Volless Edgars

Pirātu gūstā

Edgars Volless

Pirātu gūstā

Romāns

1

Lietus, sajaukts ar asām ledus adatiņām, bez žēlastības kapāja Betijas Karevas seju. Tavistoka jau sen bija palikusi aiz muguras, bet līdz Princtaunai atlika vēl jūdzes trīs, ko braukt. Vecais motors elsdams un čīkstēdams dzina uz priekšu mašīnu, kas svaidījās no vienas puses uz otru. Vecais vīrs ar dzelteno seju, kas sēdēja pie stūres, nerunāja ne vārda.

—    Vai nebūtu labāk griezties atpakaļ uz Tavistoku? — Betija jautāja, pūlēdamās pārkliegt vētras brāzienus.

—    Nē! — cilvēks pie stūres atkliedza, un ari viņa vairs nemēģināja atsākt sarunu.

Doktors Lefins bija atpircis šo auto no armijas nederīgo transportlīdzekļu krājuma un visai lepojās ar to. Viņam piederēja arī neliels īpašums pašā purva malā. Tā bija vienkārša zemnieku māja, kurā saimniekoja īrnieks.

Aiz Princtaunas vējš pamazām sāka norimt.

—   Tu taču neceri vēl šovakar sasniegt Londonu? — jaunā meitene beidzot iejautājās.

—     Nezinu, — ārsts norūca.

Auto pabrauca garām cietuma vārtiem un no jauna nokļuva klajā purvā, kur vētra trakoja ar divkāršu spēku. Ar visu lietusmēteli Betija bija samirkusi līdz ādai un pirmo reizi mūžā sajuta ilgas pēc drūmā nama Kemdena ielā. Viņai par lielu pārsteigumu, ārsts pēkšņi ierunājās:

—   Tas ir labāk, nekā spēlēt teātri… Šajā apvidū mājo gari. Es viņus sajūtu… Esiet sveicināti!

Uz mirkli atlaidis stūri, viņš svinīgi pacēla gaisā abas rokas. Betija šausmās nodrebēja un aizvēra acis.

Pēkšņi priekšā, pašā ceļa vidū, iemirdzējās sarkana uguntiņa. Auto laternu vājajā gaismā neskaidri iezīmējās kāds tumšs stāvs. Bremzes iečīkstējās, un auto apstājās. Braucējiem tuvojās kāds cilvēks garā, melnā mūka tērpā, un viņa galvu sedza kapuce, kurā bija izgriezti divi caurumi acīm.

—     Lūdzu, vai varu ar jums runāt? — svešais jautāja.

Tikai tagad Betija pamanīja vēl otru stāvu, kas atradās

dažus solus tālāk un klusēja, arī viņš bija satinies tādā pašā tērpā.

—    Kas noticis? — doktors Lefins iesaucās. — Ko nozīmē šī maskošanās?

Svešais iečukstēja viņam ausī dažus vārdus, ko Betija nedzirdēja.

—    Tā, tā… Tas ir laimīgs gadījums, jo es pats esmu… — ari Lefina balss pārgāja čukstēšanā. Mirkli vēlāk viņš skali piebilda, pievērzdamies savai pavadonei: — Es novietošu mašīnu ceļmalā, bet tu paliec šeit, kamēr atgriezīšos.

—     Lai es viena palieku šajā tuksnesī?! — viņa iesaucās.

—    Šis kungs tevi apsargās. Tev tiešām nav ko bīties, citādi es tevi neatstātu, — un viņš pamāja uz otru "mūku", kas stāvēja ārpus auto laternu gaismas loka.

Mirkli vēlāk Lefins ar savu noslēpumaino pavadoni pazuda tumsā.

Bija pagājusi kāda pusstunda, kad Betija pēkšņi izdzirda tālumā dobjas zvana skaņas, un nākamajā mirklī cauri vēja gaudošanai kļuva dzirdama klusa, skumja dziedāšana. Jaunā meitene trīcēja pie visām miesām.

Beidzot atskanēja soli, un kāda balss sacīja:

—     Labu nakti!

Mirkli vēlāk doktors viens pats iznira no tumsas. Betija atskatījās — ari viņas sargs bija nozudis.

Lefins iekāpa mašīnā un iedarbināja motoru.

—     Kas tie bija par ļaudīm? — viņa jautāja.

Ārsts neatbildēja. Auto no jauna devās ceļā. Piecpadsmit minūtes vēlāk Lefins deva viņai kādu mājienu mīklas atrisinājumam, bet viņa to nesaprata.

2

Betija Kareva pārsteigta klausījās viņa vārdos. Jau daudzkārt viņa šajā drūmajā, vāji apgaismotajā istabā bija noklausījusies doktora Lefina fantastiskajos projektos un nodomos, bet nekad vēl tie viņai nebija šķituši tik ārprātīgi kā šoreiz.

—    Es tevi nesaprotu, — viņa atzinās. — Kādēļ tu gribi, lai to daru?

—     Nenāk ne prātā tev to izskaidrot, — viņš atteica. — Es vienkārši pavēlu! Tu pazīsti mani, Elizabet. Esmu cietis dažādas neveiksmes, bet šoreiz neatkāpšos no savas apņemšanās. Ari es esmu citu kalps, kas pilda augstāku būtņu pavēles, ko saņemu no citas pasaules.

Viņš plaši pamāja ar roku uz istabas tumšajiem kaktiem, un meiteni no jauna sagrāba šausmas, kas šajā drūmajā namā jau četrpadsmit gadus pildīja viņas dzīvi.

—    Šeit mājo Kama, manis savaldītā Nemezīda, ko mans ģēnijs ataicinājis atpakaļ dzīvē… Tur— lielā Manasaputra, dievišķā labdare, — viņš sacīja. — Tu, kam visas šis mistērijas varēja kļūt atklātas, tomēr izvēlējies pasaulīgos priekus!

Tas bija jau tūkstoškārt dzirdēts pārmetums, kas atstāja viņu gluži vienaldzīgu.

—     Es mācīju tevi atraisīties no visām šaubām un vēlēšanām, — doktors turpināja. — Bet tu esi godkāra un iedomīga kā visas meitenes, kas prasa, lai tiek atzīts to skaistums. Kopdzīve ar mani nav mācījusi tevi kļūt pazemīgai, bet padarījusi vēl uzpūtīgāku. Tas man nebūt neglaimo. Es vēlētos, kaut mans cēlums rādītu tev tavu niecību. Bet notiek pilnīgi pretējais — uzaugusi patversmē ar citu cilvēku žēlastību, tu, no kuras riebumā novērsīsies ikviens, kam zināms tavs dzimums, tomēr iedrošinies pretoties manām pavēlēm! Ielas bērns, karātavu putna izdzimums, vai tad tiešām es nespēšu iemācīt tev pazemību?!

Betija palika nejūtīga arī pret viņa lamu vārdiem.

—    Var jau būt, ka esmu tāda, kā tu mani dēvē, — viņa vienaldzīgi atbildēja. — Tomēr es neesmu ar mieru sēdēt skatlogā un ļaut ielas pūlim sevi apbrīnot. Loti labi apzinos, ka neesmu nekāda ievērojama aktrise, tomēr es pārāk mīlu savu mākslu, lai lautu to pazemot tādā veidā, kā tu vēlies. Kas tad īsti man būtu jāreklamē?

Viņš tikai noraidoši atmeta ar roku.

—     Tu laikam gribi teikt, ka tā nav mana darīšana, — Betija turpināja. — Nu tad zini: es to nedarīšu!

Viņa piecēlās no sava krēsla līdzās vecajam rakstāmgaldam.

—    Labu nakti, — doktors Lefins norūca. — Tu taču pati atradīsi izeju? Man vajadzīga atpūta. Papūlies klusāk pievērt durvis.

Betija mirkli nolūkojās šajā cilvēkā, kas modināja viņā vienīgi naidu un riebumu. Vecā vīra galva noslīga uz krūtīm: viņš bija iegrimis savā "atpūtā" — šajā desmit minūtes ilgajā miegā, no kura nekas nespēja to iztraucēt. Betijas rokas neviļus savilkās dūrēs. Bet tad tā pārvarēja savu naidu un izskrēja no istabas, ar troksni aizcirzdama aiz sevis durvis.

—    Ceru, ka to viņš dzirdēs sapņos, — viņa nomurmināja.

Slaidais vīrietis, kas sagaidīja to pie dārza vārtiņiem, klusu

iesmējās.

—     Tas jau izklausās īsti naidīgi, — viņš noteica.

—     Vai tad jūs varat viņu paciest, Klev?

Klevs Levbridžs smaidīdams palīdzēja viņai iekāpt mazajā automašīnā.

—      Dažā ziņā es viņu gluži labi ieredzu. Protams, viņa augstprātība ir bezgalīga, bet pret mani viņš vienmēr izturējies labvēlīgi.

—     Kā tad īsti jūs ar viņu iepazināties?

—     O, es pazīstu vinu jau visu mūžu! — Klevs atbildēja. — Viņš bija mūsu ģimenes ārsts un reizē arī mans audzinātājs. Vai jūs to vēl nezinājāt? Jūs gan laikam priecājaties, ka esat no viņa aizgājusi, Betij?

—    Protams, — jaunā meitene atbildēja. — Kā jūtaties savā jaunajā godā, Klev?

Lords Levbridžs jautri iesmējās.

—     Gods vēl būtu vieglāk izturams, bet hipotēkas — ak! Dievs vien zina, kā tēvocis Ferers pratis tik pamatīgi izšķiest visu savu naudu! Bīstos, ka turpmāk man ik gadu vajadzēs uzgleznot pa meistardarbam, lai spētu nomaksāt viņa parādu procentus.

Iegriežoties Redženta parka vārtos, auto gandrīz uzskrēja kādam limuzīnam, kas bija apstājies tieši aiz tiem.

—    La Floreta, — Klevs sašutis norūca, ieraudzījis limuzīnā sēdošo dāmu. — Brīnums, ka viņa vēl nav likusi uzrakstīt savu vārdu uz mašīnas jumta, lai iegūtu lielāku popularitāti! Jūs taču viņu pazīstat?

Betija tumsā saviebās. Viņa pazina to pārāk labi!

—     Nabaga Klev! — viņa sacīja, neatbildēdama uz jautājumu. — Lords bez naudas taču ir loti nožēlojams radījums! Protams, viņa stāvoklis tomēr vēl nav tik briesmīgs kā godkārīgai un centīgai māksliniecei, kuru grib izstādīt skatlogā par manekenu. Tas būs mans liktenis, ja vien Robespjēram izdosies panākt savu.

—     Robespjēram?… A, jūs runājat par doktoru! Viņš tiešām tam līdzinās. Ko tad īsti viņš grib no jums?

—     Tā ir atkal viena no viņa muļķīgajām iedomām, — Betija negribīgi atbildēja. — Man vajagot iestāties darbā pie kāda izgudrotāja un reklamēt viņa rakstāmgaldus.

—     Kā tad jums tas būtu jādara?

—     Ik dienas man četras stundas jāsēž kādā skatlogā pie reklamējamā rakstāmgalda. Man jābūt ģērbtai zaļā tērpā, bet uz galda stāvēs vāze ar vienu vienīgu sārtu rozi, — viņai negribot bija jāsmejas. — Vai varat to visu iedomāties?

Klevs Levbridžs mirkli klusēja.

—     Vai jums šķiet, ka viņš zaudējis prātu? — tas beidzot jautāja.

—    Par to esmu gandrīz pārliecināta, — viņa mierīgi atbildēja. — Kā gan citādi viņam varētu ienākt prātā šādas domas? Viņš saka, ka vienudien pie manis ieradīšoties kāds cilvēks pēc "vēsts" un tad man vajadzēšot nodot tam aploksni, kas atradīšoties galda augšējā atvilktnē.

—     Viņam tiešām jābūt ārprātīgam, — Klevs sacīja. — Protams, jūs taču nekā tamlīdzīga nedarīsiet, Betij?

—     Nezinu, — viņa domīgi atbildēja. — Varbūt viņš mani tomēr piespiedis.

—     Piespiedīs? Nu, to vēl redzēsim! — Klevs iesaucās. —

Nākamā lēdija Levbridža nekad nepazemosies līdz skatloga manekena līmenim!

Betija maigi paspieda vina roku.

—     Mīļais Klev, vispirms jums jādomā par citām lietām. Un man arī. Vai pazīstat Pipsu?

—    Kas tas tāds? Vai kāds jauns dzēriens? — lords jautāja, palīdzēdams viņai izkāpt.

—      O, nē! "Pips" nozīmē "Pawters Intensive Publicity Service", citiem vārdiem sakot, Pevtera reklāmu birojs. Šo laužu dienestā atrodas visneciešamākais cilvēks Londonā, un šis cilvēks seko man ik uz sola. Esmu pārliecināta, ka doktors licis tam mani novērot.

—     Kā to puisi sauc?

—      Holbruks — V. Holbruks. Man šķiet, šis V. nozīmē Viljams, jo misters van Kemps un visi citi teātri to saukā par Bilu. Ja jums gadās viņu satikt, saberziet viņu putekļos, Klev!

—    Ir jau izdarīts! — lords svinīgi atbildēja, noskūpstīdams viņu uz vaiga.

Stundu vēlāk Klevs stāvēja tualetes spoguļa priekšā, rūpīgi sasiedams kaklasaiti. Tas bija loti skaists jauneklis ar grieķu statujas seju, Herkulesa stāvu un skaidrām, gaišām acīm. Līdz šim viņš bija dzīvojis Čelzijā, kaudamies ar trūkumu un pārtikdams no savu diezgan mazvērtīgo gleznu pārdošanas, bet tad, pateicoties dažiem negaidītiem nāves gadījumiem, tas pēkšņi bija kļuvis par lorda Levbridža titula un īpašumu mantinieku. Nu viņam piederēja milzīga muiža, kas tomēr bija tik loti apkrauta parādiem, ka Klevam nebija ne vismazāko cerību kādreiz no tiem izkulties.

Viņa domas kavējās pie Betijas, ko tas pirms pieciem gadiem pirmo reizi bija saticis doktora Lefina namā.

Beidzis ģērbties, lords pazvanīja sulainim.

—    Benson, pirms iestāšanās šajā nelaimīgajā vietā jūs taču esat dienējis kādā klubā, vai nav tiesa?

—     Jā, milord.

—     Tad jau jums jāpazīst visi ļaudis. Es gribētu iegūt tuvākas ziņas par kādu misteru Holbruku no Pevtera reklāmu aģentūras. Šo vārdu jūs droši vien atradīsiet telefona abonentu sarakstā.

—     Protams, milord.

Klevam visvairāk viņa jaunajā sulainī patika tieši Bensona mazrunība.

—     Vēl kas, Benson, — viņš turpināja, kad sulainis jau gribēja atstāt istabu. — Mani cigāri pēdējā laikā izsīkst bīstamā ātrumā. Vai jūs nebūtu tik laipns un nepasūtītu kādu simtu no mazliet lētākiem? Protams, tādēļ jau tiem nevajag būt sliktiem. Izvēlieties pats pēc savas gaumes.

—     Jā, milord.

Bensons palika pilnīgi mierīgs un aukstasinīgs. Viņš gan bija redzējis, ka doktors Lefins sava pēdējā apmeklējuma laikā pagrāba no kastes veselu sauju cigāru, tomēr viņš neuzskatīja par savu pienākumu atklāt kunga viesu nedarbus.

3

Misters Pevters, kas savā personā apvienoja ar Pipsa vārdu pazīstamās reklāmu firmas prezidentu, pārvaldes padomi un kasieri, neatzina vārdu "pieticība".

— Tas, ko ļaudis dēvē par pieticību, ir tikai bailes kļūt smieklīgam. Ja cilvēks saka: "Man nepatīk runāt par sevi", tad tas domā: "Bet tomēr man patīk, kad citi to dara." O, pieticība! Tā ir…

—    Runā vien, ja tas tev sagādā prieku, — jauneklis, kas bija vina vienīgais klausītājs, to pārtrauca. — Es taču esmu tavs palīgs, protams, slikti atalgots un darbiem apkrauts, bet tomēr uzticīgs palīgs. Es tikai nesaprotu, kāds sakars šiem prātojumiem ar mis Betiju Karevu, par kuru mēs taču sākām runāt.

Misters Pevters strauji pievērsās viņam.

—    Vai esi prātu zaudējis? — viņš maigā balsī apjautājās. — Nekad vēl neesmu piedzīvojis, ka kāds apakšnieks iedrošinātos runāt ar mani šādā tonī! Tiešām nesaprotu, kādēļ vēl šodien neizsviežu tevi uz ielas.

Bils Holbruks garlaikodamies atlaidās krēsla atzveltnē. Tas bija divdesmit trīs gadus vecs patīkama izskata jauneklis.

—   To es varu tev paskaidrot, krusttēv Pips, — viņš svinīgi atbildēja. — Pēc manām domām, tev gan arī pašam vajadzētu to zināt. Jau mēnešiem tu ik dienas vismaz reizi svied mani uz ielas. Bet es neeju. Un kādēļ ne? Tādēļ, ka esmu vienīgais cilvēks visā Anglijā, kas ko saprot no reklāmas. Jā gan, ser. Tev gan šķiet, ka ari tev ir kāda sajēga par to, bet tas nav tiesa. Es esmu tavs vienīgais radinieks un tātad arī vienīgais cilvēks, kam interesē tava uzņēmuma sekmes.

Mirkli klusējis, viņš turpināja:

—     Ar Betiju Karevu mums nekas neiznāks. Esmu jau vairākkārt mēģinājis to uzrunāt, bet viņa izliekas, it kā mani nemaz neredzētu. Kāds viņai sakars ar šo reklāmas lietu?

—    To tu dabūsi zināt, kad pienāks laiks, — misters Pevters atteica. — Bet jaunā meitene tomēr būs spiesta piedalīties.

Holbruks izgāja savā mazajā birojā. Viņš nojauta, ka aiz šī neparastā reklāmas paņēmiena slēpjas kas pazemojošs un nepieļaujams.

—        Kaut velns parautu manas sasodītās smadzenes! — viņš beidzot norūca, pūlēdamies atbrīvoties no domām par sarkanmataino aktrisi un jauno rakstāmgaldu. Vakarā viņam bija norunāta tikšanās ar doktoru Lefinu, un to viņš negribēja atlikt uz rītu, lai neizjauktu savu ieplānoto svētdienas izbraukumu. No darba brīvajās stundās Bilam patika nodoties nepazīstamu apgabalu pētīšanai, un rit viņš bija nolēmis aizbraukt uz Temzas avotiem.

Viņš pašreiz beidza kādu steidzamu rakstu, kad istabā ienāca šefs. Misteram Pevteram nepatika lieki piepūlēties, un tādēļ Bils ziņkāri gaidīja šī necerētā apmeklējuma izskaidrojumu.

—    Es tikai gribēju atgādināt, — misters Pevters sacīja, — ka pirmdien, vēl pirms ierašanās birojā, tev jāapmeklē koktirgotājs misters Lamberts Stens. Miljonāra kuģis jau šodien pienāk Londonā. Man ir kāds liels reklāmas plāns viņam, tādēļ mēģini pierunāt misteru Stenu satikties ar mani.

—    Vai tad kokiem arī vajadzīga reklāma? — Bils neticīgi jautāja.

—    Reklāma vajadzīga visam, tuvredzīgais pintiķi! — Pevters pamācīja. — Šovakar tu taču redzēsi doktoru?

Bils pamāja ar galvu.

—   Tad papūlies izdibināt, kas tur īsti ir ar šo rakstāmgalda reklāmu, — Pevters turpināja. — Taisnību sakot, es neredzu nekādas priekšrocības, ar ko jaunais galds atšķirtos no līdzšinējiem. Apjautājies arī, ko mis Kareva domā par šo lietu.

Bils saviebās.

—     Pips, — viņš negaidot sacīja, — es tev pateikšu, kas aiz visas šīs lietas slēpjas — slepkavība… Varbūt vislielākais mūsu gadsimta noziegums.

Pevters pārsteigts uzlūkoja viņu.

—     Ko tu muldi! — viņš beidzot norūca. — Lefins man stāstīja, ka šo rakstāmgaldu izgudrojis kāds cilvēks, kas Oksfordas cietumā pakārts par savas sievas slepkavību.

4

Ārpus Austrumindijas doka vārtiem atrodas visnetīrākā pilsētas dala Londonā. Šaurajās, dubļainajās ieliņās mājo posts un nabadzība. Bet toties katrā no šīm ieliņām ir pa trīs, pa četriem krogiem, kas lieliski pelna. Šo neskaitāmo dzertuvju starpā visievērojamāko vietu tomēr ieņem krodziņš "Pie pilnā kuģa", kur satiekas vistumšākie noziedznieki un blēži.

Viens no šīs dzertuves pastāvīgiem apmeklētājiem bija kapteinis Harvejs Hals — milzīga auguma jūras lācis ar sarkanu seju, zivs acīm un neparasti masīvu zodu. Tas bija kuģinieks bez kuģa un patenta. Reiz viņam bija piederējis tvaikonis, kuru tas bija sadragājis pret klintīm, tāpēc viņam nācās sēdēt krātiņā, jo apdrošināšanas sabiedrība nebija gribējusi izmaksāt atlīdzību par apdrošināto un bojā gājušo kravu.

—     Gads spaidu darbos — un par ko? — viņš mēdza sūdzēties, kad bija iedzēris. — Pār to, ka nolaidu dibenā kuģi, kas jau tā bija tikai peldošs vraks. Tā bija pateicība par to, ka es jau iepriekš biju visu sagatavojis komandas izglābšanai un pats pēdējais atstāju grimstošo tvaikoni! Ko jūs par to sakāt?

Protams, viņš aizmirsa pieminēt dažus sīkumus, kurus jūras tiesa bija ņēmusi vērā, nosakot spriedumu, kā ari neieminējās ne vārda par saviem senākajiem nedarbiem, kuru starpā bija pat nepierādīts slepkavības gadījums un neatļauta ziedojumu vākšana.

Kapteinis pacēla galvu un ielūkojās pulkstenī, kas karājās pie sienas.

—    Vai jūs kādu gaidāt? — krodzinieks apjautājās.

—    Varbūt, — Hals norūca. Izņēmis no kabatas vēstuli,

viņš izlasīja to, tad pasniedza krodziniekam. — Ko jūs domājat par šo lietu?

Dzertuves īpašnieks izlasīja ar mašīnu rakstīto vēstuli. Tā skanēja:

"Varu sagādāt jums loti ienesīgu vietu. Protams, uzdevums ir diezgan bīstams. Pulksten pusvienpadsmitos mans aģents Smis jūs sagaidīs "Pilnā kuģa" izejas priekšā."

—    Alkohola kontrabanda! — krodzinieks pārliecinoši noteica. — Ar spirta piegādāšanu Savienotajām Valstīm var nopelnīt milzīgu naudu.

—     Varbūt gan, — kapteinis Hals piekrita, pieceldamies un nomezdams uz galda naudu. — Ko lai dara— nabaga jūrnieks nedrīkst atteikties no darba, kur tas var nopelnīt sev maizes kumosu.

Viņš izgāja uz ielas. Pa pretējo trotuāru šurp un turp staigāja kāds kungs, kura cigāra uguntiņa tumsā spīdēja. Mirkli vilcinājies, Hals devās pāri ielai. Nepazīstamais tūliņ apstājās.

—    Kapteinis Hals? — viņš jautāja. — Vai nenāksiet gabaliņu mani pavadīt?

Viņi sāka solot pa šauro ieliņu, kur tikai rets pretimnācējs gadījās tiem ceļā.

—      Hal, jums nav nekādu līdzekļu, — svešais beidzot iesāka. — Jūs tikai nesen iznācāt no cietuma, kurp jums atkal būs jāatgriežas, ja vien drīzumā neatradīsiet kādu kuģi. Būšu pilnīgi atklāts pret jums. Kalkutā jūs tiesāja par sava kuģapuikas noslepkavošanu un, tikai pateicoties zvērināto nevienprātībai, izglābāties no karātavām. Ja jau jūs uzņēmāties šo darbu par divsimt mārciņām, ko gan tad jūs nebūtu ar mieru izdarīt par pieciem tūkstošiem mārciņu?

—     Par pieciem tūkstošiem es eju ellē un cauri ellei, — Hals bez apdomāšanās atbildēja. — Sakiet tikai, kuru jūs gribat redzēt aukstu.

Svešais iesmējās.

—     Mans draugs, uz šo jautājumu nav tik viegli atbildēt.

Kapteinis nevērīgi atmeta ar roku.

—   Vienalga — dodiet man tikai darbu, kur varētu nopelnīt šo summu, un es esmu gatavs uz visu.

—     Vai protat vadīt smago auto? — misters "Smis" apjautājās.

—     Nav tādas mašīnas, ar ko es… — Hals lielīgi iesāka, bet aģents to pārtrauca:

—    Labi. Jūs nupat teicāt, ka par pieciem tūkstošiem mārciņu esat gatavs uz visu. Neceriet, ka jūsu uzdevums būs viegls. Neveiksmes gadījumā jums draud ieslodzījums uz visu mūžu. Bet, ja mūsu plāns izdodas, jūs saņemsiet ne vien norunāto, bet pat pieckārtīgu atalgojumu un tiksiet nogādāts valstī, kas jūs neizdos.

Hals pārsteigts apstājās.

—     Pieckārtīgu atlīdzību! Jūs laikam jokojat?

—    Runāju pilnīgi nopietni, — svešais mierīgi atbildēja. — Piecus tūkstošus jūs dabūsiet katrā gadījumā, un tie jums tiks izmaksāti pa dalām ik nedēļas. Bet, ja mūsu lielais plāns izdosies, jūs saņemsiet uzreiz divdesmit piecus tūkstošus mārciņu. Vai esat ar mieru?

Hals sniedza viņam savu lielo ķetnu.

—    Esmu gatavs darīt jūsu dēl visu! — viņš svinīgi noteica.

Nogriezdamies pa Ziemelvulvičas ceļu, svešais negaidot

sacīja:

—    Jūs taču pazīstat lordu Levbridžu? Nu, protams. Tas ir loti bīstams cilvēks, no kura jums visvairāk jāsargās. Turieties pēc iespējas tālāk no viņa. Un nu klausieties, kas jums darāms. Vispirms uzsakiet savu līdzšinējo dzīvokli, pieklājīgi apģērbieties un brauciet uz Nūtonebotu, kas atrodas Devonšīrā. Apmetieties turienes viesnīcā un, uzdodamies par izdienējušu tirdzniecības flotes kapteini, izlaidiet baumas, ka gribat pirkt lauku īpašumu. Līdz ar to papūlieties privāti nopirkt kādu lietotu smago auto. š'iit

—     Ko ar to lai iesāku? — Hals jautāja.

—     Jums pamatīgi jāiepazīstas ar visiem ceļiem, kas ved no ISūtonebotas pāri purvam. Kad būsiet mums vajadzīgs, mēs jums paziņosim. Tad vēl kas, Hal. Plimutā ir nodala kādai biedrībai, kas dēvē sevi par "Raguzas lepno dēlo brālību".

—     Esmu par to jau dzirdējis. Šajā biedrībā ir loti daudz jūrnieku, jo tur divas reizes gadā starp biedriem tiek izlozētas lielas summas… — Hals iesāka.

—     Ari jūs iestāsieties šajā biedrībā, — svešais viņu pārtrauca, — vai nu ar savu, vai ari ar svešu vārdu.

—     Kas aiz visa tā slēpjas? — kapteinis jautāja, aizdomīgi vērodams svešinieka seju.

—     Pagaidām jums nav daļas par to. Jums tikai jāizpilda manas pavēles. Viss cits nāks pats no sevis! — svešais skarbi atteica, izbeigdams sarunu.

5

Bensons pašreiz beidza klāt tējas galdu, kad Klevs Levbridžs ienāca istabā.

—    Loti glīti, Benson, — viņš teica un ielūkojās pulkstenī. — Mis Kareva drīz būs klāt. Parūpējieties, lai auto tiek piebraukts noteiktā laikā.

—    Jā, milord, — Bensons atbildēja, iedams ārā, bet durvīs viņš palika stāvam. — Cik man izdevās noskaidrot par Holbruku, par kuru jūs likāt man ievākt ziņas, tAtas ir amerikānis, dažus gadus bijis "London Herald" Mzstrādnieks.

Pašreiz viņš darbojas Pevtera reklāmu birojā, kura īpašnieks ir viņa tēvocis. Viņš dzivO Pedingtonā un nav precējies. Vr Ik nekas par viņu nav zināms.

—     Pateicos, Benson.

Vestibilā ieskanējās durvju zvaniņš, un sulainis izsteidzās pretim viešņai.

—     Cik jūs nopietns, Klev! — Betija sacīja. — Vai kas noticis?

—    Nē, nē… Nu, ko dara Lefins? — lords jautāja, novērsdams sarunu uz citām lietām.

ļaunā meitene nopūtās.

—    Es arvien vēl nespēju šo cilvēku saprast, — viņa sacīja. — Viņš vienmēr bijis nabags, un tomēr tam pieder pasakainas bagātības. Reiz es bez pieklauvēšanas iegāju viņa darbistabā tajā mirkli, kad tas aplūkoja kādu lielu, no vienas vietas briljantiem klātu zelta sprādzi. Viņš gan apgalvoja, ka tas esot tikai veikls atdarinājums, tomēr esmu pilnīgi pārliecināta, ka sprādze un akmeņi bija īsti.

Klevs domīgi košļāja lūpas.

—     Kad tas notika? — viņš jautāja.

—     Pirms vairāk nekā gada— kādas divas nedēļas pēc mūsu dīvainās dēkas Devonšīrā. Jūs taču atceraties, ko es stāstīju jums par noslēpumainajiem mūkiem, kas apturēja mūsu auto?

Klevs pamāja ar galvu.

—    Man šķiet, — Betija turpināja, — ka šai dārgajai sprādzei ir kāda saistība ar mūsu piedzīvojumu purvā. Varbūt doktors ieguvis to no mūkiem.

Klevs domīgi lūkojās galdā.

—    Arī es viņu nesaprotu, — viņš atzinās. — Tomēr man jāsaka, ka pret mani viņš vienmēr izturējies loti augstsirdīgi. Par visiem savas aizbildniecības gadiem viņš nav pieprasījis ne penija atlīdzības.

Ceļā uz teātri Betija velti pūlējās uzminēt iemeslus, kas spieduši Kleva māti gadiem ilgi par brīvu izmantot doktora Lefina pūles, uzticot tam gādību par viņas dēlu. Un ari Lefinam nemaz nepiestāvēja šāda nesavtīga labdarība, jo Kleva izredzes uz lorda Levbridža titulu un mantojumu bija bijušas tik niecīgas…

Kad Betija Kareva šovakar izgāja uz skatuves, tur valdīja puskrēsla — van Kemps bija loti taupīgs cilvēks. Kāds strādnieks pašreiz uzstādīja visai nedrošu starpsienu pirmā cēliena dekorācijām.

Betija piegāja pie priekškara un palūkojās pa caurumiņu zālē. Lielākā dala krēslu vēl stāvēja neaizņemti, kaut teātris jau pusstundu bija atvērts, ļaunais režisora palīgs nostājās viņai līdzās.

—     Jautri, vai nav tiesa? — viņš rūgti ieminējās. — Vai lasījāt direkcijas uzteikumu?

Betija nemierīgi sakustējās.

—     Nē. Vai tas attiecas ari uz mani?

—     Bīstos, ka jā, mis Kareva, — režisora palīgs atbildēja. — Direktors grib pārtraukt šīs lugas rādīšanu, un arī La Floreta, ja nemaldos, nav visai draudzīga pret jums.

Betija pamāja ar galvu. Dejotāja La Floreta nepiederēja pie personāla. Viņa tikai retumis uzstājās, bet toties bija loti tuvās attiecībās ar van Kempu, kas visās lietās rīkojās pēc viņas ieskatiem.

Režisora palīgs gribēja vēl ko piebilst, bet šajā brīdī atvērās kādas durvis un uz skatuves izlidoja pārmērīgi grezni ģērbusies sieviete krāsotiem matiem, kura atgādināja lielu lelli. Nostājusies līdzās Betijai, viņa nekautrīgi aplūkoja to caur lorneti.

—    Jūs taču esat Kareva, vai nav tiesa? Es gribēju ar jums runāt. Sakiet, ar ko jūs krāsojat savus matus? Jūs esat slikta aktrise, un jūsu balss nekam neder, bet mati jums tiešām brīnišķīgi. Jūs taču uzticēsiet man savu noslēpumu?

—   Tur nav nekāda noslēpuma, mis Floreta, — Betija vēsi atbildēja. — Mani mati ir tādi, kādus tos radījis mīļais Dievs.

La Floreta paraustīja savus kalsnos plecus.

—    Jūs esat pārāk iedomīga, mana mīļā. Neaizmirstiet, ka ar jums runā ievērojama māksliniece, nevis kaut kāda angļu meitene, kas…

—     Šajā zinā jūs velti šķiežat vārdus, — Betija viņu pārtrauca, nespēdama vairs ilgāk savaldīties. — Jūs esat visikdienišķākā "dāma" no Laimhauzas apkārtnes; jūsu lauzītā angļu valoda var samulsināt kādu holandieti vai grieķi, bet es diemžēl protu franciski un tādēļ varu apgalvot, ka jūs savā Monmartras žargonā runājat franciski tikpat labi, kā es ķīniski.

—    Tā, tā? — La Floreta iespieda rokas sānos. — Un to iedrošinās teikt kāda tur koriste man, slavenai franču dejotājai? Labi, labi — pēc minūtes jūs vairs nebūsiet šeit!

Arvien vēl satraukta, bet tomēr ar sevi apmierināta, Betija atgriezās ģērbtuvē. Te apkalpotāja tai pieteica doktoru Lefinu.

Betija smagi nopūtās.

6

Doktors Lefins pa paradumam bija ģērbies viscaur melnā.

—    Labvakar, bērns! Kādēļ tu neuzstājies? — viņš jautāja.

—    Tādēļ, ka van Kemps mani atlaida, — viņa vienaldzīgi atbildēja.

—     Tā, tā, — viņš šķita visai apmierināts. — Vai nu tu atgriezīsies pie manis?

Vina pakratīja galvu.

—    Nē, es pameklēšu ko citu. De Fells man apsolīja lomu savā jaunajā lugā.

Ārsts nosēdās pie viņas tualetes galdiņa un sāka pa to domīgi bungot pirkstiem.

—    Tu darītu prātīgāk, ja atgrieztos Kemdena ielā, — viņš beidzot sacīja. — Bet tā otra lieta nu ir nokārtota.

Viņš izņēma no kabatas kādu papīru un pasniedza tai. Betija sāka lasīt.

—     Visā tirgū nav labāka rakstāmgalda par Mortimēra sistēmas galdu, — viņš turpināja. — Un pēc tik pievilcīgas reklāmas…

—     Tātad tu arvien vēl neesi atteicies no sava smieklīgā plāna? — viņa to pārtrauca. — Tu gribi, lai es sēžu skatlogā un ļauju ielas pūlim sevi apbrīnot?

Doktors pamāja ar galvu.

—     To es nekad nedarīšu! — viņa iesaucās, dusmās pietvīkdama.

—    Atalgojums ir pārsteidzoši labs, — viņš turpināja, neievērodams tās iebildumu. — Tu saņemsi piecpadsmit mārciņas nedēļā, un par to no tevis tiek prasīts, lai tu ik dienas no pulksten vienpadsmitiem līdz četriem nosēdi skatlogā pie rakstāmgalda.

—     Es to nedarīšu!

Doktors viņu cieši uzlūkoja.

—      Bīstos, ka tev nebūs izvēles, — viņa balss skanēja skarbi un nelokāmi. — Esmu šo lietu jau nokārtojis. Tūliņ iepazīstināšu tevi ar kādu jaunekli, kas varēs tev palīdzēt. Tas ir kādas ievērojamas reklāmu aģentūras darbinieks.

Viņš piegāja pie durvīm un pavēra tās.

—     Lūdzu, ienāciet.

Betija no pirmā acu uzmetiena pazina ienācējā savu vajātāju. Viņš ari šoreiz bija ģērbies loti nevērīgi. Viņa audekla svārki bija nobārstīti cigarešu pelniem, kaklasaite sagriezusies uz vienu pusi, mati izspūruši.

—     Man šķiet, mēs esam jau tikušies, mis Kareva, — viņš jautri sacīja. — Doktors lūdza mani apmeklēt jūs rakstāmgalda reklamēšanas dēļ. Dzirdēju, ka jūs nevēloties, lai tiktu pieminēts jūsu vārds. Ļoti žēl, jo tas taču…

—     Mister…

—      Holbruks. Viljams, draugiem vienkārši Bils, — viņš steidzās paskaidrot.

—     Mister Holbruk, es nekādā ziņā neļaušu sevi tā pazemot, — Betija sašutusi turpināja. — Protams, es esmu diezgan vāja aktrise, bet tomēr pārāk cienu pati sevi un savu mākslu, lai varētu pieņemt jūsu priekšlikumu.

Bils samulsis uzlūkoja viņu.

—     Tas mani pārsteidz, — viņš sacīja. — Es domāju, ka lieta jau galīgi nokārtota un "Pipsam" atliek tikai ievietot avīzēs reklāmu par brīnumrakstāmgaldu. Jāatzīstas, ka arī man pašam šis triks šķiet diezgan dīvains.

Betija uzmeta tam aizdomīgu skatu.

—     Vai tad tā nav jūsu ideja?

—    Nē, mīļā, — doktors iejaucās sarunā. — Tā nav mistera Holbruka, bet gan mana ideja. Atvainojiet mani, mister Holbruk, es rit jūs apmeklēšu.

—      Līdz ceturtdienai skatloga iekārtošana būs pabeigta, — ārsts turpināja, kad Bils bija izgājis. — Veikala telpas atrodas vienā no Pikadillijas šķērsieliņām, ļoti smalkā apvidū.

—    To es nedarīšu, — meitene noteikti atkārtoja. — Pirmdien iešu pie mistera de Fella un ceru, ka dabūšu tur kādu lomu.

Doktors paraustīja plecus.

—       Dari to, — viņš mierīgi sacīja. — Bet tavas pirmās uzstāšanās vakarā teātra priekšā tiks izdalītas zīmītes, kurās būs paskaidrots, ka tu esi tā cilvēka meita, kas par savas sievas slepkavību tika pakārts Oksfordas cietumā.

Betija nobāla.

—     To tu nedrīksti darīt! — viņa iesaucās.

Doktors smaidīdams izņēma no kabatas kādu avīzes izgriezumu un, atlocījis to, skali izlasīja:

"Šorīt pulksten deviņos Oksfordas cietumā izpildīts nāvessods Džeimsam Karenam, kas bija notiesāts par savas sievas noslepkavošanu dzērumā. Viņu meitiņā Elizabete, kuras liecība tiesā tik dziji aizkustināja klausītājus, pašreiz atrodas kādā trūcīgu bērnu patversmē."

Doktors Lefins salocīja papīru un noglabāja to atpakaļ kabatā.

Betija klusēja. Kā caur miglu viņa atcerējās tiesas zāli, bālo cilvēku apsūdzēto solā, tiesnešus sarkanos talāros…

—     Tu nedrīksti mani pārprast, — doktors turpināja. — Es izņēmu tevi no patversmes un izaudzināju, uzupurēdamies tevis labā. Manas cerības nepiepildījās. Pateicības un atzinības vietā esmu piedzīvojis no tevis vienīgi nepatikšanas un nepaklausību. Nu tev vismaz jāatlīdzina manas pūles un mani izdevumi. Rakstāmgalds, kura reklamēšana tev tiek uzdota, ir tava mirušā tēva izgudrojums. Patiesībā tas ir pilnīgi bezvērtīgs.

Betija šajā mirklī sajuta vienīgi naidu un nicināšanu pret savu mocītāju. Viņa tikai ar pūlēm savaldīja savu uztraukumu.

—     Vai darīsi to, ko prasu no tevis?

—     Labi, bet tas būs pēdējais pakalpojums, ko tev izdaru, — viņa ar pūlēm izdvesa.

Doktors pasmaidīja.

— Ne pēdējais. Tev jāaizmirst tā vētrainā nakts, kad Dartmūras tuvumā tika apturēts mūsu auto, vai saproti? Tu aizmirsīsi, ka esi redzējusi manās rokās kādu zelta sprādzi. ja tu runāsi ar kādu par to kaut vienu vienīgu vārdu, tad šis vārds arī būs tavs pēdējais!

7

Izmantodama jauko svētdienas laiku, Betija bija nolēmusi pavadīt dienu ārpus pilsētas. Bet arī šeit tai nebija lemts izvairīties no nepatīkamas sabiedrības.

Betija stāvēja Temzas vienā krastā, bet Bils Holbruks otrā. Te pēkšņi kāda lapsene pilnā lidojumā atsitās pret jaunās meitenes seju, un tā šausmās iekliedzās. Tajā pašā mirkli Bils pārlēca pār Temzu un, nelūkojoties uz to, ka viena kurpe tam bija piesmēlusies ar ūdeni, steidzās Betijai palīgā.

—    Varējāt arī mazliet pasteigties, — meitene viņam pārmeta. — Vai neredzējāt, ka tas nezvērs jau visu laiku ložņāja ap mani?

Viņš pārsteigts to uzlūkoja.

—    Un to jūs sakāt vēl pēc tam, kad esmu pārlēcis pār šo ievērojamāko pasaules tirdzniecības upi, lai glābtu jūs?! — viņš iesaucās.

Un viņam bija pilnīgas tiesības tā runāt, jo viņš stāvēja tajā Gločesteršīras vietā, kur atrodas ievērojamie avoti, kas dod sākumu vēsturiskās upes ūdeņiem.

—     Šeit jau pat trusis varētu pārlēkt! — Betija nicīgi noteica.

—      Sakiet jau pie viena, ka es neesmu labāks par trusi, — Bils norūca. — Esmu pieradis pie nepateicības un par

savu uzupurēšanos nekā labāka ari negaidu. Man pietiek ar apziņu, ka esmu izglābis jūsu dzīvību. Vai tad nav dzirdēts, ka lapsenes nokodušas cilvēkus? Bet par sevi gan droši varu teikt: vēl nav dzimusi tā lapsene, kas spētu iedvest man bailes! Vai drīkstu piedāvāt jums savu apsardzību ari atceļā?

—    Nē, jūs nedrīkstat pavadīt mani mājup, — Betija atbildēja. — Pateicos par jūsu palīdzību, kaut man šķiet, ka jūs tomēr pārspīlējat tās nozīmīgumu.

Neveltīdama tam vairs nekādu vērību, viņa ātriem soliem devās atpakaļ uz to vietu, kur stāvēja autobusi, kas ik svētdienas izveda pilsētniekus zaļumos.

Viņa atviegloti uzelpoja, kad redzēja, ka Bils Holbruks ieņēmis vietu citā autobusā. Tātad vismaz ceļā tā varēja justies brīva no viņa uzmācības.

Brauciens atradās netālu no Oksfordas, kad uznāca briesmīgs negaiss. Kad visi trīs autobusi sasniedza kādu ārpilsētas krogu, lietus gan bija pārstājis, tomēr ekskursijas vadītājs nolēma bridi apstāties vienkāršās viesnīcas priekšā, lai dotu braucējiem iespēju atpūsties un stiprināties tālākam ceļam. Ari Betija izkāpa, lai brītiņu pastaigātu spirgtā gaisā.

