grūti būtu nācies to pierādīt… Tā, tas tad būtu viss. Un nu jums, Mollij, jāpastāsta mums par ģindeni, kuru jūs esot atradusi.

Pēc iespējas īsos vārdos Mollija pastāstīja par saviem bēgšanas plāniem un par drausmīgo atradumu pagraba nodalījumā.

-    Tātad pagrabā, bet nevis dārzā, kā es biju domājis, Sokrāts domīgi piebilda. Nāc, Leks, man viņu jāredz.

Paņēmuši petrolejas lampiņu, viņi nokāpa pagrabā un, nepiegriezdami nekādu vērību priekštelpai, iegāja nodalījumā, kura sienā Mollija bija izlauzusi eju. Nolicis lampu zemē, Sokrāts ielūkojās tumšajā telpā.

-Tiešām nepatīkams skats! viņš atzinās.

Pasniedzis roku, viņš saņēma galvaskausu un parādīja brālim nelielu caurumiņu, kas skaidri bija saskatāms dzeltenajā kaulā.

-     Te gājusi cauri lode, viņš paskaidroja un, pieskardamies putekļiem, kas sedza ģindeņa galvaskausu, piebilda: Nedzēsti kaļķi. Mūris liecina, ka viņa cēlājs nav bijis sevišķi iestrādājies savā arodā.

Viņš lēnām pacēla lampu, bet tūliņ trieca to pret grīdu.

Ieejā uzliesmoja uguntiņa; norībēja šāviens… Nometies zemē, arī Sokrāts izšāva divas reizes no vietas, pēc kam tūliņ atskanēja kluss vaids un soļu troksnis.

-    Kas noticis? augšā bija dzirdama Mollijas izbaiļu pilnā balss.

-    Ejat savā istabā un ieslēdzaties! Sokrāts tai uzkliedza. Prom!

Uzmanīgi viņš aizrāpās līdz durvīm, kas savienoja abus pagrabus.

Viņa uzmanība nebija lieka, jo atkal kāda lode nosvilpa viņam tik tuvu gar seju, ka tas sajuta uz vaiga vēju.

Tikai kad Steina soļi jau bija dzirdami koridorā, Sokrāts pietrūkās kājās un, uzskrējis pa kāpēm, pabāza ap stūri savus ātrumā novilktos svārkus.

Ž-ž-ž! lode nosīca, izurbdamās tiem cauri. Stāvēdams kāpņu vidū, Steins pilnīgi pārvaldīja pagraba ieeju.

Bet tad notika kas neparedzēts.

Nama ārdurvis tika atrautas, un drīzi sāka birt jauni šāvieni. Mirkli vēlāk Sokrāts dzirdēja aizcērtamies ēdamistabas durvis tātad atnācējs bija laimīgi paglābies no Steina lodēm.

Visapkārt valdīja klusums, ko traucēja vienīgi Steina smagie elpas vilcieni. Sokrāts uz labu laimi izšāva vēl divas reizes. No jauna iečīkstējās kāpnes acīmredzot Steins bija sasniedzis augšstāva koridoru. Beidzot! Sokrāts skriešus devās vestibilā, kuru tas sasniedza reizē ar pirmītējo atnācēju tas bija Džetrejs!

Atstāt vestibilu nozīmēja doties drošā nāvē, jo Steins no augšas varēja pārredzēt visas kāpnes. Tagad bija dzirdams, kā viņš dūrēm dauzīja Mollijas istabas durvis.

-    Nākat ārā! viņš kliedza.

-    Ejat prom, ser! Vai tad vēl neesat nodarījis diezgan nelaimes?…

Tā bija misis Barnas balss, kuru pārtrauca spalgs šāviens; tad kaut i

kas dobji nogāzās uz grīdas misis Bama bija strīpota no varbūtējo liecinieku saraksta pret Bobu Steinu…

Mollijas durvis brīkšķēdamas ielūza. Atskanēja spalgs izbaiļu kliedziens.Trīs kāpienus reizē ņemdams, Leksingtons devās augšup. Divas reizes Steins paguva izšaut tad jauneklis bija pie viņa. Cieši saķērušies, viņi sāka velties pa kāpnēm lejup. Bet pēkšņi Steina rokas palaida pretinieku vaļā…

Palīdzējis brālim piecelties, Sokrāts noliecās pār mirēju. Lēnām tā plaksti atvērās, un viņa skats stingri ieurbās Smita sejā, kamēr lūpas tikko jaušami kustējās, pūlēdamās kaut ko izrunāt.

Un tad Sokrāts sadzirdēja šī cilvēka vārdus, kas agonijā iedomājās sevi stāvam tiesas priekšā, un stingstošām lūpām atkārtoja tik ierastos zvēresta vārdus:

-    Zvēru pie visvarenā Dieva…

Bija vēla pēcpusdiena, kad Sokrāts Smits atstāja namu, kura vestibilā gulēja divi palagiem pārsegti līķi. Molliju viņš tūliņ pēc katastrofas bija nosūtījis sava brāļa un Džetreja pavadībā uz Londonu, un Franks Veldons, kura ievainojums bija izrādījies daudz bīstamāks nekā sākumā šķita, jau kopš dažām stundām gulēja grāfistes hospitālī.

Atstājis Purvadīķi vietējās policijas priekšnieka uzraudzībā, Sokrāts Ekseterā sēdās Londonas ātrvilcienā un jau pulksten desmitos nokļuva mājās, kur tam pretim smaidīja trīs laimīgas sejas.

-     Pateicos, es jau paēdu vagonā, viņš noraidīja vecā Septimusa gādību, tad pievērsās Džetrejam: Jūs ieradāties vēlu.

-     Man bija jābrauc ar vairākiem vilcieniem, un tas prasīja laiku. Laime, ka nama ārdurvis nebija noslēgtas!

-    Bet kā jūs iekļuvāt dārzā? Sokrāts jautāja.

-    Es pārrāpos pār mūri.

-Jā, nu tas jau pāri!

-    Vai tad tu to nožēlo? Leksingtons izbrīnā jautāja.

Viņa brālis pamāja ar galvu.

-    Tāds interesants gadījums un jau tik ātri beidzās! Šodien ir desmitais jūnijs tātad pagājusi tikai nedēļa kopš mūsu ceļojuma uz Hainhidu. Bet nu, mister Džetrej, viņš smaidīdams greizās pie laimē starojošā Mollijas tēva, jums jāstāsta.

-    Par ko tad, mister Smit?

-     Par Džona Mendla ziņojumu, ko jūs paņēmāt no marmora paviljona.

Džetrejs smaidīdams izvilka no krūšu kabatas žūksni papīra lapu un pasniedza to viņam.

-    Vai šis dokuments apgaismo Purvadīķa slepkavības apstākļus? Sokrāts apjautājās.

-   Tā nav bijusi slepkavība, un tas visā šajā lietā ir tas traģiskākais.

24.

"Šis ziņojums domāts lietas apstākļu noskaidrošanai gadījumam, ja pēc manas nāves mans senākais kolēģis Roberts Steins celtu pret mani kādus nepatiesus apvainojumus.

Dažus gadus pēc iestāšanās Skotlend-Jarda dienestā, mēs, mantkārības dzīti, ielaidāmies sakaros ar dažādiem tumšiem biržas spekulantiem, tā cerēdami pavairot savu materiālo labklājību.

Mūsu cerības tomēr nepiepildījās, un jau pēc gada mums draudēja izsludināšana par maksāt nespējīgiem parādniekiem, kas nenovēršami novestu arī pie vietas zaudēšanas. Kad bijām zaudējuši jau visas cerības, priekšniecība mums pēkšņi uzdeva atrast un apcietināt kādu Emilu Deverūžu Lionas bankas bijušo kasieri, kas bija aizbēdzis ar trīsdesmit miljoniem franku bankas naudas. Bija noteikti zināms, ka viņš slapstās Anglijā; bet tā kā mums, atskaitot viņa ģīmetni, nebija par to nekādu tuvāku ziņu, tad mūsu uzdevums nebija viegls, un sekmes šķita visai apšaubāmas.

Kādu vakara, kad mēs divatā ēdām vakariņas kādā restorānā Soho, Steins pēkšņi pietrūkās no krēsla un uztraukts nolūkojās pakaļ kungam, kas patreiz atstāja restorānu.

Tam jābūt Deverūžam! viņš pačukstēja man.

Kad mēs izsteidzāmies uz ielas, svešais patreiz sēdās vāģī, un mirkli vēlāk tas jau aizbrauca Pedingtonas piestātnes virzienā. Sameklējuši kādu brīvu ormani, mēs braucām turp. Piestātnē mēs nokļuvām taisni tajā mirklī, kad rietumu ātrvilciens sāka kustēties, un vienā no vagonu logiem ieraudzījām to pašu cilvēku, kuru bijām noturējuši par meklēto Deverūžu. Iztaujājot dzelzceļa kalpotājus, mums izdevās noskaidrot, ka svešais nodevis savu bagāžu un nopircis biļeti līdz Ašbertonai.

Otrā rītā mēs ar Steinu devāmies uz Devonšīru. Ašbcrtonā mēs dabūjām zināt, ka kāds kungs, kura izskats pilnīgi sakrita ar mūsu aprakstu, iepriekšējā dienā ieradies no Londonas un vienjūgā aizbraucis pa Ņuton-Eibotas ceļu. Tālāk mums izdevās noskaidrot, ka šis cilvēks ir francūzis, kas pirms trim gadiem nopircis nelielu vientuļu namiņu un izdevis daudz naudas, likdams uzcelt ap to augstu mūra sētu.

Auksts ziemeļu vējš dzina mums lietu ar sniegu sejā, kad 27. februārī mēs kājām devāmies ceļā uz Purvadīķi.

Mūris, kas no visām pusēm ieslēdza ēku, izrādījās tiešām stipri augsts. Tomēr, Steinam piepalīdzot, man beidzot izdevās pārrāpties pār to. Par laimi, atslēga bija pamesta vārtu iekšpusē, tā ka es varēju ielaist arī biedru.

