Volless Edgars

Rīdera sestais prāts

Edgars Volless

Rīdera sestais prāts

POLICISTS, KURAM PATIKA DZEJA

Diena, kad misteru Rīderu pārcēla uz prokurora kanceleju, kļuva par izšķirošu dienu mistera Lembtona Grīna, Skotijas bankas Londonas nodaļas pārvaldnieka, mūžā.

Bankas nodala, kuru pārzināja misters Grīns, atradās Pellstrītas un Fairlinga avēnijas stūrī. Banka bija izvietota palielā mājā un atšķirībā no citām piepilsētu banku nodalām, aizņēma visu ēku. Bankai bija plaša klientūra, tajā skaitā arī trīs lieli rūpniecības uzņēmumi, kuros bija ārkārtīgi daudz darbinieku. Šajā nodaļā glabāja naudu, kas bija paredzēta lielā personāla algu izmaksām.

Taču bankas klientu sarakstā bija ne tikai šīs firmas.

Ik trešdienu, kad rūpniecības uzņēmumu strādniekiem izmaksāja algu, uz banku atveda daudz skaidrās naudas, kura tika uzglabāta tērauda kamerā. Šī kamera atradās tieši zem mistera Grīna kabineta, stāvu zemāk, un uz to veda ar metālu apkaltas durvis. Šīs durvis bija redzamas arī no ielas, un tas atviegloja novērošanu. Virs durvīm atradās spuldze ar spēcīgu atstarotāju, un tā izplatīja žilbinošu gaismu. Turklāt durvis apsargāja naktssargs, atvaļināts karavīrs Arturs Malings.

Bankas vadība bija vienojusies ar vietējo policijas nodalu, un tā bija uzdevusi kādam no apgaitas policistiem regulāri novērot banku. Tādējādi ik pēc četrdesmit minūtēm bankai garām gāja policists, kura uzdevums bija raudzīties, vai viss ir kārtībā, un ar sargu apmainīties norunātiem signāliem.

Naktī uz septiņpadsmito oktobri policists Bernets, kā parasti, apstājās pie bankas durvīm un ieskatījās iekšā. Pirmais, ko viņš ievēroja, bija tas, ka virs tērauda istabas durvīm nedega spuldze.

Naktssargs nekur nebija redzams, un satrauktais policists piesteidzās pie tuvākā loga un šausmās ieraudzīja, ka tas ir atvērts.

Policists pa logu iekļuva bankā un sauca Malingu. Nekādas atbildes. Policists saoda viegli saldenu smaržu, kuras izcelsmi viņš nevarēja noteikt. Kasiera telpa bija tukša. Viņš ielūkojās direktora kabinetā. Tajā dega gaisma. Pārkāpis slieksnim, policists ieraudzīja uz grīdas guļam kādu stāvu. Tas bija naktssargs! Viņa rokas un kājas bija cieši sasietas ar siksnu.

Kļuva ari skaidrs, no kurienes nāk šķebīgi saldenā smarža. Virs sarga galvas karājās skārda krūzīte, kurā bija izurbti vairāki caurumi. Pa tiem uz sargu pilēja kaut kāds šķidrums un iesūcās biezā vates kārtā, kas klāja Malinga seju.

Bernets bija piedalījies karā un uzreiz saprata, ka tas ir hloroforms. Viņš ātri aizvilka samaņu zaudējušo sargu malā, atsēja viņu, noņēma no sejas vati un sacēla trauksmi. Visi viņa pūliņi dabūt Malingu pie samaņas izrādījās veltīgi.

Pēc dažām minūtēm notikuma vietā ieradās policija un ari policijas ārsts, kas laimīgas nejaušības dēl trauksmes brīdi bija atradies iecirknī. Tomēr arī viņam neizdevās glābt nelaimīgā sarga dzīvību.

—     Droši vien viņš jau bija miris, kad es atnācu, — policists skaidroja. — Es gribētu zināt — ko nozīmē šīs rētas labajā rokā?

Viņš iztaisnoja sarga savilkto roku, un kļuva redzams kāds pusducis skrāpējumu.

Tie droši vien bija gūti nesen, jo sarecējušās asinis likās vēl pavisam svaigas.

Bernets nekavējoties tika aizsūtīts pie mistera Grīna. Viņš dzīvoja Fairlinga avēnijā, vienā no tām nelielajām savrupmājām, kuras labi pazīst katrs londonietis. Tuvojoties mājai, policists ievēroja, ka tās logi ir gaiši, un, tiklīdz viņš pieklauvēja, durvis atvērās, un policista priekšā stāvēja pats Lembtons Grīns.