Viesnīcas priekšā jau stāvēja trīs citas firmas autobusi, kam sānos bija piestiprināti plakāti ar milzīgiem uzrakstiem:

"Raguzas lepno dēlu gada pikniks.

Medvejas nodala, loža Nr. 95."

"Raguzas lepno dēlu" gājiens pašreiz atstāja viesnīcu. Tā bija mierīga, bet jautra vīriešu, sieviešu un bērnu sabiedrība. Betija ziņkāri vēroja svētdienas drēbēs ģērbušos "dēlus".

—     Kas īsti ir šie "Raguzas lepnie dēli"? — viņa jautāja kādam, kas stāvēja tai līdzās. Pamanījusi, ka tas ir jaunais amerikānis, viņa no dusmām būtu varējusi nokost vai mēli, bet bija jau par vēlu.

—    Jūs jautājat man vairāk, nekā es spēju atbildēt, — Bils

sacīja. — Zinu tikai, ka tā ir kāda biedrība. Bet vai jūs nu nepateiktu man, mis Kareva, kas tur īsti ir ar to rakstāmgalda reklamēšnu? Gribēju jautāt jums jau pirmīt, bet jūs…

Bet Betija jau atkal bija novērsusies. Lai atbrīvotos no uzmācīgā amerikāņa, viņa piegāja pie mežrožu krūma, kas auga ceļmalā, un sāka plūkt ziedus.

Pēkšņi viņai garām aizjoņoja maza sporta mašīna. Betija pārsteigta redzēja, ka dažus solus aiz tās auto strauji nobremzēja, tad lēnām brauca atpakaļgaitā, līdz beidzot apstājās tieši pretim rožu krūmam.

—    Jūs, Betij?

Viņa pārsteigta izslējās, bet tad priecīgi iesaucās:

—     Klev!

—    Jūs esat izbraukusi autobusā? — lords pārmetoši sacīja.

—    Kādēļ nepieņēmāt manu uzaicinājumu, kad lūdzu atļauju vest jūs ar mašīnu? Nu jums tūliņ jāsēstas pie manis.

Betija ar prieku paklausīja. Garāmbraucot viņa ar zināmu gandarījumu nolūkojās jaunajā amerikānī, kura sejā skaidri atspoguļojās rūgta vilšanās.

—    Un kā ar doktora muļķīgo iedomu? — Klevs jautāja, kad viesnīca jau bija palikusi aiz viņiem. — Jūs taču tai nepaklausieties?

—   Tomēr, — viņa skumji atbildēja. — Esmu spiesta viņam paklausīt. Bet apsoliet, mīļais Klev, ka jūs nekad nenāksiet nelaimīgā skatloga tuvumā, jo es to nepārdzīvotu!

—    Protams, es to nedarīšu, — viņš bez apdomāšanās atbildēja. — Es nekad neeju iepirkties, jo to izdara Bensons. Tas ir lielisks sulainis, un es esmu loti apmierināts ar viņu.

—     Vai redzējāt dīvaino gājienu viesnīcas priekšā, Klev?

—     Betija jautāja.

—     Nē. Kas tas bija par gājienu?

—    Tur bija izbraukusi kāda "Raguzas lepno dēlu" brālība,

—     viņa paskaidroja.

Kleva seja mazliet nobāla.

— "Raguzas lepnie dēli"? — viņš domīgi atkārtoja, tad piespiesti iesmējās. — Kāds jocīgs nosaukums!…

8

"Raguzas lepnie dēli" svinēja kādas jaunas nodaļas atklāšanu un tās nama iesvētīšanu. Bils Holbruks stāvēja trotuāra malā un smaidīdams nolūkojās gājienā, kas mūzikas skaņu pavadībā lēnām virzījās uz priekšu. Apmēram piecdesmit mazi karodziņi atdalīja atsevišķas ložas, bet pašā gājiena priekšgalā plivinājās liels karogs ar zeltā izšūtu kuģi vidū, kas acīmredzot nozīmēja "Argo" — argonautu teiksmaino kuģi.

Gājiena dalībnieki bija vienkārši, godīgi ļaudis: amatnieki, fabriku strādnieki, sīktirgotāji, mazāki ierēdņi. Tie visi soļoja kārtīgās rindās, nopietnām, pašapzinīgām sejām.

—    Ar ko šie ļaudis tik briesmīgi lepojas? — Bils jautāja policijas kārtībniekam, kas stāvēja tam līdzās.

Kārtībnieks pasmaidīja.

—     Nu, jūs jau pazīstat visas šīs biedrības, — viņš sacīja. — Arī es pats esmu "Feniksa dēlu" godabiedrs. Tie visi ir godīgi, kārtīgi puiši, kas atrod savu prieku šādos nevainīgos gājienos. Arī es domāju iestāties "Raguzas dēlos" — tas atmaksājas. Divreiz gadā — jūnijā un decembrī — ierodas "Argo", kas atved vienam no biedrības locekļiem piectūkstoš mārciņu lielu laimestu.

—     Kā to lai saprot? — Bils pārsteigts iesaucās.

Policists pārlaida kritisku skatu jaunekļa apģērbam.

—    Jūs laikam esat amerikānis? — viņš jautāja. — To es jau uzreiz sapratu pēc jūsu sliktās angļu izrunas. Redzat, ar to laimes kuģi lieta tāda — no biedru maksām divas reizes gadā tiek sarīkotas naudas izlozes, jūnijā lielākais laimests ir piecsimt mārciņu un vairāki simti mazāku prēmiju, bet decembrī tiek piešķirts tikai viens vienīgs galvenais laimests, un tas ir piectūkstoš mārciņu liels.

—      Pirmo reizi dzirdu, — Bils noteica. — Par šo lietu vajadzēs apjautāties manam policijas padomniekam.

Kārtībnieks uzmeta viņam aizdomīgu skatu, bet Bils to neredzēja. Viņa vērību saistīja kāds cilvēks, kas stāvēja dažus solus no viņa. Tas bija glīti ģērbies, ar zelta pensneju uz deguna un mazām, iesarkanām Osiņām.

—    Kā jums šķiet, kas šis cilvēks varētu būt?— kārtībnieks jautāja, pamanījis Bila skatu.

—    Droši vien kāds augstāks valsts ierēdnis, — Bils minēja.

—     Tur jūs loti maldāties, — policists atbildēja, priecādamies, ka var izrādīt savas plašās zināšanas. — Tas ir Tobijs Merčs, viens no visveiklākajiem ielaušanās mākslas meistariem Londonā. Tikai vienu vienīgu reizi tas ir pieķerts un arī tad, tikai pateicoties nejaušam gadījumam.

—    Ar to es labprāt gribēju parunāties, — Bils sacīja. — Vai nevarat pasaukt viņu šurp?

—    Es?! — kārtībnieks šausmās iekliedzās. — Ko gan viņš par to teiktu? Vienkāršs policists nemaz nedrīkst tādam vīram tuvoties. Kas zina, varbūt viņš turklāt vēl atrodas kriminālnodalas dienestā. Lai dievs pasarg!

Senākās dienās Bils tik viegli vis nebūtu atkāpies, nepanācis kaut īsu sarunu ar slaveno lietpratēju, bet nu, kad žurnālista gaitas tam bija jau aiz muguras, viņš vairāk interesējās par klientiem sava tēvoča reklāmu aģentūrai nekā par sensācijām.

Un tomēr gluži necerēti viņa vēlēšanās piepildījās. Atvadījies no laipnā kārtībnieka, Bils nepaguva paspert ne desmit soļu, kad atkal ieraudzīja interesanto cilvēku, kas šķita kādu gaidām.

—    Piedodiet, ser, — viņš pēkšņi teica Bilam. — Es redzēju, ar kādu interesi jūs vērojāt šo dīvaino gājienu. Tā tiešām ir ievērojama organizācija, šie "Raguzas lepnie dēli", ar savu mistēriju kultu, savām slepenajām pazīšanās zīmēm, talāriem un kapucēm, kas aizsedz visu seju, atstājot brīvas tikai acis, ar savām noslēpumainajām ceremonijām, saviem prioriem un lielprioriem, ložu meistariem un dienas pavēlēm.

Bils pasmaidīja.

—     Kā liekas, jūs labi pazīstat šīs brālības dzīvi?

—    Es pazīstu visas slepenās biedrības, — Merčs atbildēja. — Tomēr visvairāk mani interesē Raguzas lepno dēlu "divdesmit trešā pakāpe" un "Visuma balss".

Pamanījis Bila pārsteigumu, viņš turpināja:

—      Nedomājiet, ka esmu piedzēries— es esmu atturībnieks. Ja runāju par visuma balsi, tad tas nav nekas fantastisks, bet gan ikdienišķa, kaut acij diezgan patīkama būtne — viņas vārds zemes virsū ir mis Elizabete Kareva!

9

Bils bija mēms no pārsteiguma.

—     Mis Elizabete Kareva? — viņš beidzot atkārtoja.

Merčs pamāja ar galvu.

—     Jā gan, ser, viņa pati.

—     Bet tās taču muļķības, ko jūs tur sakāt! — Bils aizkaitināts iesaucās. — Visuma balss?… Divdesmit trešā pakāpe?… Vai ar to jūs gribat teikt, ka mis Kareva būtu šī laipnā ordeņa biedre?

Tobijs Merčs pakratīja galvu. Viņa acīs bija labsirdīgs smaids.

—    Nē. Es redzēju jūs sarunājamies ar policistu un esmu pārliecināts, ka tas jums pastāstīja, ka esmu viens no veiklākajiem iebrucējiem. Viņam taisnība. Bet šie lauku policisti ir cilvēki bez kādas izdomas un redz tikai ārējo. Tomēr ieteicu jums sarunā ar Belotu — viņš ir loti mīļš, kaut maz piedzīvojis ierēdnis — neaizmirst pieminēt vārdus, ko nupat teicu par divdesmit trešo pakāpi.

Viņš pacēla platmali un aizgāja, atstādams galīgi pārsteigto Bilu stāvam.

Bilam bija laimējies atrast dzīvokli pie kāda policijas inspektora — savai dienesta pakāpei vēl samērā jauna, klusa cilvēka, kas interesējās vienīgi par savu darbu un kanārijputniņu audzēšanu.

Bils Holbruks sēdēja savā istabā un pārdomāja Tobija Merča noslēpumainos vārdus, kad pie durvīm atskanēja klauvēšana, un uz Bila aicinājumu ienāca dzīvokļa saimnieks.

—     Hallo, mister Belot! Priecājos jūs redzēt…

—     Es tikai gribēju lūgt, vai jūs neatļautu man ielūkoties jūsu avīzē?

—    Lūdzu, — Bils atbildēja, norādīdams uz mazu galdiņu, kas bija apkrauts laikrakstiem.

—     Es gribētu redzēt "Times". Vakardienas numurā bija kāds sludinājums, kas mani loti ieinteresēja. Esmu ziņkārs, vai šodien būs ievietota atbilde uz to.

Bilam pēkšņi ienāca prātā pirmītējā saruna ar Mērču.

—   Jums gan laikam būs gadījies tikties ar visdīvainākajiem ļaudīm, — Bils iesāka.

Inspektors pakratīja galvu.

—        Es nekad vēl neesmu apcietinājis nevienu cilvēku, nekad neesmu izmeklējis nevienu gadījumu, pat tiesā par liecinieku nekad neesmu ticis uzaicināts.

Bils izbrīnā uzlūkoja to.

—    Vai tiešām? Ko tad jūs darāt un ar ko esat izpelnījies savu augsto pakāpi?

—     Tā ir, — ierēdnis nopūtās. — Pie visa vainīga mana lieliskā atmina. Tās dēl mani ieslodzīja kancelejā, pirms vēl es biju paguvis saukt kādu cilvēku pie atbildības par cietsirdīgu izturēšanos pret savu suni vai par pārmērīgi ātru braukšanu. Ārējo dienestu es iesāku kādā iecirknī, kur nekad nekas nenotika, izņemot tās dienas, kad lija lietus.

—     Un kas notika tad? — Bils ieinteresēts jautāja.

—     Nu tad vismaz lija, — inspektors mierīgi atbildēja. — Bet drīz priekšniecība dabūja dzirdēt par manu apbrīnojamo atmiņu un pārcēla mani tagadējā vietā. Tagad es pazīstu visus profesionālos noziedzniekus Londonā un no pirmā acu uzmetiena varu atšķirt to pirkstu nospiedumus. Bet, ja man uzdotu kādu no viņiem apcietināt, es droši vien būtu gluži samulsis.

—    Ak jūs, nabaga dvēsele! — Bils līdzjūtīgi sacīja. — Jūs esat īsta pelnrušķīte. Vai tad jums nekad neuznāk vēlēšanās ņemt savās rokās kādu nozieguma noskaidrošanu?

Inspektors nopūtās.

—      Kaut es to varētu! Citādi man taču nav cerību uz paaugstinājumu. Bet, kolīdz es lūdzu priekšniecībai kādu aktīvu darbu, tā tikai pasmaida. Šķiet — viņi domā, ka kancelejā es esmu galīgi aizmirsis dzīvi un nezinu pat vairs, kas ir auto, varbūt viņi pat bīstas, ka uz ielas mani sabrauktu pirmais autobuss.

Bils mirkli pārdomāja.

—    Vai tad jūs nevarētu, tā sakot, patvarīgi piesavināties kādas lietas izmeklēšanu?

—    Bet kur lai atrod šādu gadījumu? — Belots bez kādas sajūsmas sacīja.

—    Vai pazīstat tādu Tobiju Mērču? — Bils pēkšņi jautāja.

Inspektors pamāja ar galvu.

—     Iebrucējs, reizi sodīts, vairākkārt turēts aizdomās, — viņš bez vilcināšanās uzskaitīja. — Augums kalsns, acis zilas, valkā pensneju, trūkst divu priekšējo zobu, dzīvo Roba ielā, loti greznā dzīvoklī; labprāt lieto garus svešvārdus un iejaucas citu darīšanās. Protams, es viņu pazīstu.

—    Šodien man gadījās ar viņu satikties, — Bils sacīja. — Kā liekas, viņam loti patīk noslēpumainība.

Belots pamāja ar galvu.

—     Jā, mistificēt ļaudis — tā ir viņa kaislība. Ko tad īsti viņš jums pastāstīja?

Bils paraustīja plecus.

—     Dažādas blēņas. Bet sarunā viņš pieminēja kādu man pazīstamu dāmu un apgalvoja, ka tā esot kāda tur "Visuma balss".

—    "Visuma balss"? — Belots atkārtoja. — Par ko īsti bija jūsu saruna?

Bils atstāstīja viņam visu, ko bija novērojis "Raguzas lepno dēlu" gājienā, kā arī savu sarunu ar slaveno iebrucēju.

Inspektors domīgi braucīja zodu.

—    Divdesmit trešā pakāpe? — viņš atkārtoja. — Ko gan tas viss varētu nozīmēt? Par šo lietu būs jāpainteresējas. Merčs dažreiz zina tādus noslēpumus, par kādiem policijai nav ne jausmas. Nesaprotu, kur viņš visu to ņem. Varbūt šie noslēpumi tam atklājas viņa darba laukā — Tobijs vislabprātāk naktīs apmeklē advokātu birojus. Ar savām zināšanām viņš varētu pelnīt milzīgu naudu, ja gribētu tās izmantot izspiešanas nolūkā. Bet to viņš nekad nedara.

10

Doktors Lefins dzīvoja lielā, drūmā namā Kemdena ielā. Šajā namā Betija Kareva bija pavadījusi savas bērnības lielāko dalu. Visos kaktos un nišās stāvēja dažādi Būdas un citu dievību tēli, un doktora darbistaba drīzāk atgādināja viduslaiku burvju mājokli nekā kultūras cilvēka kabinetu.

Kad Betija norunātajā laikā ieradās Kemdena ielā, tā atrada doktoru ārkārtīgi uztrauktu. Istabas vidū stāvēja kāds cilvēks ar piezīmju grāmatiņu rokā.

—    Ja jau es būtu viņu redzējis, seržant, tad pasaulē tagad būtu par vienu iebrucēju mazāk.

—     Jā, jā, doktora kungs, — ierēdnis pacietīgi sacīja. — Vai bez minētajiem dokumentiem jums nekā cita netrūkst?

—      Protams, trūkst: maza ēģiptiešu dieva Seta statuja, kabalistiskais gredzens, kas reiz piederējis lielajam Darijam, sudraba kausiņš no kādas Rītzemes baznīcas. Bet papīri man svarīgāki par visu citu.

—     Kas tie īsti bija par papīriem?

Doktors mirkli vilcinājās.

—     Četras aprakstītas lapiņas. Tas bija uzmetums kādai lugai, ko esmu nodomājis sarakstīt.

Betija pārsteigta uzlūkoja viņu. Lefins un teātris! To viņa nekādi nespēja saprast.

Beidzot detektīvs atvadījās, un tikai tagad doktors pirmo reizi pagodināja jauno meiteni ar savu ievērību.

—      Nāc! — viņš īsi noteica, uzlikdams galvā platmali. Betija klusēdama tam sekoja.

Veikala telpas bija no jauna izkrāsotas. Plašais skatlogs bija iekārtots kā maza rakstāmistaba, bet pati pārdotavas telpa bija pilnīgi tukša. Veikala iekšienē bija iekārtota telpa

ģērbtuvei. Istabas vidū atradās galds ar spoguli, bet uz kāda krēsla atzveltnes bija nolikts skaists, tumšzalš tērps.

—    Tualetes galda atvilktnē tu atradīsi īstu pērļu saiti, — doktors paskaidroja. — Skatlogā uz rakstāmgalda stāv vāze ar vienu vienīgu sārtu rozi, un ievēro, ka tai vienmēr jāpaliek tajā pašā vietā…

—      Un nu es gribu zināt, ko tas viss nozīmē, — Betija viņu pārtrauca. — Aiz visa tā ir kāds noslēpums, ko tu negribi man atklāt.

—    Aiz šīs lietas, kā jau reiz tev teicu, slēpjas vesela bagātība, ko es varu iegūt. Vairāk tev nav jāzina. Varbūt tā ir tikai mana iedoma, varbūt…

—     Kādēļ tu izliecies? — viņa rūgti jautāja. — Es taču zinu, ka pašam tev nav naudas, lai tu varētu noīrēt šīs telpas. Vai atceries, ka man nācās veselu nedēlu ciest trūkumu, kad tu biji visu pazaudējis Montekarlo?

Lefins sarauca pieri.

—     Tu zini pārāk daudz! — viņš norūca. — Bet nu tev jāiet pie darba: pulkstenis drīz būs vienpadsmit. Pulksten četros es atsūtīšu savu auto, kas pārvedīs tevi mājās.

Viņa zināja, ka katra pretošanās būtu velta un tādēļ padevās savam liktenim.

Pirmās stundas skatlogā bija mokošas. Sēžot pie rakstāmgalda, viņa visu laiku izlikās ko rakstām, lai tikai nebūtu jāpagriež galva pret logu, aiz kura jau bija sastājies liels ziņkārīgo pūlis.

Betija neredzēja, ka viņu jau ilgāku laiku vēro arī kāds jauns, nevērīgi ģērbies amerikānis. Bils Holbruks tiešām stāvēja skatloga priekšā. No pirmā acu uzmetiena viņš saprata, cik nelaimīga jūtas nabaga meitene. Viņas seja gan nebija pievērsta ielai, tomēr tās pietvīkušais vaigs un nervozās kustības skaidri liecināja par viņas uztraukumu.

Betijai šķita, ka pulksteņa rādītājs šodien nemaz negrib kustēties. Ar ilgošanos viņa gaidīja, kad beigsies šīs mokas.

Pēkšņi tā izdzirda aiz muguras kādu balsi, kas sauca viņu vārdā:

—     Mis Kareva!

Jaunā meitene strauji pagrieza galvu. "Rakstāmistabas" durvis stāvēja vaļā, un aiz tām viņa ieraudzīja Bila Holbruka noraizējušos seju. Tas bija pēdējais piliens, kas piepildīja viņas pacietību.

—     Prom! — viņa sašutusi iesaucās. — Un jūs vēl iedrošināties nākt šurp, lai priecātos par savu apkaunojošo darbu?

Bils pārsteigts to uzlūkoja.

—     Nomierinieties taču un iznāciet uz mirkli, jo man ar jums jārunā.

Viņa balss skanēja pavēloši, un Betija neapzinīgi paklausīja. Viņa bija priecīga, ka kaut uz bridi var paslēpties no ielas pūla ziņkārīgajiem skatiem.

—     Kas jums sacīja, ka šis izdomājums ir mans nopelns? — viņš nopietni jautāja.

—     Doktors Lefins.

—    Tādā gadījumā varu jums pateikt, ka doktors Lefins ir melis. Mūsu birojam viņš lika vienīgi ievietot avīzēs sludinājumu, un arī tas ir viņa paša uzrakstīts. Ja vēlaties, varu parādīt tā norakstu.

Bils izņēma no kabatas dažas aploksnes un, atplēsis vienu no tām, pasniedza Betijai aprakstītu papīra lapiņu. Viņa izlasīja:

"Kāda veikala skatlogs Deka ielā pārvērsts par rakstām istabu, kur pie galda sēž ārkārtīgi skaista meitene ar brīnišķīgi sarkaniem matiem. Uz galda viņas priekšā stāv vāze ar vienu vienīgu sārtu rozi. Acīmredzot jaunās dāmas uzdevums ir reklamēt rakstāmgaldu, pie kura tā strādā. Jāatzīst, ka aina tiešām ir īpatnēja un visai pievilcīga."

—     Tiešām nezinu, ko tas viss nozīmē, — Bils turpināja. — Par rakstāmgalda priekšrocībām šeit nav ne vārda. Bīstos, ka ar doktoru nav viss kārtībā, — un viņš zīmīgi norādīja sev uz pieri.

—     Un šis ziņojums parādīsies avīzēs? — Betija jautāja, un sirds tai sažņaudzās, iedomājoties, kāda drūzmēšanās notiks ap skatlogu, kad laikraksti vērsīs uz to publikas uzmanību.

—     Tas ir atkarīgs no redakcijas ieskatiem, — Bils atbildēja. — Tomēr man šķiet… A, labrīt, doktor!

Lefins nepamanīts bija ienācis veikalā. Viņa lūpas bija no dusmām nobālušas.

—     Kādēļ tu neesi savā vietā? — viņš uzkliedza Betijai.

—     Tādēļ, ka es lūdzu mis Karevu uz mirkli iznākt pie manis, — Bils mierīgi atbildēja viņas vietā. — Klausieties, doktor, vai jūs man nepaskaidrotu, kas īsti aiz visa tā slēpjas? Ticiet man, es saprotu reklāmu labāk par visiem, bet šai komēdijai taču nav nekā kopēja ar godīgu rūpniecības propagandu. Vai zināt, ko es darītu, ja nebūtu reklāmas aģentūras līdzstrādnieks, bet vienkāršs reportieris, kāds es savas sirds dziļumos tomēr esmu palicis? Es tūliņ dotos uz Skotlendjardu un pateiktu tur kādam kungam: "Kaptein, es zinu kādu lietu, kas pagaidām vēl nav nobriedusi avīzes ziņojumam. Nosūtiet turp kādu krietnu detektīvu un lieciet tam nopratināt doktoru Lefinu. Varbūt jūsu ierēdnis tad neatgriezīsies viens pats."

Doktora seju pamazām pārklāja nāves bālums.

Stundu vēlāk Bils bez pieteikšanas iegāja mistera Pevtera birojā.

—    Tava vēlēšanās ir piepildījusies, krusttēv Pips, — viņš sacīja.

—     Tu gribi aiziet? — misters Pevters apjautājās.

Bils pamāja ar galvu.

—    Esmu iestājies "Globe Herald" dienestā par kriminālreportieri.

Misters Pevters šausmās pietrūkās kājās.

—   Tu esi traks! Kas tev ienācis prātā? Pie manis tu saņēmi labu algu…

—     Labu, bet mazu algu, — Bils vinu pārlaboja. — Bet algai šeit nav nekādas nozīmes. Pips, runa ir par visinteresantāko gadījumu, kāds jebkad parādījies avīžu slejās! Un tad vēl es gribu izgādāt paaugstinājumu vienīgajam policijas inspektoram, kas nekad vēl nav noķēris nevienu noziedznieku.

Pevters ielūkojās pulkstenī.

—      Krogus atver tikai ap pusdienas laiku, — viņš pārmetoši sacīja. — Kur tad tu tik agri piesūcies?

11

—    Esmu pavisam skaidrā prātā, — Bils atbildēja, nemaz nejuzdamies apvainots.

—     Tātad tā ir tava nopietnība?

Bils mēmi pamāja ar galvu.

—    Tādā gadījumā par to vairs nav ko runāt, — Pevters sacīja, un viņa balsī izskanēja padevība liktenim. — Protams, es mazliet sajutīšu tavu trūkumu — apmēram tā kā jātnieks pātagas zaudējumu…

—     Neglaimosim viens otram, — Bils viņu pārtrauca. —

Runāsim par nopietnākām lietām. Man pienākas no tevis alga par pēdējo mēnesi.

Pevters nopūzdamies paņēma čeku grāmatiņu un sāka rakstīt.

—    Tavā vietā es pagaidām nevienu citu nepieņemšu, — viņš sacīja. — Bet nu pastāsti man nopietni, ko esi nodomājis darīt.

Veselu stundas ceturksni viņš klusēdams klausījās Bila stāstā.

—    Ārkārtīgi interesants gadījums, — viņš beidzot sacīja bez sevišķas pārliecības. — Bet nu pasaki, vai esi runājis ar misteru Stenu?

—   Jā, un ari šodien man norunāta satikšanās ar viņu. Tavs reklāmas projekts viņam patīk.

—      Nu, pats par sevi saprotams, — Pevters pašapzinīgi noteica.

*#*

Misters Stens bija liela auguma cilvēks ar gandrīz pilnīgi baltiem matiem, grumbainu seju un jautrām, labsirdīgām acīm.

Sulainis ieveda Bilu salonā, kas bija pārvērsts par biroju.

—    Jūs taču paliksiet uz brokastīm, mister Holbruk? — mežu karalis jau pa gabalu sauca pretim.

—     Ar vislielāko prieku.

—     Lieliski! Esmu ieaicinājis ari brāli, tomēr šaubos, vai viņš ieradīsies, — viņš klusu iesmējās. — Jūs taču esat amerikānis?

—    Jā, liktenis man piešķīris šo priekšrocību, — Bils lepni atbildēja. — Priecājos, ka arī pēdējais klients, ko apmeklēju Pipsa uzdevumā, ir mans tautietis.

—        Tātad atpakaļ zem vecā karoga, ko? — Stens labsirdīgi pasmaidīja. Tad viņš atkal kļuva nopietns. — Pevtera projekts man patīk…

Gandrīz veselu stundu viņš runāja par koku tirgus stāvokli Anglijā, tad pēkšņi apklusa un no jauna ielūkojās pulkstenī.

—     Jau desmit minūtes pāri vieniem. Acīmredzot brālis vairs neatnāks.

—    Vai jūsu brālis dzīvo šeit?

Misters Stens pamāja ar galvu.

—     Jā, viņš mīl Angliju, un šajā ziņā mēs nekad neesam varējuši saprasties, — viņš sacīja. — Nu jau pagājuši desmit gadi, kopš pēdējo reizi tikāmies. Jūs kā avīžnieks daudz iegūtu, ja iepazītos ar viņu. Lifs ir liels savādnieks un ārkārtīgi interesants cilvēks. Viņa vienīgais trūkums ir pārāk lielais teatrālisms, kā tas, piemēram, redzams ar šiem pašiem "Raguzas dēliem"…

Bils pārsteigts viņu uzlūkoja.

—     "Raguzas dēli"? Kad tad tiem kopējs ar jūsu brāli?

—     Viņš taču ir šī ordeņa nodibinātājs, — misters Stens smaidīdams paskaidroja. — Viņš ir dzimis organizators. Vai tas vien jau nepierāda Lifa ģenialitāti, ka viņš izdomājis šo naudas loteriju, lai piesaistītu cilvēkus savai sabiedrībai? Turklāt viņš tik veikli pratis apiet likumu, kas noliedz laimes spēles, ka Anglijas valdība nekā nevar tam padarīt. Neviens nezina, kādā veidā notiek laimestu piešķiršana. Atklāta izloze nekad netiek rīkota, ne arī izsludināti lozēšanas iznākumi. Divas reizes gadā viens vai otrs no biedriem saņem paziņojumu, ka biedrības kase tam izsniedz zināmu summu. Neraugoties uz šādu slepenību, ordeņa "brāli" tomēr ir pārliecināti, ka katra krāpšana pilnīgi izslēgta. Vienīgi ar to var izskaidrot milzīgo biedru skaitu — četrsimt tūkstošu!

Saruna atkal novērsās uz citām lietām.

Iegriezies birojā un pastāstījis misteram Pevteram par savu sarunu labvēlīgo iznākumu, Bils devās mājup. Durvis vioam atvēra inspektors Belots.

—   Hallo! — Bils iesaucās, pamanījis viņa sejas neparasto izteiksmi. — Vai jau tik agri mājās?

—     Ceru, ka birojs mani zaudējis uz visiem laikiem, — inspektors svinīgi paziņoja. — Šefs uzticēja man kādu svarīgu uzdevumu, un nu es gribu pierādīt, ka esmu cienīgs valkāt policista formu.

Bils sniedza viņam roku.

—     Brāli, — viņš iesaucās, — mēs abi stāvam uz jaunas dzīves sliekšņa! Uznesiet pudeli alus un papļāpāsim — protams, tikai par slepkavām!

12

Kad Betija Kareva trešās dienas rītā ieradās savā darba vietā, pūlis skatloga priekšā bija manāmi pieaudzis. Visas avīzes jau bija ziņojušas par neparasto reklāmas veidu, un vienā no rakstiem pat bija minēts viņas vārds.

Sēdēdama savā krēslā pie rakstāmgalda, Betija juta, ka ilgi vairs nespēs izturēt šīs mokas. Atvērusi galda augšējo atvilktni, viņa izņēma no tās kādu aizlīmētu aploksni. Tas bija "vēstījums", ko viņai vajadzēja nodot nezināmam pieprasītājam. Kas notiks, kad tas būs ieradies? Vai tad viņas mocības reiz beigsies?

Tuvojās pusdienas laiks, kad Betija, nejauši palūkojusies logā, ieraudzīja kādu auto, kas lēnā gaitā spiedās cauri laužu drūzmai. Un pēkšņi viņas skats satikās ar La Floretas augstprātīgi smaidošajām acīm. Betija ātri novērsa galvu, bet bija jau par vēlu. Nākamajā mirklī atvērās veikala durvis, un Betijai iesitās ausīs dejotājas liekuļoti laipnā balss:

—     Cik skaisti!

Betija uzlēca no krēsla un izskrēja priekštelpā, ar troksni aizcirzdama aiz sevis durvis.

—    Ko vēlaties? — vina jautāja dejotājai, pūlēdamās savaldīties. — Rakstāmgalds jums taču nevar būt vajadzīgs, jo analfabētiem šī mēbele ir pilnīgi lieka.

La Floreta nobāla.

—     Jūs, nekaunīgā skatloga lelle! — viņa iešņācās.

—     Es nevaru jums pateikt, kas jūs esat, jo tad man būtu jālieto vārdi, kas pieklājīgā sabiedrībā netiek izrunāti, — Betija mierīgi sacīja. — Ja jums vairāk nekā nevajag, tad — tur ir durvis!

La Floreta uz mirkli zaudēja valodu. Bet tad tā izplūda tādās daiļrunības straumēs, kādas var dzirdēt tikai Laimhauzas visnetīrākajos kaktos.

Betija nesteigdamās atvēra durvis un, izgrūdusi galīgi pārsteigto "francūzieti" uz ielas, mierīgi atgriezās savā vietā. Ar uzvaras smaidu vina nolūkojās pakal iedomīgajai dejotājai, kas ātriem soliem steidzās uz savu auto, lai izbēgtu ielas zēnu vajāšanai, kuri veselā pūlī pavadīja to smiekliem un saucieniem.

Otrais neaicinātais apmeklētājs ieradās, kad Betija tukšajā pārdotavas telpā ēda no tuvējā restorāna atsūtītās pusdienas.

—    O, Klev, — vina pārmetoši sacīja, — jūs taču apsolījāt man, ka nenāksiet šurp!

—    Man bija jānāk, — lords Levbridžs uztraukts atbildēja.

—     Es nevaru to ilgāk paciest, Betij! Vēl šodien runāšu ar veco nelieti, un…

—    Tam nav nozīmes, Klev, — vina to skumji pārtrauca.

—     Man jāizcieš līdz galam.

Viņš nervozi skraidīja šurp un turp pa istabu.

—     Vai esat redzējusi to puisi no Pevtera?

—     Jūs domājat Holbruku? — Betija pasmaidīja. — Es sāku ticēt, ka viņš nemaz nav tik ļauns zēns, kā man sākumā likās.

Un viņa atstāstīja tam sarunu, kas bija norisinājusies Bila un Lefina starpā.

Lords klusēdams noklausījās viņas stāstā.

—    Vai kāds jau pieprasījis noslēpumaino vēstuli? — viņš beidzot jautāja.

—    Nē, un man šķiet, ka neviens arī neieradīsies pēc tās. Reizēm man šķiet, ka doktors zaudējis prātu… Un nu man jāiet, Klev, — viņa pieceldamās turpināja. — Ceru, ka jūs nepaliksiet stāvam skatloga priekšā, bet steigsieties drīzāk prom no šīs nolādētās vietas, — un viņa maigi paspieda tā roku.

Ar smagu sirdi Betija ieņēma savu vietu pie rakstāmgalda. Viņa nešaubījās, ka saniknotā La Floreta pasteigsies sapulcēt skatloga priekšā visus savus draugus un paziņas, lai atriebtos Betijai par apvainojumu.

Un viņa nebija maldījusies. Bet, pirms vēl dejotāja bija paguvusi izdarīt nodomāto, krīze jau bija pāri.

Pulkstenis jau tuvojās četriem, kad viņa, pagriezusi galvu, ieraudzīja starp ziņkārīgajiem, kas bez pārtraukuma drūzmējās ap skatlogu, kādu dīvainu parādību.

Tas bija kalsns, vidēja auguma vīrietis, ģērbies melnā, līdz pat kaklam aizpogātā talārā. Galva viņam bija kaila, un sirmie mati nokarājās pāri pleciem. Atspiedies uz gara spieķa, viņš nenovērsa acis no skatloga. Varēja redzēt, ka skaistā meitene ar sarkanajiem matiem, kura sēdēja pie rakstāmgalda ar vienu vienīgu sārtu rozi vāzē, viņa acīs nozīmēja daudz vairāk nekā vienkāršu reklāmas manekenu.

Mirkli vēlāk Betija dzirdēja, kā atveras durvis. Viņas sirds sāka straujāk sist. Viņa saprata, ka pienācis izšķirošais mirklis, ka ieradies cilvēks, kuru doktors Lefins gaidījis un kuram domāta noslēpumainā vēstule.

Trīcošiem pirkstiem viņa paņēma aploksni un bez vilcināšanās izgāja pārdotavā. Tikai tagad viņa ievēroja, ka svešiniekam arī kājas bija kailas, ieautas vienīgi vieglās sandalēs.

—    Jūs vēlaties ar mani runāt? — viņa ar pūlēm izdvesa.

Sirmgalvis mirkli klusēja, nenovērsdams no viņas savu

sajūsmā kvēlojošo skatu.

—      O, kāda brīnišķīga diena! — viņš beidzot iesaucās trīcošā balsī. — Runā, ak, Visuma balss! Runā un atklāj man mana nāves brīža noslēpumu!

Betija klusēja. Viņa juta, kā auksti drebuli skraida tai pār muguru, bet celi nespēkā sāk ļodzīties.

—     O, augstākās patiesības balss, — svešinieks no jauna ierunājās, — kādas vēstis tu nes man no nebūtības sfērām?

Betija tikai ar pūlēm spēja pacelt roku ar vēstuli. Godbijīgi paņēmis to no viņas pirkstiem, sirmgalvis nokrita meitenes priekšā ceļos un klusā dievināšanā piespieda pie lūpām tās tērpa vīli. Tad viņš lēnām piecēlās.

—     Vai drīkstu iet, o, sengaidītā?

Nespēdama izrunāt ne vārda, viņa tikai mēmi pamāja ar galvu.

Kad durvis aiz svešinieka jau sen bija aizvērušās, Betija vēl ilgi kā sastingusi stāvēja tajā pašā vietā.

13

Desmit minūtes vēlāk durvis tika atrautas, un doktors Lefins uztraukts ieskrēja pārdotavā.

—      Kas noticis? — viņš iesaucās. — Vai atdevi viņam vēstuli?

Betija beidzot atguva valodu.

—     Doktor, es vairs nenākšu šurp. Dari, ko gribi, bet es vairs nespēju!

Viņš piekrītoši pamāja ar galvu.

—    Tev vairs nebūs šurp jānāk.

Kad viņi brīdi vēlāk izgāja uz ielas, ziņkārīgo pūlis jau bija izklīdis.

—    Es nebraukšu kopā ar tevi, doktor, — Betija sacīja. — Mani gaida Klevs…

—    Tev jābrauc man līdzi mājās! Tavs Klevs var pagaidīt.

Viņa zināja, ka pretošanās tikpat nelīdzētu. Nopūzdamās

viņa nosēdās līdzās Lefinam.

Izkāpjot Kemdena ielā no auto, Betiju pēkšņi sagrāba kāda baiga nojauta.

—     Es negribu iet pie tevis, doktor, — viņa sacīja, stāvēdama pie mašīnas. — Labāk pavizināsimies brīdi pa parku, un tur tu varēsi pateikt man visu, kas tev sakāms. Es solījos vēl pirms vakariņām būt mājās…

—     Pie manis tev būs jāaizkavējas tikai īsu brītiņu. Pēc piecām minūtēm tu varēsi iet, kurp gribēsi.

Betija bija spiesta paklausīt. Nokārtu galvu viņa sekoja doktoram. Viņa neredzēja, ka kāds cilvēks ar vislielāko interesi novēroja katru tās kustību. Bils Holbruks bija visu redzējis un dzirdējis.

14

Iegājusi darbistabā, Betija nosēdās doktora piedāvātajā krēslā.

—    Tu taču atceries, ar kādu rūpību es pirms gada iekārtoju tev atsevišķu dzīvokli manā namā, — doktors iesāka. — Es pazīstu tavu nepateicīgo dabu un tādēļ negaidu nekādu atzinību par savu uzupurēšanos. Nāc aplūko, kā tagad izskatās tavās istabās pēc tam, kad ar tik lielām pūlēm esmu sagādājis visu, lai padarītu tās ērtas un mājīgas.

—      Bet es taču nemaz neesmu domājusi atgriezties pie tevis, — Betija iebilda. — Esmu loti apmierināta ar savu mazo dzīvoklīti, un…

—    Nāc! — doktors viņu pārtrauca un, paņēmis no kamīna dzegas kādu atslēgu, devās augšup pa kāpnēm. Betija tam sekoja.

Viņas agrākās istabas atradās trešajā stāvā. Doktors atslēdza durvis, un viņi iegāja.

Pirmajā istabā gandrīz nekas nebija mainījies. Tikai logiem bija pieliktas gluži jaunas restes, ko Betija agrāk nebija tur redzējusi.

—     Kādēļ tu esi licis aizrestot logu? — viņa jautāja.

Doktors neatbildēja. Pēkšņi viņa izdzirda, kā durvis uz

kāpnēm aizcirtās un tika no ārpuses aizslēgtas.

—    Laid mani ārā! — Betija iekliedzās, dūrēm dauzīdama biezās durvis.

—    Tu paliksi šeit, kamēr būsi man vajadzīga, — doktors mierīgi atbildēja, un tad viss apklusa.

Pārvarējusi pirmo uztraukumu, Betija sāka mierīgi pārdomāt. Smagās durvis un stiprās loga restes padarīja bēgšanu pilnīgi neiespējamu. Bet pēkšņi viņas sirdī pamodās cerība: lejā atskanēja kāda pazīstama balss. Tas bija lords Levbridžs!

—      Klev! — viņa iekliedzās, no jauna sākdama dauzīt durvis. — Palīgā! Klev!

Viņa ieklausījās. Lejā aizkrita kādas durvis, un namā iestājās kapa klusums.

Betija apsēdās uz gultas malas un nogrima drūmās pārdomās.

***

Kad pulkstenis tuvējā torni nosita desmit, Bils Holbruks īgni nometa pēdējās cigaretes galiņu. Piecu minūšu vietā nu jau bija pagājušas piecas stundas, bet meitene arvien vēl nenāca.

Jau neskaitāmas reizes Bils bija apgājis apkārt namam, un viņa uzmanību visvairāk saistīja logs, kura priekšā tas jau dienas gaismā bija saskatījis gluži jaunas tērauda restes.

Pēc doktora aiziešanas viņš jau vairākkārt bija klauvējis pie nama durvīm, tomēr aiz tām viss palika kluss. Viņš no jauna pacēla acis uz aizrestoto logu, kad pēkšņi kāds iečukstēja tam ausī:

—     Loti viegls nams— protams, lietpratējam!

15

Bils strauji pagriezās. Viņa priekšā stāvēja Tobijs Merčs.

—    Pie velna, kā tad jūs šeit gadījāties? — Bils pārsteigts iesaucās.

—      Es jau trīs stundas novēroju jūs, — Tobijs mierīgi atbildēja.

—    Vai jūs varētu iekļūt tajā istabā? — Bils jautāja, pamādams uz aizrestoto logu.

—    Ja vien es gribētu, — Merčs lepni atteica. — Bet atbildiet man uz vienu jautājumu: ko nozīmē šīs restes un kādēļ doktors Lefins tik loti steidzās ar to pielikšanu, ka pat neaicināja palīgā amatniekus, bet pats nopirka tās Kolborda tirgotavā Heimarketā un pats arī pielika? Vai gribat, lai es pats atbildu uz šo jautājumu? Labi: tādēļ, ka…

—    Es gribētu runāt ar to jauno dāmu, — Bils viņu nepacietīgi pārtrauca. — Kā to lai izdara?

—     Citiem vārdiem sakot, kā lai jūs ieklūstat namā? Nu tad jau man būs jāatver jums durvis.

—     Vai tad jūs to varat? — Bils neticīgi jautāja.

—    Nekas nav vieglāk. Palieciet šeit un pēc piecām minūtēm ejiet iekšā. Durvis būs vaļā, bet mani jūs tur vairs nesastapsiet: esmu pārāk smalkjūtīgs, lai traucētu jūsu satikšanos.

Kad Bils piecas minūtes vēlāk piegāja pie nama durvīm, tās tiešām bija vaļā. Arī Merčs nekur nebija ieraugāms. Viņš bija turējis savu solījumu.

Iegājis vestibilā, Bils aizdedza sērkociņu un sāka kāpt augšup. Viņš jau bija sasniedzis trešo stāvu, kad pēkšņi aiz kādām durvīm atskanēja pazīstama balss.

—     Kas tur ir?

—     Holbruks, — Bils atbildēja. — Vai vecais nelietis jūs ieslēdzis?