Mums par pārsteigumu, nama durvis bija tikai pievērtas. Iegājuši vestibilā, mēs izdzirdām aiz durvīm pa labi trauku šķindoņu. Ātri atrāvis durvis, es ieskrēju ēdamistabā.

Pie galda krēslā sēdēja kāds vīrietis un smēķēja tievu cigāru.

-    Es apcietinu jūs, Deverūž, es franciski sacīju, kā apvainotu uzticētās naudas izšķērdēšanā un zādzībā!

Kolīdz biju beidzis savu teikumu, kad pēkšņi norībēja šāviens. Ar asiņojošu seju Deverūžs uzvēlās galdam un no turienes nogāzās uz grīdas. Un tikai tagad es ievēroju, ka viss galds bija piekrauts Francijas naudaszīmju žūksnīšiem.

-    Sasodīta lieta! Steins lādējās. Tas puisis apvedis mūs ap stūri!

Bet tad arī viņš ieraudzīja uz galda sakrautās naudaszīmes. Ilgi mēs

klusēdami lūkojāmies tajās; tad mūsu skati sastapās.

-    Džon, Steins lēnām iesāka, tur guļ gandrīz miljons mārciņu.

Gadu vēlāk mēs abi, atsaukdamies uz nodomu nodoties vienīgi

biržas veikaliem, reizē iesniedzām lūgumu atbrīvošanai no dienesta."

-    Viss! Sokrāts nobeidza, paceldams skatu no pēdējās lapas. Ne vārda par to, kādas bailes tie izcietuši viens no otra. Un tomēr nav šaubu, ka viņi jau gadiem trīcējuši viens otra priekšā, bīdamies no nodevības.

Mollija dziļi uzelpoja.

-     Tagad es zinu, kas man darāms: protams, es neņemšu nekā no Mendla atstātās mantas.

-     Pareizi! Sokrāts piekrita. Kā viņa, tā arī Steina atstātā manta tiks nodota Lionas bankas rīcībā. Kas par to? Leksam pašam pietiks līdzekļu iekārtot jūsu dzīvi!

-     Un tāpat arī Leksingtona nākamam sievastēvam, misters Džetrejs piebilda.

-     Ak, nu nauda! viņš nicinoši noteica, un Mollija piekrisdama pamāja ar galvu.

PAŠNĀVNIEKS

Prestons Semervils stāvēja savas viesnīcas istabas priekšā uz balkona, kad vilciens elsdams rāpās pa pēdējo stāvo nogāzi, lai iebrauktu Ko piestātnē. No šejienes viņš varēja saskatīt izkāpjam kādu kungu un dāmu. Uz mazā, apaļā dzelzs galdiņa viņam blakus stāvēja tālskatis. Viņš paņēma to un sāka aplūkot piestātni.

Jā, viņam bija taisnība. Un viņš jau tos abus ar šo vilcienu bija gaidījis. No lejas viņi to nevarēja saredzēt. Koki apēnoja hoteli, un tas atradās no stacijas diezgan tālu. Viņš vēroja, kā tie pa stāvo, līkumoto ceļu dodas uz hoteli. Viesnīcas šveicars nesa čemodānus. Aiz viņa lēnām un omulīgi soļoja Džordžs Diksons. Semervils to tūliņ pazina.

Mērija un viņas pavadonis nāca uz viesnīcu, kur arī viņš bija apmeties.

Būtu viņiem bijis vairāk lakta, viņi varēja apmesties Grand vai Palasa hotelī vai ari kādā lielā pansijā. Bet Templeram jau nebija ne jausmas par pieklājības formām.

Atkal Semervils paņēma tālskati.

Mērija bija kļuvusi druknāka; viņš gan nevarēja viņas matus redzēt, bet viņš šaubījās, vai tiem vē| bija tas zelta spīdums, kas pirms septiņpadsmit gadiem.

Ari Templers vairs nebija tik slaids un elegants kā agrāk; taisni otrādi, viņš bija stipri pieņēmies miesās. Bija jau vairāk kā gads no viņu pēdējās tikšanās!

Semervils paraustīja plecus un raudzījās uz Lak-Lēmanu, kas neticami zils aizstiepās tālu tālumā. Lieliska ainava! Mon-Gramons ar savu sniegaino galotni atspoguļojās ezerā. Naktī bija snidzis, un arī Dan-di-Midī bija balts līdz pat koku robežai. Septiņi simti metru zemāk atradās Teritē. Skaidrajā gaisā skaidri varēja saredzēt mājas; tās izskatījās kā maza sērkociņu kārbiņu pilsētiņa krāšņu, zaļu dārzu vidū. Brinišķa apkartne. Taisni šai mazajā paradīzē dzīve izlikās tik skaista, ja tikai visu neaptumšotu šī šausmīgā, rēgainā ēna…

Semervils atgriezās savā istabā, atslēdza vecmodīgu skapi un izņēma mazu ādas čemodānu, kas bija pieredzējis jau daudz ceļojumu. Mierīgi un nesteigdamies viņš atvēra abas atslēgas un izņēma mazu ādas somiņu, ko arī atvēra. Divi sainīši vēstuļu un pāris fotogrāfiju bija viss tās saturs. Zila aploksne gulēja pašā virsū. Jau daudzus gadus viņš somiņu visur vadāja sev līdzi. Nepieciešams tas nebija; otrādi, tā bija liela muļķība. Lēnām viņš atvēra zilo aploksni un izņēma savu laulības apliecību, kurā bija apliecināts, ka Prestons Džordžs Semervils salaulāts ar Mēriju Klāru Legrāndu. Datums bija priekš septiņpadsmit gadiem. Kāpēc vīrietis visur nēsā līdzi savas bigāmijas pierādījumu, nebija izskaidrojams. Pēdējie septiņpadsmit gadi bija viņam šausmu pilns laikmets, un viņš pats nevarēja sev izskaidrot, kāpēc viņš šo čemodānu vadāja līdzi. Astoņpadsmit gadu vecumā viņš bija apprecējies pirmo reizi. Viņa laulība bija īsa, bet sita dziļas brūces. Beidzot viņa sieva to atstāja, un pēc kāda laika viņš sastapa to kā Mēriju Templeru. Viņš būtu varējis tai toreiz pateikt patiesību, un gandrīz viņš to būtu arī izdarījis, bet…

Viņš ieslēdza laulības apliecību atkal koferī. Visus šos septiņpadsmit gadus viņš brīnījās, kāpēc nevar šķirties no šīm vēstulēm un fotogrāfijām. Otrā laulība pilnīgi izpostīja viņa dzīvi un viņu pašu sadragāja, tā ka viņš dažreiz izdarīja lietas, par ko vēlāk pats brīnījās.

No domām viņu iztraucēja klaudziens pie durvīm.

Lūdzu! -viņš iesaucās. Kad atvērās durvis, viņš pacēla galvu un

lieliem soļiem un izstieptām rokām steidzās pretī Džordžam Diksonam.

-    Nu, tev, liekas, klājas gluži labi, Preston. Tu izskaties lieliski, advokāts sacīja un spēcīgi spieda drauga roku.

-    Kā tu zināji, ka es atrodos Šveicē? Saņemot tavu telegrammu, es biju patiesi pārsteigts.

-    Lasīju to laikrakstos. Tur bieži atrodami Šveices kūrortu apmeklētāju vārdi, un nejauši starp Interlākenas viesiem es atradu arī tavu vārdu.

-     Bet pēc trim dienām man atkal jābūt Londonā, veco zēn. Tas nozīmē, ka man šī lieliskā vieta jāatstāj vai nu šovakar vai ritu agri.

Semervils lēnām palocīja galvu.

-    Labāk nemaz nevarētu būt. Tas gan skan mazliet nepieklājīgi, bet tu sapratīsi, kad es tev visu izskaidrošu.

-     Kas tad tev ir par nepatikšanām? advokāts apjautājās. Bet pirms tu iesāc stāstīt, gribu tev jautāt, vai tu zini, kas reizē ar mani ieradās?

Semervils palocīja galvu.

-    Viņš sēdēja tai pašā vagonā, kur es, Diksons turpināja. Vai jūs panāksiet vienošanos? Vai gribi šo lietu vienreiz likvidēt?

-    Jā, tā reiz galīgi jānokārto.

Semervila balss skanēja mierīgi un maigi, it kā viņš sarunātos pats ar sevi.

-     Ja es varētu palīdzēt tev šo mērķi sasniegt, es paliktu šeit kādu nedēļu. Tik daudz laika jau es varētu atlicināt, Diksons atbildēja. Mīļo cilvēk, tiešām tā bija vislielākā muļķība, ka tu šos gadus atstāji to lietu nenokārtotu. Jau priekš desmit gadiem, kad tu man to izstāstīji pirmo reizi, es varēju visu nokārtot, tev bija jāizdod tikai pilnvara.

-    To lietu es nokārtošu tagad pats.

Diksons ziņkārīgi uzlūkoja viņu.

-    Kā Templers dabūja par to zināt? Tu man nekad neesi to īsti labi izskaidrojis.

Semervils piebāza pīpi, paskatījās uz zilganbaltajiem kalniem un ar atbildi nesteidzās.