Misters Grīns bija pilnīgi apģērbies un, kā policistam likās, loti satraukts. Bernets ievēroja, ka priekšnamā atrodas sakravāts koferis, ceļojuma pleds un lietussargs.

Direktors bāls kā līķis uzklausīja policista ziņojumu un nomunnināja:

—    Aplaupīta banka? Tas nav iespējams! Šausmas… — viņš nogārdzās.

Misters Grins tikko turējās kājās, un Bernetam nācās viņu atbalstīt.

—    Es… es gribēju braukt projām, — viņš nesakarīgi nočukstēja un kopā ar policistu devās uz banku.

—    Es atteicos no savas vietas… Uzrakstīju direkcijai vēstuli, kurā minēju visus iemeslus…

Izspraucies cauri ziņkārīgo pūlim, Grīns iegāja savā kabinetā un atslēdza rakstāmgalda atvilktni.

—     To nav! — viņš mežonīgi iekliedzās. — Es tās atstāju atvilktnē… manas vēstules un atslēgas…

Direktors sagrīļojās usn bez samaņas nogāzās uz grīdas.

Atguvies Grīns ieraudzīja, ka atrodas policijas iecirkņa iepriekšējās apcietināšanas kamerā. Dienas gaitā viņš tika izsaukts pie policijas priekšnieka un gluži kā pa miglu uzklausīja apsūdzību. Viņš, Lembtons Grīns, tika apsūdzēts Artura Malinga slepkavībā un 100 000 mārciņu zādzībā!

* * *

Kādā rītā dažas dienas vēlāk misters Rīders, kas nebija apmierināts ar savu pārcelšanu, izvācās no ērtā kabineta un iekārtojās nemājīgajās prokuratūras telpās, kuras atradās Tiesu Pils augšstāvā. Šādai pārvietošanai viņš piekrita tikai tad, kad saņēma solījumu, ka varēs uzturēt telefona sakarus ar savu veco kabinetu.

Rīders to nepieprasīja, viņš vispār nekad neko nepieprasīja. Viņš par to ieminējās kautrīgi, it kā lūgdams žēlastību. Viena no mistera Rldera īpatnībām bija ārēja bezpalīdzība, kura cilvēkos dažreiz radīja žēlabainu līdzjūtību.

Prokurors, kura rīcībā misters Rīders bija atsūtīts, nereti domāja, ka diez vai vina jaunais palīgs būs inspektora Holforda cienīga maiņa.

Rīders bija diezgan kusls, padzīvojis cilvēks pāri piecdesmit, ar pelnu pelēkiem matiem un nelielām bakenēm, kas novērsa uzmanību no viņa lielajām, atkarenajām ausīm.

Misters Rīders valkāja pensneju, kas atradās uz paša degungala, un neviens nevarēja lielīties, ka būtu redzējis, kā misters Rīders raugās caur tā stikliem. Ja Rīderam vajadzēja kaut ko aplūkot, viņš pensneju parasti noņēma.

Rīders valkāja vecmodīgus, līdz pašam kaklam pogājamus svārkus, kuri nepiestāvēja viņa cepurei, un par izmēru lielākus apavus ar platiem purngaliem, bet kaklasaitei, lai tā ikreiz nebūtu jāuzsien no jauna, aizmugurē bija iešūts āķītis.

Pats elegantākais priekšmets Rīderam bija lietussargs, kuru pa gabalu varēja noturēt par spieķi — tik cieši tas bija sasiets ar aukliņu. Neatkarīgi no laika apstākļiem — gan saulainā, gan lietainā dienā — Rīders to vēzēja rokā neatvērtu.

Inspektors Holfords, kas bija iecelts citā amatā, satikās ar savu pēcteci, lai ievadītu viņu darbā.

— Loti priecājos iepazīties ar jums, — viņš teica, uzrunājot misteru Rīdcru. — Līdz šim man nebija iznācis ar jums satikties, toties esmu daudz dzirdējis par jums. Jūs taču galvenokārt darbojāties Anglijas bankas labā, vai ne?

Misters Rīders nočukstēja, ka viņam patiešām bijis gods pakalpot šai iestādei, un smagi nopūtās, it kā nožēlodams, ka viņam nākas atvadīties no sava iepriekšējā darba.

Holfords vēroja savu pēcteci, un viņa acis pavīdēja šaubas.