Viņš aptaustīja durvis.

—    Uzgaidiet mirkli: es pameklēšu kādu rīku, ar ko varētu uzlauzt durvis.

Apakšējā kāpņu laukumiņā viņš atrada kāda afrikāņu dieva tēlu. Tas bija tik smags, ka Bils tikai ar pūlēm varēja uznest to augšā.

—    Atkāpieties no durvīm! — viņš uzsauca meitenei un, labi atvēzējies, no visa spēka trieca smago koka tēlu pret durvīm. Nākamajā mirklī Bils jau gulēja istabā uz grīdas līdzās elkam.

Viņi jau bija sasnieguši kāpņu apakšu, kad ieejas durvīs pēkšņi nograbēja atslēga.

—    Darbistabā! — Betija čukstēja, vilkdama Bilu sev līdzi.

Tas bija doktors. Bēgli dzirdēja, kā tas, smagi elsdams,

sāka kāpt augšup. Vēl mirkli nogaidījuši, viņi uzmanīgi izslīdēja vestibilā, un Betija atslēdza durvis.

—     Kas tur ir? — no augšas atskanēja doktora balss.

Bils ar troksni aizcirta durvis un, satvēris meiteni aiz

rokas, sāka skriet. Beidzot tie ieraudzīja tālumā kāda kārtībnieka tumšo stāvu un atviegloti uzelpoja.

—     Kurp jūs nu iesiet?

—     Uz savu dzīvokli, — Betija atbildēja. — Mister Holbruk, es tiešām nezinu, kā lai jums pateicos! Bet kā jūs iekluvāt namā?

Bils mazliet samulsa.

—     Kāds draugs mani ielaida, — viņš nomurmināja.

—     Un kā jūs zinājāt, ka esmu tur?

—      Es dzirdēju doktoru Lefinu sakām, ka jūs palikšot namā tikai piecas minūtes. Bet, kad bija pagājušas jau piecas stundas, es sapratu, ka te kaut kas nav kārtībā.

—    Jūs esat brīnišķīgs cilvēks! — Betija sirsnīgi sacīja. Tad viņai kas iekrita prātā. — Vai redzējāt lordu Levbridžu?

—    Lordu Levbridžu? Jūs laikam domājat to jauno cilvēku, kas izskatās pēc Belvederas Apollona? Jā, viņš iznāca reizē ar doktoru, — Bils pēkšņi palika stāvam. — Tālāk mēs vairs nevaram iet kopā, mis Kareva, jo tas varētu kaitēt manai labajai slavai.

Viņa iesmējās.

—    Vai rīt jūs atkal sēdēsiet skatlogā? — Bils jautāja.

Betija pakratīja galvu.

—    Ar to nu ir cauri, — viņa sacīja.

—     Tātad šodien beidzās jūsu manekena pienākums, un tūliņ pēc tam doktors jūs ieslodzīja? — Bils domīgi jautāja. — Dīvaini, loti dīvaini! Kur jūs pavadīsiet šo nakti, mis Kareva?

Betija pateica viņam savu adresi, un Bils pierakstīja to uz kādas vecas aploksnes.

Nogaidījis, kamēr jaunā meitene pazuda no redzesloka, Bils devās atpakaļ uz doktora Lefina namu. Acīmredzot tur bija noticis kas neparasts. Durvju priekšā drūzmējās pulciņš ziņkārīgu laužu. Izspiedies cauri pūlim, Bils iegāja vestibilā, kur ārsts tobrīd sarunājās ar kādu policistu. Ieraudzījis Bilu, Lefins sarauca pieri.

—     Ko vēlaties? — viņš skarbi jautāja.

—    Gribēju tikai redzēt, kas šeit noticis, — Bils atbildēja.

Doktors trīcēja no dusmām un uztraukuma.

—     Kas noticis? Man nozagta pasakaini dārga sprādze!

Bilam aizrāvās elpa. Tātad Tobijs Merčs tomēr nebija tik

nesavtīgs, kā tas viņam bija šķitis!

Bils gribēja vēl ko jautāt, bet šajā brīdī arī policijas seržants sāka pievērst tam savu uzmanību, un jaunais amerikānis uzskatīja par prātīgāku klusu pazust.

Tuvojoties savam dzīvoklim, viņš ieraudzīja uz nama pakāpieniem sēžam kādu tumšu stāvu, kas piecēlās un nāca tam pretim.

—     Merč! — Bils pārsteigts iesaucās. — Kā jūs atkjuvāt šurp?

—     Kājām, — Tobijs īsi atbildēja. — Belots, kā liekas, izgājis. Vai Lefina namā kas noticis?

—    Domāju gan, — Bils vēsi atteica. — To gan nebiju no jums gaidījis, Merč! Ielaušanās ar zādzību taču ir smags noziegums, par ko bargi soda.

— Sods draud ari par zagtu mantu slēpšanu, — Tobijs laipni paskaidroja. — Jūs taču runājat par briljantiem izgreznoto sprādzi? Tā atrodas jūsu svārku labajā kabatā, mister Holbruk.

16

Iegrūdis roku kabatā, Bils sataustīja tur kādu asu, stūrainu priekšmetu. Izvilcis to, viņš pārsteigts iekliedzās. Briljantiem noklātā sprādzes virspuse mirdzēja un laistījās ielas laternu gaismā.

—    Mans Dievs! — viņš iesaucās. — Kā tad tā gadījusies manā kabatā?

—     Es to tur iebāzu, — Merčs mierīgi paskaidroja. — Es biju darbistabā, kad jūs paslēpāties tur. Un tad man ienāca prātā, ka ceļā man varētu gadīties kāds policists. Šādai lietiņai manā kabatā tad varētu būt visai kļūmīgas sekas, un es taču tikai jūsu dēl biju iegājis namā.

—     Bet kas notiktu, ja sprādzi atrastu manā kabatā? — Bils pārmetoši jautāja.

—    Nekas. Jūs esat godīgs cilvēks. Visļaunākajā gadījumā es pats būtu ieradies policijā un visu noskaidrojis. Vai varam brītiņu netraucēti papļāpāt?

Bils vilcinājās.

—    Ienāciet, — viņš beidzot sacīja, ievezdams apmeklētāju savā darbistabā. — Un nu pastāstiet, Merč, ko jūs domājat iesākt ar šo interesanto rotaslietiņu.

—     Tieši par to es arī gribēju ar jums runāt, — Tobijs atteica. — Vai drīkstu smēķēt?

Viņš izņēma no kabatas zelta portsigāru. Bils paņēma piedāvāto cigareti un pacietīgi gaidīja Merča paskaidrojumu.

Tobijs aizsmēķēja cigareti un, ērti atlaidies vienīgajā atzveltnes krēslā, nesteigdamies iesāka:

—    Es ierosinu — ņemiet šo sprādzi un noglabājiet to savā bankas seifā. Ja jums tāda nav, tad nododiet to uzglabāšanā kādam notāram.

Bils sarauca pieri.

—     Kad būsiet beidzis jokot…

—    Es nebūt nejokoju, mister Holbruk, — Merčs nevainīgi atteica. — Es tikai izsaku savas domas, kā visdrošāk varētu uzglabāt mis Karevas īpašumu.

—     Mis Karevas īpašumu?

Tobijs pamāja ar galvu.

—   Viņa nezina, ka tas ir viņas īpašums, un doktors Lefins nezina, ka es to zinu. Un nu, kad šī lieta nokārtota, es dodu jums padomu pēc iespējas drīzāk iestāties "Raguzas lepno dēlu" ordenī.

Bils dzirdēja, ka lejā noklaudz durvis.

—     Vai nevajadzētu apspriest šo lietu ar Belotu, Merč? — Bils jautāja.

—     Nekādā gadījumā! — Tobijs ātri atbildēja. — Neaizmirstiet, ka Belots tomēr ir policists.

Bils paņēma dārgo sprādzi un ieslēdza to rakstāmgalda atvilktnē.

—    Kur jūs likāt papīru, kurā sprādze bija ietīta? — Tobijs jautāja. — To es izplēsu no kādas burtnīcas, ko atradu naudas skapī.

Bils iebāza roku kabatā un izvilka saburzītu papīra lapiņu. To izgludinājis, viņš izlasīja:

"Nauda ir dzīve. Dzīve bez naudas ir mocība. Dzīvi baudīt spēj tikai tas, kam netrūkst naudas. Nabadzība ir nepiedodams grēks. Par naudu cilvēks var nopirkt jaunu sirdsapziņu…"

—    Tas taču nav Lefina rokraksts! — Bils izbrīnā noteica.

Tobijs noslēpumaini pasmaidīja.

—    Ja jums nav nekas pretim, es paņemšu šo dokumentu savā glabāšanā, — viņš sacīja un, rūpīgi salocījis papīra lapiņu, iebāza to kabatā.

Pie durvīm kāds klauvēja, un istabā ienāca inspektors Belots.

—    Labvakar, brāli, — viņš sacīja, pēdējo vārdu tik dīvaini uzsvērdams, ka Bils pārsteigts sarāvās.

Merčs zīmīgi pameta viņam ar acīm.

—     Mēs abi esam "Raguzas dēli", — viņš paskaidroja.

Bils nesaprašanā uzlūkoja drīz vienu, drīz otru.

—     Ko tas nozīmē? — viņš izbrīnā jautāja.

—     Pasteidzieties arī jūs pievienoties mūsu pulkam, kamēr vēl nav par vēlu. Agrāk ordenī bijis vairāk pakāpju nekā biedru, bet nu no visām četrdesmit pakāpēm atlikušas vairs tikai piecas: vienkāršie brāli, tad ordeņa bruņinieki, lielložas locekli, divdesmit trešā pakāpe un beidzot vēl priori. Šiem pēdējiem pieder īstā vara, jo viņi izdod likumus un noteikumus, sadala laimestus un vada visas organizācijas iekšējo dzīvi. Lielloža ievēl augstākos vadoņus, kas citiem brāļiem ir nezināmi. Sapulcēs viņi ierodas aizsegtām sejām, tā ka neviens nezina, kas stāv tam līdzās. Ja kāds no biedriem tiek ievēlēts kādā goda amatā, tad tas vienkārši saņem rīkojumu ierasties tur un tur vai izdarīt to un to. Nepaklausīgie tiek bez žēlastības izstumti no brālības. Ordeņa vadība reizēm vajā savus nepaklausīgos dēlus ari to privātajā dzīvē. Nereti gadās, ka viens vai otrs no tiem zaudē savu darbu, un ir zināms pat gadījums, kad vesels uzņēmums pārgājis cita īpašnieka rokās, lai tikai panāktu nežēlastībā krituša "brāļa" atlaišanu no darba. Sodus piespriež divdesmit trešā pakāpe, un šīs divdesmit trešās pakāpes lielmeistars ir— doktors Lefins!

17

Betija jau tik ļoti bija pieradusi pie doktora Lefina dīvainībām, ka šī viņa rīcība to nebūt nepārsteidza. Betija uzskatīja to par doktora mēģinājumu piespiest viņu atgriezties uz dzīvi viņa namā, ko tas jau vairākkārt bija pūlējies panākt.

Otrā rītā pulkstenis rādīja vēl tikai pusdesmit, kad dzīvokļa saimniece pieteica tai lorda Levbridža apmeklējumu.

Klevs trīcēja no dusmām.

—     Es nāku tieši no vecā velna, — viņš uztraukts iesāka. — Kaut es būtu to zinājis!… Betij, pastāstiet man visu, kas vakar noticis jūsu starpā.

Jaunā meitene īsos vārdos atstāstīja savu dēku un brīnišķīgo izglābšanu.

—      Holbruks? — Klevs domīgi atkārtoja. — Tātad šis puisis tomēr vēl nav tāds nelietis, par kādu es to uzskatīju. Un ko jūs domājat turpmāk iesākt, Betij?

Viņa pastāstīja tam savus plānus. Vēl šodien viņa gribēja apmeklēt teātra direktoru de Fellu, kas nu bija apsolījis tai lomu kādā lugā.

Kad Betija pulksten pusdivpadsmitos ieradās teātrī, tā atrada de Fellu tukšajā skatītāju telpā sarunājamies ar kādu sirmu kungu. Pamanījis jauno meiteni, direktors pacēla platmali un pamāja viņai nākt tuvāk. t

De Fells bija jauns amerikānis, kas ar savām režisora spējām īsā laikā bija iekarojis visu Londonu.

—     Šī ir viena no mūsu spējīgākajām aktrisēm, — viņš paskaidroja sirmajam kungam. — Mis Kareva, vai drīkstu jūs iepazīstināt ar manu tautieti misteru Stenu?

Aizjūras mežu karalis izrādījās tik interesants sarunu biedrs, ka Betija uz mirkli aizmirsa sava nāciena iemeslu. De Fells viņai to atgādināja.

—     Ceru, ka jūs neesat ieradusies jums piedāvātās lomas dēļ? — viņš sacīja. — Vēl sestdien tā bija brīva, bet tad man nācās atdot to citai.

Pamanījis vilšanos jaunās meitenes sejā, viņš pasteidzās piebilst:

—     Ne vēlāk kā pēc diviem mēnešiem es sākšu iestudēt kādu plašu jaunuzvedumu. Ja varat līdz tam laikam gaidīt, tad apsolu piešķirt jums tiešām labu lomu.

Betija jutās gluži apmierināta ar šādu iznākumu. Pēc septiņiem nepārtrauktā darbā pavadītiem mēnešiem nebija par ļaunu mazliet atpūsties. Mājup ejot, viņa nolēma iegriezties "Orfejā", lai paņemtu savas lietas. Par laimi, teātrī neviena nebija. Sakravājusi nelielu rokassomiņu, viņa jau gribēja doties mājup, kad vestibilā to aizturēja šveicars.

—    Jūs meklēja kāds kungs, mis, — viņš sacīja.

—     Kas tas tāds bija, Džon?

Šveicars paraustīja plecus.

, — Nezinu, mis. Kāds garīdznieks. Vismaz viņš izskatījās pēc tāda, — kalpotājs apdomīgi piebilda.

Viņš izgāja pasaukt teksometru. Ienācis atpakaļ, tas pastāstīja, ka svešais kungs arī šobrīd stāvot uz pretējā trotuāra. Vai mis Kareva nevēloties ar to runāt?

—     Ļaujiet man viņu aplūkot, — Betija atbildēja.

18

Viņa piegāja pie durvīm un palūkojās ārā. Ielas viņā pusē pa trotuāru lēnām pastaigājās kāds maza, plecīga auguma cilvēks ar garu, melnu bārdu. Viņš bija ģērbies garos, melnos svārkos.

Brītiņu vēlāk šveicars ieveda svešinieku vestibilā.

—     Mis Kareva? — viņš jautāja, uzlūkodams meiteni labsirdīgām acīm. Viņa balss skanēja patīkami, un Betijai tā šķita dīvaini pazīstama. — Mans vārds ir… brālis Džons — vismaz draugi tā mani sauc, — viņš smaidīdams piebilda. — Jūs taču esat doktora Lefina audzēkne?

Betija pamāja ar galvu.

—   Ja nemaldos, jūs esat tā pati dāma, kas vēl vakar sēdēja kādas noliktavas skatlogā?

Viņa pietvīka.

—     Jā, es tā esmu, — viņa atzinās.

—    Vai doktors Lefins jums uzdeva nodot kādam cilvēkam vēstuli? — brālis Džons turpināja.

Betija pamāja ar galvu.

—    Jūs laikam uzskatāt mani par pārāk uzmācīgu, — svešais atvainojās. — Bet runa ir par kādu cilvēku, kura labklājība man daudz nozīmē.

—     Vai jūs esat garīdznieks? — Betija jautāja.

Viņš pakratīja galvu.

—    Nē, mis Kareva. Es biju anglikāņu baznīcas priesteris, bet man nācās atstāt šo amatu, jo mani uzskati nesaskanēja ar bīskapa pārliecību.

Viņš sniedza tai roku:

—     Loti priecājos, ka jūs nekā nezināt, — viņš piebilda un, pirms vēl Betija paguva saprast šo vārdu nozīmi, jau bija aizgājis.

Kad viņa iznāca uz ielas, brāļa Džona platie pleci nozuda aiz tuvējā namu bloka. Pēkšņi Betija izdzirda saucam savu vārdu. Pagriezusi galvu, viņa pārsteigta ieraudzīja Bilu Holbruku.

—     Sekoju jums jau no de Fella teātra, — viņš aizelsies sacīja. — Vai esat kādam teikusi, ka es vakar biju doktora Lefina namā?

—     Pastāstīju to vienīgi lordam Levbridžam, — Betija nesaprašanā atbildēja. — Vai tad…

Bils klusu iesvilpās.

—    Tātad kuru katru bridi mani var arestēt, un tas tiešām nebūtu patīkami, — viņš teica. — Bet sakiet, mis Kareva, kas tas bija par kungu, kas nupat iznāca no teātra?

Betija pastāstīja viņam par brāļa Džona apmeklējumu un ari par dīvaino sirmgalvi, kas bija ieradies pēc noslēpumainās vēstules.

Bils mirkli domāja.

—    Vai drīkstu jūs pavadīt? — viņš beidzot sacīja. — Es labprāt gribētu panākt brāli Džonu, jo aiz šīs dīvainās lietas katrā ziņā kaut kas slēpjas.

Pēkšņi viņa uzmanību saistīja ielas stūrī sapulcējušos laužu bars, kura vidū bija redzamas dažu policistu ķiveres. Bils ar Betiju steidzās turp. Uz trotuāra gulēja kāds cilvēks.

—      Nošauts, — kāda balss pūlī sacīja. — Gaišā dienas laikā! Es pats redzēju: no garāmbraucoša auto pēkšņi atskanēja šāviens un viņš saļima…

Betija uzmeta nekustīgajam ķermenim ātru skatu. Tas bija brālis Džons!

19

—    Vai pazīstat šo cilvēku, mis? — viens no kārtībniekiem jautāja.

—    Jā un nē, — Betija stostījās. — Pirms dažām minūtēm es sarunājos ar viņu, kaut redzēju to pirmo reizi.

Policists pierakstīja viņas vārdu un adresi. Betija jutās kā sapnī, un Bilam gandrīz ar varu nācās viņu aizvilkt no notikuma vietas.

—     Tā jau es domāju, — viņš murmināja. — Viņu nošāvuši, lai tas neizdibinātu patiesību.

—     Bet ko tas viss nozīmē? — Betija jautāja, arvien vēl nespēdama atjēgties no šausmām.

—    To es jums kādudien pateikšu, un šī diena nav vairs tālu, — Bils atbildēja.

Taksometrā viņš pavadīja jauno meiteni līdz tās nama durvīm.

—     Neizejiet no mājām, kamēr es nebūšu jums to atļāvis, — viņš sacīja. — Uzskatiet to par lūgumu vai par pavēli — vienalga, tikai izpildiet.

—   Jā, — viņa padevīgi atbildēja, nemaz neievērodama Bila noteikto toni.

—      Kāds piedzīvos lielas nepatikšanas, un es negribētu, ka arī jūs tiekat iejaukta šajā lietā, — viņš turpināja. — Ja policija jums ko jautās, tad sakiet, ka brālis Džons bija ieradies pie jums, lai lūgtu jūs piedalīties kādā labdarīgā sarīkojumā. Vai saprotat?

—     Bet… — viņa iesāka.

—     Nekādu "bet"! — Bils to pārtrauca. — Dariet, kā es saku.

Atsveicinājies no jaunās meitenes, Bils devās uz tuvējo telefona automātu, lai piezvanītu Belotam.

Stundas ceturksni vēlāk viņi satikās tajā vietā, kur bija notikusi slepkavība.

—    Apsveicu jūs ar šo gadījumu, Belot! — Bils sacīja. — Nu tikai papūlieties dabūt šīs lietas izmeklēšanu savās rokās, un es gādāšu, lai jūsu vārds kļūst slavens. Sastāstiet priekšniecībai, ka esat bijis slepkavības liecinieks, tas nekas, ka nevarēsiet nosaukt vainīgā auto numuru…

—    Auto numurs ir XQ 9743, — inspektors mierīgi atbildēja. — Es tiešām biju notikuma aculiecinieks, un, ja slepkavam nebūtu laimējies Holbornā man izbēgt, tad tagad tas jau sēdētu aiz restēm.

Bils izbrīnā iepleta muti.

—    Jūs jokojat? — viņš neticīgi ieminējās.

—    Nē, runāju pavisam nopietni. Es tiešām redzēju auto — tas bija liels limuzīns. Bet priesteri es pamanīju tikai tad, kad tas jau gulēja zemē. Tas viss norisinājās vienā mirklī, pirms vēl paguvu saprast, kas īsti notiek. Tad es ielēcu pirmajā taksometrā un džinos pakal slepkavam līdz pat Holbornai. Bet, kolīdz limuzīns bija pārbraucis kādu dzīvu ielu krustojumu, kārtībnieks slēdza satiksmi, man bija jāgaida, un noziedznieks pa to laiku paguva aizbēgt. Vēlāk man izdevās sameklēt limuzīna šoferi. Tas pastāstīja, ka Trafalgarskvērā uzņēmis kādu pasažieri — liela auguma vīrieti ar melnu bārdu un zilām brillēm, pēc izskata amerikāni. Pārmeklējot mašīnu, atradām ari izšautas patronas čaulu. Acīmredzot revolveris bijis apgādāts ar skaņu klusinātāju, jo šoferis nav dzirdējis šāvienu. Es bīstos, Holbruk, vai maz spēšu tikt„ar šo lietu galā. Ak, kaut man būtu izdevies slepkavu panākt! Tad gan es būtu to uz vietas apcietinājis. Bet tagad…

Bilam šķita, ka nu pienācis īstais laiks pastāstīt inspektoram par Betijas un bārdainā priestera sarunu īsi pirms slepkavības.

—     Bet to jūs nedrīkstat pieminēt savā ziņojumā, Belot, — viņš piekodināja, — jo es negribu, ka jaunās meitenes vārds tiktu vazāts pa visām avīzēm. Un viņas liecība taču tikpat nevarēs jums nekā līdzēt.

Inspektors mierīgi piebāza pīpi, nenovērsdams savu labsirdīgi smaidošo skatu no jaunā amerikāņa.

—     Kas viņa jums ir? — viņš nevainīgā balsī iejautājās.

Bilu Holbruku šis jautājums briesmīgi aizkaitināja un samulsināja.

20

"Raguzas lepno dēlu" 1107. loža bija ierīkojusi savām vajadzībām kāda bijušā kino telpas.

Bils Holbruks iegāja mazā, bet grezni iekārtotā vestibilā, kur pie rakstāmgalda strādāja trīs kungi. Viens no tiem tūliņ pasniedza Bilam formulāru, kurā tam vajadzēja ierakstīt savu vārdu, nodarbošanos un adresi.

—      Divas mārciņas, — ierēdnis īsi noteica, saņemdams izpildīto formulāru. — Mārciņa ir biedra nauda pusgadam, bet otra — par talāru. Jūsu numurs ir H—74. Neaizmirstiet to pateikt godātajam ģērbtuves pārzinim. Lūdzu, pieklauvējiet pie šīm durvīm. Tur jūs atradīsiet divus brāļus, kas sagatavos jūs iesvētīšanai.

Atvēris norādītās durvis, Bils pārsteigts palika stāvam. Istabu apgaismoja tikai divas blāvas spuldzītes, tāpēc krēsla kaktos šķita vēl biezāka. Pie durvīm stāvēja divi no galvas līdz kājām melnā ģērbušies vīri. Mugurā tiem bija melni talāri ar kapucēm, kurās bija izgriezti divi caurumi acīm.

—    Ienāc, tu, kam lemts kļūt par brāli, — viens no svešajiem sacīja un, pasniegdams Bilam tādu pašu talāru, piebilda: — Ietērpies tajā.

Vienā mirklī Bils bija pārģērbies, un svešais atvēra tā priekšā kādas citas durvis. Jaunais amerikānis bez vilcināšanās iegāja pa tām.

Lielā zāle, kur viņš nu nokļuva, bija tikpat vāji apgaismota kā priekštelpa. Visapkārt gar sienām rindās sēdēja spocīgi, melnos talāros satinušies stāvi. Zāles vienā galā atradās paaugstinājums ar galdu, pie kura sēdēja trīs cilvēki, bet mazliet atstatu no tiem — tikai viens. Uz galda viņu priekšā bija novietots kāda veclaiku kuģa sudraba modelis.

Bils šoreiz bija vienīgais jaunuzņemamais, tādēļ iesvētīšanas ceremonija tūliņ sākās. Viņam bija jāapzvēr, ka tas grib būt īsts Raguzas dēls, "patiess, bezbailīgs un paklausīgs".

Pēc tam atsevišķi sēdošais cilvēks — tas bija ložas priekšnieks — pieveda Bilu pie galda, kur tam tika nolasīti ordeņa noteikumi.

Ar to uzņemšanas ceremonija bija beigusies, un Bils nosēdās viņam ierādītajā krēslā līdzās citiem brāļiem, pēc tam sapulce sāka lietišķi apspriest dažādas savas ložas darīšanas. Sākumā Bils klausījās ar dziļu interesi, bet, kad sāka iztirzāt jautājumu par patiesu tuvākā mīlestību, viņam uzmācās garlaicība. Tādēļ viņš bija priecīgs, kad ložas priekšsēdētājs beidzot piecēlās un, norunājis īsus svētīšanas vārdus, pasludināja sapulci par slēgtu.

"Brāļi" sāka klusēdami izklīst. Garderobē tagad valdīja pilnīga tumsa. Noģērbis talāru, ikviens pasniedza to neredzamam garderobistam, nosaucot savu numuru. Tas aizņēma laiku, tā ka "brāļi" tikai pa vienam atstāja telpu, nedabūdami redzēt cits citu. Protams, tā bija tikai šķietama noslēpumainība, jo citos gadījumos "brāli" mēdza sapulcēties ari neaizklātām sejām.

Bils gandrīz jau bija sasniedzis izeju, kad pēkšņi tam ceļā nostājās kāds satinies cilvēks.

—    Priora vārdā, — viņš čukstošā balsī sacīja. — Lielložai vajadzīgi tavi pakalpojumi. Ierodies svētdien pulksten vienpadsmitos naktī pie trešā jūdzes staba Epingas ceļā.

Iespiedis Bilam saujā kādu papīra gabaliņu, svešais pazuda tumsā.

Izgājis uz ielas, Bils ieraudzīja Tobiju Mērču, kas pastaigājās pa trotuāru.

—     Nu, ko domājat par šo lietu, brāli?

—    Man ir gadījies būt klāt pat pie nāvessodiem, kas bijuši jautrāki par šo sapulci, — Bils atbildēja.

Tobijs iesmējās.

—     Vai dzirdējāt kaut ko par divdesmit trešo pakāpi? — viņš jautāja.

—     Nē, tā nemaz netika pieminēta. Kādēļ tā?

—      Sapulcēs šī pakāpe nekad netiek pieminēta. Nupat redzēju iznākam divus bijušos divdesmit trešās pakāpes "brāļus". Tie pagājušajā nedēlā tikuši degradēti un pārcelti atpakaļ pirmajā pakāpē. Ar "Raguzas dēliem" tas notiek bieži, un pats degradētais gandrīz nekad nezina, par ko kritis šādā nežēlastībā.

Bils atstāstīja viņam savu piedzīvojumu.

Klausoties viņā, Tobija seja bija kļuvusi nopietna.

—     Kur jums lika ierasties? — viņš jautāja.

—     Pie trešā jūdzes staba Epingas ceļā, — Bils atbildēja. — Bet zīmītē laikam būs kādi tuvāki paskaidrojumi.

Apstājies zem laternas, viņš izņēma no kabatas salocīto papīriņu, ko tam bija iedevis maskotais svešinieks. Uzmetis tam ātru skatu, viņš pārsteigts iekliedzās — tā bija piecdesmit mārciņu naudaszīme.

21

— Neviens nezina, kas ir lielložas locekli un divdesmit trešās pakāpes brāli, — Tobijs Merčs sacīja, ērti atlaizdamies Bila istabas vienīgajā atzveltnes krēslā. — Vienkāršos "dēlus" tas arī neinteresē, viņi jūtas pilnīgi apmierināti ar ordenī valdošo noslēpumainību un pacietīgi gaida, kad "Argo" atvedīs tiem lielo laimestu. Vienīgais cilvēks, kas zina visu, laikam gan ir lielpriors. Viņa rokās atrodas ari ordeņa likumu un noteikumu grāmata, kurai pēc viņa nāves jāpāriet jaunievēlētā lielpriora glabāšanā.

—    Vai domājat, ka organizācijas darbībā ir kādas pretlikumības? — inspektors Belots jautāja.

Tobijs pakratīja galvu.

—      Nē, un tas ir pats pārsteidzošākais. Tieši otrādi: šī biedrība daudz palīdz trūkumcietējiem un ari pati uztur vairākas patversmes un slimnīcas. Tikai — man nepatīk tas, ka divdesmit trešās pakāpes priekšgalā ir tāds vīrs kā doktors Lefins.

Viņš piecēlās.

—     Bet nu man jāiet, kungi, jo mani gaida. Vai pazīstat

Ženiju Hemševu? Nē? Nu tad jūs esat daudz zaudējuši!…

***

Bija divas lietas, par ko misis Karolinai Hemševai nekad neapnika runāt: par savu vienīgo meitu un par slepkavību kā mākslas darbu.

Misis Hemševai jaunībā bija uzsmaidījusi laime reiz būt par liecinieci kādā slepkavības lietā. Ar to laikam arī bija izskaidrojama viņas sevišķā interese par slepkavībām.

Misis Hemševa jau sen izdeva vienu no savām istabām kādam apakšīrniekam, pret kuru ari viņas "pie augstākās sabiedrības piederošā" meita neiebilda, jo mis Hemševa, neraugoties uz mātes cildinošajām atsauksmēm, loti labi pazina naudas vērtību un misters Tobijs Merčs bija kārtīgs maksātājs.

Taisnību sakot, mis Hemševas pārāk stingrie priekšstati par taupību nereti sagādāja tās mātei dažu labu nepatīkamu brīdi.

—      Man vajadzētu būt miljonārei, lai varētu apmierināt tavas mūžīgās prasības pēc naudas. Jau tā es ļauju tev par brīvu dzīvot manā namā un piemaksāju tev vēl divas mārciņas nedēļā, — slavenā franču dejotāja La Floreta pārmeta savai mātei, anglietei misis Hemševai. — Ja nevari ar to iztikt, pieņem vēl otru apakšlrnieku. Patiesībā tev vienai pašai nemaz nevajag tik daudz istabu.

Misis Hemševa izslaucīja asaras no acīm.

—     Es jau tā dzīvoju, cik taupīgi vien iespējams, — viņa taisnojās. — Un es taču vairs neesmu tik jauna, lai varētu uzņemties otra īrnieka apkopšanu. Jā, toreiz, kad es vēl dienēju Besā pie Kareniem… Tu taču zini— tā nelaimīgā, ko viņas vīrs noslepkavoja…

—     Mani neinteresē tavi šausmu stāsti, — La Floreta pārtrauca māti, kuras kaislību tā labi pazina. — Un šo stāstu par Kareniem es jau zinu no galvas.

—     Nabaga bērns tika nodots patversmē, no kurienes to paņēma kāds doktors Lefins. Dzirdēju, ka viņš esot mainījis tās uzvārdu un nu viņa saucoties Kareva… Kas tev notika?

La Floreta platām acīm lūkojās mātē.

—     Kareva, tu saki? Un kāds bija viņas priekšvārds?

—     Elizabete. Bet tas jocīgākais šajā lietā ir tas, ka viņa nemaz nav Karenu meita. Es zinu visu…

Pamanījusi meitas neparasto interesi, viņa pasteidzās turpināt:

—    Kāds Lifs… uzvārdu es vairs neatceros… Tātad šis Lifs bija apprecējis kādu jaunu meiteni un, aizbraucot uz Ameriku, atstājis to Karenu ģimenē… Viņš bija cerējis drīz atgriezties, bet Amerikā saslimis. Bet tajā laikā viņa sievai piedzima meitenīte, turklāt viņa pati dzemdībās nomira. Misis Karenai nebija bērnu, un viņa tik loti iemīļoja svešo meitenīti, ka beidzot, kad Lifs… Stens! Jā, pareizi, tas bija viņa vārds!… Kad misters Stens pa telegrāfu apjautājās par savu ģimeni, misis Karena atbildēja tam, ka māte un bērns esot nomiruši. Vēlāk viņa pati bieži raudāja un nožēloja, ka esot laupījusi mazajai Betijai laimi. Stāsta, ka misters Stens esot bijis loti bagāts, bet sievas un bērna zaudējums atstājis tik lielu iespaidu, ka viņš kļuvis ārprātīgs…

La Floreta klausījās, aizturējusi elpu.

— Māt, — viņa beidzot iesaucās, — to tu nedrīksti stāstīt nevienam cilvēkam pasaulē! Lai Betija Kareva domā, ka vina ir slepkavas meita, un visai pasaulei tas jādabū zināt…

Izdzirdusi aiz muguras klusu ieklepošanos, vina strauji pagrieza galvu.

Tobijs Merčs stāvēja durvīs un mulsi smaidīja, it kā atvainodamies par traucējumu.

22

La Floreta aizelsusies atrāva van Kempa biroja durvis un pārsteigta palika uz sliekšņa stāvam.

—   Jūs, doktor Lefin? — vina stostījās. — Tiešām necerēju jūs šeit satikt.

Doktors pasmaidīja:

—     Cik dīvaini — mēs nupat runājām par jums, — viņš sacīja.

—     Par mani?

Ārsts domīgi uzlūkoja viņu.

—     Mans priekšlikums jums varbūt liksies fantastisks, — viņš beidzot sacīja. — Tomēr es vēlētos, lai jūs to krietni pārdomājat, pirms dodat izšķirošu atbildi.

Pirms vēl pārsteigtā dejotāja paguva atjēgties, viņš viegli palocījās un aizgāja.

—    Ko tas īsti nozīmē? — viņa izbrīnā pievērsās van Kempam.

Direktors mulsumā berzēja savu kailo pakausi.

—        Šis doktors ir dīvains cilvēks, — viņš sacīja. — Viņš grib noīrēt Vestendā kādu grezni mēbelētu namu un nodot to tavā rīcībā, piešķirot tev neierobežotus līdzekļus, lai tu varētu sarīkot tur lepnas viesības.

—    Kurās lai aicinu ari viņu? — La Floreta ironiski jautāja.

—      Nē, pat to viņš neprasa, — van Kemps atbildēja. — Viņš saka, ka vēloties tikai ar tavu starpniecību orientēties biržas lietās.

Dejotāja iesmējās.

—    Ja tik vien, tad jau viņš ir traks! — viņa iesaucās. — Šīs ziņas taču var atrast ikvienā avīzē!

Van Kemps domīgi lūkojās galdā.

—     Sākumā šī lieta man nemaz nepatika, — viņš sacīja. — Bet, ja labi apdomā, viņa priekšlikums nebūt nav zemē metams. Māksliniecei nekad nekaitē, ja sabiedrībā vairāk runā par viņu, un šādas viesības ir vislabākais līdzeklis, lai to panāktu… Bet kā tu tik vēlā laikā iedomājies atnākt?

Floreta atcerējās sava apmeklējuma iemeslu.

—     Kemp, tu taču pazīsti visu pilsētu. Kas ir Lifs Stens?

Direktors sarauca pieri.

—    Es pazīstu vienīgi kādu Lambertu Stenu, kas ir de Fella draugs, bet Lifs — nē, tādu nezinu. Ja vēlies, rit apjautāšos de Fellam. Bet nu atvaino mani. Man vēl kādu stundu jāstrādā. Jau tā pazaudēju visu dienu, jo policija vairākkārt iztaujāja mani par šīrīta slepkavību.

—    Tevi? — viņa izbrīnā jautāja.

—    Jā. Noslepkavotais šorīt redzēts iznākam no teātra, kur tas sarunājies ar Karevu, kas atnākusi pēc savām lietām. Es stāstīju par to Lefinam, bet viņu tas neinteresēja. Man šķiet, viņš pat neuztrauktos, ja meitene būtu apcietināta.

—     Es zinu vēl kādu citu, kas arī par to neskumtu, — La Floreta īgni norūca.

23

Tobijs Merčs izgāja no mājas tūliņ pēc La Floretas. Viņš ļoti steidzās.

Belota dzīvojamās istabas logs bija tumšs. Durvis atvēra Bils Holbruks. Viņš ieveda vēlo apmeklētāju savā istabā.

—    Nu es zinu, kādā veidā doktors Lefins dabūjis Betiju Karevu savās rokās, — Merčs bez kāda ievada iesāka un atstāstīja noklausīto sarunu.

Bils uztraukts skraidīja pa istabu.

—     Lifs? — viņš atkārtoja. — Tas taču Lamberta Stena brālis! Tātad Betija Kareva ir koku karaļa brāļameita! Mans Dievs!

Tad viņam kas ienāca prātā.

—     Uzgaidiet, kamēr es pārģērbšos. Mēs tūliņ iesim pie mistera Stena.

Lamberts Stens tikko bija pārnācis no teātra. Bils īsos vārdos pastāstīja tam jauno ziņu. Miljonāra seja kļuva nopietna.

—    Viss pilnīgi sakrīt ar to, kas man jau zināms, — viņš sacīja. — Betija Kareva! Un tieši šodien man gadījās ar viņu satikties! Nabadzīte! Vai jums zināms, kur… mana brāļameita dzīvo?

Bils pateica.

—     Es gribu vēl šovakar ar viņu runāt, — misters Stens iesaucās.

—   Tā jau domāju, — Bils mierīgi atbildēja. — Taksometrs gaida lejā.

īsi pirms pusnakts auto apstājās Betijas nama priekšā. Durvis atvēra dzīvokļa saimniece.

—   Vai tā esat jūs, mis Kareva? — viņa jautāja, pūlēdamās ielūkoties tumsā.

Bila sirds sažņaudzās Jaunā nojautā.

—     Vai tad viņas nav mājās? — viņš jautāja.

—     Nē, ser, un to es nespēju saprast. Es pārnācu pirms pusstundas un ieraudzīju vestibilā salauztu galdiņu. Palūkojieties turp!

Viņa pamāja uz neliela galda drupām, kas mētājās uz grīdas, tad turpināja:

—    Mis Karevas istaba ir tukša, kaut pēc saburzītās gultas redzams, ka tā bijusi jau apgūlusies.

Bils uzskrēja augšstāvā un, vienīgi intuīcijas vadīts, iesteidzās jaunās meitenes istabā. Ari šeit bija apgāzts kāds mazs galdiņš, tomēr nekādu citu cīņas pēdu neredzēja.

—     Varbūt kāds atnācis un aizvedis viņu sev līdzi, — dzīvokļa saimniece teica.

—    Ari man tā šķiet, — Bils noraizējies atbildēja.

Viņš pagrieza galvu un ielūkojās mistera Stena nopietnajā sejā.

—    Ko domājat par šo lietu? — vecais amerikānis jautāja.

—     Domāju, ka stāstam par skatlogu un doktora Lefina nama noslēgto augšstāvu pievienojusies atkal jauna nodala, — Bils atbildēja.

24

Neraugoties uz Bila Holbruka gādību, policija tomēr divas reizes bija nopratinājusi Betiju par brāļa Džona noslepkavošanu. Paklausot jaunā amerikāņa padomam, viņa bija noklusējusi tā apmeklējuma īsto iemeslu.

Vakarā pie viņas ieradās Klevs, lai pavizinātu to savā lielajā auto.

—     Šī sasodītā slepkavība mani uztrauc, — viņš ceļā sacīja. — Kad tad īsti noziegums noticis?

—     Ap pusdienas laiku, — Betija atbildēja.

—     Paldies Dievam! — lords atvieglots nopūtās.

Uztvēris meitenes izbrīna pilno skatu, viņš piebilda:

—     Doktors no pulksten vienpadsmitiem līdz diviem bija pie manis.

—     Kāds tad doktoram varētu būt sakars ar šo noziegumu? — viņa nesaprašanā jautāja.

—    īstenībā nekāds. Bet pēdējā laikā esmu kļuvis tik aizdomīgs, ka dažbrīd pat šaubos par viņa nevainību. Vispār man reizēm liekas, ka ar viņu nav viss kārtībā. Šodien mums bija garāka saruna. Kad jautāju, kādēļ viņš gribējis jūs ieslodzīt savā namā, viņš pat neatbildēja.

Betija jutās tik nogurusi no pagājušās dienas pārdzīvojumiem, ka bija laimīga, kad varēja beidzot atvadīties no Kleva un palikt viena. Viņas dzīvokļa saimniece bija izgājusi, bet vestibilā uz galda tā atrada parasto glāzi ar pienu. Izdzērusi to, Betija uzgāja savā istabā un, ielikusies gultā, tūliņ aizmiga.

Viņa sapņoja dīvainus sapņus, kas jaucās cits ar citu. Te tā redzēja Klevu, te doktoru Lefinu, te atkal brāļa Džona nekustīgo līki. Tad tai parādījās kāds nekārtīgi ģērbies reportieris, kas glāstīja viņai vaigus. Un pēkšņi viņa sajuta karstu lūpu pieskaršanos sejai, ausīs spiedās dīvaina rūkoņa, bet viss ķermenis kaut kur peldēja…

Tad tā atkal bija Dartmūrā, un kāda kapuces klāta seja noliecās pār viņu. Viņa gribēja novērsties, bet gulta pēkšņi bija kļuvusi neticami šaura un vidū ieliekta, tā ka viņa nespēja tajā pakustēties.

Tie bija dīvaini sapņi. Miegā tā neskaidri dzirdēja klusas balsis, kas ķildojās par kaut kādu palīdzību uz ceļa. Un tad kāds sacīja:

—    Reportieris kopā ar kādu citu vīrieti… atnāca pusstundu pēc tam…

Pēc tam vina sajuta kādas saltas rokas pieskārienu un asas adatas dūrienu virs elkoņa. Un tūliņ viņa iegrima dziļā, svinam līdzīgā miegā, kur nebija vairs nekā…

Kad viņa pamodās, istabā arvien vēl valdīja tumsa, bet gulta atkal bija kļuvusi platāka. Betija ar piepūli atvēra acis. Viņa sēdēja augstā atzveltnes krēslā, un tās skats mulsi klīda apkārt pa blāvi apgaismoto kapelu. Viņai tieši pretim pacēlās balts altāris, uz kura sudraba lukturos dega divas sveces.

Abās pusēs altārim atradās divas rindas ložveidīgu sēdekļu, un katrā no tiem sēdēja talārā tērpies cilvēks.

Betija pati bija ieģērbta baltā tērpā, bet kājas tai bija basas.

Satuntulotie stāvi klusā, vienmuļā balsī dziedāja kaut ko līdzīgu korālim.

Starp Betiju un altāri stāvēja kāds cilvēks, kas bija ģērbies līdzīgi citiem, tikai viņa talārs bija purpurmēlā krāsā. Bet, kad tas sāka runāt, viņa tūliņ atcerējās šo balsi: tādā bija runājis noslēpumainais sirmgalvis, kam viņa bija nodevusi dīvaino vēstījumu.

—    Ko gan visu sapnī nevar piedzīvot! — Betija sevī nodomāja.