-    Ir daudz kas, ko es tev agrāk vēl neesmu teicis. Bet kā Templers šai lietā iejaucās, to es tev viegli varu izskaidrot. Mērija, mana otrā sieva, toreiz bija dziedātāja kādā trešās šķiras operešu sabiedrībā. Šī sabiedrība atradās tai mežonīgajā apvidū, kur es pēc savas pirmās, nelaimīgās laulības biju apmeties dzīvot. Templers bija viņas menedžers šī vārda vispilnīgākajā nozīmē, varbūt pat vairāk; Man šķiet, ka toreiz es nebiju pilnā prātā. Vienīgi tas apstāklis, ka tik ilgi nebiju nevienu sievieti redzējis, var izskaidrot, ka tūdaļ Mērijā iemīlējos. Es iemīlējos viņā tādā mērā, ka daudz netrūka no ārprāta. Negribu sevi ar to atvainot, Džordž. Vēl divas nedēļas pēc apprecēšanās ar Mēriju Legrāndu es dzīvoju kā pa mākoņiem. Vai tas ir viņas īstais vārds, dievi zina. Toreiz atbraucu kopā ar viņu uz tuvāko pilsētu, dzimtsarakstu nodaļā nodevu nepareizu zvērastu un viņu apprecēju. Trīs mēnešus vēlāk viņa no Templera dabūja zināt, ka es jau esmu reizi precējies. Esmu pārliecināts, ka šis atklājums nebūtu atstājis uz viņu nekādu lielu iespaidu. Nelaimīgā kārtā Templers bija citādās domās, un mans posts bija tas, ka biju turīgs vīrs. No tā laika Templers un Mērija vienmēr turējās uz vienu roku. Tomēr Mērijai pēc manām domām nav tik ļauns raksturs. Viņa tikai ir vāja un padevīga un labprāt dzīvo patīkamu dzīvi. Un no tā laika man vajadzēja dot nepieciešamo naudu, lai Templers un viņa varētu bez rūpēm dzīvot. Bet mana dzīve bija kā elle. Viņš paraustīja plecus. Bet tagad es vēl negribu kļūt teatrāls, viņš ar vāju smaidu piebilda. Es apmierinājos un maksāju un tikai maksāju bet…

-    Nu? Džordžs jautāja.

Semervils piecēlās, izgāja uz balkona un vēlreiz aplūkoja skaistos

kalnus. Viņš atbildēja tikai, kad bija atgriezies istabā.

- Mana pirmā sieva aizgāja no manis pēc sešu mēnešu kopdzīves, viņš lietišķi, iSacīja, -tSeptiņus vai astoņus mēnešus vēlāk, pāris nedēļas pēc tam, kad biju apprecējis Mēriju, es saņēmu no savas pirmās sievas vēstuļu kuril tā Jūdza satikšanos ar mani. Šī vēstule krita Templera rokās, un <ar, to viņam kļuva zināms apstāklis, ka esmu apprecējis divas sievas un tā piekopis bigāmiju. Bet par to es dabūju zināt tikai vēlāk. Tā es arī satikos ar savu pirmo sievu, un viņa man pateica, ka man ir meita. , .Semervils balss, mazliet iedrebējās.

Viņš izņēma no grāmatiņas kādu ģīmetni un pasniedza to Diksonam. Advokāts ieraudzīja kādas neparasti skaistas meitenes smaidošo, seju

-Vai tā,ir viņa?-viņš pārsteigts jautāja.

-   Jā, tā ir mana meita, . ',

-      Bet man nebija ne jausmas, ka,tev būtu meita,: Džordžs, pārsteigts sacīja.

-rTfiSjbija viens no nedaudzajiem noslēpumiem, ko esmu paglabājis sev, Semervils atbildēja un ielika ģīmetni piezīmju grāmatiņā.

Viņš brītiņu vēl noraudzījās tajā, tad aizcirta ciet un iebāza kabatā. .. Jāv šo noslēpumu esmu pasargājis no visiem. Tas arī .izskaidro to, ka šos. septiņpadsmit gadus esmu tik labi pārdzīvojis un neesmu zaudējis prātu. Es zināju ļoti labi, ka es, nekādu lielu sodu nedabūtu, ja grieztos pie tiesas, lai tā mani atsvabina no šī izspiedēja. Varbūt, es pat būtu ieguvis sabiedrības simpātijas.. ,Viss tas tak ir tīri cilvēciski un viegli saprotami. Bet lūk, kādēļ es nespēru šo soli. Viņš piesita ar pirkstu pie kabatas grāmatiņas, -r Es nezināju, kā maņa meita uzņems šo ziņu. Aiz saudzības pret viņu es šai lietā neko nevarēju iesākt.

-    Vai Templers zina, ka tev ir meita?

Semervils,palocīja galvu.

-    ŠI iemesla dēļ viņš ieradies trīs mēnešus pirms parastā laiks. Tikai pirms kāda mēneša viņš dabūja to zināt. Mana meita apmeklē skohj Čeltenhemā; viņa piedalījās kādā skolas teātra uzvedumā un spēlēja tik labi, ka kritiķi viņas vārdu sevišķi izcēla. Nelaimīgā kārta vienā laikrakstā bija piezīmēts, ka meitenes tēvs esot Prestons Semervils. Jau pirms tam es biju pilnīgi viņu rokās, bet tagad, kad viņi arī to zina, lieta ir bezcerīga. Tu vari gluži labi iedomāties, ka nu viņi laidīs darbā visus riteņus, lai mani padarītu paklausīgu.

-    Bet vajag tak būt kādam atrisinājumam, Preston! Tam jābūt iespējamam! Vai nevari savu meitu aizsūtīt pāris mēnešus uz Ameriku, varbūt arī pāris gadus, ja tas būtu vajadzīgs?

Semervils gurdi atmeta ar roku.

-     Varbūt ir vēl kāds atrisinājums arī bez tā. Esmu jau par vienu izšķīries un tāpēc tev telegrafēju. Tas bija laimīgs acumirklis, kad starp Interlākenas kūrorta viesiem ieraudzīju tavu vārdu. Manas lietas ir vislabākajā kārtībā, bet es visādā ziņā gribēju tev pastāstīt par manas meitas eksistenci, jo var notikt, ka nākotnē tev būs jāpārvalda mana manta.

-     Ko tu runā! Džordžs iesaucās. Tu tak neķersies pie šādas izejas! Pārdomā to, Preston, tas nedrīkst notikt! Agrāk, kad abi studējām Oksfordā, tu tak biji tik gudrs. Atceries, kā mēs toreiz nodibinājām kādu kriminālklubu un pamatīgi apspriedām un analizējām visus lielos noziegumus, kas tai laikā notika? Tu vienmēr biji dūšīgākais no mums visiem un ik reizes atradi atrisinājumu visnoslēpumainākajām un tumšākajām būšanām. Arī tu pats sarakstīji dažus kriminālstāstus, kas bija daudz sarežģītāki un komplicētāki par īstenību. Visās šais lietās tu tak esi liels speciālists, un es nešaubos, ka tu atrastu arī citu atrisinājumu, ja tikai tu saņemtos.

Semervils, kas līdz šim nemierīgi staigāja pa istabu, apstājās un

nopietni raudzījās draugā.

-     Savādi, ka taisni tagad tu man to atgādini. Patiesi dīvaini, jo es jau iepriekš teicu, ka pēc manām domām esmu atradis no šīm grūtībām izeju-

Džordžs uzlēca kājās; viņa acis mirdzēja.

-     Es zināju, ka tas tev izdosies. Nevaru tev nemaz pasacīt, cik ļoti par to priecājos.

-    Jā, esmu atradis atrisinājumu, Semervils lēnām atteica. Pēdējā laikā es algoju detektīvu, kas viņus vienmēr novēro. Tāpēc es arī zināju, ka viņi šeit grib mani satikt. Mans vīrs savācis veselu virkni interesantu faktu, bet neviens nav tik svarīgs kā…

Semervils nozīmīgi apklusa.

-r Ko tu gribēji sacīt? Runā tak! Diksons nepacietīgi mudināja.

-    Vissvarīgākais ir fakts, ka viņš vienmēr nēsā kaut ko vestes labās puses apakšējā kabatiņā, Semervils ar sevišķu uzsvaru sacīja.

-    Un kas tas ir? advokāts ziņkārīgi jautāja.

-    To tu vēl īstā laikā dabūsi zināt. To es tev pasacīšu, kad viss būs garām. Kriminālromānos jau arī atrisinājums nāk tikai pēdējā nodaļāPrestons Semervils pasmaidīja. Uz to es būvēju visu savu plānu. Mana dzīve ir bijusi šausmīga, jo šis cilvēks man pastāvīgi sekoja. Viņš bija pilnīgi mierīgs, daudz mierīgāks nekā agrākās sarunās, kad viņš ar savu advokātu pārrunāja savas dzīves tumšo nodaļu. Tā sieviete ir pavisam kas cits. Viņa ari nekad neceltu man grūtības, tam viņa ir par pieklājīgu.

Semervils dziļi nopūtās, tad piepeši dzīvi un noteikti griezās pie drauga.

-     Džordž, tagad es tev gribu paskaidrot, ko tu varētu darīt manā labā, gadījumā, ja mans plāns neizdotos…

Zvaigzņu hoteļa istabā uz gultas malas sēdēja misters Templers un raudzījās uz Mēriju. Abi viņi viesu grāmatā bija ierakstīti kā laulāts pāris. Viņa bija noliekusies pār čemodānu un ņēma no tā ārā apģērba gabalus un veļu.

-    Tu man sacīji, ka mēs te uzkavēšoties tikai vienu dienu, viņa neapmierināta sacīja.

-     Tas atkarīgs pilnīgi no tā, kā mums izdosies, Mērij, atbildēja Templers, nepūlēdamies cigāru izņemt no mutes. Varbūt tas ievilksies ari ilgāk, un naudu mums vajadzēs saņemt vēlāk pa telegrāfu.

Viņas nākošie vārdi rādīja, ka Semervils viņas raksturu pareizi novērtējis.

-     Kāpēc tu viņu neliec mierā? viņa jautāja, pagriezdamās pret viņu. Pēc visiem šiem gadiem viņa joprojām vēl bija skaista sieviete, lai gan viņas matu zelta spožums bija mākslīgs. Nabaga cilvēks! Nu jau pārāk bieži un pamatīgi esam nolaiduši viņam āderi, un naudas mums tak diezgan, Džo. Kāpēc mēs nevaram atgriezties mājās? Mēs tagad varētu apmesties uz laukiem un nopirkt lielu fermu, par ko tu tik bieži esi runājis.

Misters Templers smējās. Nevērojot viņa korpulenci un labo garderobi, viņam tomēr joprojām piemita kas klaidonīgs. Visā visumā viņš tomēr runāja mierīgā balsī. Ari viņu laika zobs nebija saudzējis, jo viņam bija kaila galva. Bet viņš likās liels humora mīļotājs, jo smējās bieži un labprāt. Viņa sejai bija veselīga krāsa un maz grumbu, tikai acis bija mazliet izspiedušās uz āru. Tomēr lai būtu kā būdams, viņš dzīvi ņēma pēc iespējas no vieglās puses.