—    Redziet, — viņš samulsis iesāka, — šeit jūs sagaida pavisam cits darbs. Bet, ja jūs tiešām esat, kā man teica, viens no viszinošākajiem cilvēkiem Londonā, tad šī nodarbošanās jums nesagādās nekādas grūtības. Mums vēl nekad nav nācies aicināt amatieri… piedodiet, es gribēju teikt — privātdetektīvu, un tāpēc mēs, protams…

—    Es saprotu, ko jūs gribat teikt, — Rīders norūca, noliekot savu lietussargu. — Zinu — jūs gaidījāt, ka šo amatu ieņems misters Bolonels. Viņam nekas nebūtu pretī, turklāt viņa sieva to loti vēlējās, bet… krist izmisumā viņiem gan nevajadzētu. Viņai taču ir arī citas intereses: Bolonela sieva ir līdzīpašniece naktsklubam Vestendā.

Holfords pārsteigts iepleta acis.

Tas, ko nupat pateica Rīders, bija nonācis līdz Skotlendjardam neapstiprinātu baumu veidā.

—    Pie joda, kā jums izdevās to noskaidrot? — viņš iesaucās.

Misters Rīders pašapmierināti pasmaidīja.

—    Šur tur dzirdu kaut ko jaunu, un tad viss uzpeld virspusē, — viņš, mīlīgi smaidot, atbildēja. — Ziniet, es vienmēr nojaušu kaut ko ļaunu. Laikam man pašam ir noziedzīgas noslieces.

Holfords dziļi nopūtās.

—    Lieta, ar kuru jums vajadzēs nodarboties, ir pavisam vienkārša. Grīns, bijušais katordznieks, kara laikā iekārtojies strādāt bankā. Pamazām viņš izvirzījies, un viņam uzticējuši patstāvīgu nodalu. Savukārt Grīns septiņus gadus nosēdējis cietumā par naudas viltošanu.

—    Laupīšana un viltošana, — Rīders norūca. — Šķiet, ka es toreiz tiesā biju galvenais liecinieks pret viņu. Man sevišķi patika ar bankām saistītas lietas. Jā… jā… viņš bija nokļuvis kreditoru nagos… Tas bija loti stulbi… Un vismuļķīgākais bija tas, ka viņš negribēja atzīties!

Un Rīders smagi nopūtās.

—    Nabadziņš! Šis nodarījums vien var viņam maksāt galvu, un tādēļ vajadzētu piedot viņa iepriekšējos pārkāpumus.

Inspektors izbrīnījies vēroja savu jauno kolēģi.

—    Nabadziņš? Man nebija ienācis prātā, ka izteiksiet viņam tik lielu līdzjūtību. Viņš ir pratis piesavināties simt tūkstošus mārciņu un policijai jauc galvu ar gluži muļķīgiem paskaidrojumiem. Ja vēlaties, varat iepazīties ar materiāliem, ko esam savākuši. Skrambas uz Malinga rokām tiešām ir ievērības cienīgas. Tās nav tik dziļas, lai varētu noticēt, ka noticis cīniņš. Bet tā pasaciņa, ko mums cenšas iestāstīt Grīns…

Rīders norūpējies pašūpoja galvu.

—    Tas, ko viņš mums pastāstīja, nebija visai sakarīgs, — viņa balsī izskanēja nožēla. — Cik atceros,

Grīns teica, ka esot saticis cilvēku, ar kuru kopā izcietis cietumsodu. Šis cilvēks viņu pazinis un sācis šantažēt. Viņš pieprasījis, lai Grīns maksā naudu vai arī… pazūd. Grīns esot gribējis būt godīgs cilvēks un vēstulē direkcijai izklāstījis iemeslus, kas spieduši viņu meklēt glābiņu bēgot. Šo vēstuli līdz ar glabātavas atslēgām viņš ielicis rakstāmgalda atvilktnē, kur bijusi arī viņa zīmīte kasierim. Viņš esot nolēmis aizbraukt no Londonas un sākt dzīvi no jauna tādā vietā, kurā viņu neviens nepazīst.

—    Taču rakstāmgaldā nebija ne vēstuļu, ne atslēgas, — inspektors Holfords piebilda. — Vienīgā patiesība visā stāstā bija tāda, ka viņam tiešām nācies sēdēt tuptūzī.

—    Cietumā! — Rīders žēlabainā balsī izlaboja. Viņam nepatika vulgāri izteicieni. — Pilnīgi pareizi, tas atbilst patiesībai.

Iegājis kabinetā, Rīders piezvanīja uz savu iepriekšējo darba kabinetu un ilgi sarunājās ar sekretāri. Viņa sekretāre bija jauna sieviete, pret kuru liktenis nebija diez cik labvēlīgs.