—   Tavās rokās, dievišķais visuma sūtni, es nolieku likumu grāmatu, — sirmgalvis runāja. — Pārlabo un papildini tos, lai mēs sasniedzam pilnību!

Kaut kas smags iegūlās Betijas klēpī. Tā bija bieza grāmata brūnā iesējumā.

—    Spied to pie krūtīm! — kāda balss iešņāca viņai ausī, un meitene neapzinīgi paklausīja. Ar pūlēm pagriezusi sāpošo galvu, viņa ieraudzīja sev līdzās divus melnā tērpušos stāvus.

Dziesma apklusa. Betija dzirdēja klusus, šļūcošus soļus. Viņa bija palikusi viena ar abiem maskētajiem cilvēkiem.

—     Piecelies! — atskanēja kāda pavēloša balss, un viņa bez gribas paklausīja.

Abi svešinieki saņēma viņu zem rokām un veda. Mirkli vēlāk viņai iesitās sejā nakts spirgtais gaiss.

—    Es gribu atmosties! — viņa pēkšņi iekliedzās. Un tad atkal viss pazuda — viņa iegrima nebūtībā…

Kad Betija atvēra acis, pirmais, ko tā ieraudzīja, bija Holbruka noraizējusies seja.

—    Tātad arī jūs bijāt tur? — Betija vājā balsī jautāja. — Bet turpmāk jūs nedrīkstat mani skūpstīt! Man nepatīk, ka mani skūpsta, mister Holbruk!

Nu pār viņu noliecās kāda cita seja. Tas bija cienīga izskata kungs ar sirmiem matiem un lielām brillēm.

—    Vai jums sāp galva? — viņš jautāja.

—     Mazliet… Bet kur es atrodos?

—     Slimnīcā, — sirmais kungs atbildēja. — Vai jūtaties pietiekoši spirgta, lai varētu mums paskaidrot, kā jūs nakts laikā nokļuvāt Klephemas lauka vidū?

Betija izbrīnā iepleta acis. Nu viņa atkal spēja sakarīgi domāt.

—     Kas šodien par dienu? — viņa jautāja.

—     Ceturtdiena, — sirmais kungs atbildēja.

Viņa bija apgūlusies otrdienas vakarā.

25

Tikai otrā dienā Betija dabūja zināt, ka policijas patruļa atradusi to nemaņā guļam Klephemas ceļa malā.

—    Vai jūs tiešām neko neatceraties, mis Kareva? — Bils jautāja.

—    Pilnīgi neko, — viņa atbildēja. — Zinu tikai, ka redzēju dažādus dīvainus sapņus, bet citādi no otrdienas līdz vakardienai nogulēju bez pamošanās.

Arī inspektors Belots bija klāt pie šīs sarunas.

—     Vai pirms gulētiešanas jūs ko ēdāt? — viņš jautāja.

—    Izdzēru tikai glāzi piena, ko saimniece bija man atstājusi vestibilā, — Betija atbildēja. — Mister Holbruk, vai misters Stens vakar tiešām bija pie manas gultas vai esmu to tikai sapņojusi?

—    Viņš tiešām apmeklēja jūs slimnīcā. Bet jūs taču izstāstīsiet man savus sapņus, kolīdz būsiet pietiekoši atspirgusi, mis Kareva?

—     Mēģināšu, — viņa atbildēja, pēkšņi samulsdama.

—     Misters Lamberts Stens arī šodien grib jūs apmeklēt, — Bils turpināja. — Viņš grib pastāstīt jums kaut ko loti patīkamu. Vairāk man nav ļauts teikt.

Atvadījušies no Betijas, Bils un Belots atstāja slimnīcu. Brīdi viņi gāja klusēdami, tad inspektors iesāka:

—    Ārsts domā, ka viņa bijusi iemidzināta ar kāda līdzekļa palīdzību, kas pilnīgi nelaupa samaņu, bet tikai pavājina to. Nezinātājam šķiet, ka viņš redz savā priekšā pilnīgi normālu cilvēku, bet pats iemidzinātais tikai retos brīžos spēj paturēt atmiņā dažas atsevišķas ainas no tā, kas notiek ap viņu. Cerēsim, ka mis Kareva vēlāk atcerēsies dažus šādus mirkļus, un tad… Bet ko tad tam putnam vajag?

Tas putns bija kāds paklīduša izskata cilvēks ar īstu noziedznieka seju.

—    Nu, Tinker, — Belots viņu uzrunāja, — vai jau ilgi esi brīvībā?

Tinkera seja izstiepās.

—   Tas ir misters Tinkers Lens, — inspektors paskaidroja Bilam, — kāds jūrnieks, kas vaļas brīžos nodarbojas arī ar kāpšanu pa fasādēm. Ko vēlaties, Tinker?

—     No jums nekā, ser, — uzrunātais vilcinādamies atbildēja. — Es tikai gribēju runāt ar šo kungu. Man stāstīja, ka viņš esot reportieris.

—    Ar mani? — Bils pārsteigts jautāja.

—    Jā, ser.

Inspektors smalkjūtīgi palika iepakaļ.

—    Piedodiet, ser, — klaidonis iesāka. — Esmu dzirdējis, ka avīzes dažreiz labi samaksājot par sensacionālām zinām.

Viņš izvilka no kabatas un parādīja Bilam mazu zelta zvaigznīti ar grieķisku uzrakstu vidū.

—     Redziet, — Tinkers turpināja, — pieci stariņi: sāpes, rūpes, izsalkums, slāpes un nāve.

—    Izklausās gluži interesanti, — Bils noteica. — Vai tas ir kāds jauns universāllīdzeklis?

Klaidonis pakratīja galvu. Pieliecies tuvāk Bilam, viņš noslēpumaini turpināja:

—     Nezinu, kādēļ viņi uzaicināja iestāties tieši mani — vienkāršu, neizglītotu cilvēku, kas jau četras reizes sēdējis krātiņā. Sākumā es tikai smējos, kad viņi tur pļāpāja par pienākumiem, atbildību un tamlīdzīgām lietām. Bet, kad es jau gribēju iziet no ložas, man kāds uzsita uz pleca.

—     Vai jūs runājat par "Raguzas lepnajiem dēliem"? — Bils izbrīnā jautāja.

—     Nu taču beidzot uzminējāt. Bet klausieties tālāk: cilvēks, kas uzsita man uz pleca, izrādījās mans vecs draugs, kas Singapūrā nosēdējis piecus gadus par stūrmaņa noduršanu. Arī viņš esot tādā pašā veidā uzaicināts iestāties biedrībā.

Bils pamāja Belotam nākt tuvāk.

—     Mūsu draugs te stāsta dīvainas lietas, — viņš sacīja.

—    Tas bija tikai ievads, — klaidonis sacīja.

Bils atstāstīja inspektoram visu līdz šim dzirdēto, tad atkal pievērās Tinkeram.

—     Nu un ko jūsu draugs gribēja?

—      Viņš aizveda mani pie "Baltā brieža" iedzert kādu glāzīti. Un tur viņš izstāstīja man visu. Viņi, kā jau teicu, savervējuši to un uzaicinājuši iestāties Laimhauzas ložā, kas ir lielākā Londonā. Drīz vien viņš paaugstināts par divdesmit trešās pakāpes biedru. Un arī es nu esmu iecelts šajā godā! — viņš lepni piebilda. — Īstenībā es varu darīt ar šiem Raguzas puišiem visu, ko vien gribu.

—     Bet kāds tam visam sakars ar zvaigznīti?

—     A, tas jau ir, par ko gribēju jums stāstīt! Vai zināt, kas notiks divdesmit devītajā jūlijā? Un vai zināt, kas es esmu? Esmu ieskaitīts otrajā mašīnu sardzē! Un šajā lietā es nopelnīšu veselus piecus tūkstošus mārciņu.

—    Tādā gadījumā jums jau nu gan nebūtu izdevīgi atklāt savu noslēpumu par dažām mārciņām, — Bils vēsi noteica.

Klaidonis paraustīja plecus.

—    Savu dzīvību es nepārdotu ne par kādu naudu. Un kas var galvot, ka galu galā tie piuši tomēr mani nepiešmauc? Tad jau labāk darīsim tā — dodiet man piecsimt mārciņu, un es par tām pastāstīšu jums ko tādu, ka jums mati sacelsies stāvus, bet jūsu lasītājiem asinis apstāsies ritēt. Man ir apsolīta vieta kādā tvaikonī, un ar šo summu es gluži labi varētu iekārtoties Buenosairesā. Vai esat ar mieru?

Bils mirkli pārdomāja.

—     Man jārunā par to ar izdevēju, — viņš sacīja. — Vai varat šovakar pulksten deviņos atnākt pie manis uz dzīvokli?

Klaidonis tūliņ piekrita.

—        Gaidiet mani pulksten desmitos. Tikai turiet naudu gatavībā, mans stāsts tiešām ir to vērts. Pagaidām varu pateikt jums tikai vienu: bez sevišķa nolūka neviens taču negatavos sūtīšanai uz Ameriku milzīgu miltu, konservu, ieroču un pat spirta kravu? Un nu— uz redzēšanos!

Neielaizdamies tuvākos paskaidrojumos, viņš ātri nozuda.

—     Pat Tobijs nebūtu pratis izlikties noslēpumaināks! — inspektors Belots atzinīgi noteica.

Šis policists daudz vairāk zināja par "Raguzas lepnajiem dēliem", nekā Bils varēja iedomāties. Viņš loti labi zināja, ka Tinkers nebija vienīgais noziedznieks, kas pēdējā laikā uzņemts ordeni.

Bija vēls vakars, kad Belots vēlreiz ieradās slimnīcā. Betija jau bija piecēlusies no gultas un ilgojās pēc savas istabas.

—     Gribēju jums vēl ko jautāt, mis Kareva, — inspektors sacīja. — Tikai iepriekš labi apdomājiet savu atbildi. Jūs taču atceraties kaut ko no tā, kas notika pēc jūsu aizvešanas? Vai neredzējāt doktoru Lefinu?

—     Neatceros. Zinu tikai, ka viena no balsīm man šķita loti pazīstama. Vai domājat, ka doktors Lefins varētu būt iejaukts šajā lietā?

—     Es nevienu neapvainoju, — Belots diplomātiski izvairījās.

—    Vienīgais, ko es noteikti zinu, ir kāds brīdis, kad biju novietota nestuvēs. Mani laikam transportēja kādā auto, jo ausīs man sitās motora rūkoņa.

Pēkšņi viņa klusu iesmējās.

—    Nezinu, varbūt mistera Holbruka tur ari tiešām nebija, tomēr šis sapnis man visvairāk palicis atmiņā.

—     Jūs domājat to sapni, kur viņš jūs it kā noskūpstījis? — inspektors lietišķi jautāja.

Viņa tumši pietvīka.

—     Kā jūs to zināt?

—     Jūs atmostoties esot teikusi, ka turpmāk viņš vairs nedrīkstot tā darīt.

—   Tā… Tad pasakiet, lūdzu, misteram Holbrukam, ka šis man bija pats nepatīkamākais no visiem sapņiem!

Belots pasmaidīja, iedomādamies, kādu iespaidu tas atstās uz Bilu. Bet, kad viņš pārgāja mājās, jaunā amerikāņa tur vairs nebija.

26

Bils nebija redzējis Lefinu kopš tās nakts, kad doktoram bija nozagta dārgā sprādze.

Durvis viņam atvēra kāda jauna kalpone.

—     Lūdzu, uzgaidiet vestibilā, — viņa sacīja. — Es tūliņ pajautāšu, vai doktora kungs var jūs pieņemt.

Darbistabā bija dzirdamas uztrauktas balsis. Mirkli pēc kalpones ieiešanas no turienes izskrēja kāds dusmās pietvīcis cilvēks. Pamanījis Bilu, tas ar laipnu smaidu viņu uzrunāja.

—    Jūs esat misters Holbruks, vai nav tiesa? Esmu lords Levbridžs. Jūs laikam gribat izdibināt, vai vecais velns nav piedalījies mis Karevas aizvešanā? Tādā gadījumā arī jums nebūs vairāk panākumu kā man.

Pamājis ar galvu, viņš izgāja.

Mirkli vēlāk kalpone aicināja Bilu darbistabā, kur tas tikai ar pūlēm pustumsā sataustīja kādu krēslu.

—     Dzirdēju, ka jūs vēloties ar mani runāt, mister Holbruk? — doktors mierīgā balsi jautāja.

—     Nācu apjautāties jums par mis Karevas aizvešanu, — Bils pārgāja tiešā uzbrukumā.

—    Mis Kareva mani maz interesē, — Lefins vēsi atbildēja.

—     Par visu, ko esmu tās labā darījis, viņa atmaksājusi man vienīgi ar nepaklausību un nepateicību.

—     Par savu labsirdību jūs laikam gan dēvējat viņas adoptēšanu? — Bils ieminējās. — Vai tad jūs tiešām nezinājāt, ka bērnam, ko jūs izņēmāt no patversmes, ir tēvs un ka šis tēvs ir Lifs Stens?

Doktors strauji pacēla galvu, un viņa skats cieši ieurbās reportiera sejā.

—     Ko jūs ar to gribat teikt? — viņš ātri jautāja.

—     Tātad jūs nezināt, ka mis Kareva ir Amerikas bagātnieka Lifa Stena meita un ka Kareni to tikai ar viltu uzdevuši par savu bērnu?

Doktora seja palika tikpat salta, cik bijusi.

—    Tas jau izklausās gluži kā nodala no briesmu romāna,

—     viņš sacīja. — Un kad jūs dabūjāt to zināt?

Bils īsos vārdos atstāstīja tam notikušo, tomēr neminēdams Tobija Merča vārdu.

—     Un jūs sakāt, ka Lamberts Stens atzīst viņu par savu brāļameitu? — Lefins jautāja. Tad viņš piecēlās. — Pateicos par apmeklējumu, mister Holbruk. Es tūliņ rakstīšu manai mazajai Elizabetei un apsveikšu to ar patīkamo pārsteigumu. Ceru, ka viņa neaizmirsīs, ko esmu tās labā darījis.

—      Esmu pārliecināts, ka to viņa nekad neaizmirsīs, — Bils vēsi noteica. — Bet tas nebija mana apmeklējuma vienīgais iemesls, doktor. Mani interesē jūsu divdesmit trešā pakāpe. Ko nozīmē šī pakāpe, un kādā veidā jūs esat nokļuvis tās priekšgalā? "Raguzas lepno dēlu" lielais vairākums ir godīgi, naivi ļautiņi, bet par divdesmit trešo pakāpi to nebūt nevar teikt. Ari tā bija pilnīgi nenozīmīga rotaļa pieaugušiem bērniem pirms jūsu iestāšanās tajā. Bet jūs panācāt, ka visi iepriekšējie šīs pakāpes "brāli" pamazām tika degradēti un pārcelti atpakaļ vienkāršo brāļu kārtā. Viņu vietas ir ieņēmuši cilvēki, ko esat izraudzījis jūs, doktor. Es gribētu zināt, kas aiz visa tā slēpjas?

Lefins, kas līdz šim mierīgi bija noklausījies viņa vārdos, vairīdamies pacēla roku.

—     Es noteikti atsakos izpaust jums brālības noslēpumus,

—    viqš augstprātīgi sacīja. — Brīnos, kā gan jūs iedrošināties nākt ar šādiem jautājumiem pie manis, kas esmu pagodināts ar…

—      Muļķības! — Bils viņu nevērīgi pārtrauca. — Sakiet labāk, kur ir Lifs Stens? Kur ir sirmais baskājis, kas ieradās jūsu ierīkotajā pārdotavā, lai saņemtu "vēstījumu" no Betijas Karevas rokām? Es vēlreiz jautāju: kur ir Lifs Stens?

Lefins pārvilka ar mēli pār izkaltušajām lūpām.

—     Nezinu… Ko jūs vispār gribat no manis? Jūs laikam esat traks! — viņa balsī izskanēja dusmas un izbailes. — Un, kaut es ari zinātu, es tomēr jums to neteiktu.

—     Nu tad es jums to pateikšu, — Bils mierīgi atbildēja, uzsvērdams katru vārdu. — Lifs Stens ir— vai vismaz bija — "Raguzas lepno dēlu" lielpriors.

Doktors piegāja pie durvīm un atvēra tās.

—    Labu nakti, — viņš pārspīlēti pieklājīgi sacīja. — Saruna ar jums man sagādāja ārkārtīgu baudu.

Bils apmierināts izgāja uz ielas. Viņam bija palaimējies atrast doktora Lefina vājo vietu un atstāt tajā iedurtu ērkški.

Pulkstenis jau bija gandrīz vienpadsmit, kad viņš ieradās pie Lamberta Stena, kas gandrīz visu vakaru bija pavadījis slimnīcā. Ārsti bija uzskatījuši, ka Betijai ir vēlams vēl vienu dienu palikt viņu kopšanā.

—    Vai pastāstījāt viņai par jūsu jaunizdibināto radniecību?

—     Bils jautāja.

—    Jā. Viņa bija loti pārsteigta, bet ari ārkārtīgi laimīga.

—     Un kā šī pārmaiņa ietekmēs viņas dzīves apstākļus?

— Bils jautāja. — Jūsu brālis taču ir ļoti bagāts cilvēks?

—      To es tiešām nezinu, — Stens pasmaidīja. — Tēvs atstāja mums lielu mantojumu, bet man nav ne jausmas, ko Lifs iesācis ar savu dalu. Bet tam nav nozīmes: es taču esmu vecpuisis un Betija ir mana vienīgā mantiniece.

—    Tā, tā, — Bils bez sevišķas sajūsmas norūca. — Tātad mis Kareva nu iestājusies bagāto mantinieču kārtā.

—     Un arī dižciltīgs precinieks tai jau zināms, — Stens smiedamies piebilda. — Viņas pirmais jautājums bija par lordu Levbridžu.

Bils pats jutās pārsteigts, cik nepatīkamu iespaidu uz viņu atstāja šie ikdienišķie vārdi.

—     Man nu jāiet, — viņš sacīja, pārtraukdams mulso klusēšanu. — Priecājos… par jūsu brāļameitas laimi… Viņš tiešām ir mīļš zēns!

Viņš nokāpa lejā un, aizmirsis atņemt šveicara sveicienu, izgāja uz ielas. Dažus soļus no durvīm viņš palika stāvam, pūlēdamies izprast savu pēkšņo skumju iemeslu.

Kāds auto lēnām brauca pa ielu. Bils izklaidīgu skatu pavērās tajā. Pēkšņi virs šofera sēdekļa pamirdzēja liesmiņa. Bils Holbruks bez skaņas saļima uz trotuāra.

27

Lamberts Stens ar Bila mēteli uz rokas jau bija nokāpis vestibilā, kad tas pēkšņi izdzirda šāviena apslāpēto troksni. Kad viņš izskrēja uz ielas, šveicars jau bija noliecies pār nemaņā gulošo.

Kopējiem spēkiem viņi ienesa reportieri namā. — Izsauciet pa telefonu ārstu, — Stens sacīja, kad Bils bija noguldīts dīvānā. — Ja šis ir vienīgais ievainojums, tad nebūtu liela nelaime, bet kas to var zināt.

Lode bija ķērusi Bila pieri virs labās uzacs, bet noslīdējusi gar kaulu un virs auss atkal iznākusi ārā. Steigā ataicinātais ārsts apstiprināja Stena domas.

—      Kauls nav dragāts, — viņš sacīja, aizšūdams ievainojumu.

Pārsiešana gandrīz jau bija pabeigta, kad Bils atvēra acis un izbrīnā uzlūkoja Stenu.

—    Šoreiz daudz netrūka, ka tie būtu aizraidījuši mani uz viņpasauli, — viņš vājā balsī sacīja.

—     Vai redzējāt šāvēju?

—     Nē, tas bija tāpat kā ar brāli Džonu. Šāva no auto.

Kad ieradās Belots, Bils jutās jau pavisam atspirdzis, tikai

galva vēl sāpēja.

—   Jau ceturksnis pirms pusnakts, — viņš sacīja, ielūkojies pulkstenī. — Mums taču šovakar vēl jāsatiek mūsu draugs, Belot.

Kad Bils ar Stena un inspektora palīdzību izkāpa no auto, viņš tūliņ saskatīja nama ēnā kādu stāvam. Bet tas nebija Tinkers.

—    Daudz vis netrūka, ko? — atskanēja kāda jautra balss. — Es jau tūliņ domāju, ka notiks maza mērķī šaušana, kad dzirdēju jūsu draudzīgo sarunu ar doktoru.

Bils pārsteigts lūkojās Tobija Merča sejā.

—     Kā jūs to zināt? — viņš izbrīnā jautāja.

—     O, mēs esam pavisam nešķirami draugi! — Tobijs smaidīdams atbildēja.

—   Varu apzvērēt, ka jūs nebijāt Lefina darbistabā, — Bils neticīgi sacīja.

—    Es taču neesmu to teicis,— Tobijs aizrādīja. — Mana miesa bija vismaz veselu jūdzi no turienes, bet mans gars

dzirdēja visu. Kad iestāsies aukstāks laiks, mana kailā dvēsele vairs nevarēs uzņemties tik bīstamas ekskursijas, bet pagaidām varu jums to piedāvāt sakaru uzturēšanai ar ienaidnieka galveno mītni.

—    Jūs tiešām varētu nopelnīt daudz naudas, ja vien gribētu turēties uz taisna ceļa, — Belots neslēptā apbrīnā sacīja.

Tobijs Merčs sarauca degunu.

—    Nē, ser. Mans amats ir ielaušanās, bet viss cits ir tikai laika kavēklis.

Bils ielūkojās pulkstenī, tad uzmeta inspektoram jautājošu skatu.

—   Varat aiztaupīt velto gaidīšanu, — Tobijs sacīja. — Viņš nenāks.

—     Kas? — Belots pārsteigts iesaucās.

—    Nu taču Tinkers, — Tobijs mierīgi atbildēja. — Es jau visu vakaru viņu meklēju, un, ja jau es nespēju kādu atrast, tad tas nozīmē, ka šis cilvēks vispār nav atrodams. Pēdējo reizi viņš redzēts ap pulksten četriem Benija kafejnīcā.

Šajā mirklī pie nama durvīm atskanēja stipra klauvēšana. Belots nosteidzās lejā.

Uz sliekšņa stāvēja kāds svešs cilvēks.

—     Jūs esat misters Belots? — viņš jautāja un, saņēmis apstiprinošu atbildi, pasniedza tam kādu vēstuli. Pirms vēl inspektors paguva ko jautāt, svešais jau bija pazudis tumsā.

Zīmītē bija tikai viens vienīgs vārds:

"Aizkavēts".

Bils paņēma zīmīti un vērīgi aplūkoja to.

—    Tā var būt vienīgi no Tinkera, — viņš sacīja.

—      Nekādā ziņā, — Tobijs mierīgi atteica. — Tinkera trūcīgajā vārdu krājumā droši vien nav šāda izteiciena.

—    Tas arī nav Tinkera rokraksts, — Belots piebilda, — jo Tinkers nemaz neprot rakstīt. v

Bils piecēlās gultā sēdus un paņēma no galdiņa cigareti.

—    Kaut es zinātu, kam jānotiek divdesmit devītajā jūlijā, un ko nozīmē miltu, konservu un ieroču sūtījums uz Ameriku! Belot, es tomēr svētdien ieradīšos noteiktajā vietā un iešu turp viens pats!

—     Tādā gadījumā jūs pārvedīs atpakaļ lielā pavadonībā, — Tobijs mierīgi sacīja. — Jūsu līķi pavadīs divi ārsti un daži kārtībnieki. Es apbrīnoju jūsu tuvredzību. Turpmākajās divās nedēļās jūs varētu justies drošs tikai aiz tērauda durvīm. Un arī tur jums vajadzētu pašam gatavot sev ēdienu.

—      Vai jūs to domājat nopietni? — Belots noraizējies jautāja.

Tobijs pamāja ar galvu.

—     Cik nopietni vien iespējams!

28

Bils ar nepacietību gaidīja pārnākam Belotu, ko priekšniecība bija izsaukusi pie sevis ar ziņojumu brāļa Džona slepkavības lietā.

—    Varu pastāstīt jums kādu jaunu ziņu, kas jūs droši vien interesēs, — viņš iesāka, kad inspektors beidzot ienāca viņa istabā. — La Floreta uz visu sezonu noīrējusi lorda Tančestera pili Portmenas laukumā, lai sarīkotu tur vairākas spožas viesības. Vai tas nav uzkrītoši? Viņai nekādu lielu līdzekļu nav, van Kempam arī ne. Kur viņa ņems naudu īrei un mājturībai?

—   Tā ir viņas pašas darīšana, — Belots vienaldzīgi atteica.

—     Man šķiet, ka mazliet arī jūsu, — Bils sacīja, bet šajā mirklī ienāca Belota saimniecības vadītāja un pieteica kādu apmeklētāju.

Tas bija misters Pevters. Viņa mierīgajās acīs aiz biezajiem briļļu stikliem atspoguļojās velnišķs gandarījums.

—    Tā iet, kad cilvēks negrib samierināties ar krietna veikalnieka mierīgo dzīvi, Viljam, — viņš sacīja, uzmezdams atzinīgu skatu apsējumam, kas greznoja viņa jaunā radinieka galvu. — Ja tu būtu palicis pie Pipsa, tad neviens nebūtu mēģinājis tevi nokniebt.

—    Kā tu zināji, ka esmu ievainots? — Bils izbrīnā jautāja.

—     Es izlasīju par to avīzē un tūliņ steidzos šurp.

Belots piesteidzās pie telefona un sāka zvanīt visām avīžu

redakcijām. Izrādījās, ka tās saņēmušas šo informāciju no centrālās ziņu aģentūras. Belots pieprasīja savienojumu ar aģentūru, kur strādāja kāds viņa paziņa.

—      Šorīt mums anonīmi tika paziņots, ka vakar vakarā izdarīts uzbrukums Holbrukam, — tas paskaidroja. — Protams, mēs tūliņ nosūtījām uz notikuma vietu reportieri, kas iztaujāja ārstu un šveicaru.

—     Man visa šī lieta šķiet diezgan aizdomīga, — Belots piebilda, atstāstījis Bilam savu sarunu. — Kā liekas, kāda cilvēka interesēs ir, lai uzbrukums… — te viņš atcerējās mistera mistera Pevtera klātbūtni un pēkšņi apklusa.

Pevters piecēlās un sāka atvadīties.

—    Tikai neaizmirsti, Viljam, ka Pipsa birojā tev vienmēr atradīsies brīvs rakstāmgalds. Misters Lamberts Stens uzticēja mums savas reklāmas veidošanu, un es ļoti priecātos, ja tu gribētu atgriezties pie mums, turklāt jau iepriekš apsolu tev algas paaugstinājumu.

—    Tas ir krusttēvs Pipss, — Bils paskaidroja, kad apmeklētājs bija aizgājis. — Viņam nav ne mazāko tieksmju uz noziegumiem, izņemot gramofona mūziku, un viņš droši vien pat nenojauš, ka pasaulē ir kāda "Raguzas lepno dēlu" brālība, kur…

—    Jūs loti maldāties, — Belots viņu pārtrauca. — Misters Pevters ir šī augstā ordeņa "redzamais priors".

—     Redzamais priors? Ko tad tas atkal nozīmē? — Bils izbrīnā jautāja.

—    Pēdējās dienās es daudz esmu nodarbojies ar "Raguzas dēlu" pētīšanu, un man ir laimējies iegūt tik plašas ziņas par šo organizāciju, uz kādām es nemaz nebiju cerējis. Kā jūs jau zināt, ordeņa brāli nedrīkst cits citu pazīt. Protams, zemākajā pakāpē šis noteikums nav īstenojams, un tur maskēšanās sapulcēs domāta vienīgi naivās fantāzijas iespaidošanai. Turpretim augstākās pakāpēs šis likums tiek stingri ievērots. Ordenim pavisam ir četrpadsmit priori, no kuriem trīspadsmit vienmēr piedalās sapulcēs maskējušies un viens otru nepazīst. Tie ir lielpriors un vēl divpadsmit citi, kas valda pār visu brālību. Bet četrpadsmitais, "redzamais priors", vienmēr piedalās sēdēs ar atklātu seju. Tas ir it kā ordeņa notārs, kura uzdevums ir palīdzēt lielprioram visās atklātajās darīšanās. Un šis četrpadsmitais ir Pevters!

—    Vai jūs esat traks? — Bils jautāja.

—      Nemaz. Pirms divpadsmit gadiem kāds itāļu mūku ordenis pārdeva savu veco klosteri, un Pevters nopirka šo īpašumu "Raguzas dēlu" biedrības uzdevumā. Tā ir dīvaina, sena, augstiem mūriem iežogota ēka Dartmūras purva pašā nomaļākajā apvidū. Tās pārkārtošanai brālība izdevusi vairākus simtus mārciņu. Priori nepazīst viens otru, kaut pastāvīgi dzīvo kopējā namā. Ikvienam no tiem ir savas atsevišķas dzīvojamās telpas, un katru apkalpo kāds zemākās pakāpes brālis, kas īpaši izvēlēts šim nolūkam un saņem loti labu algu. Pevters ierodas klosterī tikai divas reizes gadā — tajās dienās, kad tiek izlozēti laimesti, kas sagādājuši šai biedrībai tik milzīgu piekritēju skaitu. Jūs pats saprotat, cik tas ir prātīgi, ka šīs izlozes vada kāds atklātībā pazīstams priors.

Pevters — protams, citu klātbūtnē — vada izlozi, turklāt tiek ievērota visstingrākā likumība. Urnā tiek iemests simtiem tūkstošu skārda plāksnīšu, un uz katras iespiests viena "brāļa" numurs. "Redzamais priors" pa lūciņu izņem vienu no sajauktajiem numuriem. Tas "brālis", kura numurs šādā veidā izvilkts, saņem galveno laimestu. Ja piešķiramas vairākas prēmijas, to izlozēšana turpinās tādā pašā veidā. Galvenās prēmijas ieguvējam atļauts būt klāt pie nākamās izlozes — protams, iepriekš tam jādod solījums klusēt par visu redzēto. Man bija jāapmeklē četri šādi laimes bērni, kamēr beidzot tomēr atradu kādu, kas man visu izstāstīja. Nejauši izrādījās, ka viņš personīgi pazīst Pevteru. Bet nu es pateikšu jums vēl ko: ordeņa galva ir Lifs Stens! Mans runīgais pazina pastāstīja man arī par kādu prioru kaplānu — mazu, resnu kungu, kura seju tas, protams, nav redzējis, bet kuru visi dēvējuši par brāli Džonu!

Bils klusu iesvilpās.

— Te jums būs mikla, par kuras atrisinājumu der palauzīt galvu, — inspektors turpināja. — Kaplāns ir lielpriora uzticības vīrs, katrā ziņā viens no tiem, kam zināmi visi ordeņa noslēpumi. Kādēļ viņš tika nošauts? Es paņemšu līdzi stipru policijas nodalu un iešu pārmeklēt prioreju. Un man ir lielas cerības, ka, atgriežoties no turienes, atvedīšu līdzi arī brāļa Džona slepkavu.

29

Kleva dzīvoklis tiešām bija vieta, kur patīkami pakavēties. Betija sēdēja ērtā krēslā un nolūkojās Bensonā, kas veikli rīkojās, uzklādams tējas galdu. Klevs bija izgājis nopirkt vakara avīzes ar ziņojumu par uzbrukumu Holbrukam.

—     Šis taču tiešām ir mierīgs stūrītis, Benson, — Betija

ieminējās.

—     Jā gan, mis. Nelaime tikai, ka dzīvoklis tik maziņš. Un, ja nu milords vēl apprecas, tad šeit tiešām kļūs par šauru.

Betija iesmējās.

—     Man šķiet, ka lords nemaz nedomā precēties. Šajā mirklī atgriezās Klevs ar avīzēm.

—    Bet nu pasakiet man, Betij, ko jūs īsti sapņojāt. Varbūt šādā veidā mums izdosies noskaidrot, kas īsti ar jums noticis.

Vina gurdi pamāja ar roku, atvairīdama šo nepatīkamo jautājumu, un Klevs tūliņ novērsa sarunu uz citām lietām.

—     Tātad jūs nu esat bagāta meitene, Betij? Tas mani apbēdina.

—     Kādēļ? — viņa smiedamās jautāja. — Vai tad tas ko

maina?

—    Protams. Es taču vienmēr esmu ilgojies iegūt jūsu roku, Betij. Kamēr mēs abi bijām nabagi, jūs uzskatījāt šādas domas par neprātību. Bet nu, kad jūs esat kļuvusi bagāta, es vairs neuzdrošinos atkārtot savu lūgumu.

Viņa atkal pasmaidīja.

—     Nabaga Klev! Man šķiet, viss tomēr paliks, kā bijis. Ari misteram Stenam es jau pateicu, ka netaisos neko mainīt savā dzīvē.

—     Par to nav ko domāt! — Klevs dedzīgi iesaucās. — Mēs apprecēsimies visā drīzumā, Betij!

Viņa pakratīja galvu.

—    Tas nav iespējams, — viņa nopietni atbildēja, — jo… esmu jau precējusies!

—     Kā?! Jūs…?

—   Jā. Esmu doktora Lefina sieva. Mēs salaulājāmies pirms trim gadiem.

30

Klevs bija mēms no pārsteiguma.

—     Tas notika manā septiņpadsmitajā dzimumdienā, — Betija turpināja. — Gluži nejauši es biju atklājusi, ka viņš viltojis kādu dokumentu, lai piesavinātos kāda cilvēka mantojumu. Bīdamies, ka varu to nodot, viņš piespieda mani noslēgt ar viņu laulības līgumu, apsolot par to man pilnīgu brīvību. Tieši no dzimtsarakstu nodaļas es pārcēlos pati uz savu dzīvokli, kur dzīvoju vēl tagad.

—    Tātad viņš jūs nemīl?

Betija pakratīja galvu.

—    Viņš apprecēja mani tikai tādēļ, ka pēc likuma sieva nevar uzstāties kā lieciniece pret vīru. Protams, es jau sen būtu šķīrusies no viņa, bet viņa dzīve nedod man ne vismazākā iemesla laulības šķiršanas pieprasīšanai, un tā man līdz pat mūža galam jāpaliek saistītai ar viņu.

Klevs dusmās grieza zobus.

Pie durvīm pieklauvēja, un istabā ienāca Bensons.

—     Lejā gaida misters Holbruks, milord, — viņš ziņoja.

—     Ko tad viņam vajag? — Klevs pārsteigts jautāja. — Lūdzu, vediet viņu šurp, Benson.

Bils izskatījās bāls un novārdzis.

—    Tātad jūs esat sācis staigāt kara gaitās, Holbruk? — Klevs labsirdīgi pazobojās.

—    Mazliet, — Bils mierīgi atbildēja. — Un kā klājas jums, mis Stena? Nemaz necerēju jūs šeit satikt.

—    Jums jau pašam būtu vieta slimnīcā, — viņa sacīja.

—     Pareizāk sakot, trako namā, — Bils norūca.

Kad Betija smalkjūtīgi bija izgājusi no istabas, viņš negaidot jautāja:

—    Vai jums kas zināms par "Raguzas lepnajiem dēliem", lord Levbridž?

Klevs izbrīnā uzlūkoja viņu.

—     Protams. Tā esot kāda labdarības biedrība.

—     Pārāk labdarīga, — Bils īgni norūca. — Bet es gribēju dzirdēt, vai jums ir zināms, ka doktors Lefins ieņem tajā kādu augstu goda amatu.

—    Pirmo reizi dzirdu, — Klevs atbildēja. — Tas šķiet tik neticami, ka es gandrīz šaubos…

—    Tur nevar būt ne mazāko šaubu, — Bils viņu pārtrauca. — Lefins tiešām ir divdesmit trešās pakāpes priekšgalā.

Viņš mirkli klusēja.

—      Otrkārt, es gribēju zināt, vai mis Stenas aizvešanas vakarā jūs redzējāt doktoru?

Klevs pakratīja galvu.

—     Nē, bet katrā ziņā viņš nevar būt tajā piedalījies, jo vēl ap pusnakti zvanīja man pa telefonu, aicinādams mani tūliņ ierasties pie viņa kāda steidzama jautājuma noskaidrošanai, kas attiecas uz vienu no īpašumiem. Protams, es to nedarīju.

—    Ar to viņš gribēja nodrošināt sev alibi, — Bils sacīja, bet lords Levbridžs atkal pakratīja galvu.

—      Nedomāju vis. Otrā dienā viņš tiešām ieradās pie manis šīs lietas dēļ, un arī nākamo nakti tas pavadīja mājās, jo mēs vēl vēlu bijām kopā. Bez šaubām, doktors Lefins ir loti dīvains cilvēks, un reizēm ari es viņu nesaprotu. Bet viņā tomēr ir kaut kas, kas mani pievelk. Turklāt es nespēju aizmirst visu to, ko viņš kā audzinātājs darījis manis labā, negaidot nekādu atalgojumu. Bet ko nozīmē jūsu jautājums par "Raguzas dēliem"? Man šķiet, ka tā taču ir pilnīgi nekaitīga organizācija. Vai varbūt jūs iedomājaties, ka tai varētu būt kāds sakars ar mis Karevas aizvešanu?

—     To es neapgalvoju, — Bils atbildēja. — Tomēr esmu pārliecināts, ka doktors Lefins organizējis šo aizvešanu, kaut arī nav pats piedalījies tajā.

Kad Betija atgriezās salonā, tā atrada tur Klevu vienu.

—      Kur tad nenogurstošais misters Holbruks? — viņa jautāja.

—     Aizgāja. Viņu vajā aizdomas, ka doktors Lefins sarīkojis jūsu aizvešanu. Jāsaka, ka arī man sāk tā likties. Betij, vai tiešām jūs nevarat atcerēties nekā, kas notika ar jums šo četrdesmit astoņu stundu laikā?

—    Mēģināšu, — viņa sacīja. — Atsevišķas ainas pamazām sāk tēloties manā atmiņā. Protams, dala no visa tā var būt fantāzija, bet kapela un melnie stāvi…

—      Par ko jūs runājat? — Klevs viņu nesaprašanā pārtrauca.

—    Es skaidri atceros, ka sēdēju mazā dievnamā, kur abās pusēs altārim sēdēja kādi mūkiem līdzīgi tēli aizsegtām sejām. Tāpat esmu pārliecināta, ka dzirdēju tā paša sirmgalvja balsi, kas toreiz bija ieradies pie manis pēc "vēstījuma". Viņš ielika man klēpī kādu smagu grāmatu. Šīs atmiņas gribu šonakt uzrakstīt, jo arī misters Belots loti interesējās par tām.

Klevs brīdi staigāja pa istabu, domīgi lūkodamies grīdā. Tad viņš pazvanīja. Kad durvīs parādījās Bensona seja, viņš pavēlēja tam:

—      Atnesiet man visas vakara avīzes, kādas vien varat sadabūt. Dažas no tām atradīsiet tikai Pikadillijā, bet tas nekas, jo man tās katrā ziņā vajadzīgas.

—     Kādēļ tā? — Betija izbrīnā jautāja.

—     Man ir pašam sava teorija, un es stipri ceru, ka avīžu ziņojumi pilnīgi apstiprinās tās pareizību.

Un viņš no jauna sāka skraidīt pa istabu.

—     Klev, jūs esat īsta nervu pauna, — Betija smaidīdama teica.

—    It kā man nebūtu iemesla par tādu kļūt! — viņš atcirta. — Vispirms uztraukums jūsu pēkšņās pazušanas dēļ un tad šīsdienas atklājums! Jums katrā ziņā jāpanāk šis laulības šķiršana, Betij…

—     Piedodiet, milord, — pēkšņi atskanēja Bensona balss, kas negaidot atkal parādījās durvīs. — Jūs likāt atnest visas avīzes, kādas atradīšu. Vai ar to domātas arī radikālās? Jūs reiz izteicāties…

—     Nesiet vien visas! — Klevs to nepacietīgi pārtrauca.

Kad sulainis atkal bija pazudis, viņš domīgi norūca sevī:

—     Kādēļ tas puisis iedomājās nākt atpakaļ?

—     Nervu pauna, nervu pauna! — Betija viņu ķircināja.

Klevs piegāja pie galda un ar vienu malku izdzēra savu

tēju.

Bensons atgriezās neticami ātri un klusēdams nolika uz galda sava kunga priekšā prasītās avīzes. Klevs steigā pašķirstīja dažas no tām, bet tad īgni nometa visu žūksni uz grīdas.

—     Te nav nekā jauna, — viņš norūca.

Betija pārsteigta un izbijusies lūkojās viņa sejā. Tā bija kļuvusi gluži bāla, bet acis stiklainas. Pieceļoties no krēsla, viņš pēkšņi sagrīļojās un būtu pakritis, ja viņa vēl laikā to neatbalstītu.

—     Kas noticis, Klev? — viņa šausmās iekliedzās.

—     Nezinu, — viņš pārvilka ar roku pār pieri. — Man pēkšņi kļuva nelabi.

Viņa pazvanīja. Ienāca Bensons. Kopējiem spēkiem tie noguldīja Klevu dīvānā. Viņa acis bija aizvērtas, tas smagi elpoja un neatbildēja uz Betijas jautājumiem.

—     Kas tad īsti noticis, Benson? — jaunā meitene izbailēs jautāja.

Bensons noliecās pār nemaņā gulošo un viegli pacēla tā acu plakstus.

—     Bīstos, ka viņš ir iemidzināts ar kādu apdullināšanas līdzekli, madam, — sulainis mierīgi sacīja.

31

—     Man šķiet, viņš drīz atgūs samanu, — Bensons sacīja, lūkodams Kleva pulsu. — Sirds darbojas normāli. Nu jūs varat mierīgi atstāt vinu manā kopšanā. Ja vēlaties, es ataicināšu ārstu.

—     Lūdzu, dariet to, — Betija atbildēja.

Viņa palika pie slimā, kamēr ieradās ārsts.

—     Nav nekā nopietna, — tas paskaidroja. — Viņš taču nav smēķējis opiju?

Betija pakratīja galvu.

—    Bet smēķējis viņš taču tomēr ir? — ārsts uzlūkoja kamīnā samestos cigarešu galiņus. — A, Ēģiptes cigaretes. Tajās bieži vien garšas dēl tabakai tiek piejaukts opijs. Reizēm gadās, ka strādnieku neuzmanības dēļ dažā cigaretē iekļūst vairāk opija, nekā paredzēts…

Kad Klevs beidzot sāka atgūt samaņu, Betija devās mājup. Stundu vēlāk viņš jau piezvanīja viņai pa telefonu, lai pastāstītu, ka jūtas pilnīgi atspirdzis.

—     Vai tiešām neesat slims, Klev? '— viņa norūpējusies jautāja.

—     Nē, tikai ellišķi nikns, — viņš smiedamies atbildēja.

Kad Betija vakarā vēlreiz piezvanīja viņam, tas atkal bija

tas pats vecais Klevs.

—     Misters Belots ir pie manis, — viņš sacīja. — Es pastāstīju viņam jūsu dīvaino sapni.

Bet tas Betiju neinteresēja, jo viņa bija nemierā ar inspektoru — pēcpusdienā tukšajā apakšstāva dzīvoklī bija ievācies jauns īrnieks, un Betija nojauta, ka tas ir kāds policists.