-    Ja es vienmēr būtu tā rīkojies, kā tu tagad saki, viņš labsirdīgi atbildēja, tev pa visu gadu būtu varbūt bijušas divas nedēļas angažamenta pa piecām mārciņām nedēļā. Un man būtu jāvada kāda trešās šķiras operešu sabiedrība. Nekad mēs nebūtu tikuši kādā lielākā pilsētā, mums būtu vienmēr bijis jādauzās pa tiem mazajiem perēkļiem. Bet redzi, cik ar mani tu tālu esi tikusi. Tagad mēs dzīvojam pirmklasīgā viesnīcā skaistākā Šveices apvidū. Es patiesi nesaprotu ko tu gribi, un kāpēc tu man taisi pārmetumus. Gadiem tu neesi vairs pazinusi postu un trūkumu, un vienmēr mums ir gājis labi.

Viņa atkal ķērās pie čemodāna izkravāšanas.

-     Galvenais ir, ko apzīmē un saprot ar "sliktiem laikiem". Mani vienmēr ir mācis liels nemiers, un tevi tak arī, Džo, viņa pēc brītiņa atbildēja un pagriezās pret viņu. Gribu tev tikai atgādināt, ka bija laiks, kad tu baidījies, ka Prestons tevi nenonāvē; atceries to vakaru Parīzē? Toreiz tu viņu redzēji ar kādu Skotlend-Jarda ierēdni izejam caur kafejnīcu, kur arī mēs sēdējām.

Viņš piemiedza acis.

-     Ak, turi muti! viņš īgni iesaucās. Kādu sodu par to es varu dabūt? Augstākais cietumu, un par to es pasvilpoju. Tik tālu viņš mani nekad nedabūs. Esmu dzīvojis kā džentlmenis, un kā džentlmenis es arī miršu. Neviļus viņš aptaustīja vestes kabatiņu. Tomēr tev taisnība, kad tu pirmīt runāji par to fermas pirkšanu, viņš sprieda. Jau sen esmu domājis, ka mums jānodibina beidzot kāds mierīgs mājoklis. Vēl šo vienu reizi viņu apstrādāsim, tad liksim tam mieru.

Viņa rūgti iesmējās.

-    Nav pirmā reize, kad tu tā runā. To jau esmu dzirdējusi. Lai būtu kā būdams, tomēr nevēlos ar viņu satikties.

-     To no tevis arī nemaz neprasu, Templers pārmetošā balsī paskaidroja.

Tikai nākamā rītā viņš satika savu upuri. Viņi sastapās uz lielās, plašās terases, no kā labi varēja pārredzēt skaisto Teritē.

Templers iesāka sarunu kā vienmēr.

-    Mister Semervil, man ļoti nepatīkami, ka atkal esmu spiests jūs traucēt, bet pēdējā laikā man nav labi gājis, un diemžēl atkal esmu

spiests izmantot jūsu palīdzību.

-    Drīz jums ies vēl nelabāk, Semervils viņu pārtrauca. Viņa vārdos skanēja naids un draudi. Es vēl pieredzēšu, ka jūs kādā aukstā, miglainā rītā vaiga sviedros strādāsit Dartmūras akmeņu lauztuvēs. Man, kam jūs esat nodarījis tik daudz ļauna, būs bezgalīgs gandarījums un prieks pa reizei nobraukt uz Prinstaunu un apskatīt, kāds jūs izskatāties cietumnieka apģērbā.

Templers gandrīz zaudēja valodu. Tas vairs nebija tas cilvēks, ko viņš pazina agrāk, tas mierīgais misters Semervils ar cinisko, nežēlīgo smaidu, kas bija maksājis, nejautādams, par ko, un neizrādīdams ne mazākās pretestības. Toreiz viņš izrādīja Templeram tikai savu nicināšanu, vairāk neko.

-    Es… es, viņš stostījās. Ko jūs īsti domājat? Taisni otrādi, man liekas, ka es varēšu braukt uz Dartmūru, lai redzētu jūs pārmācības namā. Templers bija tā uztraukts, ka runāja stipri paceltā balsī. Pieņemsim, ka es aizeju uz prokuratūru un uzrādu jūs, tad-jūs tur nokļūsit… tad jūsu meita arī jūs tur redzēs! Jā, to gan jūs laikam negaidījāt saspicējiet ausis, kad es jums ko saku. Pieņemsim, es viņu tur aizvedīšu, lai viņa var satikties ar savu tēvu. Tas, protams, jums būtu patīkams pārsteigums.

Semervila kalsnā seja piesarka, bet šim izaicinājumam bija negaidītas sekas. Skaļās sarunas ieinteresēts, uz terases iznāca kāds viesmīlis, kas brīdi palika pie durvīm un ziņkārīgi uzlūkoja abus viesus. Bet beidzot viņš nāca pie slēdziena, ka viņa klātbūtne tiem nav patīkama, un diskrēti izzagās ārā.

-    Cik jūs gribat šoreiz dabūt? Semervils ļoti mierīgi jautāja.

-    Tris tūkstošus, atteica Templers, kļuvis manāmi drošāks. Tas iznāks septiņdesmit pieci tūkstoši Šveices franku.

Semervils piegāja pie terases margām, sakrustoja rokas un noraudzījās uz ezeru lejā. Templers sprieda, ka Semervils nu ir pilnīgi salauzts un atrodas viņa rokās. Acīmredzot pietika pieminēt viņa meitu, lai tas uz ceļiem rāpotu viņa priekšā. Šis atklājums Templeru ārkārtīgi * iepriecināja, un viņš jau izrēķināja, ka turpmāk varēs viņu atvieglināt par daudz lielākām summām. Šai mirklī tas nemaz vairs nedomāja par muižas pirkšanu.

Piepeši Semervils atgriezās.

-    Jūs satiksiet mani rīt trijos pēc pusdienas Žorža Šoderona ielejā.

-    Kur tā atrodas? Templers pārsteigts jautāja. Es šo apkārtni visai labi nepazīstu.

-    Jūs nokāpsiet pa kalniem līdz Glionai, pagriezīsities pa labi, iziesit cauri pilsētai un nonāksit uz ceļa, kas ar laiku jūs novedīs pie Les Avanats. Pie tilta, kas iet pāri aizai, nogriežas kājceliņš, un pa to jūs nonāksit pie kādas mazas upītes krasta. Tā ir skaista, mierīga vieta, kur, domājams, mūs neviens netraucēs.

-    Bet kāpēc jūs negribat to lietu nokārtot šeit pat uz vietas? Šovakar pat es varētu pie jums atnākt…

-    Savu asins naudu jūs dabūsit Žorža Šoderona ielejā, nekur citur, Semervils īsi atteica. Kas ar jums noticis, Templer? Parasti šādi sīkumi jums ir pilnīgi vienaldzīgi. Galvenais jums tak ir, ka varat kabatā bāzt naudu. Tāpēc jūs arvienu esat baidījies satikties ar mani istabā, kur mūsu sarunas un naudas operācijas var noskatīties un noklausīties kāds slepenpolicists. Pēdējo reizi Londonā jūs pieprasījāt, lai es nakts vidū ierodos pie Temzas.

-    Ir ļoti daudz vietu, kur mēs varētu satikties, rūca Templers.

-    Šī vieta ir tā, ko esmu izvēlējies.

Templers aizdomīgi raudzījās viņā.

-     Teikšu jums tikai vienu, Preston Semervil, es nepieļaušu jums mani piekrāpt. Ja jūs esat nodomājis dzīt ar mani kādus jokus… ja jūs

mēģināsit… tad es jūs vairs nežēlošu es jūs nošaušu uz vietas kā suni!

Semervils nicīgi atmeta ar roku un aizgriezās.

-   Tā tad rītu trijos.

-    Es būšu, Templers nošņāca sakostiem zobiem. Bet tiklīdz jūs mēģināsit…

Semervils ilgāk negaidīja. Lieliem soļiem viņš atstāja terasi, iegāja hallē un nogriezās uz hoteļa direktora istabu.

Templers viņam uzmanīgi sekoja. Viņam bija savas šaubas, un tāpēc viņam nebija lāgi ap dūšu. Vilcinādamies viņš nosēdās tādā vietā, no kurienes varēja pārredzēt direktora biroja durvis. Kad pagāja labs laiks, bet Semervils vēl vienmēr nenāca, viņš sāka nervozēt un uztraukties. Pēc divpadsmit minūtēm beidzot atvērās durvis, un parādījās Prestons, klusu sarunādamies ar direktoru. Templers ievēroja, ka šveicietis uzmet tam ātru skatu. Sim skatam bija sava īpaša nozīme. Templeram kļuva karsti, viņš noslaucīja ar mutautiņu pieri, mulsumā vairākas reizes nokrekšķējās un piecēlās. Viņš mēģinaja izgāzt krūtis un cienīgiem soļiem devās uz savu istabu, it kā Semervilu nemaz neredzētu.

Mazliet nesakarīgi un neparasti uztraukts viņš izstāstīja visu Mērijai, neizlaizdams nevienu sīkumu. Acīmredzot viņš bija kļuvis visai nervozs. Jau trešo reizi viņš piepildīja glāzi no lielās viskija pudeles, kas vienmēr atradās viņa čemodānā. It īpaši viņš dusmojās uz Mēriju, kas visai šai lietai piegrieza neattaisnojami mazu vērību.

-    Atver tak vismaz muti un saki kaut ko, viņš tai uzkliedza. Es gribētu zināt, kas viņam ir aiz ādas! Kādu plānu viņš sev izkalis? Tā viņš nekad pret mani nav izturējies vai viņam vairs nav naudas?

Viņa paskatījās tam sejā.

-    Džo, vai gribi, lai dodu tev padomu?

-    Jā, ja tas ir tāds, ko es varu lietot, viņš sacīja un nikni košļāja cigāra galu.

-    Taisies, ka tieci projām no Ko. Es gan daudz neko par Prestonu nezinu, jo neesmu ar viņu pietiekoši ilgi kopā dzīvojusi, lai pilnīgi iepazītos ar viņa raksturu, bet varu tev sacīt, ka viņš ir ļoti nopietns cilvēks, un, ja viņš kaut ko nodomājis, tad neviens viņu no tā neatturēs. Turklāt viņš nekad nezaudē aukstasinību.

Viņa piepeši nervozi piecēlās.

-    Vismaz es gan došos no šejienes prom.

-Tā, tu gribi aizbraukt? Kurp? Tu paliksi šeit, viņš asi atbildēja.

Viņa pagriezās pret Templeru.

-     Nekļūsti rupjš pret mani, Džo. Ar to tu šai lielā neko negrozīsi. Šovakar pat ar nakts vilcienu braukšu uz Parīzi. Tu jau vari palikt šeit un lietu nokārtot līdz galam, bet es tajā negribu piedalīties. Vispār es neieredzu izspiešanu. Tu arī neesi tas vīrs, kam piemistu šim amatam nepieciešamais dzelžainais miers un noteiktība. Zinu ļoti labi, kāpēc tu esi tā nobijies un uztraukts. Tas tikai tāpēc, ka viņš tev pieminēja kaut ko par Dartmūru.

Misters Templers blisināja acis.

-    Varbūt tas nemaz nav tik slikti, ka tu aizbrauc no šejienes, viņš pēc brītiņa sacīja. Galu galā nav nekāda pamata tev visu laiku paliki šeit. Bet ja viņš kaut kā mēģinātu… šim Semervilam jau nemaz nevar ticēt… velna milti, tā lieta patiesi nav nemaz tik vienkārša.

Viņš smagi elpoja.

Vakarā viņš aizveda Mēriju uz pēdējo vilcienu, kas gāja no kalniem lejā, un viņa no sirds priecājās, ka var Ko pagriezt muguru. īsi un ne sevišķi laipni tā atvadījās no viņa. Viņš atgriezās savā istaba un nolikās gulēt, bet viņš nevarēja atrast mieru, un viņu miegā mocija ļauni, uztraucoši sapņi.

Nākošā rītā kāds apstāklis darīja to vēl nemierīgāku un nervozāku. Brokastis viņš paēda savā istabā, tad kādu stundu uz hoteļa terases lasīja laikrakstus. Atgriezies istabā, Viņš ieraudzīja, ka apkalpotājsiekravājis viņa čemodānu. Viņa drebēs bija rūpīgi izbirstētas un pakārtas'skapī. Visvairāk Viņš tomēr dusmojās par to, ka 'apkalpotājsi.bija izņēmis: arī lielo revolVēri, 'kas parasti atradās čemodāna dibenā. Mazliet ;vecmbdlgais, smagais ierocis tagad atrddaS uz tualetes galdiņā;

-     Kas jums lika izpakot manu četnodālnu?'Templers saniknots prasīja.

Pārsteigtais apkalpotājs»sacēlaplccusrgandrīz'līdz ausīm unpasmaidīja.

-Domāju, f ka'tas juftis'patiks, Eš ar visiem kungiem daru tā.'

-     Eš tafk jums pietiekoši skaidri pateicu, ka manu čemodānu jūs nedrīkstat aizskāri. Es Vēl1 'parunāšu-par to ar direktoru un parūpēšos, lai jūsmo šejienes izsviēž; Tādu sasMītu'nekaunību es vēl nekur neesmu piedzīvojis.

Apkalpotājam cits nekas neatlika kā atkal paraustīt plecus, laipni smaidīt un pazust istabas durvīs.

Templers paņēma no galdiņa revolveri un to rūpīgi pārbaudīja. Tas viņam visādā ziņā bija vajadzīgs. Ja šis sasodītais velns viņu grib pievilt, tad gan viņš tam parādīs, kas ir Templers. Viņš atvēra koferi, izņēma mazu kārbiņu ar patronām, pielādēja ieroci un iebāza to kabatā. Revolveris bija smags un brangi lika sevi just, bet tas viņam deva zināmu drošības sajūtu, un tas viņam it īpaši bija vajadzīgs. Kāpēc gan Semervils par satikšanās vietu bija izraudzījis Žorža Šoderona ieleju? Šim nosaukumam piemita kas baigs un graudīgs, un Teinpleram auksti drebuļi pārskrēja pār muguru. Tomēr pēc pusdienas viņš taisījās ceļā. Līdz Glionai viņš nobrauca ar vilcienu, tad gāja kājām,, līdz sasniedza aizu. Bez grūtībām viņš atrada aprakstīto kājceliņu, kas bija diezgan stāvs un pazuda priežu mežā. Celiņam pa abām pusēm bija izkaisīti milzīgi klints bluķi. Brīdi pa brīdim viņš apstājās, jo laika viņam bija vēl ļoti daudz. Semervilu viņš nekur nemanīja. Viņš bija sagaidījis, ka viņš tam iznāks kaut kur uz ceļa priekšā, bet Semervils jau sen bija atnācis. Viņš sēdēja uz klints gabala kādā laukumiņā meža vidū; mazā upīte putodama brāzās tam gar kājām.

Semervils bija izvēlējies šo skaisto vietiņu. Odens nerimstošā čalošana apklusināja sienāžu un cikāžu čirkstēšanu. No savas vietas viņš varēja redzēt kailo Žarmāna ledus konusu un tuvāko kalnu aizainās nogāzes. Viņš dzirdēja sava ienaidnieka soļus un piecēlās no sava sēdekļa.

Ieraudzījis viņu, Templers tūliņ apstājās. Piepeši viņā atkal pamodās neuzticība un bailes.

-    Nāciet vien tuvāk. No kā jūs baidāties? Semervils sauca.

Templers vilcinādamies tuvojās viņam, skatīdamies uz visām pusēm, vai kaut kur nav paslēpies kāds liecinieks. Vienmēr viņš baidījās, vai Semervils nav paslēpis kādu, kas gadījumā varētu uzstāties pret viņu tiesā. Bet viss laukums bija pilnīgi pārredzams; tuvumā nebija ne krūmu, ne koku, kur kāds varētu paslēpties.

-    Sēdieties tepat uz šī klints bluķa, Templer, Semervils sacīja. Parunāsimies kādu brītiņu.

-     Tas man nenāk ne prātā. Negribu ar jums taisīt garus pātarus, Templers rupji atteica. Neesmu ieradies šeit, lai ar jums noturētu kādu pikniku esmu…

-     Bet es gribu, ka tā būtu, Semervils laipni paskaidroja. Es, zināt, gribēju jums kaut ko pastāstīt.

Templers piemiedza acis.

-     Vispirms es gribēju konstatēt, Semervils turpināja, ka jūsu auglīgajai darbībai pienācis gals, mans draugs.

-    Ak tā, jūs tomēr gribai mani piemānīt? Templers atkal apskatījās uz visām pusēm. Jūs domājat, ka esat ievilinājuši mani te slazdos? Bet

šis domas es jums ātri izdzīšu.

-    Esmu jūs ne tikai ievilinājis lamatās, es jūs arī nonāvēšu.

Templers uzlēca kājās. Tai pašā mirklī viņš bija jau izvilcis arī revolveri.

-     Ahā, tāpēc jūs gribējāt, lai es šeit ierodos? viņš aizsmacis iesaucās. Nu, ja lieta nonāks līdz plikšķināšanai, es esmu aizsteidzies jums priekšā. Tiklīdz jūs kustēsities…

Semervils mierīgi pasmaidīja.

-     Bāziet to krāmu labāk atpakaļ kabatā. Es jau paredzēju, ka atnesīsiet to man parādīt. Atkārtoju vēlreiz, ka es jūs nogalināšu. Veselus septiņpadsmit gadus jūs esat mani mocījis; jūsu šantāžas paņēmieni bija visbriesmīgākais lietuvēns, kas visu mūžu žņaudza manas krūtis. Jūs domājat, ka baidos vienīgi sevis dēļ šo noslēpumu atklāt. Jūsu nesenais atklājums tomēr ari jums pierāda visai skaidri, ka kāda cita iemesla dēļ es nolēmu labāk maksāt par jūsu klusu ciešanu.

-     Jūsu meitas dēļ. To es zinu ļoti labi, Templers pārtrauca, pamazām atkal atgūdams savaldīšanos.

-    Gribēju jums tikai atgādināt, cik daudz jūsu dēļ esmu izcietis, Semervils turpināja, lai jūs arī pilnīgi saprastu, ap ko pašlaik lieta grozās. Ceru, ka pirms miršanas jūsu sirdsapziņa tomēr vēl līdz zināmam grādam atmodīsies. Ilgāk padomājot, jūs arī pat pilnīgi sapratīsit, kāpēc esat pelnījis nāvi.

Viņš lēnām gāja uz Templcra pusi. Pēdējais pagrieza pistoles stobru pret viņa krūtīm.

-    Nenāciet man tuvumā! Templers aizsmacis iesaucās. Nošaušu jūs kā suni!

-    Šaujiet!

Izaicinošais tonis kuru katru citu varbūt būtu tā saniknojis, ka tas būtu nospiedis mēlīti. Bet Templers bija gļēvulis.

-    Šaujiet tak! Lai jūs daritu ko darīdams, jūsu liktenis ir jau izšķirts. Jums jau nav dūšas izšaut… jūsu roka dreb…

Semervils vienmēr vairāk tuvojās, un ierocis patiesi visai trīcēja Templera rokā. Piepeši viņš metās virsū savam upurim. Ar vienu roku viņš izsita Templeram revolveri no pirkstiem. Ierocis iekrita zālē, un tad notika īsa cīņa. Prestons bija slaids un muskuļots kā labi trenēts sportists un, protams, tūliņ dabūja virsroku. Bet Templers zināja, ka nu viņš ir zaudējis, un tāpēc jau no pirmā acumirkļa tam vairs nebija cerību uzvarēt.

Viņš mēģināja izrauties, bet nogāzās ar seju uz klints gabala un vārīgi pārsita vaigu.