Kaut stipri nogurusi, viņa tomēr nevarēja tik drīz aizmigt. Pulkstenis jau rādīja pirmo stundu, kad viņas acis beidzot aizvērās.

Un tad vina atkal redzēja savu dīvaino sapni. Vina juta, ka kāds apskauj tās plecus, un tajā pašā mirklī asas sāpes iedzēla tai elkonī. Tad pēkšņi sāka klaudzēt durvis, atskanēja skrejošu solu troksnis un kliedzieni.

Trīcošu roku viņa pagrieza slēdzi. Izskrējusi kāpņu telpā, viņa redzeja vestibilā kādu kungu spilgtā pidžamā, kas steidzās apģērbt virs tās mēteli.

—    Viss kārtībā, mis! — viņš uzsauca Betijai, un viņa tūliņ saprata, ka tas ir Belota atsūtītais detektīvs, kura tuvums to tik loti bija kaitinājis.

Desmit minūtes vēlāk kriminālierēdnis pieklauvēja pie viņas durvīm.

—     Vai viņi bija jūsu istabā? — viņš jautāja.

—     Kas tie bija? — Betija trīcošā balsī jautāja.

—     Nezinu. Viņi bija divi. Viņi mani apdullināja.

Tikai tagad Betija pamanīja viņa pierē lielu punu.

—     Vai atļausiet pārmeklēt jūsu istabu?

Mirkli vēlāk viņš pacēla no grīdas kādu nelielu priekšmetu.

—    Tā ir injekciju šlircīte, — detektīvs paskaidroja. — Un nu jūs mierīgi varat likties gulēt, mis Kareva, jo neviens jūs vairs netraucēs.

Juzdamās pilnīgā drošībā, Betija no jauna devās pie miera un atmodās tikai pulksten pusdeviņos rītā, kad dzīvokļa saimniece pieklauvēja.

—    Misters Brauns lika teikt, lai jūs nebraucat ne autobusā, ne ielu dzelzceļā, — viņa ziņoja. — Lejā jūs gaida auto.

Kad Betija izgāja uz ielas, lai dotos pie sava jaunatrastā tēvoča, durvju priekšā tiešām stāvēja elegants privātauto. Lamberts Stens, kas sagaidīja jauno meiteni sava salona balkonā, smaidīdams nāca tai pretim.

—     Beidzot tu taču esi kļuvusi prātīgāka, — viņš sacīja.

— Es jau teicu, ka tev vajag tērēt vairāk naudas…

—    Tā nav mana mašīna, — Betija viņu pārtrauca. — Bet misters Belots domā, ka manas aizvešanas mēģinājums varētu atkārtoties vēl trešo reizi.

Misters Stens klusēdams noklausījās viņas stāstā par pagājušās nakts dēku.

—    Nepatīkama lieta, — viņš beidzot sacīja. — Mīļā Betij, es aizvedīšu tevi sev līdzi uz Ameriku. Nākamnedēļ sestdien atiet tvaikonis "Escorial", un ar to mēs brauksim.

Pamanījis viņas sejā vilcināšanos, viņš steigā turpināja:

—    Protams, neviens tevi nespiež palikt Amerikā. Tev tikai reizi jāredz mūsu skaistā zeme, un es ceru, ka tad tā pati par sevi tev iepatiksies. Mēs brauksim jautrā sabiedrībā. Levbridžu es jau uzaicināju. Ceru, ka neatteiksies arī mūsu jauni draugi — inspektors Belots un Holbruks. Viņi taču bija tie, kas izdibināja mūsu radniecību. Vai esi ar mieru braukt?

—     O, ar vislielāko prieku! Kurp mēs dosimies? Vai uz Ņujorku?

—     Vasarā tev tur nebūtu nekāda prieka, — Stens atbildēja. — Nē, mēs apmetīsimies manā lauku muižā. Tur tu vismaz varēsi justies drošībā, jo tevi no doktora Lefina šķirs trīs tūkstoši piecsimt jūdžu.

—    Vai tu arvien vēl domā, ka aiz visa tā slēpjas doktors Lefins?

—     Mēs visi tā domājam: Holbruks, Belots un es. Vienīgi Levbridžs vēl pūlas viņu aizstāvēt, bet tas taču viegli saprotams.

***

Pienāca liktenīgās svētdienas pēcpusdiena. Kad Bils, mazliet nosnaudies un nomazgājies, izgāja savā dzīvojamā istabā, viņš atrada tur priekšā inspektoru Belotu, kas sēdēja krēslā pie loga un drūmu skatu lūkojās ārā, kur zaļoja mazais dārziņš.

—    Galvu augšā, cilvēk! — Bils viņam uzsauca. — Es taču esmu tas, kam šovakar jāmirst!

Belots izņēma pīpi no mutes un lēnām pavērsa pret vinu galvu.

—    Jūs taču nopietni nedomājat iet uz noteikto satikšanos Epingas ceļā? — viņš jautāja.

—     Kādēļ gan ne? Pulksten deviņos vēl ir gaiša diena un šoseja mudž no braucējiem un gājējiem. Kad esat nodomājis izdarīt savu uzbrukumu klosterim?

—     Rītnakt, — Belots atbildēja.

Sasniedzis trešo jūdžu stabu Epingas ceļā, Bils pārliecinājās, ka šoseja tiešām pilna šurp un turp traucošu mašīnu, tā ka no uzbrukuma tam šeit nebija jābīstas.

Jūdzes stabiņš atradās mazliet atstatu no ceļa un bija aizaudzis bieziem krūmiem. Piegājis pie tā, Bils ieraudzija zemē noliktu baltu aploksni, uz kuras bija rakstīts viņa vārds. Aploksnē atradās zīmīte, kurā bija tikai trīs vārdi:

"Sekojiet sārtajiem konfeti."

Palūkojies apkārt, Bils tiešām ieraudzīja zemē nobērtu sārtu papīra ripiņu kaudzīti. Mazliet vairāk uz meža pusi atradās tāda pati kaudzīte, aiz tās nākamā.

Bils bez apdomāšanās sekoja šiem ceļa rādītājiem, kas veda viņu tieši mežā. Sākumā viņam gadījās iztraucēt dažu labu pārīti, bet tālāk biezoknī tas neredzēja vairs nevienu cilvēku.

Labu bridi gājis, viņš beidzot sasniedza kādu krūmāju, kas bija tā noaudzis, ka Bils tikai ar pūlēm varēja izspiesties tam cauri. Tad ceļš strauji pagriezās pa labi. Jaunais amerikānis turpināja uzmanīgi virzīties uz priekšu, cieši turēdams rokā mazo, apaļo priekšmetu, kas atradās viņa kabatā.

Beidzot viņš ieraudzīja sev priekšā mazu šķūnīti, kādos mežsargi mēdz uzglabāt savus darba rīkus. Taciņa izbeidzās pie tā durvīm.

Bila sirds sita gandrīz dzirdami, kad viņš piegāja pie durvīm un atrāva tās. Šķūnītī nebija logu, un Bila acis tikai pamazām aprada ar tur valdošo krēslu. Pēkšņi viņš saskatīja mazās telpas vidū kādu tumšu stāvu, kas vienmērīgi šūpojās šurp un turp.

Aizdedzis sērkociņu, Bils šausmās atlēca atpakaļ.

Pie jumta sijas piestiprinātā cilpā karājās kāds cilvēks. Bils pirmajā acu uzmetienā to pazina — tas bija Tinkers!

Neraugoties uz savu drosmi, Bils juta, ka rokas tam sāk trīcēt. Ātriem soliem viņš sāka skriet atpakaļ pa taciņu. Viņš jau bija sasniedzis krūmu biezokni, kad pēkšņi norībēja šāviens. Tomēr lode šoreiz paskrēja viņam cieši garām, noraudama kādam zaram mizu.

Tajā pašā mirklī Bils noliecās, ātri izrāva no kabatas Milla rokas granātu un, atbīdījis aizsargu, no visa spēka svieda to tajā virzienā, no kurienes bija nācis šāviens. Kolīdz viņš bija nolicies zemē, gaisu satricināja apdullinošs sprādziens, un biezoknī atskanēja skaļš sāpju kliedziens.

Bils pietrūkās kājās un turpināja pārtraukto skrējienu. Desmit minūtes vēlāk viņš izdzirda priekšā balsis. Tur nāca Belots ar saviem ļaudīm. Viņš jau visu laiku bija sekojis Bilam, bet mežā nozaudējis tā pēdas.

Bils īsos vārdos atstāstīja notikušo, un viņi devās atpakaļ meža biezoknī.

Asinīm nošļāktā zāle liecināja, ka uzbrucējs ievainots, tomēr pats tas bija bez pēdām pazudis.

Kad viņi sasniedza mežsarga šķūnīti, Bils pārsteigts atrada tā durvis aizslēgtas. Beidzot policisti tās tomēr uzlauza, un Belots lāva savas laternas gaismai krist tumšajā telpā. Tā bija tukša! Tinkera līķis bija pazudis, un tikai pie sijas piestiprinātā cilpa rādīja, ka tas šeit karājies.

32

—     Nu taču jūs reiz apcietināsiet doktoru Lefinu? — Bils jautāja, kad viņi jau sēdēja auto.

Inspektors pakratīja galvu.

—     Man nav ne vismazākā pamata, — viņš mierīgi atbildēja. — Tomēr ceru, ka jau ritnakt man izdosies iegūt pietiekoši smagus pierādījumus pret viņu. Ir pēdējais laiks padarīt to nekaitīgu. Vai neesat aizmirsis, kas notiks jaunnedēļ?

—    Zinu tikai, ka nākamo sestdien būs divdesmit devītais jūlijs.

—    Pirmdien, otrdien vai trešdien jāierodas raguziešu "laimes kuģim", — Belots paskaidroja. — Vienā no šīm dienām notiks kārtējā pusgada izloze. Drīzāk jādomā, ka pirmdien, jo jūsu tēvocis Pevters rīt pulksten pusvienpadsmitos brauks uz Plimutu.

Bija jau pāri pusnaktij, kad Belots, kas visu vakaru velti bija lauzījis galvu par "Raguzas dēlu" slepenajiem nodomiem, pēkšņi apģērbās un, paņēmis taksometru, aizbrauca uz Roba ielu, kur dzīvoja Tobijs Merčs. Tobijs pats atvēra durvis.

—    Jums laimējies, — viņš sacīja. — Piecas minūtes vēlāk jūs vairs nebūtu mani saticis.

—     Vai tad jūs gribat vēl iziet? — inspektors aizdomīgi jautāja. Tobijs smaidīdams pamāja ar galvu.

—    Jā. Un, ja esat prātīgs vīrs, tad tūliņ steidzieties mājup, pārģērbieties viesību uzvalkā un nāciet man līdzi.

—     Kurp tad? — Belots jautāja, tikai tagad ievērodams, ka ari Tobijs ģērbies frakā.

• — Pie madamas La Floretas, kas šovakar rīko viesības savā pilī Portlendas laukumā. Esmu pārliecināts, ka Ženija — kāds lielisks La Floretas vārda angliskojums! — neļaunosies, ka esmu atvedis līdzi savu draugu. Vai nāksiet?

Inspektors tūliņ bija ar mieru. Viņi jau sēdēja auto, kad Tobijs negaidot iejautājās:

—     Vai esat stiprs?

Pamanījis inspektora sejā izbrīnu, viņš piebilda:

—     Vai varat četras stundas strādāt telpā, kur karstums sniedzas pāri trīsdesmit grādiem?

—     Domāju gan, — Belots atbildēja. — Bet kādēļ jūs tā jautājat?

—     Tāpat, — Tobijs izvairījās.

Dabūjis zināt, kas par lietu, arī Bils tūliņ bija gatavs braukt viņiem līdzi. Atri pārģērbies, viņš nokāpa mazajā salonā, kur Merčs pacietīgi gaidīja abus draugus.

—    Vai tikai jūsu draudzene neparādīs man durvis? — Bils jautāja.

—    Turieties vien pie manis, un jūs piedzīvosiet kaut ko neikdienišķu, — Tobijs apsolīja.

La Floretas noīrētā nama greznās telpas jau bija viesu pilnas. Deju zāle bija tā pārpildīta, ka dejošana nebija iespējama. Kalpotājiem bija pilnas rokas darba, tā ka neviens neveltīja jaunienākušajiem vērību.

La Floreta nekur nebija redzama. Tomēr Tobijam drīz vien izdevās izdibināt, ka apakšstāvā kāda istaba iekārtota kāršu spēlei. Tur Tobijs tiešām satika dejotāju, kas viņu un tā pavadoņus apsveica ar vienaldzīgu laipnību. Tad tā no jauna pievērsās kādam slaidi noaugušam, sirmam kungam, kas visu laiku nenolaida acu no tās.

—    Tas ir sers Ričards Pekstons no finansu ministrijas, — Bils sacīja. — Ko tad tas meklē šo salašņu vidū.

Tobijs viszinoši pasmaidīja:

—      Jūs varat redzēt viņu ikvienā izrādē, kur uzstājas La Floreta.

Bils domīgi palūkojās apkārt.

—    Es tikai gribētu zināt vienu — kas samaksās šo viesību rēķinu, — viņš norūca.

Arī kādu citu viesi nodarbināja tas pats jautājums. Misteru van Kempu šī izšķērdīgā greznība pārsteidza un mulsināja. Nogaidījis izdevīgu mirkli, viņš ieveda savu draudzeni mazajā rakstāmistabā, ko tā bija paturējusi brīvu savām personīgajām vajadzībām.

—     Viss jau būtu loti labi, mans bērns, — viņš sacīja. — Ceru tikai, ka tu būsi bijusi tik saprātīga un jau iepriekš pieprasījusi no doktora samaksu par visu. Vai viņš iedeva tev naudu?

Viņa minēja kādu summu. Van Kemps klusu iesvilpās.

—      Ar to taču nepietiks pat samaksai par saplēstajiem traukiem, — viņš sacīja. — Tu darītu labi, ja tūliņ piezvanītu viņam. Man stāstīja, ka viņš esot pavisam uz sēkla. Arī nama īri tas vēl neesot nokārtojis, bet tikai iemaksājis dalu no tās.

Arī La Floreta sāka uztraukties. Noslēgusi durvis, viņa piegāja pie telefona. Neraugoties uz vēlo laiku, doktors Lefins tūliņ atbildēja.

—    Runā La Floreta, — dejotāja sacīja. — Jūsu pieprasītās ziņas esmu jau ievākuši.

Un viņa bez apdomāšanās atstāstīja kādu sarunu. Tikai vēlāk tā saprata, ka bija rīkojusies pārsteidzīgi.

—     Bet vai nebūtu labāk, doktor, — viņa turpināja, — ja jūs jau tūliņ izsniegtu man mazliet naudas, lai es laikā varētu nokārtot maksājumu restorānā, kas piegādāja viesībām atspirdzinājumus?

—     Par to nerūpējieties. Rit jau agri nosūtīšu jums čeku, — doktors Lefins atbildēja.

—     Nu tu pats dzirdēji, — La Floreta no jauna pievērsās van Kempam. — Nāc, es iepazīstināšu tevi ar dažiem maniem draugiem.

Kad viņi iznāca no rakstāmistabas, La Floreta apmierināta redzēja, ka Merčs ar abiem pavadoņiem, kuru klātbūtne tai nemaz nebija patīkama, vestibilā ģērba mēteļus, lai atstātu svētku namu.

Uz ielas Merčs jau drīz atvadījās. Tomēr viņš negāja mājup, bet iegriezās Kemdena ielā. Tur, nepilnus simts metrus no doktora Lefina nama, atradās neliela koka mājiņa, kuras apakšējo stāvu aizņēma kāda sīkpreču tirgotava, bet augšējo — mazs dzīvoklītis, kurā varēja nokļūt pa sānu ieeju. Vērīgi palūkojies visapkārt, Merčs atslēdza šīs durvis un iegāja.

Pa šaurām, čīkstošām kāpnēm viņš nokļuva mazā jumta istabiņā, ko tas pirms dažām nedēļām bija noīrējis. Nolaidis loga priekškarus, viņš uzdedza gāzi. Uz mazgājamā galdiņa stāvēja koka kastīte, no kuras viens vads stiepās ārā pa logu, bet otram bija pierīkotas radio klausāmās austiņas.

Tobijs nosēdās un uzmauca galvā klausāmo ierīci. Acīmredzot šī nodarbošanās viņam bija loti patīkama, jo viņš bez pakustēšanās šādi nosēdēja vairāk nekā stundu. Tad tas piecēlās un izstaipīja notirpušos locekļus.

Piecas minūtes vēlāk viņš jau iznāca no mazā namiņa, rūpīgi aizslēgdams aiz sevis durvis. Rokā tas nesa nelielu somiņu. Kāds civilā ģērbies detektīvs, jau notālēm saskatījis viņa pensneja stiklu mirdzumu, nesteigdamies tuvojās tam.

—     Labrīt, Tobij.

—     Labrīt, seržant.

—     Vai esat nodomājis doties pasaules ceļojumā?

—     Jā..-, ārsts man parakstīja jūras gaisu.

Pasniedzis detektīvam somiņu, Tobijs atplestām rokām nostājās viņa priekšā un pacietīgi gaidīja, kamēr tas pieradušiem pirkstiem aptaustīja viņu no galvas līdz kājām.

—     Viss kārtībā, — ierēdnis beidzot sacīja. — Neļaunojieties, ka aizkavēju jūs, Tobij, bet šāda agra pastaigāšanās manī vienmēr modina ļaunas aizdomas. Labu rītu.

—     Labu rītu, mans dēls.

Tobijs mierīgi turpināja savu ceļu. Viņa platmale bija palikusi nepārmeklēta, un aiz tās oderes bija noslēptas trīs mazas atslēdziņas. Divas no tām bija pielaikotas doktora Lefina nama durvīm, un ar trešās palīdzību varēja iekļūt kādā vietā, par kuru inspektoram Belotam nebija ne vismazākās jausmas.

33

Doktors Lefins vakara lielāko dalu bija pavadījis kāda cilvēka sabiedrībā, kura tam nebija visai patīkama, bet toties nepieciešama. Pabeidzis sarunu ar La Floretu, doktors atlaidās krēslā un nolūkojās, kā viņa viesis attaisa jau otro pudeli, kuras saturs putodams lija lielā vīna glāzē.

Kapteinis Harvejs Hals bija cilvēks ar stipriem nerviem. Istabas drūmā iekārta neatstāja uz viņu nekādu iespaidu.

—      Harvejs Hals uz sauszemes strādā tikpat tīri kā uz jūras, — viņš lielīdamies sacīja. — Protams, mazas neveiksmes jau atgadās ikvienam. Ka šodien šis ložņa Holbruks tika cauri ar veselu ādu, tā bija tikai nejaušība. — Viņš pacēla glāzi. — Uz saulainām salām un kaudzi naudas!

—     Vai ar vīriem viss jau norunāts? — doktors jautāja.

—        Norunāts? Hā, hā! — kapteiņa smiekli dobji atbalsojās

istabā. — Ar tādiem ļaudīm nav ko runāt. Tur tikai jāpavēl, un, ko es pavēlēšu, tas tiks arī izpildīts. Šie ļaudis mani pazīst, un manā vadībā tie ir gatavi uz visu. Viņi zina, ka darbs tiks labi apmaksāts, un ar to tiem pietiek. Bet man, — nu viņa balss ieguva glaimojošu pieskaņu, — vecajam jūrniekam Halam, jūs gan varētu pateikt, kas tā īsti ir par lietu.

—     Gan jau dabūsiet to zināt, kad būs pienācis laiks, — Lefins izvairījās. — Viss atkarīgs no rītdienas. Ja viss būtu noticis, kā vajadzēja…

—     Tā nebija mana vaina, ka otro reizi nedabūjām viņu savās rokās, — kapteinis viņu pārtrauca. — Es taču nevarēju iedomāties, ka pat naktī to apsargā detektīvs.

—      Es jums nekā nepārmetu, — doktors atbildēja. Ielūkojies uz galda esošajos papīros, viņš pēkšņi jautāja:

—    Vai pirmo partiju jau nosūtījāt?

Harvejs pamāja ar galvu.

—     Šorīt saņēmu no saviem ļaudīm kablogrammu, ka tā jau pienākusi galā. Mani puiši ar nepacietību gaida darbu.

—     Pie kā atrodas aizzīmogotais orderis?

—     Pie Kolinsona. Tam var pilnīgi uzticēties.

Lefins mirkli klusēja.

—      Man šķiet, jums nu būtu laiks iet, mans draugs, — viņš beidzot sacīja. — Un tad vēl kas — jūs nu esat diezgan dzēris, turpmāk jums pilnīgi jāatturas no alkohola lietošanas.

—    Es nekad neapreibstu, — kapteinis pieceldamies atbildēja, un viņa stingrā gaita tiešām apstiprināja tā vārdu patiesumu. — Visā pasaulē jūs neatradīsiet nevienu jūrnieku, kas būtu redzējis kapteini Halu piedzērušu.

Pavadījis apmeklētāju un noslēdzis aiz tā durvis, Lefins atgriezās darbistabā. Vēlreiz izlasījis uz galda esošos papīrus, viņš savāca tos un, ielicis kamīnā, pielaida tiem sērkociņu.

Tomēr papīrs negribēja labi degt, un dūmi sitās atpaka] pa kamīna muti. Apdzēsis uguni, doktors ielūkojās kamīnā, meklēdams traucējuma cēloni. Dūmvada iekšpusē karājās maza, melna kastīte. Doktoram bija jāpielieto spēks, lai atrautu to no drāts, kurā tā bija piestiprināta.

Tuvāk aplūkojot atradumu, Lefins pārliecinājās, ka tas ir diezgan spēcīgs mikrofons. Pirmajā mirklī doktora seju pārklāja nāves bālums. Ilgu laiku viņš sēdēja nekustēdamies, dziļās domās nogrimis. Tad tas piecēlās, piegāja pie kamīna un ar zināmām pūlēm piestiprināja kastīti vecajā vietā.

— Nu viņš dzirdēs vēl daudz dīvainākas lietas, — viņš sevī norūca.

34

Pevters sēdēja savā birojā, kad ienāca Bils.

—    Ā! — viņš apmierināts iesaucās, ieraudzījis savu jauno radinieku. — Pazudušais dēls pārnācis! Pasaki kasierim, lai tas nokauj tev treknu jēru. Savu istabu tu atradīsi pilnīgā kārtībā, un…

—     Pips, es neesmu nācis tādēļ, — Bils viņu pārtrauca, nosēzdamies tam pretim.

Pevters nopūzdamies nolika avīzi uz galda.

—    Tātad tu arvien vēl gribi turpināt darbu, no kura jau reiz tevi izglābu?

Bils atmeta ar roku.

—     Lai tas paliek, Pips. Es gribu ievākt no tevis dažas ziņas par kādu prioreju un viņas "redzamo prioru".

Pevters cieši ielūkojās viņam acīs.

—     Redzi, tieši šī ir tāda lieta, par kuru nekā nevaru tev pastāstīt.

—    Es taču nerakstīšu par to avīzē. Gribu tikai zināt, kāda ir tava loma šajā lietā.

—      Kā liekas, tu jau pats to zini, — Pevters smaidīdams atbildēja. — Esmu priors, pareizāk sakot, "Raguzas dēlu" grāmatvedis. Tur nav nekā noslēpumaina, Viljam.

—    Vai pazini brāli Džonu?

Pevtera seja ieguva nopietnu izteiksmi.

—     Protams, pazinu, — viņš mierīgi atbildēja.

' Mirkli šaubījies, viņš turpināja:

—     Būs labāk, ja pastāstīšu tev visu par savām attiecībām ar šo biedrību. Ordeņa galvenais vadonis, kā tev jau laikam būs zināms, ir Lifs Stens. Pirms daudziem gadiem man bija veikala darīšanas ar viņu, un, kad tas nodibināja savu brālību, kuras galvenais pievilkšanas spēks ir prāvu naudas summu izloze, viņš uzaicināja mani uzņemties šīs lietas oficiālo pārzināšanu. Protams, es bez vilcināšanās pieņēmu šo vietu, jo tūkstoš mārciņu gadā ir laba alga, turklāt manu pienākumu veikšana prasa loti maz laika. Tomēr es izvirzīju noteikumu, ka man ordeņa sanāksmēs nebūs jāuzstājas ar maskētu seju. Lifs Stens tam labprāt piekrita, jo tādā veidā bija novērstas katras aizdomas, ka izlozē varētu tikt pieļautas kādas nelikumības. Kopš tā laika es kārtīgi esmu veicis šo uzdevumu.

—     Biedrības rīcībā laikam ir loti plaši ienākumi? — Bils jautāja.

—    Trīsdesmit līdz trīsdesmit pieci tūkstoši mārciņu gadā. Gandrīz puse no šīs summas tiek sadalīta prēmiju veidā.

—     Vai nevar gadīties, ka kāds krāpnieks iekļūst priorejā un, uzdodamies par kādu augstāku ordeņa amatpersonu, piesavinās šo naudu?

—     Tas ir pilnīgi izslēgts, — Pevters pārliecinoši atbildēja. — Neviens, kaut tas būtu vai pats lielpriors, nevar brīvi rīkoties ar kaut cik lielākām summām. Ikdienišķiem izdevumiem nauda tiek saņemta ikmēneša maksājumu veidā, kas ir samērā niecīgi. Tātad noziedznieku varētu iekārdināt vienīgi prēmiju fonds. Bet tas ir noguldīts drošā bankas kontā, no kura attiecīgās summas izmaksā pret čekiem, uz kuriem jābūt manam un lielpriora parakstiem.

—     Un kā ir ar divdesmit trešo pakāpi? — Bils jautāja.

—    Tā, līdzīgi lielložai, saņem stingri noteiktus līdzekļus savām vajadzībām, turklāt netiek pieļauta pat vismazākā budžeta pārkāpšana.

—     Bet vai izlozē nav iespējama kāda blēdība?

—    Arī ne. Kailu roku es izņemu no urnas pilnos numurus, turklāt katram laimestam piecus. Priori jau iepriekš nolemj, kurš no šiem numuriem būs īstais laimējušais, tā ka arī es pats to nezinu. Visi izvilktie numuri tiek pēc kārtas sarakstīti piecās slejās, un tikai pēc izlozes beigām priori paziņo, kura sleja ir laimējusi. Tad man atliek tikai uzmeklēt sarakstā laimesta numuram atbilstošā "brāļa" vārdu un izrakstīt čeku.

Bils brīdi klusēdams pārdomāja.

—     Vai tu kādreiz esi redzējis Lifa Stena seju, kopš viņš kļuvis par lielprioru?

Pevters pakratīja galvu.

—     Nē. No citiem prioriem viņš atšķiras vienīgi ar savu purpurmēlo talāru.

—     Un kas bija brālis Džons?

—     Brālis Džons bija lielpriora palīgs un vienīgais garīdznieks ordenī.

—     Kas īsti slēpjas aiz priorejas sienām?

—      Nekas, — Pevters vienkārši atbildēja. — Es pazīstu tur visas telpas no jumta līdz pat pamatam un varu droši apliecināt, ka pasaulē nevar būt nekā nevainīgāka par "Raguzas lepno dēlu" brālību.

—    Vai tev nav ne mazākās jausmas, kas varētu būt brāļa Džona slepkava? — Bils jautāja.

Pevters atkal pakratīja galvu.

—    Ne vismazākās. Brālim Džonam nebija neviena ienaidnieka. Es nespēju saprast, kādēļ viņš noslepkavots. Varbūt lode bijusi domāta kādam citam vai ari…

—    Tā nebija nejaušība, — Bils viņu pārtrauca. — Neaizmirsti, ka brāļa Džona slepkava gribēja ari mani aizraidīt uz viņpasauli.

—     Dažreiz ir tīrā laime, ka cilvēkam tik maza galva, — Pevters norūca, pavadīdams savu bijušo palīgu līdz durvīm.

35

Pulkstenis bija seši vakarā, kad Pevters izkāpa no taksometra vecās viesnīcas priekšā, kas atradās pašā Dartmūras purva vidū. Noīrējis istabu, viņš pasūtīja vakariņas. Acīmredzot sirmais viesmīlis to jau sen pazina.

—    Jūs laikam atkal iesiet pie prioriem, ser? — viņš jautāja. — Pēdējā laikā dzīve klosteri, kā liekas, kļuvusi visai rosīga. Mana mājiņa atrodas pašā ceļmalā, tā ka neviens nevar nokjūt priorejā, nepabraucis man garām. Pēdējās dienās auto tur braukā iekšā un ārā gandrīz vai ik stundu, tā ka es nemaz nedabūju gulēt. Pagājušā nedēlā tur kāds laikam bija saslimis, jo reiz gar manu mājiņu naktī pabrauca slimnieku pārvadājamais auto.

Pevters smaidīdams noklausījās vecā vīra pļāpāšanā. Paēdis vakariņas, viņš steigā pārģērbās un atstāja viesnīcu, lai dotos uz prioreju. Durvju priekšā jau stāvēja nelielais ordeņa auto, kura vadītājs godbijīgi apsveica Pevteru.

—     Vai priorejā viss kārtībā? — Pevters jautāja, iesēzdamies mašīnā. — Vai visi veseli?

—    Jā, ser.

—     Un kā klājas lielprioram?

—    Loti labi, cik zinu. Es gan reti vinu redzu, jo viņš nekad neiet pa lielajiem vārtiem.

Pevters pamāja ar galvu. Viņš zināja, ka, izņemot viņu, visi citi priori mēdza staigāt pa mazajiem vārtiņiem, kas bija ierīkoti mūra žoga nomaļākā vietā.

Tālumā parādījās priorejas kontūras. Tā bija zema, neglīta, ar augstu mūri iežogota ēka, kuras drūmais izskats pilnīgi iederējās tuksnešainā purva apvidū. Bet aiz smagajiem dzelzs vārtiem, kas atvērās auto priekšā, valdīja dziļš miers. Ap namu pletās liels, labi kopts dārzs, kura puķes pildīja rāmo vakara gaisu ar saldu smaržu.

Pevters izkāpa no auto un, sekodams kādam apkalpotājam, iegāja pa nelielām durvīm drūmā, garā koridorā, kuram abās pusēs stiepās prioru atsevišķie dzīvokli. Atvēris kādas durvis, Pevters nokļuva savās telpās. Tās bija divas vienkārši, bet mājīgi ierīkotas istabas, no kurām pirmā bija domāta darbam, bet otrā— gulēšanai.

—    Sēde sāksies pulksten astoņos, ser, — kalpotājs paziņoja. — Vai vēlaties vakariņas?

Pevters atteicās. Kalpotājs izņēma no kāda skapja karafi ar viskiju, pudeli sodas ūdens, glāzi un cigaretes un nolika visu to uz galda.

Viens palicis, Pevters aizsmēķēja cigāru un piegāja pie aizrestotā loga, kas izgāja uz dārzu. Viņš velti pūlējās atbrīvoties no kādas nepatīkamas sajūtas, kas to bija pārņēmusi kopš ienākšanas drūmajā klosterī. Vai tās bija sekas uztraucošajiem jautājumiem, ko Viljams tam šorīt bija uzdevis?

—    Es laikam kļūstu vecs, — viņš sevi norāja, atsēzdamies pie galda un sākdams šķirstīt līdzatvestos papīrus.

Pie durvīm atskanēja klauvēšana, un istabā ienāca mazs, apaļš cilvēciņš ar labsirdīgu seju. Viņš draudzīgi sniedza Pevteram roku.

—      Dzirdēju, ka esat ieradies, un tūliņ steidzos jūs apsveikt, — viņš sacīja. — Vai esat jau dzirdējis par brāļa Džona nāvi?

Pevters pamāja ar galvu.

—      Mēs tikai šodien dabūjām to zināt, kaut lielprioram tas jau sen bija zināms.

Šis cilvēks bija priorejas pārvaldnieks Blekvuds. Pevters pazina viņu jau daudzus gadus.

—     Kas iecelts brāļa Džona vietā? — Pevters jautāja.

—     Brālis Džeimss, — Blekvuds atbildēja.

Pevters ielūkojās priorejas pārvaldnieka labsirdīgajā sejā.

—      Nesaprotu, kādēļ jūs vēl neesat iecelts par prioru, Blekvud, — viņš smaidīdams sacīja.

Blekvuds jautri iesmējās.

—     Es ne par ko nepieņemtu šo godu, — viņš atbildēja. — Kas tur par prieku mūžīgi dzīvot šajos mūros un slēpt no visiem savu seju! Jūs varbūt neticēsiet, bet es vēl tiešām neesmu redzējis neviena priora seju — vismaz, kamēr tas vēl dzīvs.

—     Un kas notiek, ja kāds no tiem saslimst?

—     Saslimušos nosūta pie viņu piederīgajiem. Bet nu jau ilgāku laiku mums nav bijis neviena slimnieka — kopš pagājušā gada, kad lielprioram bija uznākuši sirds krampji. Par laimi, brāļiem toreiz izdevās satikt ceļā kādu ārstu, kas brauca uz Eksteru.

Pevters uzmeta viņam ātru skatu.

—     Kad tas notika?

—    Pirms gada. Es pats viņu gan neredzēju, jo brālis Džons ieveda to pie lielpriora pa mazajiem vārtiņiem.

—       Pirms gada… — Pevters domīgi nomurmināja. — Un nejauši ceļā sastapts ārsts… Tā, tā. Tas man daudz ko padara saprotamāku.

Pārvaldnieks ielūkojās pulkstenī.

—    Jums jāpasteidzas, ser, — viņš atgādināja, izņemdams no kāda skapja zīda talāru, ko Pevters uzģērba virs savām drēbēm.

Piecas minūtes pirms astoņiem pie durvīm atkal atskanēja klauvēšana. Kad Pevters tās atvēra, viņa priekšā stāvēja divi melnos tērpos un kapucēs ģērbti cilvēki, kas klusēdami aicināja viņu sekot.

Pārgājuši akmeņiem bruģēto pagalmu un izgājuši cauri dārzam, viņi sasniedza kādu nelielu, atsevišķi stāvošu ēku. Nostājušies abās pusēs durvīm, pavadoņi mēmi aicināja Pevtera ieiet.

Viņš nokļuva tam jau labi pazīstamā kapelā. Abās pusēs altārim sēdēja priori aizsegtām sejām. Kapelas vidū bija novietota liela urna, bet tai līdzās galds, uz kura bija milzīga kaudze mazu, numurētu skārda plāksnīšu.

Lielpriors, kuru Pevters jau no pirmā acu uzmetiena pazina pēc tā purpurmēlā tērpa, piecēlās un lēniem soliem tuvojās viņam.

—    Sveicināts, redzamais prior! — zem sejas aizklāja atskanēja klusināta balss. — Lai liktenis izšķir, kam šoreiz lemts saņemt pasaulīgās laimes ilūziju!

Uz galda gulēja apzeltīta sudraba lāpstiņa, ar kura Pevters sameta visus numurus urnā. Tad, atlocījis piedurkni, viņš izņēma no tās vienu skārda plāksnīti un nolika to uz galda. Desmit reizes viņš atkārtoja to pašu, tad lielpriors pamāja un pie galda pienāca divi no prioriem. Viens skalā balsī nosauca izvilktos numurus, bet otrs pierakstīja tos uz papīra.

Pēc tam izloze turpinājās tādā pašā veidā vēl četras reizes, un ik reizes tika izvilkti desmit numuri, kuru nolasīšanai priors aicināja vienmēr citus priorus. Beidzot ordeņa virsvadonis svinīgā balsī paziņoja:

—     Saskaņā ar prioru padomes lēmumu, par laimējušiem tiek atzīti ceturtās slejas numuri.

Pevters vēlreiz salīdzināja prioru pierakstītos numurus ar savu sarakstu. Maskētie stāvi piecēlās un, dziedādami savu himnu, svinīgi atstāja kapelu.

—      Seko man reģistratūrā, brāl! — atskanēja lielpriora balss, un Pevters devās tam līdzi.

Reģistratūra bija maza istabiņa, kur tērauda skapjos glabājās ordeņa dokumenti un "brāļu" saraksti.

Piedāvājis Pevteram krēslu pie rakstāmgalda, lielpriors atslēdza kādu seifu un izņēma no tā nevis sarakstus, kā Pevters bija gaidījis, bet gan skārda kastīti ar pieciem jau aizpildītiem čekiem.

—     Parakstiet tos! — viņš īsi sacīja.

—    Bet es taču vēl neesmu salīdzinājis vārdus! — Pevters pārsteigts iesaucās. — Un kā jūs varējāt zināt, ka tieši šie "brāli" laimēs?

—     Parakstiet!

—    To es nekādā ziņā nedarīšu, — Pevters stingri noteica. — Kas gan jums ienācis prātā, lielprior?

—     Parakstiet, ja dzīvība jums dārga!

Pevters ieraudzīja pret sevi vērsta revolvera stobru. Viņš nesteigdamies noģērba savu talāru un nometa to uz grīdas.

—      Nekad! — viņš mierīgi atbildēja. — Un jūs nemaz neesat Lifs Stens.

Sakot šos vārdus, viņš ar neticamu izveicību metās virsū svešajam un, ar vienu roku satvēris ieroci, ar otru pūlējās noraut tam masku. Bet šajā mirklī spēcīgs sitiens ķēra viņa galvu, un viņš bez samaņas saļima zemē.

36

Kad Pevters atguva samaņu, tas gulēja uz akmens sola kādā mazā telpā. Viņa kājas bija sasietas, bet rokas ieslēgtas dzelžos.

—    Esiet taču prātīgs, cilvēk, un parakstiet, — viņš izdzirda kādu balsi.

Viņa priekšā stāvēja lielpriors, bet atvērtajās durvīs Pevters saskatīja vēl kādu tumšu stāvu.

—      Mums nāksies jūs dažas dienas paturēt šeit, bet es zvēru, ka jums nekas nenotiks, ja vien izpildīsiet manu prasību.

—     Es neparakstīšu nevienu čeku, — Pevters stūrgalvīgi atkārtoja. — Atnesiet man izvilktos numurus un biedru sarakstus, un es bez vilcināšanās izrakstīšu attiecīgos čekus.

Cilvēks purpurmēlajā talārā klusēdams izgāja un brīdi vēlāk atgriezās ar desmit skārda plāksnītēm, ko tas nolika uz sola līdzās gūsteknim.

—    Te būs numuri, — viņš sacīja. — Tūliņ atnesīšu jums arī grāmatas…

—     Nepūlieties, — Pevters viņu mierīgi pārtrauca. — Šie nav manis izvilktie numuri. Es atsakos pret tiem izrakstīt čekus.

—    Nu labi, tad izmēģināsim kādu citu līdzekli, — cilvēks purpura tērpā iesaucās, neslēpdams savu sašutumu. — Ja jūs būtu divdesmit trešās pakāpes "brālis", tad jūs gan zinātu, ka izsalkums, slāpes un sāpes ir trīs līdzekli, ar kuriem var grozīt pat visstūrgalvīgākā cilvēka prātu! Es nestiepšu jūs uz moku sola, mister Pevter, bet arī visparastākām dāmu sprogojamām dzirklēm var būt lieliski panākumi, ja tās iepriekš sasilda uz spirta liesmiņas un tad tuvina cilvēka acij. Vai jūs tomēr labāk nepiekāptos?

—     Nē!

—    Lai notiek, — vina balss tagad skanēja skarbi un ļauni. — Tādā gadījumā jūs vienīgi pats sev varēsiet pārmest savas ietiepības sekas.

37

Saņēmusi de Fella vēstuli, Betija noteiktajā laikā ieradās tā dzīvoklī.

—    Jūs nākat savas lomas lietā? — viņš jautāja. — Varat tūliņ ķerties pie tās…

Viņa smaidīdama pakratīja galvu.

—    Nē, mister Fell. Es aizceļoju tēvocim līdzi uz Ameriku.

—     Vai tad jūs domājat galīgi atteikties no skatuves? — jaunais direktors pārsteigts iesaucās.

—     Nezinu, — Betija atbildēja. — Vēl pati neesmu skaidrībā, kas ar mani turpmāk notiks.

Atvadījusies no laipnā direktora, viņa mazliet norūpējusies devās uz mistera Stena dzīvokli, kur tai bija norunāta satikšanās ar inspektoru Belotu.

Viņa vēlreiz atstāstīja tam savu sapni par mazo kapelu un noslēpumainajiem mūkiem, par grāmatu, kas gulējusi viņas klēpī, un par cilvēku purpurmēlajā tērpā.

—     Vai neatceraties, kas beidzot notika ar grāmatu? — Belots jautāja.

Viņa pakratīja galvu.

—     Vai jūs pazītu to vietu, ja atkal turp nokļūtu?

—     Domāju gan. Bet vai tad tas nebija tikai sapnis?

—    Varat būt pārliecināta, ka tas viss bija īstenība, — Bils iejaucās sarunā. — Mis Kareva, inspektors vēlas, lai jūs šonakt braucat mums līdzi.

—     Kurp? — viņa pārsteigta jautāja.

—     Uz Denvonšīru.

—     Man šķiet, ka tev vajadzētu to darīt, mīlā, — misters Stens piebilda. — Šie kungi ir pārliecināti, ka tavam tēvam draud briesmas.

—     Manam tēvam? — viņa pārsteigta iesaucās. — Par ko īsti tu runā?

—     Par cilvēku purpura tērpā, — Lamberts Stens paskaidroja. — Viņš ir kādas brālības lielpriors, kuras mītne atrodas Dartmūras purva malā.

Betijai pēkšņi ienāca prātā pirms gada piedzīvotā dēka, kad mūkiem līdzīgie stāvi naktī bija apturējuši doktora Lefina auto un aizveduši to sev līdzi.

Visi trīs vīrieši vērīgi noklausījās viņas stāstā.

—     Acīmredzot priorejā kāds bijis saslimis, — Belots beidzot sacīja. — Visdrīzāk domājams, ka tas bijis pats lielpriors. Misters Stens saka, ka viņa brālis vienmēr bijis mazliet mistiski noskaņots. Acīmredzot doktors izmantojis šo viņa īpašību, lai iegūtu tā uzticību. Zīmīgi, ka drīz pēc šī gadījuma Lefinam ienākusi prātā dīvainā doma likt jums sēdēt pārdotavas skatlogā. Acīmredzot tam visam ir kāds sakars ar jūsu aizvešanu un dīvaino piedzīvojumu kapelā. Lūdzu, mis Kareva, papūlieties pēc iespējas precīzāk atcerēties vārdus, ko brālis Džons jums toreiz teātrī sacīja.

—      Viņš jautāja, vai es esot tā pati dāma, kas sēdējusi skatlogā, un vai doktors Lefins esot mans radinieks.

—     Tātad brālis Džons kaut ko nojautis un ieradies Londonā, lai aizstāvētu savu draugu, bet šeit viņu nošāvis vai nu doktors Lefins, vai arī kāds no tā līdzdalībniekiem, — inspektors teica, tad, mirkli klusējis, negaidot piebilda: — Es šonakt apcietināšu Lefinu.

Bils pārsteigts viņu uzlūkoja.

—     Vai brāļa Džona slepkavības lietā?

—     Nē. Uz viņu krīt smagas aizdomas mirušā lorda Levbridža noindēšanā. Mēs likām izrakt līķi, un tā iekšās atrasts tik daudz indes, ka tās būtu pieticis vesela kareivju pulka nonāvēšanai. Jums jāzina, ka Lefins bijis lorda Levbridža ģimenes ārsts un Kleva Levbridža audzinātājs. Cerēdams uz jaunā mantinieka pateicību, viņš papūlējās nogādāt pie malas veco lordu un tā dēlu, kas nomiris gluži tādā pašā nāvē. Protams, Klevam Levbridžam par visu to nav ne mazākās jausmas. Katrā ziņā es papūlēšos pēc iespējas drīzāk nogādāt doktoru drošā vietā. Jau šorīt agri biju pie viņa, bet nesatiku to mājās. Tomēr es zinu, kur to atradīšu. Nu, mis Kareva, vai esat ar mieru mūs pavadīt?

Betija piekrizdama pamāja ar galvu.

38

Vilcienā, kas atiet pulksten piecos, uz Anglijas rietumiem izbrauca piecpadsmit vīriešu un viena dāma, kuriem citkārt tur nekas nebūtu meklējams. Belots bija nodrošinājies visām varbūtībām.

No dzelzceļa piestātnes divi lieli auto nogādāja visu sabiedrību vecajā viesnīcā. Pirmajā mašīnā sēdēja Betija Kareva ar savu tēvoci, Bils, inspektors Belots un līdzās šoferim kāds detektīvs.

Viņi sarunājās par gaidāmo ceļojumu uz Ameriku. Misters Stens spilgtos vārdos cildināja tvaikoņa "Escorial" milzīgos izmērus un labās īpašības, un Betija sajūsmināta klausījās viņā. Vienīgi Bils sēdēja kluss un domīgs.

— Kādēļ ari jūs negribat braukt līdzi? — Stens beidzot iejautājās.

Bils smagi nopūtās.

—      Iedomājieties sevi manā vietā, mister Sten, — viņš sacīja. — Šādi izpriecas ceļojumi domāti vienīgi bagātniekiem. Man jāpietiek ar Rietumparku, kur zēni makšķerē baltās zivtiņas un aukles plēšas ar saviem audzēkņiem… Mans Dievs, cik loti es ilgojos pēc dzimtenes!

—    Kādēļ jūs atsakāties, mister Holbruk? — Betija negaidot iejaucās sarunā. — Tēvocis jūs loti iemīļojis, un ari Klevs ciena jūs…

Bils sarāvās, it kā pliki dabūjis.

—      Gan jau arī bez manis pavadīsiet laiku loti jautri, — viņš rūgti sacīja un pasteidzās novērst sarunu uz citām lietām.

Auto apstājās vecās viesnīcas priekšā. Belots iegāja namā, lai pasauktu Pevteru, bet drīz vien iznāca atpakaļ.

—     Pevters vēl nav atgriezies, — viņš uztraukts sacīja.

—     Pulkstenis vēl tikai desmit, — Stens mierīgi noteica. — Var jau gadīties, ka viņu aizkavējušas kādas darīšanas. Esmu pārliecināts, ka viņš drīz nāks.

Bils bija atšķīries no pārējās sabiedrības un domīgs klīda pa tuksnešaino ceļu. Pēkšņi viņš izdzirda aiz sevis vieglus solus. Pagriezis galvu, viņš ieraudzīja Betiju.

—     Mister Holbruk, — viņa to uzrunāja, — vai esmu jūs apvainojusi?

—     Kā tā, mis Kareva? — Bils izbrīnā jautāja.

—    Kādēļ jūs negribat braukt mums līdzi uz Ameriku? Arī Klevs…

—    Nerunāsim par lordu Levbridžu, — Bils viņu pārtrauca, pats biīnīdamies par savas balss skarbumu.

Viņa mirkli klusēja.

—     Jūs neieredzat lordu Levbridžu?

—     Tieši otrādi, — Bils steidzās izlabot savu kļūdu. — Piedodiet, ka biju tik skarbs.

—    Kādēļ jūs viņu neieredzat? — Betija neatlaidās. — Vai jūs varbūt esat greizsirdīgs?

Šis negaidītais jautājums aizrāva Bilam elpu.

—      Greizsirdīgs? — viņš atkārtoja. — Kā gan es varētu būt greizsirdīgs?

Betija iesmējās.

—     Neizliecieties, mister Holbruk. Es redzu, ka jūs esat ceļā uz iemīlēšanos. Bet to jums nevajag darīt.

—     Kādēļ nevajag? — Bils stomījās, un viņa balss skanēja aizsmakusi. — Protams, es zinu, ka jūs esat briesmīgi bagāta un mīlat citu, bet tas viss mani netraucē jūs mīlēt.

—     Bet ja nu es esmu precējusies? — viņa jautāja.

Bils pārsteigts palika stāvam.

—     Ar Levbridžu? — viņš aizžņaugtā balsi jautāja.

—    Nē, ar doktoru Lefinu, — Betija atbildēja. — Protams, mūsu laulība nesniedzas tālāk par dzimtsarakstu nodaļā noslēgto līgumu, bet tomēr es esmu Lefina likumīgā sieva.

Bils gribēja vēl ko sacīt, bet šajā mirkli atskanēja inspektora Belota balss, kurš bija iznācis tos meklēt.

39

Pevters ielūkojās pulkstenī, ko viņš ar pūlēm bija izvilcis no kabatas.

Telpai, kurā viņš atradās, bija divas durvis. Kaut ari Pevteram bija cieši sasietas kājas, viņam tomēr izdevās aizvirzīties līdz tām. Kā jau viņš bija domājis, abas durvis izrādījās aizslēgtas.

Pēkšņi nograbēja atslēga. Vienas no durvīm atvērās un pa tām ienāca cilvēks purpurmēlajā talārā, nesdams rokā laternu ar sveci, ko tas nolika uz grīdas, bet līdzās tai novietoja plakanu skārda kārbiņu. Kad viņš to atvēra, Pevters ieraudzīja tajā mazu spirta lampiņu un matu sprogojamās dzirkles. Nolūkojoties šajos priekšdarbos, nelaimīgajam pārskrēja drebuli pār muguru.

Maskētais vīrs uzvilka sērkociņu un pielaida deglim uguni, tad uzmanīgi novietoja virs liesmas dzirkles.

—    Paies brītiņš, kamēr dzelzs pietiekoši sakarsīs, — viņš sacīja. — Vēl jums pietiek laika apdomāties.

—     Ko jūs īsti domājat darīt? — Pevters jautāja.

—     Mocīt jūs tik ilgi, kamēr izpildīsiet manu prasību, — nepazīstamais mierīgi atbildēja. — Pevter, jūs esat nelga! Esmu gatavs izmaksāt jums loti pieklājīgu summu un ik pēc pusgada atkārtot šo maksājumu, ja izdarīsiet man šo mazo pakalpojumu. Nedaudz gados jūs varētu kļūt loti bagāts vīrs.

—    Es jau tagad esmu bagāts, — Pevters mierīgi atbildēja. — Bet, ja es izdarītu to, ko jūs no manis prasāt, tad nekādas pasaules bagātības nespētu mani iepriecināt.

Brīdi valdīja klusums. Beidzot "lielpriors" paņēma rokā dzirkles.

—     Nu tās ir lieliski sasilušas, — viņš sacīja, pamazām tuvinādams dzelzi Pevtera sejai, kas mazliet nobāla, bet palika tikpat salta, cik bijusi.

—      Nav visai patīkami, ko? — nelietis jautāja, un visa mākslotā laipnība viņa balsī bija izzudusi. — Iedomājieties, ka es ar šīm dzirklēm pieskaršos jūsu acīm… Klausieties vēlreiz, ko jums teikšu. Varat būt pilnīgi pārliecināts, ka es neatteikšos ne no kādiem līdzekļiem, lai piespiestu jūs paklausīt. Es izdedzināšu jums acis, atņemšu jums vislielāko dāvanu, ko daba cilvēkam piešķīrusi — redzi. Šajā mirkli, kad redzu savu mērķi gandrīz jau sasniegtu, es taču neatteikšos no tā jūsu de]! Vai gan tādēļ es…

Viņu pārtrauca skala klauvēšana pie durvīm.

—     Kas tur ir? — viņš aizkaitināts iesaucās.

—    Karaļa vārdā: atveriet! — aiz durvīm atskanēja pavēloša balss.

Tā bija inspektora Belota balss!

40

—    Uzlauzt durvis! — Belots pavēlēja, un tajā pašā mirklī uz durvīm sāka birt spēcīgu sitienu krusa. Priors mirkli stāvēja kā triekas ķerts, tad pacēla laternu un nopūta sveci. Nākamajā brīdī ar troksni aizcirtās otras durvis.

Kad Belots beidzot iekļuva istabā, no priora vairs nebija ne vēsts. Pa otrām durvīm viņš bija izgājis pagalmā, kur atradās mazie vārtiņi, ko priori lietoja savām vajadzībām. Šie vārtiņi nu stāvēja līdz galam vaļā. Pakaļdzīšanās bija veltīga, jo nakts laikā pat vesels bataljons nebūtu plašajos purvos atradis bēgli.

Inspektoram Belotam negribot bija jāatzīst, ka tas cietis pilnīgu neveiksmi. Ari prioru nopratināšana nedeva nekādus panākumus, un Belotam bija jāaiziet no klostera tukšām rokām.

—      Nezinu, ko darīs iekšlietu ministrija, — viņš sacīja Pevteram, kad tas sīki bija atstāstījis visu piedzīvoto. — Es lieku jums priekšā pagaidām uzņemties lielpriora pienākumu veikšanu, kamēr jautājums tiks nokārtots.

Pevters tūliņ piekrita.

—     Nav šaubu, ka ar misteru Lifu Stenu noticis kas ļauns, — viņš sacīja, — un šādam gadījumam man ir viņa rakstiska pilnvara ieņemt tā vietu.

—     Vai nepazināt šķietamā lielpriora balsi?

Pevters pakratīja galvu.

—    Nē, tomēr varu apzvērēt, ka tā nebija Lifa Stena balss.

Belots vēlreiz nopratināja visus priorus, bet tie nekā jauna

nepasaclja. Vini visi gan esot bijuši kapelā tonakt, kad tur atradusies mis Kareva, bet vienbalsīgi apliecināja, ka nekādi varas darbi pret to netikuši lietoti. Šī maldīšanās bija pilnīgi attaisnojama, jo nezinātājiem tiešām varēja likties, ka viņa labprātīgi ieradusies priorejā, lai izpildītu kādu ordeņa ceremoniju.

Pulkstenis bija viens naktī, kad policijas nodala beidzot atstāja prioreju. Paklausot Pevtera padomam, Belots iegriezās arī pie viesnīcas viesmīļa, kurš varēja sniegt diezgan svarīgas ziņas.

—     Pirms neilga laiciņa, — vecais vīrs pastāstīja, — man garām pabrauca kāds melns auto, kas joņoja tik trakā ātrumā, ka es jau nodomāju, ka braucēji nolauzīs sev kaklus.

Policijas patruļa, ko viņi vēlāk satika uz ceļa, apstiprināja šos izteicienus. Arī tā bija ievērojusi kādu melnu auto, kas briesmīgā ātrumā aizjoņojis Ekseteras virzienā.

Nonākot viesnīcā, inspektors tūliņ mēģināja zvanīt uz Ekseteru, tomēr izrādījās, ka telefona vadi ir pārrauti.

īstenībā melnais auto nemaz neriskēja iebraukt pilsētā, kur to viegli varētu pazīt un aizturēt. Kad līdz Ekseterai bija atlikušas vēl kādas piecas jūdzes, doktors Lefins noliecās pie šofera un iekliedza tam ausī:

—     Nogriezieties pa ceļu, kas ved gar Tontonu!

Kapteinis Harvejs Hals pamāja ar galvu, nepaceldams acu

no ceļa.

Pulksten astoņos no rīta Lefins Basā iekāpa vilcienā un vienpadsmitos jau bija savā dzīvoklī. Sardzē noliktie detektīvi novēroja viņa atgriešanos un tūliņ ziņoja par to Belotam. Bet vēl labu laiku pirms inspektora ierašanās Bils pieklauvēja pie doktora nama durvīm, un tās atvēra kalpone.

—     Kungs ir aizņemts, — viņa sacīja, bet Bils vienkārši atbīdīja to pie malas un iegāja vestibilā. Atrāvis darbistabas durvis, viņš pārliecinājās, ka Lefina tur nav.

—    Viņš laikam uzgājis guļamistabā, — kalpone sacīja. — Es tūliņ palūkošos.

Bridi vēlāk viņa atgriezās ar paziņojumu, ka doktors nekur nav atrodams.

Kamēr Bils vestibilā gaidīja, atvērās pagalma durvis, un pa tām iznāca veca sieviete ar piena kannu rokā. Nokļuvusi uz ielas, viņa nesteigdamās aizgāja piestātnes virzienā. Acīmredzot tā bija Lefina ķēkša.

Tikai labu brīdi vēlāk, kad ieradās inspektors Belots, atklājās, ka Lefinam ķēkšas nemaz nav. Viņš pats bija pārģērbies sieviešu drēbēs, lai nepazīts izkļūtu no nama. Tūliņ tika izsūtīta pavēle visai Londonas policijai par bēgļa gūstīšanu, tomēr doktors Lefins bija bez pēdām nozudis.

Lords Levbridžs jauno ziņu uzņēma visai vienaldzīgi.

—     Muļķības! — viņš sacīja, noklausījies pret Lefinu vērstās aizdomas. — Mans tēvocis nav noindēts, bet nomira dabiskā nāvē.

—     Kas izrakstīja viņa miršanas apliecību? — Belots jautāja.

—    Protams, doktors Lefins, — Klevs pēkšņi kļuva domīgs. — Tas man nebija ienācis prātā. Bet kāds tad viņam varētu būt labums no mana tēvoča nāves?

—    Varbūt viņš cerēja, ka jūs visai taustāmā veidā izrādīsiet viņam savu pateicību par negaidīto mantojumu. Turklāt viņam bija svarīgi dabūt pie malas jūsu tēvoci, pirms vēl tas bija paguvis izdibināt, ka doktors Lefins ar viltota dokumenta palīdzību piesavinājies kādu jūsu ģimenei piederošu lielu īpašumu, kas ar laiku tikpat būtu nācis gaismā.

—        Neticami, neticami, — viņš murmināja. — Tas taču izklausās pēc lappuses no šausmu romāna. Bet, ja jau jūs esat tik loti pārliecināts, tad ari man gribot negribot sāk uzmākties šaubas. Pie tam doktoru Lefinu nevar mērot ar parasto mērauklu — tas ir pavisam īpatnējs cilvēks.

—    Vai viņš nav pierunājis arī jūs iestāties "Raguzas lepno dēlu" ordenī?

Klevs skali iesmējās.

—    Protams, viņš to mēģināja, bet šajā ziņā tam neveicās. Man nepatīk nekāda noslēpumainība, un arī laimes spēlēs man nekad neveicas.

Viņš nopūtās un mazliet rūgti turpināja:

—     Laime bēg no manis. Reiz es jau domāju, ka turu to cieši rokās, bet tā atkal izslīdēja… Bet toreiz nebija runa par naudu.

41

Otrā rītā Belots jau agri iegāja Bila istabā.

—    Jūs jau zināt, ka visi aculiecinieki apgalvo, ka redzējuši melnajā auto trīs personas, — viņš iesāka. — Man beidzot izdevās tās noskaidrot. Pie stūres sēdējis kapteinis Hals, viens no pasažieriem, protams, bijis doktors Lefins, bet trešais… Vai varat uzminēt?

—    Taču ne Tobijs Merčs?

—     Neviens cits kā Tobijs Merčs, — Belots apstiprināja. — Kāds kārtībnieks Basā viņu pazinis, kad tas kopā ar doktoru izkāpis no melnā auto, turklāt viņi abi dzīvi sarunājušies. Mani pārņem dusmas, kad iedomājos, kā viņš vazāja mūs aiz deguna! Izrādās, ka Tobijs un Lefins ir veci paziņas. Merčs tikai vienu reizi notiesāts, turklāt par ielaušanos doktora Lefina dzīvoklī Basā. Toreiz Merčs tiesā liecināja, ka doktors pats viņu uzpircis izdarīt šo ielaušanos, lai saņemtu augsto summu, par kādu tas bija apdrošinājis dažus vecus manuskriptus un grāmatas. Protams, neviens viņam neticēja, un Tobijs dabūja sēdēt. Toreiz viņš esot solījies vēl izrēķināties ar Lefinu. Sākumā viņš laikam arī gribēja savu solījumu pildīt un tādēļ sniedza mums visai svarīgas ziņas par savu ienaidnieku, bet tad tie laikam izlīguši, un kopš tā laika Tobijs tikai kaisījis mums smiltis acīs. Bet tur nu nekas vairs nav darāms.

Viņš pēkšņi mainīja sarunas tematu:

—     Vai brauksiet Stenam līdzi uz Ameriku?

Bils pakratīja galvu.

—   Ja ari tas būtu iespējams, tad tomēr es nedrīkstu pamest Lefina lietu pusceļā.

—    Tieši šis lietas dēļ es ieteiktu jums braukt, — Belots atbildēja. — Ari es tikai tādēļ pieņēmu Stena uzaicinājumu. Vai tad jūs nezināt, kādas attiecības ir starp mis Karevu un doktoru Lefinu?

Bils klusēja, un inspektors turpināja:

—     Viņš apprecējis to, lai tā nevarētu liecināt pret viņu dokumenta viltošanas lietā. Bet nu apstākli ir pavisam citādi, un man ir pilnīgs iemesls domāt, ka viņš sekos tai uz Ameriku.

—    Var jau būt, — Bils sacīja, — bet es esmu pārāk cieši saistīts pie Londonas. Pipsam nu ir pilnas rokas darba ar raguziešu ordeņa lietu kārtošanu, un es taču nevaru ļaut mūsu aģentūrai galīgi izputēt.

Pēc šis sarunas Bils visu dienu vairs neredzēja savu draugu. Ari viņš bija loti aizņemts, rakstot avīzei ziņojumu par priorejas pārmeklēšanu un apspriežoties ar Pevteru, kas nekavējoties bija ziņojis iestādēm par ordeņa darīšanām.

—        Valdībai nav iebildumu pret ordeņa darbības turpināšanu, — viņš stāstīja Bilam, — tikai priori turpmāk vairs nedrīkstēs maskoties, un prēmijas tiks piešķirtas, ne lozējot, bet gan pēc nopelniem.

Vakarā, kad Bils strādāja redakcijā, vietējās nodaļas vadītājs tam pastāstīja, ka atrasts Tinkera Leva līķis. Drīz pēc tam viņš saņēma arī policijas uzaicinājumu ierasties līķa apskatē.

Pulkstenis bija vienpadsmit naktī, un Bils jau piecēlās no galda, lai dotos mājup, kad šveicars pa telefonu paziņoja tam, ka kāda dāma vēloties ar viņu runāt.

Bila sirds sāka sist straujāk.

—     Kas ir šī dāma? — viņš jautāja.

—     Mis La Floreta, ser.

Dejotājas iekritusi seja un tumšie loki ap acīm skaidri liecināja, kādas smagas rūpes tai uzkrāvusi doktora Lefina nodevība.

—      Vai tas velns jau apcietināts? — bija viņas pirmais jautājums. — O, mister Holbruk, vai tas nav briesmīgi? Es saņēmu no viņa tikai simts mārciņu, kaut viņš apsolīja jau nākošajā rītā atsūtīt čeku un visu nokārtot! Nu man būs vismaz simts mārciņu jāpiemaksā no savas kabatas, lai apmierinātu piegādātājus. Ko nu lai es iesāku?

—    Ja jūs apsēstos un visu man izstāstītu, varbūt es varētu jums palīdzēt— vismaz reklāmas lietā…

—    Nē, nē, par šāda veida reklāmu pateicos! — viņa iesaucās. — Neviens nedrīkst zināt, ka tas nav mans nams un ka citi solījušies samaksāt manus rēķinus! Man taču jādomā par savu pasaules slavu, mister Holbruk. Jūs taču zināt, ka tas nav mans nams. Doktors to noīrēja, lai izvilinātu dažas sev vajadzīgās ziņas no sera Ričarda Pekstona, kam ir ievērojams postenis finansu ministrijā. Lefins loti interesējās par kara parādiem. No viņa es dabūju zināt, ka mēs esam parādā Amerikai milzīgi daudz naudas. Ticiet, man nenācās viegli veikt viņa uzdevumu, bet beidzot sers Pekstons tomēr uzticēja man vēlamās ziņas — kārtējais maksājums tiks nosūtīts banknotēs ar tvaikoni "Escorial". Piecdesmit miljoni dolāru! Un visa šī summa tiek nosūtīta uz Ameriku, kamēr es pat nesaprotu, kur lai ņemu naudu, ar ko nomaksāt piegādātāju rēķinus! Vai tad tiešām nav ceribu, ka šis nelietis tiks noķerts?

—     Policija dara visu iespējamo, — Bils sacīja.

—     Man tiešām galva griežas riņķī! Un arī manai nabaga mātei uzbrukušas bēdas — viņas apakširnieks jau divas dienas nozudis, un pat policija jau to meklējusi.

Bils pūlējās viņu nomierināt un atvieglots uzelpoja, kad dejotāja beidzot aizgāja. Piecas minūtes vēlāk ari Bils atstāja redakciju.

Mellā vairs neredzēja gandriz nevienu gājēju, tikai šad un tad pabrauca garām kāds auto. Te Bils panāca kādu kājāmgājēju, kas nesteigdamies soļoja Bekingemas pils virzienā. Kaut kas šī cilvēka augumā un gaitā viņam likās pazīstams, tomēr viņam nebūtu ienācis prātā ielūkoties tam sejā, ja svešinieks šajā mirklī nebūtu ieklepojies. Pacēlis acis, Bils vēl mirkli šaubījās: dzeltenā seja, melnā, īsi apcirptā bārda un raga brilles viņu samulsināja. Bet šajā mirkli svešais, uztvēris viņa ciešo skatu, nelaipni iejautājās:

—     Ko vēlaties?

Tā bija liela kļūda, jo Bils tūliņ pazina šo balsi un metās svešajam virsū.

—   Tas esat jūs, doktor Lefin! — viņš uzvaras priekā iesaucās.

Ar vienu roku ieķēries tam svārkos, Bils ar otru norāva viņam lieko bārdu. Bet tajā pašā mirkli ārsta dūre ķēra viņa krūtis, tā ka Bils atstreipuloja soli atpakaļ. Jaunais amerikānis no jauna uzbruka Lefinam, kas izrādīja vina vecumam pārsteidzošu spēku.

Ieraudzījis kārtībnieku, kas ātriem soliem tuvojās cīņas vietai, Bils atvieglots uzelpoja, jo nu viņš bija drošs, ka laupījums tam vairs neizbēgs. Bet tad norisinājās kāds kļūmīgs pārpratums.

Lefina dūre nupat bija ķērusi Bila seju, un tas gatavojās sparīgam pretsitienam. Pēkšņi doktors noliecās, Bila dūre noslīdēja tam gar plecu un no visa spēka ķēra zem zoda policistu, kas visā garumā izstiepās uz trotuāra. Tomēr jau nākamajā mirklī tas atkal bija kājās. Izšķīris abus cīnītājus, viņš atsvieda doktoru pret parka žogu un tik cieši satvēra Bilu aiz rokas, ka par izraušanos nebija ko domāt.

—      Apcietiniet šo cilvēku! Ātri! Tas ir Lefins! — Bils aizelsies iesaucās.

—     Man pietiks ar jums, — kārtībnieks nevērīgi atbildēja. — Nāciet vien, draudziņ, pavadiet mani kādu gabaliņu!

—      Ķeriet taču viņu! — Bils iekliedzās, redzot doktoru žigli aizsteidzamies pa ielu. — Šis cilvēks tiek meklēts slepkavības dēj!

Tomēr policista pirksti neatlaidās no viņa elkoņa un svārku apkakles.

—    Es jūs mācīšu mani sist! — apvainotais ierēdnis šņāca, vilkdams Bilu līdzi un neveltīdams uzmanību tā izmisuma pilnajiem iebildumiem.

42

Bils bija spiests mierīgi padoties savam liktenim. Kad dežurējošais seržants bija pierakstījis viņa vārdu un adresi, Bils lūdza atļauju piezvanīt inspektoram Belotam.

—     Viņš ir mans draugs, — Bils paskaidroja. — Un es jums vēlreiz saku, ka cilvēks, kam kārtībnieks lāva aizbēgt, bija slepkava Džozijs Lefins.

Seržants uzmeta viņam ironisku skatu.

—    Tiešām? — viņš pārspīlēti laipni jautāja. — Varbūt jūs pie viena vēlētos pasaukt pie telefona ari karali?

Bilam bija jāatsakās no cīņas. Nakti viņš pavadīja iecirkņa aresta telpās, no kurienes to otrā rītā pulksten desmitos nogādāja pie policijas tiesneša, kas par kārtības traucēšanu un amatpersonas apvainošanu darbā piesprieda viņam nelielu naudas sodu. Kad ari šī lieta beidzot bija nokārtota, viņš bija brīvs.

Kad Bils taksometrā piebrauca pie sava dzīvokļa durvīm, saimniecības vadītāja slaucīja koridoru.

—     Misters Belots? — viņa izbrīnā atkārtoja Bila jautājumu. — Viņš taču aizceļoja. Vai tad jūs to nezināt?

—     Aizceļoja? Kurp?

—    Uz Ameriku, ser. Šorīt agri. Viņš atstāja uz galda jums vēstuli.

Bils uzskrēja savā istabā. Belota vēstule bija īsa, bet zīmīga:

"Ja iespējams vēl laikā nokļūt uz "Escorial", nāciet katrā ziņā. Šeit notiks kas loti neparasts."

Bils atkrita krēslā, pūlēdamies sakopot domas. Visvairāk viņu uztrauca atziņa, ka Betijai varētu draudēt kādas briesmas, kaut viņš nevarēja izprast, kādas tieši.

Viņš ielūkojās pulkstenī — tas rādīja vienpadsmit. Piecas minūtes vēlāk viņš jau runāja pa telefonu ar savu izdevēju, sīki izstāstīdams tam visu. Izdevējs ilgi nevilcinājās.

—     Steidzieties pie Amerikas konsula, izstāstiet tam visu un mēģiniet dabūt izceļošanas vīzu, — viņš sacīja. — Vietu tvaikonī es pasūtīšu pa radio. Kad "Escorial" iziet jūrā?

—     Pēc nepilnas stundas, — Bils atbildēja.

—    Tādā gadījumā jums vienkārši tas jāpanāk, — izdevējs mierīgi sacīja. — Mans auto jūs aizvedīs uz Santhemptonu, kur gaidīs jūras lidmašīna, kas nogādās jūs Šerburgā. Tur jūs katrā ziņā panāksiet tvaikoni. Vai jums ir nauda?

—     Nē, ser, — Bils bez vilcināšanās atzinās.

—    Labi, es nosūtīšu jums avansu ce]a izdevumiem. Mans pārvaldnieks gaidīs jūs pie konsulāta ieejas.

Steigā sametis ceļa somā dažas lietas, Bils devās pie konsula. Pats konsuls jau bija aizgājis mājup, tomēr atašejs pēc sazināšanās ar to izsniedza vīzu. Kad Bils iznāca no konsulāta, uz ielas viņu jau gaidīja izdevēja atsūtītais auto un kāds kalpotājs, kas nodeva tam prāvu banknošu žūksnīti.

Pulkstenis jau bija gandrīz pieci, kad viņš Santhemptonā iekāpa mazajā hidroplānā, kas mirkli vēlāk dārdēdams pacēlās gaisā. Sākumā viss gāja labi, bet tad motorā kaut kas sabojājās, un pilots bija spiests nolaisties uz jūras. Mašīnas izlabošana aizņēma gandrīz pusstundu laika, un, kad lidmašīna beidzot sasniedza Šerburgas ostu, "Escorial" jau atstāja krastu.

Acīmredzot no tvaikoņa jau bija pamanījuši tuvojošos lidmašīnu, jo tūliņ tika nolaistas laipas. Beidzot hidroplāns nosēdās ūdenī. Kāds velkonis Bilu šķīra no tvaikoņa. Ar izmisuma lēcienu viņš sasniedza velkoņa klāju. No tvaikoņa nolaida virves trepes, pa kurām Bils beidzot uzrāpās uz promenādes klāja.

Tikai te viņš atcerējās, ka bagāža bija aizmirsusies lidmašīnā. Tomēr tas viņu neuztrauca. Apziņa, ka viņš atrodas Betijas Karevas tuvumā, bagātīgi atalgoja to par visiem materiālajiem zaudējumiem.

43

Belots priecīgi apsveica draugu. Kasiera birojā Bils saņēma braucamo karti, pēc tam viņam tika ierādīta neliela kajīte augšējā klājā.

Mazliet atpūties, viņš atstāstīja Belotam savu kļūmīgo dēku.

—     Jūs esat pārliecināts, ka tas bija Lefins?

—    Protams. Ja vien tas idiots nebūtu mani aizturējis, mūsu draugs tagad jau sēdētu aiz restēm.

Inspektors domīgi sūca cigāru.

—    Nedomāju, ka viņš mēģinās piesavināties naudas sūtījumu, pirms tvaikonis nebūs sasniedzis Ņujorku. Katrā ziņā kapteinim ir zināms, ka var notikt uzbrukums, un tādēļ kases telpās nostādīta pastiprināta sardze. Nauda novietota kādā telpā aiz kasiera kabīnes, kur dienu un nakti sardzē stāv divi matroži. Turklāt kasiera gulta ierīkota tieši durvju priekšā, tā ka naktī naudai var piekļūt vienīgi pār viņa līķi.

—     Vai pasažieru vidū nav neviena aizdomīga indivīda?

—      Tas vēl nav zināms, — Belots atbildēja. — Tā kā pirmajā un otrajā klasē ir vairāk nekā tūkstotis un simts elegantu — vai vismaz šķietami elegantu — ceļotāju, tad loti iespējams, ka to vidū atradīsies viens otrs, kas nav visai svēts. Tā ar mums reizē brauc astoņi pazīstami kāršu krāpnieki un vismaz tikpat daudz nezināmu. Tomēr kasieris un tvaikoņa policija ir pārliecināti, ka citādā ziņā šie ļaudis ir pilnīgi nekaitīgi. Bet nu nāciet, es izrādīšu jums tvaikoni. Jūs būsiet pārsteigts par tā priekšzīmīgo iekārtu un labajām īpašībām!

44

Amerikāņu tvaikonis "Escorial" tiešām bija pats greznākais tvaikonis, kāds jebkad peldējis pār okeānu. Viss tajā bija tik skaists un ērts, ka tas pilnīgi spēja apmierināt pat visizlutinātāko gaumi. Uz klāja mājīgos sēdekļos slinkoja elegantie pasažieri, gaidot taures skaņas, kas tos aicinās vakariņās. Tomēr Bils velti lūkojās pēc Betijas. Beidzot viņš apjautājās par to Belotam.

—     Mis Stena šobrīd izkravā savas lietas. Bet tur ir Levbridžs, — inspektors sacīja, pamādams ar roku Klevam, kas smiedamies steidzās apsveikt Bilu.

—     Tas taču patīkams pārsteigums, Holbruk! Kā jūs šeit gadījāties? Jūs taču nebijāt tas ārprātīgais, kas ar lidmašīnu panāca mūs Šerburgā?

—     Tomēr tas biju es.

—    Kas jauns Londonā? Man liekas, ka es jau desmit gadu būtu prom no turienes. Vai esat ko dzirdējis par Lefinu?

Bils pastāstīja viņam par savu kļūmīgo satikšanos ar doktoru. Kleva seja apmācās.

—      Kas to būtu domājis! — viņš noteica. — Kā liekas, vienīgi Bensons vēl tic viņa nevainībai.

Viņš iesmējās.

—      Man tiešām laimējies atrast uzticamu sulaini. Viņš neparko negribēja no manis šķirties un labāk bija ar mieru pats samaksāt par savu braucienu, nekā palikt Londonā.

Tuvojās vakariņu laiks, un Bils tikai tagad atcerējās, ka tam nebija līdzi piemērotu drēbju, lai varētu rādīties kopējā ēdamzālē. Par laimi, viņu izglāba Belots, kas piedāvāja tam savu vakara uzvalku.

—        Es neiešu pie kopējā galda, bet ēdīšu, kad man pašam patiks, — inspektors paskaidroja, kad Bils gribēja noraidīt šo upuri. — Kārtīga ēšana kaitē manai veselībai.

Kad Bils pārģērbies iegāja greznajā ēdamzālē, kur to apsveica Betijas smaidošais skats, viņš jutās divkārt pateicīgs Belotam. Un Betija sāka stāstīt par tvaikoņa pasažieriem, kuru starpā atradās kāds sūtnis, tris ievērojami rakstnieki, kāda Holivudas zvaigzne un veseli divdesmit pieci miljonāri, kā to bija saskatījis misters Stens.

Bils pārlaida skatu zālei. Jūra bija mierīga, un visas vietas aizņemtas. Pie visiem galdiem mirdzēja dārgakmeņi un grezni tērpi.

Pēc vakariņām Bils, protams, palika kopā ar Betiju. Liftā viņi pacēlās pašā augšējā stāvā, kur spirdzinošais nakts gaiss apņēma tos no visām pusēm.

Betija uzmeta viņam īstu sievietes skatu.

—     Šodien jūs esat labāk apģērbies nekā citkārt.

—     Tas ir viegli saprotams, — Bils smiedamies atbildēja, — jo tas nav mans uzvalks. Es ierados šeit vienīgi ar to, kas bija mugurā. Bet nu jums nebūs jākaunas manis dēl — protams, ja vien Belots arī turpmāk atteiksies ēst pie kopējā galda

—     Es viņu visu šo laiku nemaz neesmu redzējusi, — Betija sacīja. — Kādēļ īsti viņš brauc uz Ameriku?

—     Un kādēļ lai viņš to nedarītu? — Bils atbildēja. — Cilvēks, kas nav redzējis Ameriku, nav dzīvojis.

Betija atbalstījās pret klāja margām un klusēdama lūkojās ūdenī.

—     Nezinu, kādēļ tas tā, — viņa beidzot atsāka, — bet, kopš esmu uz tvaikoņa, man visu laiku liekas, it kā kāds man sekotu.

—     Šeit? — Bils pārsteigts jautāja.

Viņa pamāja ar galvu.

—    Jūs nezināt, cik atriebīgs un pārdrošs var būt Lefins. Es arvien vēl neesmu pārliecināta, ka viņš man neseko.

Bils iesmējās.

—    Šajā ziņā jums nav ko bīties, — viņš sacīja. — Belots ir redzējis visus pasažierus, bet doktora to vidū nav.

Šajā mirklī pienāca Klevs, un saruna novērsās uz citām lietām.

Atvadījies no Betijas, Bils steidzās uzmeklēt savu draugu. Inspektors sēdēja savā kajītē un pētīja pasažieru sarakstu.

—     Mis Kareva domā, ka doktors brauc reizē ar mums, — Bils tieši iesāka.

—    Varbūt viņai taisnība, — Belots atbildēja. — Un tā ir mana vienīgā cerība, Holbruk, jo mana detektīva karjera ir pagalam, ja man neizdodas atrast šajā tvaikonī doktoru Lefinu.

Bils izbrīnā sastinga.

—    Vai tiešām jūs domājat, ka Lefins ir šeit?

Belots pamāja ar galvu.

—     Varbūt vēl nav, bet viņš katrā ziņā ieradīsies, tikai nezinu, kā viņš to izdarīs.

Misteru Stenu un viņa mazo sabiedrību Bils atrada kafejnīcā. Jaunās meitenes tuvumā viņš drīz aizmirsa doktoru un visu pasauli. Kad Betija beidzot piecēlās, lai dotos pie miera, Bils ielūkojās pulkstenī un pārsteigts redzēja, ka tas rāda jau vienpadsmit. Nekad vēl vakars viņam nebija pagājis tik ātri.

Pirms gulētiešanas viņš kopā ar Belotu vēl brīdi pastaigājās pa klāju. Tad viņš iegāja savā kajītē, izģērbās un iekrita gultā.

Nakts vidū viņu pēkšņi atmodināja kluss troksnis. Izklausījās, it kā kāds mēģinātu nospiest durvju rokturi. Bils sataustīja uz naktsgaldiņa elektrisko laterniņu un, nogaidījis trokšņa atjaunošanos, pēkšņi uzdedza to.

Durvis bija vajā, un laternas gaisma krita kādā ļaunā, dzeltenā sejā — doktora Lefina sejā!

45

Acumirkli Bils bija no gultas ārā. Koridorā neviena vairs nebija. Viņš brīdi domāja, vai nepieklauvēt pie pretējās kajītes durvīm, kad koridorā parādījās dežurējošais nakts sulainis.

—     Kas ieņēmis vietu šajā kajītē? — Bils tam jautāja.

—     Sers Džons un lēdija Vilfordi.

Bils pateicās Dievam, ka nebija iztraucējis aristokrātiskā pāra naktsmieru.

—     Vai neredzējāt kādu aizskrienam pa koridoru?

—    Nē, ser, — kalpotājs atbildēja. — Vai kāds būtu mēģinājis ielauzties jūsu kajītē?

—    Vismaz manas durvis kāds bija atvēris.

Sulainis aplūkoja nesabojāto atslēgu.

—    Varbūt jūs pats nebijāt tās labi aizslēdzis?

Arī Bilam jau sāka uzmākties šaubas, vai tikai viņš nav redzējis to visu sapnī.

Apģērbies savās vecajās drēbēs, Bils devās meklēt Belotu. Inspektora kajīte bija tukša, arī viņa gulta nebija aiztikta. Uz naktsgaldiņa stāvēja karafe un līdz pusei pielieta ūdens glāze, pie sienas karājās mētelis un platmale.

Bils izstaigāja visus klājus, bet Belots nekur nebija atrodams. Arī dežurējošais virsnieks, ko reportieris atrada uz komandtiltiņa, nebija viņu redzējis.

Vēlreiz ielūkojies inspektora kajītē, Bils nolēma pamodināt Stenu.

—    Ko? Belots pazudis? Tas taču nav iespējams! Gan jau viņš atkal atradīsies.

Dežurējošais virsnieks ziņoja kapteinim. Tas deva rīkojumu rūpīgi pārmeklēt visas telpas. Tomēr inspektors nebija atrodams. Smagu sirdi Bils devās brokastīs. Arī Betija bija norūpējusies. Bils bija lūdzis Lambertu Stenu nestāstīt tai par doktora Lefina atrašanos uz kuģa, acīmredzot miljonārs arī bija šo solījumu turējis, jo jaunā meitene nemēģināja saistīt Belota pazušanu ar doktora klātbūtni.

Pēc brokastīm notika kāds gadījums, kas pildīja Bila sirdi ar dziļu nemieru. Ēdamistabas durvīs vinu sagaidīja kuģa ārsts.

—     Mister Holbruk, — viņš to uzrunāja, — ja nemaldos, jūs esat mistera Belota draugs?

—     Protams, — Bils apliecināja. — Vai viņš ir atrasts?

—     Nē, bet… Lūdzu, nāciet man līdzi.

Viņi iegāja Belota kajītē. Sākumā Bils nepamanīja tur nekā sevišķa, bet pēkšņi viņa skats krita uz nosprāgušu kaki, kas gulēja kādā kaktā.

—     Tas ir kuģa kalpotāju kaķis, — ārsts paskaidroja. — Tomēr vislabprātāk viņš skrēja līdzi Džibonam, kura zināšanā atrodas arī inspektora Belota kajīte. Acīmredzot arī šorīt kaķis sekojis viņam, kad tas ieradies uzpost telpu. Te kaķis uzlēcis uz galda un iedzēris dažus malkus no glāzē ielietā ūdens. Un sekas jūs redzat pats.

—     Inde? — Bils jautāja.

Ārsts pamāja ar galvu.

—      Spriežot pēc smakas — zilskābe, — un viņš ielēja glāzes saturu pudelē, ko kāds kalpotājs tam atnesa. — Vai, pēc jūsu domām, ir iespējams, ka misters Belots būtu izdarījis pašnāvību?

—     Pilnīgi izslēgts, — Bils noteikti atbildēja.

Kopā ar Stenu viņš devās pie kapteiņa, kam pastāstīja par doktora Lefina atrašanos uz kuģa, un pieprasīja ziņot par to Londonas un Ņujorkas policijai.

—     Pasažieru sarakstā nav neviena Lefina, — kapteinis neticīgi sacīja. — Vai esat pārliecināts, ka tas nav bijis tikai sapnis, mister Holbruk?

—    Par to nevar būt ne mazāko šaubu, — Bils apgalvoja.

Kapteinis domīgi braucīja zodu.

—     Gadījums ar Belotu jau pats par sevi ir visai nepatīkams. Viņš ir Skotlendjarda ierēdnis, un turklāt viņam nemaz neienāca prātā, ka briesmas varētu draudēt tieši viņam.

—    Ārsts taču ziņoja jums par viņa glāzē atrasto saindēto ūdeni? — Stens jautāja.

Kapteinis pamāja ar galvu.

—    Jā. Un šī lieta man nemaz nepatīk.

Pēkšņi viņam kas ienāca prātā, un tas ātriem soliem iegāja karšu istabā. Mirkli vēlāk viņš ieaicināja pie sevis arī abus amerikāņus.

—     Naktī tomēr ir noticis kāds dīvains gadījums, — viņš sacīja. — Te ir dežurējošā virsnieka ieraksts kuģa žurnālā. Kāda motorlaiva aizsprostojusi mums ceļu — jūs taču dzirdējāt tvaikoņa sirēnas kaucienus? —, tā ka mēs tikai ar pūlēm esam varējuši izvairīties no sadursmes ar to. Pēc tam motorlaiva ilgāku laiku turējusies tik cieši līdzās tvaikonim, ka virsnieks bijis spiests piedraudēt ar sūdzību iesniegšanu, tikai tad tā atkāpusies un aizbraukusi nezināmā virzienā.

—     Vai iespējams, ka kāds cilvēks šajā brīdī būtu pārvietojies no "Escorial" uz motorlaivu? — Bils apjautājās.

—      Pilnīgi, — kapteinis atbildēja. — Arī man šī doma ienāca prātā. Tikai nesaprotu, kādēļ misters Belots tādā gadījumā būtu rīkojies tik noslēpumaini.

Arī Bils pūlējās nomierināt sevi ar šādām cerībām, tomēr tas viņam neizdevās. Kāda tumša nojauta tam teica, ka inspektora nozušana ir saistīta ar doktora Lefina parādīšanos.

Reportieris klusībā izstrādāja pats savu rīcības plānu. Kad pēcpusdienā uz klāja tika pasniegta tēja, viņš neieradās. Levbridžs, kas nogāja to aicināt, atgriezās ar paziņojumu, ka atradis Bilu aizmigušu. Un tiešām, viņš bija uzskatījis par vajadzīgu sagatavoties bezmiega naktij.

Pie vakariņu galda Betija pārmeta viņam slinkošanu, bet Stens uzreiz nojauta iemeslu, kas Bilu bija pamudinājis nogulēt visu jauko pēcpusdienu.

—     Jūs laikam gribat palikt nakti nomodā, Holbruk? — viņš jautāja, kad tie bija palikuši divatā.

—    Jā gan.

—     Vai domājat, ka Betijai draud briesmas?

—     Esmu gandrīz pārliecināts par to, — Bils atbildēja.