Semervils noliecās, pagrieza Templeru uz otriem sāniem un ar dziļu apmierinājumu aplūkoja lielo brūci pretinieka sejā.

-     Lieliski! Labāk nemaz nebūtu iznācis, ja ari pats to būtu jums ietaisījis. Piecelieties!

No zāles viņš pacēla revolveri un iebāza savā kabatā.

Templers nedroši piecēlās.

-    Par to jūs man maksāsit! viņš izgrūda caur zobiem.

-    Taisni otrādi, jums klāsies plāni. Tāpēc jūs tak te esat ievilināts!

Templers raidīja visapkārt bailīgus skatus.

Semervils smaidīja.

-     Šajā vietā es jūs nenogalināšu, viņš lēnām sacīja. Pēc pāris minūtēm jūs viens skriešus metīsities atpakaļ pa to pašu ceļu, pa kuru atnācāt. Esmu pārdomājis un nolēmis, ka atlikušo mūža daļu jums jāpavada kādā Šveices cietumā. Templer, jūs ieslodzīs kādā kalnu cietumā, kur notiesātie neredz neko citu kā tikai pelēkas klinšu sienas un baltas kalnu virsotnes, kamēr nomirst. Tur notiesātie dienu dienā rok un lauž akmeņus, līdz kāds cits tiem izrok arī kapu…

-    Cietiet klusu!

Templera balss skanēja griezīgi.

-    Nē, to jūs nedrīkstat, viņš uztraukts turpināja, jūs gribat… jūs tak negribat…

Semervils pamāja.

-Tomēr, taisni tā es darīšu!

Viņš izņēma no kabatas Templera revolveri un nolika sev līdzās uz akmeņa. Tad viņš izvilka no kabatas lielu žūksni banknošu. Templers redzēja, ka katra no tām ir tūkstošfranku zīme. Semervila tālākā rīcība gaja pāri Templera saprāta robežām. Viņš izņēma asu kabatas nazi un iegrieza rokā. Tas bija viegls, mazs griezums, no kā lēnam sāka sūkties asinis. Mirkli viņš pagaidīja, tad paņēma blakus nolikto revolveri.

-   Templer, nāciet šurp, viņš pavēlēja.

Templers lēnām paklausīja. Uzlieciet pirkstu šai brūcei.

-    Ko tas nozīmē?

-    Dariet, ko jums pavēlu!

Templers vilcinādamies paklausīja.

-   Tā, tagad paņemiet rokā virsējo banknoti.

-    Bet klausaieties tak…! Tai pašā mirklī Templers juta revolvera stobru atduramies sev pret ribām, un viņš asiņainiem pirkstiem satvēra augšējo naudas zīmi.

-     Dodiet šurp to banknoti, Semervils pavēlēja, izņēma viņam naudu no rokas un aplūkoja to pamatīgi. Lielisks pirkstu nospiedums! Pierādījumu ķēde nu ir pilnīgi noslēgta.

Templers drebēja.

-     Ko jūs domājat ar mani darīt? Ko jūs ar savu māžošanos gribat panākt? Ar to jūs man neiedzīsit bailes! Ticiet man, esmu jau pārāk daudz piedzīvojis!

-     Pierādījumu ķēde ir pilnīgi noslēgta, Semervils triumfēdams atkārtoja. Tā tad klausieties. Te ir pierādījumu atsevišķie locekļi pret jums. Vispirms jūs jau šorīt kāda viesmīļa klātbūtnē uz viesnīcas terases ar mani strīdējāties ka es pats ar jums šo strīdiņu iesāku, tā ir blakus lieta. Tad es iegāju pie viesnīcas direktora un paziņoju viņam, ka jūs esat noziedznieks, kas grib man izspiest naudu.

Templers kļuva pelēks.

-     Tad es istabu apkalpotājam uzdevu mēs abi dzīvojam vienā stāvā, vai ne? izkravāt jūsu čemodānu, lai vēlāk eventuāli varētu pie tiesas identificēt jūsu revolveri, tas jau tik jauki izgreznots ar sudrabu, perlamutru un tā tālāk kā ziemsvētku eglīte. Šo ieroci tas vīrs nekad neaizmirsīs. Un tagad mēs esam nejauši satikušies Žorža Soderona ielejā, un jūs gan gribēsit zināt, kas nu notiks?

Pamazām Templeram uzausa gaisma. Viņš bija iekritis slazdos. Aiz šausmām viņš nespēja parunāt, viņš tikai pārvērstām acīm raudzījās Semcrvilā.

-    Jā, un tad mani atradīs te nogalinātu, Semervils lēnām turpināja, jūsu revolveris gulēs blakus man, uz zemē nokritušas banknotes būs jūsu asiņainais pirkstu nospiedums, un jums pašam ir asiņojoša brūce sejā.

-    Nē, tas nav iespējams! Templers kliedza. to jūs nedarīsat, mister Semervil! Dieva vārdā -nē, to jūs nedrīkstat darīt… Pašnāvība…!

Templers vairs nejaudāja sakarīgi runāt.

-    Jā, pašnāvība! Semervils drūmi atkārtoja. Esmu to apsvēris soli pa solim. Jūs jau devāt man septiņpadsmit gadu laiku visu kārtīgi pārdomāt, jūs, suns! Un tagad mirstot man būs vismaz tā patīkamā apziņa, ka arī jūs man sekosit. Manu līķi te atradīs nāvīgi droši esmu jau Les Planches policijai paziņojis, ka man ar jums šeit norunāta satikšanās, un lūdzu policijas aizsardzību. Šodien pēc pusdienas tā manu vēstuli saņēma. Savu laiku esmu iedalījis tiešām meistariski.

Viņš paņēma banknošu paciņu un sniedza to Templeram.

-    Ņemiet šo naudu. To tak jūs gribējāt no manis dabūt. Tā ir summa, par ko mēs vienojušies. Tikai šo vienu banknoti es paturēšu, jo to policija atradis manā kabatas grāmatiņā…

Templers mežonīgi iekliedzās un izsita Scmervilam naudu no rokas; banknotes izklīda vējā.

Kā fūriju vajāts viņš metās bēgt, elsoja un kliedza kā pārbaidīts bērns. Viņam bija jāsasniedz atkal galvenais ceļš jāatrod kāds cilvēks kāds liecinieks, kas tam nāktu līdzi uz šejieni… pirms… iekams… galvenais kāds liecinieks, kas Semervilu vēl redzējis dzīvu…

Gandrīz sasniedzis ceļu, viņš piepeši apstājās.

Šaurā aiza atbalsoja spalgu pistoles šāvienu. Vaļēju muti viņš pagriezās atpakaļ. Viņa seja bija pieņēmusi pelnu krāsu, un labu brīdi viņš nejaudāja kustēties. Vajadzēja atgriezties paņemt banknoti ar asiņaino pirkstu nospiedumu un savu revolveri, bet, to iedomājoties, viņam drebuļi pārskrēja pār muguru.

Nē, Semervila līķi viņš nevarēja redzēt. Viņš iekaucās pārvērstā balsī un steidzās tālāk. Sasniedzot ceļu, viņu gandrīz sabrauca automobilis. Šoferis saniknots raudzījās viņā, pēdējā acumirklī viņam bija izdevies vāģi nobremzēt.

Templers saņēmās. Te viņš nevarēja skraidīt apkārt tādā izskatā. Ko lai šoferis par viņu domā! Viņš atgrūda no nosvīdušās un asinīm apšķaidītās pieres matus.

Tad viņš par lielu apmierinājumu ieraudzīja, ka tas ir taksometrs.

-     Aizvediet mani uz Glionu uz dzelzceļa piestātni! viņš nesakarīgi nomurmināja un iekita pakaļējā sēdeklī.

Braucot viņš nosprieda, ka vispirms jābēg uz Teritē. Un no Teritē viņš varēja turpināt ceļu pa dzelzceļu vai ar kuģi pār jūru. Uz Itāliju, bet tas bija septiņas stundas ilgs brauciens, un viņam varbūt būs jāgaida līdz nākamam ritam. Agrāk neviens vilciens uz turieni negāja. Varbūt uz Lozanu, vai nē, būs jābrauc ar tvaikoni uz Eviānu. Eviāna bija Francijas teritorijā; brauciens pār jūru novarēja vilkties ilgāk par vienu stundu.

Viņš saņēmās un iedzina sev mazliet drosmes.

Nokļuvis stacijā viņš šoferim samaksāja bagātīgi. Tas ziņkārīgi nolūkojās neparastajā pasažieri.

Jūs esat ievainojis sev seju, viņš sacīja. Man arī rokas jūs esat notriepuši ar asinīm.

Templeram piepeši atkal ienāca prātā cīņa aizā. Neatbildēdams ne vārda, viņš devās pie kases un nopirka biļeti. Vāģis stāvēja un gaidīja; Templers sēdēja pie loga, skatījās laukā un nervozēja. Kāpēc vilciens vēl nekustējās? It kā atbildot viņa jautājumam, stacijā ieripoja Montrē vilciena zilie vagoni. No tā izkāpa tikai divi pasažieri, un Templers sakoda lūpas, lai skaļi neiekliegtos. Šveiciešu žandarmi! Saprotams! Policijas iestāde jau atradās Les Planches, pusceļā starp Montrē un Glionu. Pirmajā mirklī viņam likās, ka vajadzētu ierauties vagona tumšākajā kaktā, lai viņu neieraudzītu. Bet tad viņš sakoda zobus un stīvs un mierigs palika sēžam savā vietā.

Policisti parunājās ar stacijas priekšnieku, tad iznāca no stacijas un devās pa ceļu, no kurienes viņš bija atbraucis ar automobili. Noskanēja zvans, un Templers aiz prieka vai apraudājās, kad vilciens sāka kustēties.

Teritē viņam bija piecpadsmit minūtes laika gaidīt tvaikoni uz Lozanu. Te viņš sev par jo lielām briesmām dabūja zināt, ka no šejienes neviens kuģis neiet tieši uz Franciju, un pasta valdē dabūja dzirdēt, ka pēdējais kuģis uz Eviānu jau aizbraucis.