Kad Bils, nomazgājies aukstā ūdenī, atgriezās savā kajītē,

tas atrada tur priekšā sulaini, kas sakārtoja gultu naktij.

—      Mēs saņēmām pa radio no Ņujorkas rīkojumu, — kalpotājs pastāstīja, — kas tiks paziņots visiem pasažieriem. Bet man ir šīs radiogrammas noraksts.

Viņš pasniedza Bilam kādu ar mašīnu rakstītu papīru, un Bils izlasīja:

"Selivana likuma paplašināšana. — No Ņujorkas štata prokuratūras saņemta šāda satura radiogramma: papildinot Selivana likumu par ieroču nēsāšanu, ar šo tiek aizliegts arī visu tvaikoņu pasažieriem, kuru gala mērķis ir Ņujorkas osta, uzglabāt pie sevis visāda veida šaujamos un aukstos ieročus. Tāpēc visu tvaikoņu pasažieriem un komandām bez kavēšanās jānodod savi ieroči kuģa kasierim vai citai kapteiņa norādītai personai."

—     Nu, uz mani tas neattiecas, — Bils vienaldzīgi sacīja. — Es nekad nelietoju nekādu nāves ieroci, izņemot pildspalvu.

Apģērbies viņš izgāja uz klāja un ieņēma savu sargvietu uz kāda sola, no kurienes bija pārredzams koridors, kas veda uz Stena un viņa brāļameitas kajītēm. Laiks pamazām aizritēja, tomēr no doktora Lefina arvien vēl nebija ne vēsts. Kaut Bils visu pēcpusdienu bija gulējis, tomēr miegs uzmācās, un viņam bija jāsaņemas, lai neiesnaustos. Beidzot atausa rīts, un rosība, kas iesākās uz klāja, padarīja viņa klātbūtni lieku.

Bils atgriezās savā kajītē, lai liktos gulēt, tomēr tālāk par šo labo nodomu arī netika, jo uz savas gultas spilvena tas atrada kādu vēstuli, kas aizdzina visu nogurumu. Pazinis Belota rokrakstu, Bils trīcošiem pirkstiem atplēsa aploksni. Tajā atradās papīra lapiņa ar dažiem vārdiem: "Neuztraucieties par mani. Viss kārtībā." Paraksta nebija, tomēr tas neapšaubāmi bija inspektora Belota rokraksts.

46

Ko viņš ar to bija domājis? Viņa pazušanas mīkla nu bija kļuvusi vēl sarežģītāka.

Bils devās tieši pie kapteiņa, kas ar interesi izlasīja īso zīmīti.

—    Jūtos loti atvieglots, — viņš sacīja, — tomēr man būtu patīkamāk, ja Skotlendjarda kungi neizraudzītos manu kuģi savas slēpšanās mākslas demonstrēšanai.

Bils pastāstīja jauno ziņu arī Betijai, kolīdz tā parādījās uz klāja. Jaunā meitene izrādīja neviltotu prieku.

—     Tikai tagad jūtu, cik loti biju norūpējusies nabaga mistera Belota dēļ! — viņa sacīja. — Bet kur tad īsti viņš ir, Bil?

ŠI bija pirmā reize, kad viņa uzrunāja to vārdā, un jaunais amerikānis jutās bezgala aplaimots.

Brīdi vēlāk Bils satika Klevu Levbridžu un pastāstīja arī tam par saņemto zīmīti.

—    Vai zināt, — jaunais lords sacīja, paraustīdams plecus, — man visa šī slapstīšanās liekas mazliet bērnišķīga.

Bilam nebija, ko atbildēt, jo arī viņam jau bija ienākusi prātā tā pati doma.

—     Vai savus ieročus jau atdevāt? — Klevs smaidīdams turpināja. — Es nupat nodevu kasierim savu veco revolveri, ļums vajadzētu redzēt, kāda kaudze ieroču sanesta viņa birojā.

Arī Bils jau bija redzējis milzīgo ieroču daudzumu, ko bija nodevuši rīkojuma iebiedētie pasažieri.

Arī šo svētdienas pēcpusdienu Bils nogulēja. Atmodies viņš redzēja, ka bija sācis plosīties negaiss. Lietus gāza aumaļām, un jūra stipri viļņoja, kaut milzīgajā kuģī tas gandrīz nemaz nebija jūtams.

Šovakar Bils ar daudz vieglāku sirdi gāja vakariņās. Ja kuģī kaut kur arī slēpās doktors Lefins, tad tomēr Bils nu zināja, ka ari Belots neizlaidīs to no acīm.

Kad Bils pēc vakariņām atgriezās savā kajītē, viņu pārsteidza kāds mazs, bet tomēr zīmīgs sīkums. Viņš skaidri atcerējās, ka sienas plauktiņā iestiprināto ūdens karafi aizejot bija atstājis aizkorķētu. Bet nu tā stāvēja vaļā.

Viņš apjautājās sulainim, vai tas nav aizmirsis uzlikt karafei aizbāzni. Izrādījās, ka kalpotājs nebija tai pat pieskāries.

Tuvāk aplūkojot, Bils ievēroja, ka ūdens karafē bija ieguvis tikko manāmu zilganu nokrāsu. Acumirklī viņš saprata visu.

—    Aiznesiet šo pudeli ārstam, — viņš sacīja sulainim. — Es gan neticu, ka jūsu modernajā tvaikonī būtu žurkas, tomēr, ja atrastos kāds izmēģinājumam noderīgs dzīvnieks, esmu pārliecināts, ka daži malki šī ūdens to uz vietas nonāvētu.

47

Šajā pēcpusdienā Bils bija maz gulējis, tādēļ nojauta, ka priekšā stāvošā bezmiega nakts būs grūta.

Sākumā viss bija labi, bet tad viņš tomēr laikam bija iesnaudies, jo pēkšņi uztrūkās, izdzirdis klusus solus kāpnēs, kas veda no augstāk esošā klāja. Pacēlis acis, viņš īsu mirkli redzēja kādu pār margām noliekušos galvu, kas tūliņ atkal pazuda. Tomēr Bils bija paguvis saskatīt platu, rupji veidotu seju un lielas rokas saplaisājušiem nagiem, kuras turējās pie kāpņu margām.

Bils pietrūkās kājās un gribēja mesties pakal svešiniekam, bet šajā mirklī tas izdzirda klusu, vienmuļu klauvēšanu, kas šķita nākam no Betijas kajītes. Piesteidzies pie tās durvīm, viņš tomēr saprata, ka klauvēšana atskanēja mazliet tālāk, kur atradās mistera Stena kajīte.

Bils piegāja pie amerikāņa durvīm un ieklausījās. Kajītē valdīja dziļš klusums. Viņš pieklauvēja, tomēr neviens neatbildēja.

—    Vai viss kārtībā, mister Sten? — Bils sauca.

Kajītē bija dzirdams kluss troksnis, pēc tam atskanēja kliedziens:

—     Palīgā!

Bils ar visu ķermeņa svaru metās durvīs. Tās nobrikšķēja un atsprāga vaļā. Kajītes vidū stāvēja misters Stens. Viņa seja bija noplūdusi asinīm, bet pidžamas vietā bija atlikušas vienīgi skrandas.

—     Dieva dēl, kas noticis? — Bils iesaucās.

—    Nezinu, — Stens ar pūlēm izdvesa. — Lūdzu, palūkojieties, ko dara Betija.

Bils ieslēdza gaismu un izsteidzās mazajā salonā, no kurienes durvis veda Betijas gulamtelpā. Bila uzmodināta, viņa mirkli vēlāk ieradās tēvoča kajītē. Stens jau bija no jauna atlaidies gultā.

—     Nē, es neesmu smagi ievainots, — viņš sacīja. — Es pēkšņi atmodos, juzdams, ka kādas stipras rokas žņaudz manu kaklu. Ja jūs nebūtu mani izglābis, es būtu beigts.

—     Kas jums uzbruka?

—     Nezinu, kajītē bija tumšs.

Acīmredzot noziedznieks bija ielīdis pa sānu lodziņu, kas bija pietiekoši liels un stāvēja vaļā.

Pārmeklējot telpu, Bils atrada zem gultas īsu dunci ar asinīm notraipītu koka spalu, kurā neveiklu roku bija iegriezti burti H. H.

—    Jūsu modrība izglāba man dzīvību, — Stens pateicībā sacīja. — Bet turpmāk jūs vairs nedrīkstat vārgt koridorā. Es likšu ierīkot jums gultu mūsu salonā.

Betija izbrīnā ieplēta acis.

—     Vai tiešām jūs visu nakti bijāt nomodā, mister Holbruk? — viņa pārsteigta iesaucās.

—     Man patīk naktīs paklejot, — Bils mulsi atbildēja.

—    Viņš caurām naktīm sēdēja pie mūsu koridora ieejas,

—    Stens paskaidroja. — Nu vairs nav nozīmes slēpt: misters Holbruks redzējis doktoru Lefinu.

—     Lefins šeit?! — Betija iekliedzās, tad klusu piebilda:

—   Es to zināju, es to zināju! Viņa satvēra Bila roku.

—    Tad tādē] jūs pēcpusdienās gulējāt? Jūs esat ļoti labs! Kad ieradās no miega iztraucētais kuģa ārsts, Betija jau

bija pilnīgi apģērbusies.

—    Vai neiesim mazliet paklejot pa klāju? — vina jautāja Bilam.

Klājs vēl nebija uzposts. Bils sameklēja kādu krēslu un, pārsedzis to ar savu mēteli, nosēdināja tajā jauno meiteni. Betija satvēra vina roku.

—     Gribu jums ko jautāt, Bil, bet jums jāsaka patiesība,

—   viņa iesāka. — Kur ir doktors?

—    Nezinu, tomēr esmu pārliecināts, ka viņš slēpjas tepat uz kuģa.

—     Vai kapteinis to zina? Bils pamāja ar galvu.

—    Viņš lika pārmeklēt visu tvaikoni, tomēr doktoru neatrada.

Betija nopūtās.

—     Es jau teicu Klevam, ka doktors sekos man uz Ameriku, bet Klevs tam neticēja, — viņa sacīja.

—    Lords Levbridžs zināja, ka Lefins ir uz kuģa, bet mēs visi bijām norunājuši slēpt to no jums, — Bils paskaidroja.

—     Bet kāds ir viņa nolūks? — Betija jautāja.

—     Jūs jau pati to teicāt: viņš grib nokļūt Amerikā, — Bils atbildēja.

Jaunā meitene pakratīja galvu.

—     Nē, viņam ir kāds cits nodoms. Kad mēs sasniegsim Ņujorku?

—    Trešdien.

—     Tātad tikai pēc trim dienām! — viņa atkal nopūtās.

—   Mister Holbruk, vai domājat arī turpmāk apsargāt mani? Bils pamāja ar galvu. Viņam bija grūti runāt. Arī Betija

brīdi klusēja.

—    Kādēļ pasažieriem bija jāatdod ieroči? — viņa pēkšņi jautāja.

—     Tas ir jauns amerikāņu likums, — Bils smaidīdams paskaidroja.

Betija pakratīja galvu.

—     Tāda likuma nav, Bil, — vina mierīgi noteica.

—     Bet kapteinis taču saņēma radiogrammu… Betija paraustīja plecus.

—   Tādā gadījumā tā bijusi viltota, lai vieglāk varētu atbruņot pasažierus un komandu.

48

Bils pārsteigts viņu uzlūkoja.

—     Nāciet līdzi.

Viņš saņēma meiteni aiz rokas, un tie uzkāpa augšējā klājā, kura vidū, tieši aiz ceturtā skursteņa, atradās neliela kabīne. Bils atvēra tās durvis un ieveda Betiju mazā, spilgti apgaismotā telpā. Jauneklis, kurš sēdēja pie dažādiem aparātiem piekrauta galdiņa, laipni uzsmaidīja Bilam.

—    Es gribētu tūliņ nosūtīt steidzamu radiogrammu, — Bils sacīja un nosēdies uzrakstīja tās saturu:

"Ņujorkas štata prokuroram.

Tvaikonis "Escorial" saņēmis jūsu rīkojumu atbruņot visus pasažierus. Lūdzu paskaidrot, vai šāds rīkojums dots. Ir aizdomas, ka gaidāms pirātu uzbrukums. Viljams Holbruks, "Globe Herald" reportieris."

Tad viņš atgriezās kajītē, kur kuģa ārsts beidza pārsiet ievainoto.

—    Par to jāziņo kapteinim, — viņš teica. — Šie atkārtotie slepkavības mēģinājumi mani nopietni uztrauc.

Todien Bilam bija iespēja pārliecināties, cik labi tvaikoņa komanda prot glabāt noslēpumu: nevienam no tūkstošiem pasažieru nebija ne vismazākās jausmas par uztraucošajiem notikumiem, kas bija norisinājušies viņu miega laikā.

—    Jā, tas tiešām ir apbrīnojami, — Betija viņam piekrita, sēdēdama uz klāja ērtā gujamkrēslā. — Reizēm man arī pašai liekas, ka esmu visu to redzējusi sapnī.

Šajā mirklī kāds apkalpotājs pasniedza Bilam aploksni.

—    Jums radiogramma, ser.

Atstājis Betiju Kleva sabiedrībā, Bils iegāja smēķējamā istabā un, atplēsis telegrammu, izlasīja:

"Minētais rīkojums nav manis dots. Selivana likums derīgs tikai Savienoto Valstu robežās.

Ņujorkas štata prokurors."

Bils devās pie kasiera, kas kārtoja pasažieru nodotos ieročus.

Noklausījies Bila paskaidrojumā un izlasījis telegrammu, viņš sarauca pieri.

—    To es nesaprotu, — viņš sacīja. — Mēs taču saņēmām šādu rīkojumu.

—    Acīmredzot radiogrammu nodevis kāds, kam bijis svarīgi atbruņot tvaikoņa pasažierus, — Bils sacīja.

Kasieris sāka pilnā kaklā smieties.

—     Blēņas! — viņš beidzot atbildēja.

—     Kā tad jūs izskaidrosiet šo ziņu? — Bils neatlaidās.

—    To es tiešām nesaprotu, bet es taču nevaru atteikties no rīkojuma izpildīšanas kādas tur privātas telegrammas dēl. Es runāšu ar kapteini. Lūdzu, uzgaidiet mani šeit.

Uz galda atradās kāds liels brauniņš ar aukliņā piestiprinātu patronu kārbiņu. Bils domīgi aplūkoja ieroci.

Bridi vēlāk kasieris atgriezās.

—      Es runāju ar kapteini, — viņš sacīja. — Viņš tūliņ vēlreiz nosūtīs pieprasījumu prokuroram, tomēr uzskata, ka pagaidām nav nozīmes atdot pasažieriem ieročus, jo kuģī tie viņiem tikpat nav vajadzīgi. No uzbrukuma mums nav ko bīties, jo tvaikoņa noliktavās ir pilnīgi pietiekošs daudzums ieroču, lai varētu apbruņot visu komandu.

—     Kur atrodas preču noliktava? — Bils jautāja.

—    Tūliņ aiz karšu istabas.

Bils piecēlās.

—    Nu, redzēsim. Man tomēr šķiet, ka jūs vēl nožēlosiet, ka neesat paklausījis manam padomam.

Izgājis uz klāja, viņš satika Betiju un atstāstīja tai atbildes telegrammas saturu.

—      Diemžēl tvaikoņa vadība ir tā pārliecināta par sava kuģa drošību, ka kļuvusi kurla pret visiem aizrādījumiem, — viņš piebilda.

Ejot brokastīs, viņi uz mirkli apstājās pie vitrīnas, kur bija izliktas pēdējās pa radio saņemtās ziņas. Viena no tām Bilu sevišķi ieinteresēja. Tā skanēja:

"Spānijas jūras policija ziņo, ka no Bilbao ostas mīklainos apstākļos pazudis tankkuģis "Thomas Inland". Naktī, kad kapteinis un virsnieki atradušies malā, kuģis atstājis ostu un kopš tā brīža vairs nav redzēts."

Bils jau gribēja turpināt ceļu, kad kāds matrozis piestiprināja vēl divus jaunus ziņojumus, no kuriem vienā bija rakstīts:

"Nozudušais kuģis.

Par nozudušo tankkuģi līdz šim nav saņemtas nekādas ziņas. Ir aizdomas, ka kuģi piesavinājušies daži angļu jūrnieki, kas ilgāku laiku uzturējušies Bilbao kāda Anglijas policijas meklēta kapteiņa Harveja Hala vadībā."

Harvejs Hals— H. H.! Bils pēkšņi saprata, ko nozīmēja dunča spalā iegrieztie burti. Vai Harvejs Hals atradās tvaikoni? Vai Lefinam bija kāds sakars ar Bilbao ostā nozagto tankkuģi?

Jūra tikai viegli viļņoja, bet ari šis mazās šūpošanās pietika, lai liktu lordam Levbridžam palikt kajītē.

—    Klevs apgalvo, ka viņa kafijai šorīt bijis kas piejaukts, — Betija sacīja. Viņi divatā sēdēja pie galda, jo arī Stens vēl nejutās pietiekoši atspirdzis, lai varētu piedalīties kopējās brokastīs.

—      Man šķiet, mums drīz būs jāsāk rīkoties pēc turku sultāna parauga, kas visus ēdienus iepriekš liek nogaršot kādam pils kalpotājam, — Bils smaidīdams noteica.

Pēc brokastīm Betija aizgāja apvaicāties, kā klājas misteram Stenam, un Bils atgriezās savā kajītē. Bet, atvēris durvis, viņš palika kā pārakmeņojies stāvam.

Viņa gultā, puspievērtām acīm gulēja kāds skrandās tērpies cilvēks.

Mirkli Bils pārsteigts vēroja tā iekritušo, neskūto seju, tad iesaucās:

—     Mans Dievs, kā jūs gadījāties šeit, Belot?

49

— Aizslēdziet durvis, — inspektors vājā balsī sacīja. — Es pats esmu vainīgs, ka viņi mani pagājušajā naktī pieķēra. Viņš jau teica, lai neeju uz klāja, un nu par to dabūju dunci ribās.

—     Viņš? — Bils izbrīnā atkārtoja. — Vai runājat par Lefinu?

Belots vāji pasmaidīja.

—    To pastāstīšu jums vēlāk. Kas ieņem pretējo kajīti?

—     Sers Džons un lēdija Vilfordi. Es jau ievācu ziņas par tiem. Sers Džons ir slimīgs, un viņa sieva to kopj.

—     Vai viņi kādreiz ēd pie kopējā galda?

—      Nē, — Bils mazliet pārsteigts atbildēja. — Kādēļ tā jautājat? Kas tad īsti viņi ir?

—     Arī to pastastīšu jums velak, — Belots norūca.

Tikai tagad Bils ievēroja, ka inspektora rokas bija notraipītas ar oglēm un ellu.

—    Kā liekas, jūs esat strādājis mašīntelpās? — Bils teica.

—     Jā, — Belots īsi atbildēja. — Tas nebija viegls darbs. Vai dzirdams kas jauns?

Bils pastāstīja viņam par viltoto radiogrammu, uz kuras pamata pasažieriem atņemti ieroči. Viņu pārtrauca sāpīgs vaids, kas izlauzās no Belota krūtīm. Bils gribēja ataicināt kuģa ārstu, tomēr inspektors viņu atturēja.

—     Ievainojums nav smags, jo naža asmens atdūries pret ribu, — viņš paskaidroja.

Bils, cik labi mācēdams, pārsēja diezgan dziļo brūci.

—     Un nu pasakiet, ko tas viss nozīmē? — viņš jautāja. — Kur īsti jūs bijāt paslēpies?

—      Es nozudu tonakt, kad sers Džons un viņa kundze atstāja tvaikoni, bet viņu vietas ieņēma Harvejs Hals un doktors Lefins. Es biju vienīgais aculiecinieks, kas redzēja, kā divi cilvēki nokāpa no tvaikoņa motorlaivā, no kurienes uz klāja uzrāpās divi citi, turklāt daži starpklāja pasažieri tiem palīdzēja. Tas bija mirkļa darbs. Izvairīdamies no satikšanās ar Lefinu, es paslēpos mašīntelpās, turklāt cerēju, ka, meklējot mani, nejauši tiks atrasti arī abi jaunie pasažieri.

Jūs laikam jautāsiet, kādēļ es tūliņ nestājos atklāti pretim Lefinam? Bet vai esat novērojis starpklāja pasažierus? Viņu vidū ir vismaz astoņdesmit vecu noziedznieku, kurus Amerika nekad neielaistu.

—    Vai kapteinim nekas nav zināms?

—     Kapteinis zina visu, bet viņa uzskati ir pilnīgi pretēji manējiem. Viņš domā, ka tas viss ir Skotlendjarda ierēdņa fantāzija… Kurp jūs ejat?

Bils bija atcerējies, ka norunājis satikties ar Betiju uz klāja.

—    Jūs nedrīkstat nevienam teikt, ka esmu šeit, — Belots turpināja. — Gan jau šie Jaudis drīzumā paši izdibinās, kur atrodos.

Bils izgāja uz klāja. Betija tūliņ nojauta, ka noticis kas neparasts.

—    Jūs uzminējāt, — viņš sacīja, atbildot uz tās jautājumu. — Tiešām noticis kas neikdienišķs, tomēr es nedrīkstu jums to atklāt.

Jūra bija kļuvusi mazliet nemierīga. Tomēr Klevs bija iznācis uz klāja un atlaidies kādā krēslā līdzās Betijai.

—     Jūras slimībā tiešām nav nekā romantiska, — viņš sūdzējās. — Es nojaušu, ka pat Bensons mani nicina.

Bensons apklāja sava kunga ceļus ar segu, ko bija atnesis no kajītes. Viņa labi dresētā sulaiņa sejā neatspoguļojās ne nicināšana, ne atzinība. Izpildījis savu pienākumu, viņš negaidot pievērās jaunajai meitenei:

—     Atvainojiet, mis, es gribēju jautāt, vai misters Stens neļaunotos, ja es piedāvātu viņam savus pakalpojumus? Es protu apieties ar slimniekiem, un manā kopšanā tas drīzāk atgūtu veselību.

—     Jūs esat loti laipns, Benson, — Betija atbildēja. — Protams, viņš būs loti pateicīgs par jūsu palīdzību.

Viegli palocījies, sulainis aizgāja.

—    Jocīgs puisis! — lords Levbridžs noteica. — Man nekad vēl nav bijis tik priekšzīmīga sulaina.

Viņš nopūtās:

—    Ak, kaut mēs drīzāk nokļūtu Ņujorkā! Jūra man galīgi apnikusi.

—    Es gandrīz jau sāku ticēt, ka mēs nekad nesasniegsim Ņujorku! — Betija domīgi sacīja. — Jūs taču zināt, ka Lefins ir uz kuģa, un tas nevar nozīmēt neko labu.

—    Nekļūstiet grūtsirdīga, Betij, — Klevs sacīja. — Doktora Lefina klātbūtnei es vienkārši neticu, jo citādi taču viņš būtu jau tūliņ apcietināts.

Bils gāja apraudzīt savu ievainoto draugu. Izdzirdis atslēgas nograbēšanu durvīs, Belots pēkšņi uztrūkās no snaudas un tvēra ar roku zem spilvena.

—    Belot, es atvedīšu kapteini, lai varat personīgi izrunāties ar to, — Bils ieteica.

—    Nedariet to, — inspektors īsi noteica. — Kapteinis jau tā uzskata mani par cilvēku, kas meklē sensācijas un visiem spēkiem pūlas sacelt paniku.

Pēkšņi viņa seja kļuva nopietna.

—     Holbruk, ja tiešām notiks tas, ko es gaidu, tad mūsu tvaikonis pārvērtīsies īstā ellē. Jums jāpanāk, lai kasieris atdod pasažieriem viņu ieročus.

Bils pakratīja galvu.

—     Es jau mēģināju viņu pierunāt, bet man nebija panākumu. Galu galā, tas arī nemaz nav tik svarīgi. Starp simts cilvēkiem, kas nēsā ieročus, labi ja atradīsies kaut viens, kas prot ar to arī rīkoties.

—     Varbūt jums taisnība, — inspektors domīgi piekrita. — Tomēr ejiet un mēģiniet nozagt sev kādu šaujamo.

Bils smaidīdams norādīja uz savu pietūkušo bikšu kabatu.

Viņš bija pratis izmantot kasiera kajītē vienatnē pavadīto laiku.

55

Radiokabīnei bija trīs logi, kas atradās tik augstu, ka no ārpuses nemaz nebija iespējams tajos ielūkoties.

Uzkāpis uz galda, Bils izmisīgā ātrumā atskrūvēja logu, kas izgāja uz aizmugurējo klāju. Mirkli vēlāk viņš jau atradās uz klāja. Veikli pārmeties pār margām, viņš iešūpojās un lēca. Mēģinājums izdevās, un viņš bez kādām ļaunām sekām nokļuva uz apakšējā klāja.

Noslēpis indes pudelīti savā kajītē, Bils no jauna izgāja uz klāja, lai nogaidītu turpmākos notikumus.

Viņam nenācās ilgi gaidīt, jo drīz kuģa sirēnas četras reizes iekaucās — tas bija signāls visai komandai sapulcēties uz klāja.

Bils kopā ar citiem kalpotājiem nostājās zem promenādes klāja. Pusstundu vēlāk ieradās Harvejs Hals. Vērīgi ielūkodamies ikvienā sejā, viņš pagāja garām citiem sulaiņiem, bet Bila priekšā tas palika stāvam.

—    Tu taču esi tas pats puisis, kas nesen uznesa mums kafiju? — viņš jautāja.

—    Jā, ser.

—    Tu gāji gar radiostaciju?

Bils saprata, ka Halam nav nekādu noteiktu aizdomu, jo citādi tas velti nevaicātu.

—    Nē, ser, — viņš droši atteica. — Ko gan es tur būtu meklējis?

145

Viņš atviegloti uzelpoja, kad beidzot atskanēja komanda "izklīst".

6 -2.16

"Escorial" turpināja ceļu samazinātā ātrumā. Bilam par lielu nepatikšanu, tika izdots rīkojums, kas aizliedza pasažieriem iziet arī uz promenādas klāja.

Izbraucis cauri miglas joslai, tvaikonis atkal attīstīja agrāko ātrumu, un Bils pa Stena kajītes logu redzēja, ka jūra kļuvusi brīvāka no ledus kalniem, kas pirmīt bija apdraudējuši kuģi.

Bils jutās loti noguris. Dažas stundas nogulējis, viņš pulksten piecos jau atkal atradās Stena salonā. Pēc viņa ciešākās pārliecības, vislielākās briesmas pašreiz draudēja miljonāram. Doktors Lefins jau vairākkārt bija vīlies savās cerībās, tādēļ bija droši ticams, ka šoreiz tas darīs visu iespējamo, lai iegūtu savas sievas mantojumu.

Kad Bils ienesa lordam Levbridžam rīta kafiju, veiklais Bensons jau bija aizsteidzies tam priekšā. Klevs, satinies savā biezajā mētelī, pašreiz sēdēja gultā un brokastoja.

—     Vai varu jums ar kaut ko pakalpot, milord? — Bils jautāja.

—      Nē, pateicos, — Klevs atbildēja. — Vai neesat kaut ko dzirdējis par Holbruku?

Saņēmis noraidošu atbildi, viņš manāmi uztraucās.

—     Nesaprotu, kā to lai izskaidro! Vai nav iespējams, ka viņš būtu iekritis jūrā?

—    Tas ir loti neticami, milord, — Bils noteica, steigdamies pazust.

Agrā pēcpusdienā tvaikoņa mašīnas pēkšņi apstājās. Atskanēja enkura važu žvadzēšana, un kuģis palika stāvam lielu ledus gabalu vidū. Pateicoties vējam, kas strauji pieņēmās, aukstums bija kļuvis neciešams.

Bils uzmeklēja kasieri, kas pašreiz pūlējās kaut mazliet sasildīties pie elektriskās krāsniņas.

—        Mums atlicis kurināmā vēl tikai trim dienām, — viņš

iečukstēja reportierim. — Vienīgā izeja ir palikt uz vietas, jo tādā gadījumā vismaz dinamo varēs darbināt vēl divus mēnešus.

—     Un kas notiks ar mums pēc diviem mēnešiem?

—    Mēs nosalsim! Es tiešām apbrīnoju šos cilvēkus — viņi taču paši rok sev kapu.

Bils pastāstīja viņam par gaidāmo satikšanos ar pirātu nolaupīto tankkuģi un par nosūtītajām ziņām. Kasieris redzami atdzīvojās.

—     Kur palika abi pazudušie laupītāji? — viņš jautāja.

—    Tos es iemetu jūrā, — Bils mierīgi paskaidroja.

Ierēdnis atzinīgi pamāja ar galvu.

—     Mūsu stāvoklis kļūst ar katru brīdi smagāks, — viņš sacīja. — Es dabūju pavēli aiztaupīt visus gaļas krājumus Hala komandas vajadzībām, bet pasažieru galdam izsniegt vienīgi konservus.

Turpmākās divas dienas Bilam likās kā ļauns sapnis. Trīs pasažieri nomira no saaukstēšanās un nepietiekoša uztura, bet kāds otrās klases pasažieris zaudēja prātu. Un tomēr Bils nespēja ticēt, ka šīs peldošās pils iedzīvotāji varētu būt nolemti iznīcībai.

Otrās dienas vakarā pie viņa uztraukts piegāja klāja sulainis.

—    Tālumā redzams kāds kuģis, — viņš sacīja.

—    Kara kuģis? — Bils iesaucās, un viņa sirds sāka straujāk sist.

Kalpotājs pakratīja galvu.

—     Nē, man šķiet, tas ir tankkuģis.

Bils vīlies nokāra galvu. Viņš zināja, ka tas ir "Thomas Inland" un ka nu drīz būs pienācis vislielāko briesmu brīdis.

No apakšējā promenādes klāja Bils redzēja, kā tankkuģis izmet enkuru un nolaiž laivu, kas ātri tuvojas "Escorial". Harvejs Hals pats sagaidīja ziņnesi, kas tūliņ tika aizvests uz komandtiltiņa.

Pēc garākas sarunas laiva atgriezās pie "Thomas Inland", kas tūliņ pacēla enkuru un, piebraucis līdzās tvaikonim, piesējās pie tā tauvām. Drīz sāka darboties ceļamie krāni: pirāti pārvietoja tankkuģi salaupītās mantas. Bils iesteidzās pie Stena, kas sēdēja dīvānā, satinis kājas segā.

—     Kur Betija? — Bils jautāja.

—     Savā kajītē. Ko vēlaties no viņas?

—Jums abiem jānāk man līdzi.

Viņš pieklauvēja pie meitenes kajītes durvīm, un Betija tūliņ iznāca.

—    Apvelciet mēteli, — Bils pavēlēja, un viņa bez ierunām paklausīja. Bils ieveda tos abus savā kajītē.

Visu pagājušo nakti viņš bija strādājis ar cirvi un skrūvgriezi. Lielā veļas kaste, kas cieši piekļāvās kajītes sienai, bija viegli atbīdāma nost. Aiz tās atradās šķērssienā ierīkota telpa, kas bija domāta netīrās veļas uzglabāšanai. Šajā telpā varēja iekļūt no kaimiņu kajītes, kurā dzīvoja nakts sulainis.

—    Palieciet šajā kajītē, kamēr jūs saukšu. Ja kāds mēģina uzlauzt durvis, paslēpieties telpā aiz veļas kastes, — Bils pamācīja.

Izgājis no kajītes, viņš aizslēdza durvis un iebāza atslēgu kabatā. Koridorā tas satika kasieri, kas viņu jau meklēja.

—     Kur misters Stens? — viņš jautāja. — Viņam un mis Stenai bez kavēšanās jāierodas uz komandtiltiņa. Tūliņ uzmeklējiet viņus.

Bils aizsteidzās, un labu bridi vēlāk atgriezās ar ziņojumu, ka Stens un viņa brāļameita nekur nav atrodami.

—     Uzejiet un pasakiet viņam to pats, — kasieris norūca, un Bils bez vilcināšanās paklausīja.

Ieejot karšu istabā, viņš pārsteigts palika stāvam: lords Levbridžs sēdēja tur saistītām rokām un drūmu izteiksmi sejā.

—    Pasakiet tam muļķim kasierim, ka es izraušu tam sirdi no krūtīm, ja viņš tūliņ neatvedis šurp Stenus! — Hals uzkliedza Bilam.

—      Kas noticis? — šajā mirklī atskanēja kāda balss, un Bils ieraudzīja doktoru Lefinu, kas arvien vēl lepojās spožajā jūras virsnieka tērpā. — Jūs nedrīkstat runāt šādā toni, Hal,

—      neaizmirstiet, ka runa ir par manu sievu un viņas radinieku…

—     Par to man nav daļas, — Hals viņu rupji pārtrauca.

—   Es tikai prasu, lai viņi tūliņ tiktu atvesti pie manis. Doktors Lefins cienīgi pamāja ar roku.

—    Tādā gadījumā varu jums pateikt, ka jūs esat atcelts. To saku es, jūsu komodors, jūsu lielmeistars, divdesmit trešās pakāpes neierobežotais pavēlnieks un valdnieks…

Bils redzēja, kā Hals noliecās, it kā gribētu palocīties sava pavēlnieka priekšā. Tajā pašā mirklī gaisā pazibēja nazis. Zibens ātrumā milža roka pacēlās un nokrita vienu, otru reizi. Doktora Lefina celi ieliecās, viņa ķermenis sagrīļojās. Te duncis trešo reizi ieurbās viņam starp ribām. Vecais vīrs lēnām saļima uz grīdas un palika nekustīgi guļam. Tā mira doktors Džozijs Lefins.

57

—     Izmetiet to puisi jūrā! — Hals īsi pavēlēja.

Divi matroži piesteidzās pie līķa un izvilka to no kajītes.

—    Tā, mans dēls, — Hals mierīgi pievērsās Bilam, — un nu pasaki kasierim, lai tas tūliņ atved šurp Stenus. Vai dzirdi?

—     Dzirdu, ser, — Bils atbildēja.

Viņš devās tieši uz savu kajīti.

—     Sekojiet man! — viņš uzsauca Stenam un Betijai.

īsos vārdos viņš atstāstīja visu notikušo. Tad viņš satvēra

Betijas roku savējā.

—     Mēs nedrīkstam vairs ilgāk vilcināties, — viņš sacīja. — Vai revolveris jums līdzi?

Jaunā meitene klusēdama pamāja uz savu rokassomiņu.

—    Tas mums droši vien noderēs. Ejiet pa priekšu, — viņš sacīja, kad tie bija sasnieguši augšējā klāja kāpnes.

Viņi uzkāpa augšā. Bils pameta visapkārt ātru skatu.

—     Man pakal! — viņš uzsauca, skriedams tieši uz radiostaciju.

Pie durvīm stāvošais sargs izrāva no kabatas revolveri. Bet, pirms vēl tas paguva izšaut, Bila lode jau bija to nogāzusi zemē. Nākamajā mirklī Bils jau atradās kabīnē. Jaunais radiotelegrāfists nometa ieroci un padodamies pacēla rokas.

—    Ārā! — Bils tam uzkliedza, ar spēcīgu kājas spērienu izraidīdams to no būdiņas.

Palīdzējis Betijai un Stenam iekļūt kabīnē, Bils aizslēdza durvis, pēc tam steidzās atskrūvēt priekšējo logu, no kura varēja pārredzēt komandtiltiņu. Kolīdz viens no bandītiem mēģināja nokāpt lejā, Bils to nošāva. Laupītāji kļuva uzmanīgāki un vairs nemēģināja uzbrukt.

—     Man šķiet, ka viņi mēģinās nomērdēt mūs badā, — Bils sacīja.

Par laimi, telegrāfists bija atstājis uz galda divus pielādētus revolverus. Bils pasniedza vienu no tiem Stenam.

—    Uzmaniet aizmugurējā klāja kāpnes, — viņš sacīja. — Kolīdz kāds parādās, šaujiet! Es paturēšu acīs stūres galu. Diemžēl mums nav iespējams aizsargāties pret ahteru, tātad no šis puses varam gaidīt vislielākās briesmas.

Betija neizrādīja ne vismazāko uztraukumu.

—     Jūs teicāt, ka viņi sagūstījuši Klevu? — viņa jautāja. — Ko viņi ar to iesāks?

—    Viņi izmantos to vai nu kā ķīlnieku, vai arī kā starpnieku sarunām, — Bils atbildēja.

Viņš bija uzminējis, jo brīdi vēlāk Klevs tiešām parādījās uz komandtiltiņa. Viņa rokas arvien vēl bija saslēgtas dzelžos.

—     Nenāciet lejā! — Bils tam uzsauca. — Ko vēlaties?

—    Nešaujiet! — Klevs iesaucās. — Es daru visu iespējamo jūsu labā.

Ar pūlēm viņš nokāpa lejā un nostājās zem atvērtā loga.

—    Viņi solās jūs neaizskart, ja jūs tūliņ padodaties. Hals nodūra doktoru Lefinu. Nu viņš grib tūliņ griezties atpakaļ un doties uz Ņujorku, lai pieteiktos tur kā liecinieks.

—     Lieliski! — Bils ironiski atbildēja. — Un jūs viņiem ticat?

—    Tiešām nezinu, ko īsti lai domāju, mister Holbruk. Bet viņi solās pakārt mani aiz kājām, ja es nepierunāšu jūs padoties. Jūs varat mierīgi atgriezties savā kajītē— jums nekas nenotiks.

—     Nenāk ne prātā!

Klevs uzmeta viņam nedrošu skatu.

—        Es loti vēlētos nokļūt pie jums, bet bīstos, ka tādā gadījumā šie nelieši mani tūliņ nošautu. Man tiešām šķiet, ka Hals ir stipri nobijies.

—     Tādā gadījumā viņš taču var pacelt enkuru un doties atpakaļ uz dienvidiem, — Bils aizrādīja. — Bet mēs šobrīd jūtamies lielākā drošībā nekā savās kajītēs. Bet kas jums pateica, ka es te esmu?

—     Viņi to jau zina. Ko lai atbildu šiem mežoņiem?

—     Sakiet, lai Hals brauc vien atpakaļ uz dienvidiem. Es tomēr neticu viņam un arī jums neiesaku ticēt. Ja viņam nebūtu ļaunu nodomu, kādē] tad viņš būtu piedraudējis jūs pakārt? Pasakiet viņam, ka es neatstāšu šo vietu, kamēr nebūsim sasnieguši 45. platuma grādu.

Klevs izmisis atgriezās uz komandtiltiņa.

—    Ko viņi nu iesāks ar Klevu? — Stens norūpējies jautāja. — Vai domājat, ka viņam draud nopietnas briesmas?

—      Neticu vis. Pagaidām mēs nekādā ziņā nedrīkstam doties šo neliešu rokās.

Pēkšņi Bils nolēca no galda un satvēra tālskati: viņš bija ieraudzījis tālumā ko līdzīgu dūmu stabiem. Tālskatī tas skaidri varēja atšķirt trīs tvaikoņus. Tie bija "Kent", "Sussex" un kāds amerikāņu karakuģis.

58

— Kas noticis? — Stens jautāja, pamanījis Bila pēkšņo uztraukumu.

Atbildes vietā Bils pasniedza tam tālskati.

Acīmredzot arī uz komandas klāja jau bija pamanīti kreiseri. Atskanēja Hala pavēles, enkurs tika pacelts, un tvaikonis sāka virzīties uz priekšu. Tankkuģis steigā atraisījās no tā malas un devās sāņus.

Komandtiltiņa malā parādījās Hala seja. Bils izšāva. Kā likās, lode bija ķērusi laupītāju vadoni, jo tas mazliet sagrīļojās, bet tad pavērsa pret Bilu savu dusmās pietvīkušo seju un draudoši pakratīja dūri.

Pagāja gandrīz pusstunda, kamēr "Escorial" uzņēma pilnu ātrumu. Bils sasprindzinātā uzmanībā vēroja kreiserus, kas lēnām, bet tomēr arvien vairāk tuvojās.

Pēkšņi no vidējā kreisera pacēlās gaisā mazs dūmu mākonītis. Arktiskā gaisa klusumu pāršķēla lielgabala šāvienu troksnis. Lādiņš nokrita starp tvaikoni un tankkuģi, uzšļākdams gaisā spēcīgu ūdens strūklu.

—    Nē, viņi nešauj mums, — Bils sacīja, atbildot uz Betijas jautājumu. — Tas ir tikai uzaicinājums padoties.

"Escorial" pilnā tvaikā drāzās uz priekšu, kur tālumā rēgojās biezs ledus kalnu sastrēgums. "Thomas Inland" sekoja tam.

—     Hallo, radiostacija! — megafonā atskanēja Hala balss. — Brīdiniet kreiserus, ka viņu tuvošanās gadījumā es nolaidīšu kuģi dibenā!

Bils tikai tagad atcerējās savas paslēptuves īsto nozīmi. Atstājis Betiju savā vietā, viņš satvēra raidītāja atslēgu un sāka izsaukt kreiserus. Amerikānis drīz vien atsaucās, un Bils atstāstīja tam kapteiņa draudus, īsumā paskaidrodams pašreizējo situāciju.

Brīdi vēlāk no amerikāņu kreisera atkal pacēlās baltu dūmu mutulītis, un nākamajā mirklī tankkuģa klāju ietina biezs dūmu un liesmu mākonis. Kad tas izklīda, Bils redzēja, ka kuģis zaudējis manevrēšanas spējas. Apmetis pusloku, tas palika stāvam.

Viens no kreiseriem — tas bija "Sussex" — atdalījās no pārējiem un maksimālā ātrumā devās uz priekšu. Bils nu jau skaidri varēja saskatīt matrožus uz tā klāja un četrus lielgabalu stobrus, kas draudoši vērsās pret "Escorial".

—     Vai iespējams, ka pirāti piepildītu savus draudus un nogremdētu tvaikoni? — skanēja nākošais pieprasījums pa radio.

Bils mirkli pārdomāja, tad atbildēja:

-Jā.

—     Vai varu noārdīt "Escorial" tiltiņu, neapdraudot jūs? — "Sussex" turpināja.

—    Nē, — Bils atbildēja, nenogaidījis pat jautājuma beigas.

Tālumā parādījās pelēka svītra — migla! Arī Harvejs Hals

jau bija to pamanījis un trakā steigā vadīja tvaikoni turp. Bils izdzirda Hala balsi:

—    Ja mums izdosies sasniegt miglas joslu, šie skārda suņi mūs vairs nepanāks!

Bils noliecās pie runājamās caurules:

—     Kreisera komandants pavēl jums doties dienvidu virzienā, pretējā gadījumā viņš ķersies pie ieročiem!

Hals neatbildēja, un mirkli vēlāk tvaikonis jau nozuda miglā. Tā bija tik bieza, ka Bils pat nespēja saskatīt komandtiltiņu.

Viņš atkal ķērās pie raidītāja atslēgas, bet aparāts vairs nedarbojās — acīmredzot pirāti bija pārcirtuši antenu.

Jau visu laiku bija loti auksti, bet nu temperatūra sāka kristies vēl straujāk. Tas varēja nozīmēt tikai kāda liela leduskalna tuvumu, par ko liecināja arī biezā migla. Bilam nebija ne jausmas par tvaikoņa kursu, tomēr viņš bija pārliecināts, ka Hals apmetīs miglā kādu līkumu, lai maldinātu savus gūstītājus.