Bija kļuvis vēls. Viņš izkāpa Lozanā un ātri iekoda vakariņas. Tagad neatlika nekas ciis kā turpināt braukt pa dzelzceļu. Dažas jūdzes tālāk bija Valorbe, un tur viņš uzzināja, ka ap vienpadsmitiem no turienes atiet vilciens uz Pontaljē, un Pontaljē bija Francijas daļā. Viņš nopirka biļeti un iegāja patumšajās uzgaidu telpās; te viņš uzmeklēja vistumšāko stūri, kur nosēdās un gaidīja.

Viņš prata franču valodu. Visu vakaru viņš klausījās, vai cijvēki Lokanā un jūrmalā nerunāja par smago noziegumu, kas šodien noticis Žorža Šoderona ielejā. Viņa fantāzijā tas pieņēma arvien šausmīgākus apmērus. Jo ilgāk viņš domāja, jo vairāk tas nokļuva vienīgi šīs domas varā. Droši vien jau visi zina par šo noziegumu, ko viņš nemaz nebija pastrādājis!

Bet cik ari viņš nepūlējās ar klausīšanos, viņš nedzirdēja par to ne vārda. Acīmredzot Šveices policija neļāva šīm ziņām izplatīties, lai neatbaidītu tūristus.

, Domājot par to, ka viņu varētu iebāzt cietumā, viņam aiz šausmām .mati sacēlās stāvus… No gada gadā… jā, visu dzīvi tam būs jāpavada §ais drausmīgajos apstākļos… Viņš zināja, ka Šveicē nāves sods ,; Rfipastāv.

n|i Viņš spēcīgi nopurinājās.

-    Nē… cietumā viņš mani neiebāzīs!

Aiz uzgaidu telpas stikla durvīm stāvēja kāds cilvēks un novēroja viņu. Bija ļoti grūti Templeru ieraudzīt, jo viņš bija ļoti labi savu vietu izmeklējis. Tomēr svešais viņu ieraudzīja, aizgāja atpakaļ uz peronu un iegriezās mazajā stacijas ēkā, kā ieejā stāvēja divi policisti.

-    Uzgaidu telpās, viņš franciski sacīja, kaktā. Neaizmirstiet, viņa vārds ir Templers.

-    Jūs protokolā uzdevāt, ka viņš piesavinājies jūsu čemodānu? viens policists jautāja.

Svešinieks palocīja galvu, un policisti devās uz norādīto vietu.

Templers dzirdēja atvēramies durvis, un, ieraudzījis divus cilvēkus uniformās, izbijies piecēlās kājās.

-    Vai mosjē Templers?

Viņš pamāja.

-Apcietinu jūs, ka…

Templers izrāva no vestes kabatas mazo pudelīti un iztukšoja to vienā vilcienā.

Jūs gribat mani iesēdināt cietumā. Nē, cietumus es neatzīstu, viņš aizsmakušā balsī sacīja. Šantāžu, jā, to es piekopu… bet slepkavību nē, to es neesmu…

Policists satvēra viņu, kad tas sabruka, un viens no viņiem izgāja uz perona meklēt cilvēku, kas Templeru bija apsūdzējis.

Bet Semervils bija sen nozudis.

Stundu vēlāk viņš motorlaivā devās atpakaļ uz Montrē, un braucot iemeta ūdenī Templera ar perlamutru izgreznoto revolveri, ar ko vienreiz bija izšāvis gaisā.

Tā Templeram bija nelaimīga diena, kad Semervila detektīvs konstatēja, ka vestes kabatā viņš vienmēr nēsā pudelīti ar zilskābi.

PIERĀDĪJUMS

Pulkvedis Dēns stāvēja plašā nama priekšnamā. Tā bija plaša, vēsa telpa, kur pacienti labprāt uzturējās.

Dēns nervozi spēlējās ar putekļu mēteļa augšējo pogu. Viņš bija skaists cilvēks slaida, kalsena auguma, ap piecdesmit piecus gadus vecs, bet viņš izskatījās saguris, un viņa kustības likās mazliet sasteigtas.

Dr. Merižē jautājoši raudzījās viņā. Viņš bija pārsteigts par to, ar kādu mieru viņa pacients bija uzņēmis viņa paziņojumu. Viņš bija izteicis visu, kas tam bija sakāms. Nu atlika tikai pacientam atvadīties un aiziet.

-    Acīmredzot kādreiz jūs esat smagi ievainots vaigā, mister Džekson, sacīja ārsts, lai sarunu novirzītu citā virzienā. Varbūt atmiņas par kādreizējām varonīgajām cīņām palīdzēs tam panest smago triecienu, ka viņa dienas skaitītas.

Pulkvedis Dēns domīgi pieskārās garajai rētai.

-    Kaujās es gan daudz esmu ievainots, viņš teica, bet šai rētai nav ar tām nekāda sakara. §o brūci man iedeva pavisam mazs bērns mana brāļa meita.

-   Bet tas tak ir dīvaini kā tas varēja notikt?

-    Patiesībā tā bija mana paša vaina un viņa bija tikai četrpadsmit gadus veca… Es izteicos nievājoši par viņas nesen mirušo tēvu. Mēs ēdām brokastis, un viņa uztraukumā meta man ar lielo maizes griežamo nazi… Viņš domīgi palocīja galvu. No tā laika viņa mani vēl tagad ienīst…

Ārstam situācija bija visai nepatīkama. Viņš atkal mēģināja novērst

sarunu uz izmeklēšanas rezultātiem.

-     Būtu tomēr labāk, ja jūs vēl aizietu pie kāda speciālista, mister Džekson. Jūs sapratīsiet, man kā lauku ārstam nav iespējams pilnīgi sekot jaunākajiem atradumiem medicīnā…

-    Var jau būt, bet maz ticu, ka speciālists varēs man ko līdzēt.

Ar šiem vārdiem pulkvedis Dēns apgriezās un izgāja, un drīz viņa

automobija rūkoņa izdzisa tālumā.

*

Tai pašā pēcpusdienā Mecenisī dabas zinātņu skolā eksperimentu stunda tuvojās beigām. Lektors bija vidējos gados un caur un cauri ķīmiķis. Viņam dzīve nebija vairāk nekas, kā rinda dažādu ķīmisku reakciju.

Ella Granta ar nepatiku aplūkoja nupat pagatavotās indes kristālus. Profesors Denmens nekad nevarēja beigt laikā lekciju. Pulkstenis rādīja jau ceturksni pēc pieciem!

Viņa kļuva arvien nepacietīgāka, smagi pūta un nervozi rotaļājās ar ķīmiskajiem aparātiem, kas atradās tās priekšā. Arī pārējās divdesmit meitenes tikko valdīja savu nepacietību. Bet profesors, likās, pilnīgi aizmirsis laiku un runāja tikai par ciankāliju īpašībām.

-    Te mums ir viela, kā tieksmes savienoties ar skābekli ir milzīgas. .. Kas, jau pieci? Jā, es beidzu.

Meitenes pietrūkās un visas reizē spiedās pa laboratorijas durvīm ārā. Asistents stāvēja pie durvīm un salasīja zaļās, zilās un brūnās pudelītes, ko tam pasniedza. Viņam bija pasakaina atmiņa par to, kādi materiāli katrai kursantei izdoti.

-    Mis Granta?

Deviņpadsmit pudelītes viņš bija sarindojis uz galda. Vienas trūka.

Viņš izgāja garderobē un pārmeklēja mis Grantas ķiteļa kabatas, bet neko neatrada.

Nonākusi garderobē, Ella atrada ķiteļa kabatā mazo pudelīti. Viņa pārlika, cik ilgs laiks paies, kamēr viņa aiznesīs to atpakaļ uz laboratoriju un nodos asistentam. Notika tak bieži, ka studenti aizmirsa ķimikālijas nodot un izdarīja to tikai otrā dienā.

Viņas domas kavējās tikai pie viena objekta, kā Džekam gājis? Viņam bija jāuzstājas prokurora vietā, un tas nebija viegls uzdevums, jo apsūdzēto aizstāvēja divi spīdoši advokāti, un bija vispār zināms fakts, ka tiesnesis sprieda visai saudzīgi.

Viņa ātri iebāza pudelīti rokas somiņā un steidzās uz apstādījumiem, kur Džeks Friders jau nemierīgi staigāja uz priekšu un atpakaļ.

-Man ļoti žēl…

Viņa tūliņ redzēja, ka tam bijuši panākumi. Sajūsma viņa sejā runāja pārāk gaišu valodu.

-     … pēc tiesas sēdes pats tiesnesis ieaicināja mani savā istabā un sacīja, ka arī prokurors pats nebūtu labāk uzturējis apsūdzību par mani.

-    Vai apsūdzētais arī patiesi vainīgs? viņa jautāja.

-     Kas Plekmens?… Man tā liekas, viņš vienaldzīgi atteica. Viņa revolveri atrada Sinita istabā, un iepriekš viņš bija ar Sinitu sastrīdējies par naudas lietām. Diemžēl trūka materiālu, lai apcietinātu arī šai lietā iejaukto meiteni. Šādās slepkavības lietās jau parasti trūkst tiešu pierādījumu, bet apsūdzēto notiesā uz liecinieku izteicienu pamata.

Viņa palocīja galvu.

-    Man šī lieta daudz ko nozīmē, Ella, viņš sacīja. Šis panākums nozīmē man eksistenci. Vai tu vakar vakarā neredzēji Stefāniju? viņš piepeši jautāja.

-    Nē, viņa atteica, bet tev nav par to ko rūpēties, Džek. Stefānija ar kuru katru pastu gaida pienākam naudu.

-    To viņa saka vienmēr, bet vekselim jau būs pienācis termiņš. Es nesaprotu.

-    Zinu, lu nesaproti, kāpēc manam parakstam deva tādu uzticību! viņa smējās.

Stefānijā Bostona bija viņas draudzene; tās dzīvoklis atradās taisni virs viņas. Viņa bija skaista, pavirša dāma, kas dzīvoja tālu pāri saviem līdzekļiem. Kādu dienu tā pienāca pie Ellas ar garenu formulāru rokā un izstāstīja garu stāstu ar īsu saturu, proti, ka kāds aizdošot viņai naudu, ja Ella parakstīšot šo parādzīmi. Ella, kam finansu lietas bija pilnīgi svešas, tūliņ izpildīja draudzenes lūgumu.

-    Ja tev būtu paredzams liels mantojums, tad gan es saprastu, ka tie Izaki tik augstu vērtē tavu parakstu, Džeks turpināja.

Ella iesmējās.

-    Mans vienīgais radinieks ir mans vecais, mīļais tēvocis Dēns, bet tas uz mani ir dusmīgs. Pēc mana tēva nāves es kādu laiku dzīvoju viņa namā, un viņš reiz neatzinīgi izteicās par manu tēvu. .Dusmās es sviedu viņam ar nazi.

-    Deviņi pērkoņi! Džeks izbijies iesaucās.

-     Jā, bet notikušo vairs nevar grozīt. Tēvocis gan ir briesmīgi bagāts, bet man nav izredžu no viņa ko mantot.

Vakarā pārnākusi mājās, Ella apņēmās apmeklēt Stefāniju. Viņa ilgi stāvēja pie durvīm, līdz piespieda sevi pievanīt. Durvis atvēra Stefānijas istabene, Grēsa, saraudātām acīm.

-    Kas tad noticis? Ella jautāja.

-    Kad šorīt ierados, viņa bija aizceļojusi te bija arī tiesu izpildītājs. Lūdzu, ienāciet, viņa ir atstājusi jums vēstuli.

Stefānijas vēstule bija īsa, bet nepārprotama.

"Man jābēg, Ella. Tas sasodītais vekselis ir notecējis, un es to nevaru samaksāt. Ceru, ka tu man piedosi. Es strādāšu, līdz tev to varēšu atlīdzināt.

Stefānija."

Ella gluži apmulsusi atgriezās savā dzīvoklī. Uz trepēm pie viņas durvīm stāvēja kāds cilvēks. Viņš to ļoti pieklājīgi sveicināja.

-    Labvakar, mis Granta. Mans vārds ir Hidžinss. Atnesu vekseli, ko jūs pirms trīs mēnešiem parakstījāt.

Viņai auksti drebuļi pārskrēja pār muguru.

-    Misters Izaks negrib jums sagādāt nepatikšanas, svešais turpināja, -bet mis Bostona ir aizbraukusi, un viņš ir spiests griezties pie jums.

-    Kad man jāmaksā? viņa nesakarīgi jautāja.

-    Misters Izaks dod jums laiku rīt līdz pusdienai. Cerams, ka varēsit šo termiņu ieturēt.

Svešais pieklājīgi pacēla cepuri un izgāja, bet viņa iegāja savā dzīvoklī, apsēdās un ilgi domāja. Uz galda gulēja kāda vēstule. Mehāniski viņa to atvēra, bet nesalasītu nolika atkal uz galda.

Kur lai ņem četri simti mārciņas? Cik vieglprātīga viņa bijusi, parakstīdama šo vekseli! Vai lai griežas pie tēvoča? Viņa centās par to nedomāt, bet šī doma no tās neatkāpās. Varbūt viņš palīdzētu! Jau bieži viņa bija domājusi, ka vajadzētu ar tēvoci izlīgt, bet nebija ķērusies pie šīs lietas, lai viņš nedomātu, ka viņa to dara ar kādu citu nolūku. Bet šī doma nelaida to vaļā un beidzot kļuva par apņemšanos.

Viņas tēvoča māja atradās divpadsmit jūdzes no pilsētas, kāda mežaina kalna malā. Viņš mīlēja vientulību.

Rietumu horizontā vēl bija gaiša strīpa, kad Ella izkāpa pie Levenhauza parka vārtiem. Lēnām viņa devās uz mājas pusi, līdz sasniedza portālu. Tas gulēja dziļā tumsā, un piepeši viņu pārņēma neizskaidrojamas bailes. Ja nu tēvocis te vairs nedzīvo? Dīvainā kārtā šis apstāklis piešķīra viņai zināmu drosmi.

Viņai jau bija roka uz zvana, kad ienāca prātā, ka viņas tēvocis parasti šai laikā sēdēja pie loga, smēķēja cigāru un domīgi raudzījās laukā. Uz loga tad parasti bija glāze portvīna.

Klusām viņa aizzagās līdz bibliotēkas logam, kas patiesi bija atvērts. Laukā plūda vāja gaismas vārsma, un uz palodzes stāvēja glāze portvīna. Bet tēvoci nevarēja redzēt. Viņa saņēma dūšu un piegāja soli' tuvāk, tad vēl un vēl soli.

Tad viņa ieraudzīja pulkvedi Dēnu sēžam pie liela rakstāmgalda, kas stāvēja istabās vidū. Viņš sēdēja ar muguru pret viņu un rakstīja. Tad viņš piecēlās, piegāja pie loga un paņēma glāzi. Brīdi vēlāk viņš to! atkal nolika un apsēdās vecajā vietā.

Viņa nevarēja tam prasīt naudu. Viņa jau pagriezās iet, kad kāds t6 satvēra aiz rokas.

-    Hallo! -kads sacīja. Ko jūs te meklējat?

Izmisumā viņa to tik spēcīgi atgrūda, ka tas smagi atsita galvu pret akmens mūri un nogāzās zemē.

Ārprātīgās bailēs viņa metās skriet.

Šoferis atvēra vāģa durvis.

-    Vai kas noticis? viņš pārsteigts jautāja.

-    Es… es nonāvēju kādu cilvēku! viņa atbildēja. Lūdzu, brauciet ātri, ātri.

Šoferis brītiņu vilcinājās, tad paklausīja.

Trīs nedēļas vēlāk slavenais advokāts Džons Penderberijs ieradās Džeka Fridera birojā. Džeks pacēla bālo un iekritušo seju.

-    Jums jāmācas paciesties, Frīder, Penderberijs sacīja. Ar to jūs palīdzēsit sev un viņai.

-     Briesmīgi, viņš aizsmacis atteica. Zinu, ka viņa pilnīgi nevainīga. Kādi tad ir pierādījumi pret viņu?

-    Jā, mīļais kolēģi, šai gadījumā pierādījumi ir nospiedoši. Viss tik labi saskan, un tīkls ap viņu savelkas arvien ciešāk.

-    Bet tas tak nav iespējams, ka Ella…

-    Aplūko tak to lietu no advokāta viedokļa, Penderberijs atteica. Ella Granta ir lielās naudas grūtībās. Viņa saņem vēstuli ko arī ir izlasījusi, jo aploksne bija atvērta kurā pulkveža Dēna advokāts raksta, ka tās tēvocis iecēlis viņu par savu vienīgo mantinieci. Skaidrs, ka tiklīdz viņš mirst, tā kļūst par bagātu sievieti. Viņas somiņā ir maza ciankālija pudelīte. Tumsā viņa aizbrauc uz tēvoča māju, kur to pie loga pārsteidz parka sargs. Nopratināšanā viņa atzinās, ka zinājusi tēvoča paradumu vakaros sēdēt pie vaļēja loga, uz kā parasti atradās glāze portvīna. Un turklāt parka sargs ir viņu redzējis.Viņš mēģinājis to aizturēt, bet viņa tam izrāvusies. Kad šoferi:; jautājis, kas noticis, tā atteikusi, ka nonāvējusi cilvēku.

-    Bet viņa tak domāja parka sargu!

-   To mēs nezinām, mēs turamies tikai pie ftktiem. Mazo ciankālija pudelīti tak atrada viņas somiņā, un pulkvedis Dons bija noindēts ar

ciankāliju. Pilnīgi skaidrs, kādu spriedumu taisīs zvērinātie…

*

Tiesā bija liela diena. Slavenais prokurors sers D/onscns Grejs uzturēja apsūdzību, Penderberijs un Džeks Friders bija aizstāvji.

Pusvienpadsmitos beidzot parādījās prokurors un abi aizstāvji, un tūliņ bija redzams, ka tiem kādas priecīgas ziņas.

Tad publika piecēlās, jo ieradās tiesa, un tūliņ prokurors sāki runāt.

-     Šai gadījumā es apsūdzību atsaucu, jo vakar vakarā saņēmu no Dr. Merižē, slavenā Taunvilas ārsta, šādu mirušā vēstuli, ko tas rakstījis Dr. Merižē, kad viņš atradies savā Ēģiptes ceļojumā:

"Ļoti cienītais doktora kungs!

Kad vakar no jums atvadījos, es nācu pie pārliecības, ka jūs zināt manu īsto vārdu, jo nu atceros, ka mēs iepazināmies kādos, dārza svētkos. Es vairs negriezīšos pie speciālista, kā jus ieteicāt, jo šī slimība nav dziedināma. Esmu nodomājis šovakar ieņemt nāvīgu porciju ciankālija. Paziņoju jums to gadījumam, ja par manu nāves iemeslu rastos kādas šaubas.

Ar sirsnīgu sveicienu

Čartreizs Dēns."

Pēc atgriešanās no sava kāzu ceļojuma Džekam Frideram atkal vajadzēja uzstāties kādā prāvā par prokuroru.

-    Kādi pierādījumi ir pret Vaizu? viņš jautāja tiesnesim.

-    Lietišķie un liecinieku izteicieni.

Džeks kratīja galvu.

-    Nē, tādā gadījumā es šo lietu neuzņemos, viņš cieti noteica. Prokurora vietā es uzstātos tikai tad, ja šis noziegums būtu noticis manā klātbūtnē.

Tiesnesis pārsteigts raudzījās viņā.

-    Vai domājat kriminālistiku atmest?

-    Jā, mana sieva to lūdza.

Un vēl šodien juristu aprindas bezgala nožēlo, ka Džeks Friders apprecējās, jo ar to zaudēja izredzes uz spīdošu karjeru.

SATURS

lpp.

Pie trim ozoliem

Pašnāvnieks

Pierādījums

3 160 183

Content

Volless Edgars Pie trīs ozoliem

Pie trīs ozoliem

PAŠNĀVNIEKS

PIERĀDĪJUMS

SATURS