Šobrīd Bilu visvairāk nodarbināja briesmas, kas draudēja viņa mazajai kompānijai. Viņa Jaunās aizdomas jau drīz vien izrādījās pamatotas, jo pēc brīža radiostacijas kabīnes durvis sāka dārdēt no kāda smaga priekšmeta sitieniem. Mirkli vēlāk tās atsprāga vaļā, un pulciņš laupītāju sabruka kabīnē.

Divus no tiem Bils nošāva, bet tad viņu pievarēja un atbruņoja. Nākamajā mirkli viņš jau gulēja uz grīdas.

59

Rupjas rokas izrāva Bilu uz klāja, kur stāvēja Harvejs Hals. Bils apmierināts redzēja, ka viņa lode nebija gājusi zudumā, jo kapteinim viena auss bija pārsieta.

—    Ievediet viņu karšu istabā! — Hals pavēlēja, un matroži paklausīja.

—     Sasieniet viņam rokas! — Hals turpināja rīkot.

—     Un jūs, jaunā dāma, — viņš pievērsās Betijai, — jums es iesaku būt rātnai. Mēs vēl kļūsim labi draugi, jo kapteinis Harvejs Hals nebūt vēl nav tik vecs, lai neprastu pienācīgi novērtēt šādas sievietes miesu!

Viņš nekaunīgi iesmējās. Izdzēris glāzi viskija, tas turpināja:

—     Jūs visi man vēl noderēsiet, mīļie draugi. "Thomas Inland" ar visu naudu nu gan pagalam, bet šeit vēl tomēr atliek diezgan mantas, lai nodrošinātu manas un manu biedru vecumdienas.

Viņš izbīdīja karšu galda atvilktni, kas bija līdz augšai piebērta dažādām vērtslietām un naudas zīmēm. Tās bija pasažieriem nolaupītās lietas.

—     Varat iedomāties, ka es tik lēti vis neškiršos no šiem nieciņiem, — Hals turpināja. — Ja skārda suņi atkal pienāks mums tuvāk, es jūs vienu pēc otra izmetīšu pār malu, lai gūstītājiem būtu jāaizkavējas, izzvejojot jūs no jūras.

Šajā mirklī notika kas negaidīts. Istabā aizelsies ieskrēja kāds no bandītiem.

—       Tūliņ mums pietrūks… — viņš iesāka, bet Hals ātri aizspieda tam ar roku muti un kopā ar viņu izgāja no karšu istabas.

—    Kā liekas, viņiem izbeidzas kurināmais, — Stens sacīja.

Bils pakratīja galvu.

—    Kravas telpās ir daudz ellas mucu, — viņš paskaidroja. — Ar to viņi drīz vien atkal piepildīs tukšos mašīntelpu tankus.

Stundu vēlāk miglas josla jau bija palikusi aiz muguras un tvaikonis atkal varēja braukt pilnā gaitā. Nu tas devās ziemeļrietumu virzienā. Acīmredzot Hala nolūks bija sasniegt Kanādas ziemeļu piekrasti.

Kad viņš atgriezās pie saviem gūstekņiem, tas izskatījās visai apmierināts. Viņš bija ieguvis daudz laika, aizsteigdamies priekšā kreiseriem, kas vēl maldījās miglā.

—     Es nepieminu ļaunu, — viņš augstprātīgi sacīja. — Es pat atļauju jums pavadīt pēdējos brīžus visiem kopā. Ieejiet tur, — viņš piebilda, atvērdams kapteiņa kajītes durvis, kur vienā no gultām sasietām rokām un kājām gulēja Klevs Levbridžs.

—      Glīts puisis — to nevar noliegt, — Hals turpināja, pamādams uz viņu ar roku. — Pakavējiet viņam laiku, tikai sargieties atbrīvot to no saitēm!

Viņš izgāja, atstādams gūstekņus vienus. Betija piegāja pie saistītā un, uzlikusi tam roku uz pieres, norūpējusies apvaicājās:

—     Kā klājas, Klev?

—      Mans stāvoklis nav visai ērts, bet citādi man nekas ļauns nav noticis, — lords atbildēja.

Bils piegāja tuvāk gultai.

—     Man šķiet, es varētu jūs atraisīt, — viņš sacīja.

Klevs mirkli vilcinājās.

—        Es gan negribētu, ka jūs manis dēļ dodaties briesmās, tomēr man būtu loti patīkami, ja varētu brīvi lietot savas rokas.

Neraugoties uz to, ka Bilam pašam rokas bija saslēgtas dzelžos, viņš tomēr atraisīja Kleva saišu mezglus tiktāl, ka tas ar vienu rāvienu varēja tās nomest, ja rastos vajadzība rīkoties.

Bils piegāja pie Betijas, kas domīga sēdēja kaktā.

—    Man ir kāds plāns, Bil, — viņa sacīja. — Kaut tikai es varētu nokļūt uz komandtiltiņa!

—    Ko tad tur? — Bils pārsteigts jautāja, bet tad viņa skats krita uz mazo somiņu meitenes rokā. — Vai revolveri jums neatņēma?

—     Nē, — viņa izņēma no somiņas mazo ieroci un pasniedza to Bilam. Neraugoties uz roku dzelžiem, viņš tomēr varēja to izmantot, ja zustu visas cerības.

Tvaikonis atkal brauca miglā. Kā likās, Halam tas bija ļoti pa prātam, jo brīdi vēlāk tas ienāca kajītē un smaidīdams uzrunāja Betiju:

—     Iznāciet taču ārā, meitiņ. Palūkojieties, kādu skaistu miglu debesis sūta palīgā Harvejam Halam. Galu galā mums taču reiz jāiepazīstas tuvāk.

Ar valzirga grāciju viņš piedāvāja Betijai roku, ko tā bez vilcināšanās satvēra. Bils sekoja viņiem, ko Hals tam arī atļāva. Viņi izgāja uz klāja.

—     Kas tas tāds, kapteini Hal? — Betija ziņkāri jautāja, norādīdama uz misiņa ziņu pārraidīšanas aparātu. Viņas balss skanēja maigi un draudzīgi, un Hals labprāt sniedza tai prasītos paskaidrojumus.

—     Un šis laikam kompass?

Bils negribēja ticēt savām acīm un ausīm. Viņš vairs nepazina lepno un pašapzinīgo meiteni.

—   Jā, mīlā, tas ir kompass, kas palīdz Hala tēvam izbēgt no zilajiem suņiem un viņu lodēm.

—     Un kas tad tas? — Betija turpināja iztaujāt, norādīdama uz kādu stiepli, kas brīvi nokarājās virs tiltiņa.

—     Tas ir vads, kas iedarbina tvaika sirēnu…

Betija pēkšņi palēcās un, satvērusi abām rokām drāti, palika tajā karājamies. Klusumu iztraucēja briesmīgs kauciens.

60

Nikni iekliegdamies, Hals pieskrēja viņai klāt. Viņam tikai ar pūlēm izdevās atraut meitenes pirkstus no vada, bet sirēna visu šo laiku turpināja kaukt.

—    Sasodītais velnēns! — viņš šņāca, un tā seja bija bailēs nobālusi. — Atpakaļ kajītē! Un lūdziet Dievu, lai viņi mūs neatrod, citādi jums klāsies loti bēdīgi!

—    Ū-ū-ū! — tālumā atskanēja kādas svešas sirēnas atbilde, un nākamajā mirkli tai pievienojās vēl otra: "Ū-ū-ū!"

Bils ieveda jauno meiteni kajītē. Hals lādēdamies pieskrēja pie stūres. Neraugoties uz miglu un ledus kalniem, tvaikonis ārprātīgā ātrumā drāzās uz priekšu. Beidzot migla kļuva retāka, un priekšā atkal parādījās klajš ūdens.

—      Urā! — vecais pirāts iesaucās. — Harvejam Halam neviens nekā nepadarīs!

Un tiešām, viņš bija veicis darbu, ko pieminēs vēl nākamās jūrnieku paaudzes. Tomēr viņa prieks nebija ilgstošs. Pēkšņi tam aiz muguras atskanēja kāda izbaiļu pilna balss, kas sauca to vārdā. Hals palūkojās atpakaļ: visi trīs kreiseri jau iznira no miglas blāķa, ātri tuvodamies savam mērķim.

—    Nu būs skriešanās! — Hals norūca, pabīdīdams mašīntelegrāfa kloķi uz "pilnā spēkā uz priekšu".

Viņš palūkojās atpakaļ. Kreiseri tikko manāmi, bet tomēr nenovēršami tuvojās. Hals pasauca kādu no saviem uzticamajiem palīgiem.

—    Sagatavoties kuģa nogremdēšanai! — viņš īsi pavēlēja.

Bandīts sarauca pieri.

—    Nerunājiet muļķības, Harvej! Tad jau es labāk nosēžu savus piecus gadus nekā noslīkstu šajā aukstajā ūdenī!

—    Nolādētais cūka! — Hals ierēcās, un viņa dūre smagi nokrita uz nepaklausīgā biedra galvas. — Vai darīsi, kas pavēlēts?

Un viņa roka no jauna pacēlās sitienam.

—    Jā, ser, — pārmācītais padevīgi atbildēja, steigdamies izpildīt kapteiņa rīkojumu.

Pēkšņi Hals redzēja, ka amerikāņu kreisera mastā uzvijas kaujas karogs. Nākamajā mirklī lielgabala lode iekrita jūrā tieši līdzās "Escorial". Svilpdams atlidoja otrs lādiņš, un tvaikoņa milzīgais ķermenis notrīcēja.

—    Kuģis neklausa stūrei! — atskanēja stūrmaņa balss. — Kā liekas, stūre sašauta!

Hals nokāra galvu. Viņš saprata, ka nu vairs nav cerību izglābties bēgot. Atrāvis kajītes durvis, viņš iegāja pie gūstekņiem.

—    Pēc trim minūtēm jau būsiet ellē! — viņš uzsauca tiem. — Viņi sašāva mums stūri un domā, ka nu jau es padošos. Bet tas nenotiks. Kamēr tvaikonis vēl riņķo, tikmēr viņi nevar tam piekļūt, un es nekādā ziņā neļaušu mūsu mašīnām apstāties. Un nu nāciet šurp, mister Holbruk, jūs esat man vajadzīgs.

—     Es palikšu šeit, — Bils mierīgi atbildēja.

Hals trakās dusmās metās uz viņu. Bils izšāva, bet pirms vēl tas otro reizi bija paguvis nospiest revolvera atsperi, viņš jau gulēja uz grīdas. Uzmeties ceļiem tam uz krūtīm, Hals satvēra viņa rīkli un sāka to žņaugt. Bils jau sāka

zaudēt samaņu, bet šajā mirkli Betija piesteidzās tam palīgā.

—     Klev! — viņa iekliedzās. — Klev!

Levbridžs izlēca no gultas un, nometis savas saites, noliecās, lai paceltu Bilam izkritušo ieroci. Pamanījis viņa kustību, Hals iekliedzās un, pametis savu upuri, izskrēja no kajītes, ar sparu aizcirzdams durvis.

Bils bija pirmais, kas metās tam pakal. Sākās neprātīgs skrējiens pa visu kuģi, līdz Hals beidzot nozuda Stenā salonā. Bils bez apdomāšanās sekoja tam. Salons bija tukšs, arī Stena gulamtelpā neviena nebija, bet Betijas kajītes durvis izrādījās no iekšpuses aizslēgtas. Bils sāka lauzties tajās.

—     Atveriet, Hal! Spēle beigusies! Atveriet!

Neviens neatbildēja. Bils atspieda plecu pret durvīm, gribēdams tās izgāzt. Pēkšņi viņa acu priekšā viss satumsa, un viņš zaudēja samaņu…

Kad viņš atkal atvēra acis, tas gulēja uz grīdas. Arī kājas viņam nu bija sasietas, bet galva neciešami sāpēja. Pieskaroties tai, viņa dzelžos ieslēgtās rokas sataustīja kādu lipīgu šķidrumu, kas bija sabiezējis matos.

Kaut arī bija tumšs, viņš tomēr juta, ka telpā atrodas vēl kāds. Izstiepis rokas, viņš sataustīja kāda cilvēka plecu, taču līdzās gulošais ķermenis nepakustējās.

Pēkšņi durvis atvērās, un pa tām kāds ienāca nedzirdamiem soliem.

—     Kas tur ir? — Bils iesaucās. — Es esmu Holbruks!

Ienācējs neatbildēja. Tumsā taustīdamies viņš tuvojās Bilam, un nākamajā mirklī kāda liela roka aizžņaudza tam kaklu. Bils izdzirda klusu metālisku šķindoņu, un asinis viņa dzīslās apstājās ritēt. Bet te ārpusē atskanēja kāda balss:

—     Vai tur kāds ir?

—     Palīgā! — Bils iekliedzās.

Roka atlaida viņa kaklu.

—   Tieši jūs es meklēju! — Bils izdzirda durvīs inspektora Belota pazīstamo balsi.

Brīdi bija dzirdams sparīgas cīņas troksnis, tad kāds ķermenis smagi atsitās pret sienu. Noklaudzēja durvis, un viss apklusa.

—     Belot, Belot! — Bils iekliedzās.

—     Nāku jau, mans draugs. Kur jūs esat?

—     Šeit.

Inspektors ienāca un palīdzēja viņam piecelties.

—    Tur vēl kāds gul, — Bils sacīja.

—    Zinu, — inspektors atbildēja, izvezdams to no Betijas kajītes salonā un aizvērdams durvis.

—      Kur mis Stena? — Bils jautāja. — Vai viņai draud briesmas?

Belots mirkli vilcinājās.

—     Nedomāju vis. Viņa ir kopā ar savu tēvoci.

Brīdi vēlāk Bils jau bija atbrīvots no roku dzelžiem.

—    Tātad kuģis arvien vēl Hala rokās? — viņš jautāja.

—    Nē, — Belots mierīgi atbildēja. — Harvejs Hals nekad vairs nevadīs kuģi: viņš ir miris.

—     Miris? — Bils pārsteigts atkārtoja.

—     Viņa līķis gulēja mis Stenas kabīnē līdzās jums. Vai tad jūs to nenojautāt?

—    Un kas tagad ir kuģa valdnieks? — Bils izbrīnā jautāja.

Inspektors neatbildēja. Visa viņa uzmanība bija pievērsta

reportiera ievainojumam, ko tas pārsēja.

—    Jums ir diezgan biezs pakausis, mans jaunais draugs, — viņš atzinīgi sacīja. — Pēc šāda sitiena jums īstenībā vajadzētu būt mironim…

—   Jā gan, — Bils viņu nepacietīgi pārtrauca. — Bet sakiet taču beidzot, kas tagad ir noteicējs mūsu kuģī?

—        Šī tvaikoņa kungs un pavēlnieks šobrīd ir kāds jūsu labs draugs, — Belots smaidīdams atbildēja, — kāds misters Tobijs Merčs!

61

—     Tobijs Merčs? — Bils atkārtoja, neticēdams savām ausīm.

—    Jā gan, ser. Pašreiz viņš ir pats nozīmīgākais vīrs visā kuģī.

—     Kā tā?

—     Lai paskaidrojumi paliek vēlākam laikam, — Belots sacīja. — Vai jūtaties jau pietiekoši spirgts?

Viņš izvilka no kabatas revolveri un pasniedza to draugam.

—      Bez apdomāšanās nošaujiet ikvienu, kura seja jums neliekas pietiekoši laipna.

Viņi izgāja uz tukšā promenādas klāja. Aukstais ziemeļu gaiss manāmi atspirdzināja Bilu.

—     Palieciet lielā salona ieejas tuvumā un sagatavojieties uz visu, — Belots sacīja. — Man nu jāiet. Kaut kur šī kuģa dziļumos vajag atrasties ugunsdzēšanas ierīcēm, — pēc šiem noslēpumainajiem vārdiem viņš apklusa, atstādams Bilu pilnīgā nesaprašanā.

Bils palūkojās atpakaļ. Kreiseri nekur nebija saskatāmi. Belots paskaidroja viņam, ka tie saredzami tikai pretējā pusē.

—      Bet ko jūs tur teicāt par ugunsdzēšamajiem rīkiem? — Bils jautāja.

—     Visos lielajos naftas tvaikoņos šie rīki glabājas kādā telpā, kur apvienoti arī visi vārstuli.

Bils ievaidējās.

—      Nekā nesaprotu! Bet lai tad paliek. Mani interesē vienīgi jautājums, vai mis Stena ir drošībā.

—    Man šķiet, šajā ziņā jums nav ko uztraukties, — Belots mierinoši sacīja.

—    Un cik ilgam laikam vēl pietiks mūsu naftas krājumu?

—     Vismaz vēl trim dienām.

Kāds cilvēks paskrēja viņiem garām, steigdamies augšup. Bils pazina tajā mašīnu inženieri. Tas vēl nebija sasniedzis komandtiltiņu, kad turbīnas pēkšņi sāka griezties arvien gausāk, līdz beidzot palika stāvam.

Belots pieskrēja pie klāja margām un palūkojās viļņos. Viņa izturēšanās Bilu pārsteidza: citkārt tik nopietnais inspektors sāka lēkāt kā bērns, aiz prieka sizdams plaukstas.

—    Nāciet man līdzi, — viņš beidzot sacīja, izvezdams Bilu cauri salonam uz otru kuģa malu.

No šejienes bija saskatāmi arī kreiseri, kas ātri tuvojās. Brīdi vēlāk tie jau bija nostājušies līdzās "Escorial", un nākamajā mirklī tā klājus piepildīja angļu un amerikāņu kara matroži. Pirmais uz klāja uzlēca kāds jauns virsnieks ar revolveri rokā.

—     Kur ir šīs laiviņas kapteinis? — viņš jautāja.

—     Priekšgalā, ser. Es esmu Skotlendjarda inspektors Belots.

—    Jauki! Pateicos par jūsu gaismas signāliem!

Satvēris Bilu zem rokas, Belots sekoja virsniekam.

—     Kā gan tas izskaidrojams, ka mēs pēkšņi apstājāmies? — Bils jautāja.

Inspektors pasmaidīja.

—    Vai atceraties ugunsdzēšamo piederumu glabātuvi, par kuru jums stāstīju? No turienes var atvērt arī ikviena tanka ventili un izlaist no tā naftu jūrā. Acīmredzot kāds to arī izdarījis… Še ir tie ļaudis, ko jūs meklējat, ser, — viņš pievērsās virsniekam, kad tie bija sasnieguši komandtiltiņu.

Pazaudējuši savu vadoni, bandas locekli neizrādīja ne vismazāko pretošanos. Bils iesteidzās karšu istabā. Kapteiņa kajītes durvis bija aizslēgtas, bet divi spēcīgi matroži tās bez kādām pūlēm izgāza. Telpa bija pilna dūmu, kas arvien vēl cēlās no mazas, kajītes vidū uz grīdas noliktas kvēpināmās vāzes.

Betija bez samaņas gulēja kādā krēslā, pie kura atzveltnes tā bija piesieta. Stens gulēja ar seju lejup kādā dīvānā, bet Klevs — gultā.

—     Iznesiet viņus svaigā gaisā! — inspektors Belots uzsauca matrožiem.

Kajīti pildīja kodīgs tvans. Atrāvis logu un izmetis kūpošo trauku jūrā, arī Belots izstreipuļoja uz klāja.

Brīdi vēlāk Betija atvēra acis un pārsteigta ielūkojās jūras virsnieku svešajās sejās, kas bija noliekušās pār to. Belots piegāja pie abiem nemaņā gulošajiem vīriešiem. Arī tie pamazām sāka atgūt samaņu.

—     Karaļa vārdā es apcietinu šo cilvēku, kas apvainots slepkavībā! — inspektors Belots sacīja, norādīdams uz Klevu.

62

Kad Klevs bija galīgi atžirdzis, Belots atkārtoja parasto formulu:

—    Jūsu vārds ir Klevs Džordžs Levbridžs, jūs esat devītais šis cilts barons. Karaļa vārdā es apcietinu jūs par jūsu brālēna Kirila Fransa Levbridža noindēšanu.

—      Man šķiet, jums nāksies grūti to pierādīt, — Klevs nobālis nomurmināja.

—     Tas būs vieglāk, nekā jūs domājat, — Belots mierīgi atbildēja. — Seržant Fenebij!

Pienāca kāds cilvēks, kuru ieraugot, lorda seju pārklāja dusmu sārtums: tas bija vina sulainis Bensons!

—      Policija jūs turēja aizdomās jau kopš jūsu brālēna nāves, — inspektors turpināja. — Seržantam Fenebijam ir izdevies iegūt visus materiālus, kas nepieciešami jūsu vainas pierādīšanai. Turklāt jūs tiekat apvainots arī vēl citos noziegumos, par kuriem runa būs vēlāk.

Dzelžos saslēgtām rokām un kājām Levbridžs tika nogādāts uz angļu kreisera.

—    Paies vēl divpadsmit stundas, kamēr "Thomas Inland" mūs panāks un mēs varēsim turpināt ceļu uz Ņujorku, — Belots sacīja.

—     Bet jūs taču teicāt, ka kuģis atrodoties Tobija Merča rokās? — Bils izbrīnā jautāja.

Inspektors pamāja ar galvu.

—    Pilnīgi pareizi. Viņš bija tas, kas lika mašīnām apstāties naftas trūkuma dēļ, jo vienīgi viņš varēja piekļūt ventiļiem un izlaist kurināmo jūrā.

Kad mazā sabiedrība bija sapulcējusies Stena salonā, Belots iesāka savu stāstu:

—     Šīs noziegumu virknes atklāšana, protams, tiks piedēvēta man, kaut patiesībā par visu to jāpateicas vienīgi Tobijam Merčam, kas reiz bija zvērējis atriebties doktoram Lefinam, kura vainas dēļ Tobijs dabūjis iepazīties ar spaidu darbiem.

Klevs Levbridžs tika uzaudzināts doktora Lefina vadībā, kas prata tam iedvest pārliecību, ka nauda ir vienīgā dievība. Vai atceraties no burtnīcas izplēsto lapu, kurā bija ietīta sprādze? Tas bija viens no diktātiem, ko doktors licis rakstīt savam audzēknim. Klevam nebija nekādu cerību mantot majorātu, tādēļ Lefins tam ierosināja nogādāt pie malas abus cilvēkus, kas stāvēja ceļā vina mērķim. Lefins nezināja, ka vecais lords Levbridžs gandrīz visu savu mantu nospēlējis kārtīs. Tādēļ viņa vilšanās bija liela, kad pēc vecā aristokrāta nāves izrādījās, ka tā vienīgais mantojums ir parādiem apkrautā muiža, kas nedod nekādus ienākumus.

Te doktoram pavērās jauns ceļš uz bagātību. Kādu nakti, braucot caur Dartmūru, vina auto apturēja divi "Raguzas dēlu" priori, kas aicināja to pie saslimušā lielpriora. Lefinam laimējās iemantot mazliet bērnišķīgā lielpriora uzticību. Tā viņš dabūja zināt, ka lielprioram bieži sapni rādās kāda zaļā tērpā ģērbusies meitene, kas sēž skatlogā pie rakstāmgalda ar vienu vienīgu sārtu rozi uz tā, un ka šī meitene ir garu valsts sūtne, kas nes tam slepenas ziņas. Mēs jau zinām, kādā veidā doktors izmantoja šo sapni, lai iegūtu savās rokās grāmatu, kurā bija ierakstīti visi ordeņa slepenie dokumenti.

Pateicoties lielpriora labvēlībai, viņam izdevās iegūt ietekmi pār divdesmit trešās pakāpes "brāļiem". Izmantodams savu varu, viņš padzina no šis pakāpes visus godīgos cilvēkus, ieceldams to vietās visādus noziedzniekus, uz kuru atbalstu tas varēja paļauties savu turpmāko plānu īstenošanā. Droši vien viņam jau pašā sākumā bija nodoms aplaupīt kādu no lielajiem okeāna tvaikoņiem.

Šeit jāpiemin, ka Levbridžs bija vienīgais cilvēks, kuru tas patiesi mīlēja. Viņam tas arī uzticēja visus savus plānus. Levbridžs arī palīdzēja viņam aizvest mis Stenu, ar kuras palīdzību tas ieguva "Raguzas dēlu" likumu grāmatu. Šī grāmata Lefinam bija vajadzīga, lai sīki iepazītos ar prēmiju izlozes un izmaksas kārtību. Tajā pašā naktī, kad likumu grāmata nokļuva viņa rokās, Lifs Stens tika noslepkavots.

Bet bija vēl viens cilvēks, kas baudīja lielpriora pilnīgu uzticību — brālis Džons Flenegans. Dabūjis zināt, ka Lifs Londonā saticies ar "Visuma balsi", viņš tūliņ devās ceļā, lai šo lietu noskaidrotu. Levbridžs sekoja viņam un nošāva to, bīdamies, ka mis Stena varbūt pastāstījusi tam vairāk, nekā viņš drīkstētu zināt. Pēc lielpriora nāves Levbridžs ieņēma tā vietu.

— Tātad nevis Lefins? — Bils pārsteigts iesaucās.

Belots pakratīja galvu.

— Nē. Jaunais lielpriors bija Levbridžs. Šīs mana stāsta daļas beigas jums visiem zināmas. Nesekmīgais mēģinājums piespiest Pevteru parakstīt viltotus čekus gandrīz beidzās ar Levbridža apcietināšanu. Tomēr viņam vēl pēdējā mirklī laimējās aizbēgt kopā ar Lefinu.

Bet bija vēl viens cilvēks, kas zināja gandrīz visus Lefina plānus, to starpā arī viņa nodomu aplaupīt "Escorial". Tobijs Merčs bija ierīkojis doktora darbistabas kamīnā mikrofonu, kas deva tam iespēju noklausīties visas Lefina sarunas ar tā biedriem. Tādēļ Tobijs jau iepriekš izgādāja sev kurinātāja vietu uz apdraudētā tvaikoņa.

Fakts ir tas, ka bandas īstais vadonis un visa pasākuma dvēsele bija Klevs Levbridžs. Nāves sodu Lefinam viņš piesprieda jau tajā mirklī, kad dabūja zināt, ka doktors apprecējis savu audžumeitu.

Arī Skotlendjardam jau kopš ilgāka laika bija aizdomas pret Levbridžu, tādēļ viens no mūsu spējīgākajiem detektīviem iestājās pie viņa par sulaini. Bensons, kā viņš sevi sauca, priekšzīmīgi veica savu uzdevumu, un man šķiet, ka viņam nenāksies ilgi gaidīt uz pelnīto paaugstinājumu.

Kad Lefins bija piesavinājies likumu grāmatu, viņa turpmākais nodoms bija padarīt Betiju Stenu nekaitīgu. Tā kā otrreizējā aizvešana cieta neveiksmi, tad trešais mēģinājums tika uzdots Levbridžam. Tas uzaicināja viņu savā dzīvoklī un, izmantodams izdevīgu mirkli, veikli iebēra tai tasē ātri iedarbojošos apdullināšanas līdzekli. Bet Bensons tomēr bija to pamanījis. Viņš nemanot samainīja tases, tā ka sazāļoto tēju izdzēra nevis mis Stena, bet gan Levbridžs pats. Acīmredzot Levbridža nodoms bija iemidzināt mis Stenu, lai tad Bensona prombūtnes laikā nogādātu to iepriekš norunātā vietā.

Ziņa, ka Lefins tiek apvainots vecā lorda noslepkavošanā, nepatīkami pārsteidza Levbridžu. Viņš saprata, ka pienācis laiks aizbāzt doktoram muti uz mūžīgiem laikiem, lai tas nevarētu nodot arī vinu. Mistera Stena uzaicinājums deva viņam iespēju piedalīties šajā ceļojumā. Protams, arī bez šī uzaicinājuma viņš būtu braucis līdzi, jo šī ceļojuma laikā bija nolemts aplaupīt tvaikoni, kas veda milzīgo valsts naudas summu.

Es atklāju savas aizdomas un nojautas manam priekšniekam, kas deva atļauju piedalīties šajā ceļojumā, tomēr man šķiet, ka viņš nebija īpaši pārliecināts par manu vārdu patiesumu.

Kad es ierados uz kuģa, Tobijs Merčs jau bija priekšā. Es satikos ar viņu jau pirmajā dienā un divdesmit astoņas stundas sviedriem vaigā kavēju tam laiku. Kad divdesmit trešā pakāpe sāka darboties, Tobijs izrādījās tiešām apbrīnojams palīgs ne vien man, bet arī likumam. Tobijs bija ierīkojis gaismas signalizāciju, ar kuras palīdzību tas pastāvīgi uzturēja sakarus ar kara kuģiem arī pēc tam, kad radiostacija no jauna bija pārgājusi Levbridža rokās.

—     Bet kas nogalināja Halu? — Bils jautāja.

—    Arī Levbridžs. Kad vecais pirāts redzēja, ka Levbridžs atbrīvojies no saitēm, viņš metās bēgt no tā. Sākumā lorda sagūstīšana bija tikai iepriekš norunāts triks, lai noslēptu pasažieriem viņa piederību pie bandas. Bet pēc Lefina noslepkavošanas Halam ienāca prātā paturēt Levbridžu īstā gūstā un tādā veidā piesavināties visu varu. Levbridžs nogaidīja karšu istabā tikai tik ilgu laiku, cik bija vajadzīgs, lai Hals tiktu galā ar mūsu jauno draugu, tad viņš sekoja tiem abiem mis Stenas kabīnē, kur nošāva veco pirātu. Te Klevam ienāca prātā, ka Holbruks varbūt vēl nav gluži beigts, un tādēļ viņš nolēma atgriezties un viņu nožņaugt.

Pārliecinājies, ka visi viņa plāni galīgi izjaukti, Levbridžs apņēmās vismaz sagādāt sev pēc iespējas patīkamāku nāvi. Indīgais tvans, kas pildīja kapteiņa kajīti, jau pēc dažām minūtēm būtu atnesis visiem ieslodzītajiem nāvi, bet tad ieradāmies mēs— laime bija pilnīgi novērsusies no Levbridža!

Astoņas dienas vēlāk "Escorial" daudzu mazāku flotes vienību pavadībā iebrauca Ņujorkas ostā. Betija stāvēja uz klāja. Viņa bija pārsteigta un sajūsmināta par milzīgo pilsētu, kurai līdzīgas nav visā pasaulē.

Belots un kopā ar viņu arī galvenais liecinieks Tobijs Merčs bija ar "Kent" atgriezušies Anglijā. Bils bija svēti nosolījies sekot tiem jau ar nākamo pasta tvaikoni.

—    Tātad šī ir Amerika, Bil? — Betija smaidīdama sacīja.

—     Šī ir Ņujorka, — Bils atbildēja. — Atšķirība diezgan liela, kaut netrūkst arī cilvēku, kas turas pie taviem ieskatiem. Šī pilsēta ir tikai niecīga daļiņa no Amerikas!

Stens brīdi smaidīdams nolūkojās abos jauniešos, kas, rokās saķērušies, stāvēja uz klāja. Tad viņš no jauna iedziļinājās avīzē, ko bija atvedis loču tvaikonītis.

—     Pirms mēs dodamies uz tēvoča Lamberta muižu, tev jāizrāda man visa pilsēta, Bil, un jāpaskaidro man arī dažas citas lietas — piemēram, kādas ir Amerikas pilsoņu galvenās priekšrocības un tiesības.

—     Viena no vissvarīgākajām un vērtīgākajām Amerikas pilsoņa tiesībām ir iespēja ātri apprecēties, — Bils nopietni atbildēja. — Un, ja tu gribētu dot man iespēju tev to pierādīt, es droši vien būtu pats lepnākais no visiem Raguzas lepnajiem dēliem, kas jebkad devušies jūrā meklēt mantu un laimi!

Beigas

Izdevniecība tapals jau izdevusi šādus e. vollesa darbus:

4

Ceturtais mēris

4

Zaļais strēlnieks

4

Pie 3 ozoliem

4

Kaislību upuri

4

Londonas tumšas acis

4

Dižciltīgais klaidonis

4

Noslēpumainais testaments

4

Hipodroma bieži

4

Rongindas karalis

4

Nodēvēju vārti

4

Dvēseļu kapteinis

4

Šausmu eņģelis

4

Pazudušais miljons

4

Sidraba trīsstūris

4

Miljonārā kaimiņš

4

Tetovētās rokas

4

Cilvēks, kas zina visu

4

Piektais dūzis

4

Trīs taisnīgi vīri

4

Parādnieks

4

Spoku nams

4

Pirātu gūsta

4

Savada grāfiene

4

Durvis ar 7 atslēgām

Sagatavošana:

Melnais abats

4

Dimantu straume

Sēriju izteiksmīgi noformējis mākslinieks Edgars FOLKS

Tālrunis 280728

Izdevniecība Tapals laidusi klajā

sējumus. Pirmajā sējumā ievietoti darbi: Pēteris Latvietis, Pīlāra ģimene, Manu draugu Iris noziegumi; otrajā — Donadjē testaments. Pavisam iecerēts

Ž. Simenona Rakstu pirmos divus

izdot 15 sējumus augstvērtīgā poligrāfiskā noformējumā. Mākslinieks Juris Utāns.

SIMENONS — AR UN BEZ MEGRE

Vēl pirms pāris gadiem latviešu lasītājs ar franču rakstnieka Žorža Simenona (1903 — 1989) daiļradi varēja iepazīties visai pieticīgi, bet šobrīd situācija ir mainījusies un grāmatu tirgus interesentiem piedāvā pat zināmas izvēles iespējas. Viena no tām — izdevniecības Tapals gatavotie Simenona Raksti, kuros ietverti mākslinieciski spilgtākie, būtiskākie rakstnieka romāni visā viņa radošās darbības periodā. Romānu sēriju aizsāk Pēteris Lalvielis—pirmais darbs, kas publicēts ar īsto — Žorža Simenona—vārdu, te ari pirmoreiz "galvenajā lomā" vēlāk pasaulslavenais policijas komisārs Megrē. Rakstu 15 grāmatās būs atrodami vairāk nekā 30 romāni gan no Megrē cikla, gan, lietojot paša autora apzīmējumu, t. s. "smagie" sociālpsiholoģiskie darbi, starp kuriem īpaši izceļami romāni Kaķis, Pre zidents, apjomīgais, lielā mērā autobiogrāfiskais Pedigri. Simenona pēdējais — 214. romāns Megrē un mesjē Šarls pabeigs arī Rakstu sēriju.

Izdevuma sagatavošana notieksaskaņā ar Simenona Autortiesību aģentūras Lozannā līguma prasībām. Atgādinām ari, ka neviens no Rakstos iekļautajiem darbiem nedublēsies ar apgāda Artava izdotajiem Simenona tulkojumiem.

SIMENO

Saistošus brīžus

Ē] rBMMĒfBfĒMĒMĒMĒJ^'SMBIĒMĒMBMBIBMBMBIĒMĒMĒJĒMBMlt

Aizraujošs sižets, | Aj^Žj^ dēkas,romantika,

^ l I ^s^ka un, protams,

Ēļ ^n f^BKSaL ļ mīlas piedzīvojumi I \ \ / / un pārdzīvojumi

p latviešu un cittautu

ā - rakstnieku darbos!

•

ļij Izdevniecība tapals

j| piedāvā lasītājiem

izklaidējošās literatūras sēriju

I

| J K<C©

I Šobrīd pardošana:

| ^ V. Bauma. Cilvēki viesnīcā ij m. cviks. Apburošais dēkainis | Bezbailīgie

i

I Sagatavošana:

| A P. Benčlijs. Žokļi ļā v. kārkliņš. vientulības kalns

i] ftn Ž. verns. dienvidu zvaigzne

Sērijā

I&ma&m m&IIp :: 1|§

iznākuši M. Cvika romāni Apburošais dēkainis un bezbailīgie

Mihails Cviks — rakstnieks bez robežām

Mihaila Cvika vārdu velti meklēt solīdās enciklopēdijās vai biogrāfiskās vārdnīcās, kaut gan savulaik tas tika daudzināts ne tikai dzimtenē vien. Un dzimtene rakstniekam ne jau aiz trejdeviņām zemēm, bet tepat, Latvijā.

Mihails (Mikoels) Cviks dzimis 1895. gada 4. jūlijā Liepājā. Rakstnieka un žurnālista karjeras sākums datējams ap divdesmito mūža gadu Petrogradā, bet par savu "profesionālo" dzimšanas dienu pats M. Cviks uzskatījis 1918. gada 25. februāri, kad uzņemts Krievu dramatisko rakstnieku un operu komponistu biedrībā. Ievērību izpelnījušās viņa lugas Redaktora rīts, Jaukā sieviete, Gudrais cilvēks, Runcis bez zābakiem-, tās izrādītas Petrogradā, Vjatkā, Ribinskā, Jaroslavļā, pat tālajā Harbinā.

Berlīnē izdotais žurnāls Russkaja kniga 1921. gada septembra numurā ziņo, ka no padomju Krievijas uz Liepāju atbēdzis dzejnieks un feļetonists, žurnālu Solnce Rossiji, OgoŅok, Večerņije birževije vedomostji bijušais līdzstrādnieks Mihails Mironovs. Mihails Mironovs ir M. Cvika literārais pseidonīms, un Latvijā rakstnieks atgriezies jau 1919gadā, itin drīz pārliecinājies, ka pēcoktobra Krievijā valda pavisam citi, viņam nepieņemami dzīves un mākslas likumi.

Toties jo vērienīgāk M. Cvika radošā aktivitāte atraisījusies Latvijā, — šejienes krievu presē pārdesmit gadu garumā grūti atrast izdevumu, kur nebūtu lasāmi viņa dzejoli, prozas sacerējumi, raksti par sabiedriski politisko un kultūras dzīvi. Grāmata 1922. gadā (uz vāka — 1923.) paša autora izdevumā pulblicēts dzejoļu krājums Vārdi uz paletes. Kā literārs eksperiments pieminēšanas vērts ir piecu autoru, tai skaitā M. Mironova (Cvika) kolektīvs romāns no mūsdienu dzīves — satīriskā intonācijā veidots vēstījums par pilsoņu karu Krievijā — Dzīvie galvaskausi avīzes Rižskij kurjer 1921. gada 44 numuros.

Acīm redzami — M. Cviks nepieder tiem rakstniekiem, kas ērti jūtas tikai ierastā vidē un apstākļos, kas stingri un konsekventi turas noteiktā žanriskā vai tematiskā ielokā. Viņu vilina eksperiments, nestaigātas takas, avantūras risks. Tikai lā var izskaidrot kraso, laikabiedriem pilnīgi negaidīto pavērsienu viņa radošajā biogrāfijā, kad, tēlaini izsakoties, viss iepriekšējais literārais devums salīdzināms tikai ar tādu mīņāšanos rakstniecības panteona pakājē, — beletrista slavas virsotnes M. Cvikam lemts iekarot Vācijā, kur 30. gados īsā laikā lasītājiem tiek piedāvāti 24 romāni, publicēti ar rakstnieka īsto vārdu. Tā, protams, nav augstākās raudzes klasika, bet izklaidējoša, dēku un kriminālliteratūras tradīcijās veidota lasāmviela, kur varoņu piedzīvojumi vienlīdz spraigi un intriģējoši risinās gan Francijā un Indijā, gan Japānā un Ēģiptē, gan Sibīrijas plašumos.

Sakarā ar literārās darbības jubileju žurnāla Dfa ms 1938. gada 9. numurā ievietota plašāka apcere par M. Cviku. Te uzskaitīta ari vesela rinda izdevniecību, kas publicējušas M. Cvika darbus, — pavisam vii)S sadarbojies ar 65 ārzemju izdevniecībām. Rakstnieka produktivitātes iespaidīgo statistiku papildina ari avīze Segodņa 1938. gada 56. numurā, minot 500 stāstus, ap 200 miniatūras no cikla Pasakas sievietēm un romānu tulkojumus presē seSās valodās.

Otrā pasaules kara priekšvakarā, kad Hitlers izraida ebrejus no Vācijas, M. Cvjks atgriežas Liepājā un nonāk pašmāju izdevēju uzmanības lokā, četri viņa romāni (Laimes pēdās. Zem Parīzes debesīm, Apburošais dēkainis, Bezbailīgie) tulkoti ari latviešu valodā.

Par rakstnieka tālāko likteni precīzu ziņu trūkst. Domājams, ka viņš gājis bojā Liepājas geto.

Ieskatam fragments no M. Cvika romāna Apburošais dēkainis:

Ēdamistabas sienas pulkstenis nosita pusnakti. Uz galda bija jau vairākas pustukšas pudeles. Nevērojot plaSi atvērtos logus uz tumšo dārzu, ēdamistaba bija pilna ar ziliem aug/ii papirosu dūmiem.

Nora un kņazs sēdēja dziļos adas krēslos, viņu celi gandrīz saskārās. Viņš likās iegrimis domās. Vina neatlaidīgi raudzījos vinā.

—     Kas jums nolicis, kņazi Jūs it kā esat aizlidojis aiz trejdeviņām zemēm.

—Jā, mis. Domas — ātrākais satiksmes līdzeklis.

—     Tagad tās jūs aiznesušas, ja nemaldos, ne visai patīkamās tālēs?

—Jūs esat laba novērotājā, mis!

—     Sakiet, knaz: jūs nomāc rūpes?

—     Kā katru mirstigo.

—Jūs pret mani esat tik noslēpumains. Vai patiesi es nepelnu nekādu uzticību?

—    Patiesām, mis, man nav nekā, ko jums uzticēt.

—     Vai tiesām?

Viņa cieši paskatījās vinā.

—Jums daudz rūpju sagādā sievietes? Atzīstieties.

—    Sievietes sagādā prieku, nevis rūpes.

—    Nu, ne vienmēr. Viena sieviete varbūt var sagādāt prieku, bet, ja viņu ir daudz…

—Jus par mani tikai zobojaties.

—    Pat nedomāju. Esmu paradusi runāt to, ko domāju un jūtu.

—Jūsu miljoni dod jums šīs tiesības.

—    Bet ari jums taCu pieder miljoni, un tomēr jūs esat noslēpumains.

—    Es esmu tikai uzmanīgs.

—      Vai patiesi ar visam sievietēm jūs esat tik apvaldīts?

Tas bija vairāk nekā skaidrs mājiens. Vienīgā loģiska atbilde uz šo piezīmi būtu viņu apskaut. Viņš jau gribēja to darīt, bet atturējās: nedrīkstēja pārāk steigties.

Viņa iedzēra šartrēzi, tad nesteigdamās paņēma papirosu. Viņš pasn iedza ugun i. Kādu bridi abi klusēja.

—     Sakiet, mis, ka man izskaidrot direktora Hankesa apmeklējumu?

—    Ļoti vienkārši. Viņš pie jums ieradās manā uzdevumā.

—     Un kadā nolūkā?

—     Lai mūs apprecinātu!

Formāls 60x84/16 Sovetskas papīrs 65g/m Ofseliespiedums. 11 uzsk, iespiedi.

Līgumcena. Sia "Tapals" Reģistrācijas apliecība Nr. 2—0115. Iespiests tipogrāfijā "Rota" Blaumaņa ielā 38/40, Rīga LV — 1011 Pasutijuma Nr. — 236

Content

Volless Edgars Pirātu gūstā

Mihails Cviks — rakstnieks bez robežām