Pārējā dienas dala pagāja, iepazīstoties ar dokumentiem, kurus viņa priekštecis bija atstājis uz galda.

Pievakarē Rīdera kabinetā ienāca prokurors un atzinīgi paraudzījās uz papīru kaudzi, pie kuriem strādāja viņa palīgs.

—     Ko jūs tagad lasāt? Vai materiālu Grīna lietā? — viņš painteresējās. — Loti priecājos, ka jūs ar to nodarbojaties, kaut gan šī lieta man šķiet pilnīgi skaidra.

Starp citu, es saņēmu vēstuli no bankas valdes priekšsēdētāja, kas nez kādu iemeslu dēl ir noskaņots ticēt Grīnam.

Misters Rīders paraudzījās uz runātāju, un viņa acis pavīdēja neuzticība. Tā Rīders parasti reaģēja uz to, kas viņu pārsteidza.

—    Te ir policista Berneta liecības protokols. Varbūt jūs varētu to nedaudz papildināt. Atļaujiet, es nolasīšu viņa liecību:

"īsi pirms tam, kad pienācu pie bankas, ievēroju, ka uz stūra stāv kāds cilvēks. Tajā mirklī garām pabrauca automobilis, un starmešu gaismā es saskatīju stāvētāju. Tomēr viņa klātbūtnei nepiešķīru nekādu nozīmi un vēlāk vairs viņu neredzēju. Man šķiet, ka šis cilvēks varēja apiet kvartālu un pienākt pie Fairlinga avēnijas no otras puses, un tad man nebūtu iespējams viņu pamanīt. Kad biju saticis to cilvēku, es ar kāju kaut kam uzgrūdos un, apgaismojis ietvi ar kabatas lukturīti, ieraudzīju, ka man pie kājām atrodas pakavs. Tiesa, jau dienā manīju, ka šajā vietā bērni spēlējas ar vecu pakavu. Paraudzījos uz stūri, kur bija stāvējis cilvēks, bet viņa tur vairs nebija. Droši vien viņš pamanīja mana kabatas lukturīša gaismu. Vairāk nevienu es neredzēju, tāpat ari neievēroju, vai mistera Grīna dzīvokļa logos ir gaisma."

Misters Rīders domīgi raudzījās uz protokolu.

—     Nu un tad? — prokurors jautāja. — Manuprāt, šajā liecībā nav nekā tāda, kas varētu piesaistīt uzmanību. Droši vien tas cilvēks bijis neviens cits kā Grīns.

Viņš izmantoja policista nevērību, apskrēja kvartālam un iekļuva bankā no pretējās puses.

Misters Rīders domīgi pakasīja zodu.

—    Jā… Jāāāā… — viņš novilka un sāka knosīties savā krēslā. — Varbūt man atļautu rīkoties gluži neatkarīgi no policijas? — viņš nedroši painteresējās. — Man negribētos, lai policija domātu, ka kaut kāds diletants cenšas iejaukties tās darīšanās.

—     Lūdzu, dariet visu, ko vēlaties! — prokurors labsirdīgi atļāva. — Nokāpiet lejā un aprunājieties ar tiem, kas izmeklē šo lietu! Varu pat uzrakstīt viņiem, lai izturas pret jums atsaucīgi. Tas, ka kāds no maniem darbiniekiem uzsāk izmeklēšanu pēc sava paša iniciatīvas, nav nekas pārsteidzošs vai neparasts. Man tikai ir bažas, ka jūsu centieni var būt veltīgi. Skotlendjards ir darījis visu, ko spējis.

—     Vai jūs man neatļautu aprunāties ar apcietināto?

—     Ar Grīnu? Lūdzu! Tūlīt jums uzrakstīšu atjauju satikties ar viņu.

No pelēkajām debesīm lejup gāzās lietus straumes. Misters Rīders, iebāzis degunu apkaklē un, kā parasti, neatvēris lietussargu, steidzās uz Brikstonas cietumu, kur bija ieslodzīts Grīns.

Viņu ieveda kamerā, kur sēdēja cilvēks, kuram bija zudušas cerības uz labāku nākotni un kurš truli vērās sev priekšā.

—    Tā ir patiesība, tik tiešām es teicu taisnību! Katrs mans vārds ir patiess! — uztrauktais Grīns iesaucās, un viņa balss iedrebējās. Grīns bija vārgs un bāls cilvēks. Viņa plānie mati jau sāka sirmot. Rīders, kuram piemita neparastas spējas iegaumēt sejas, viņu uzreiz pazina.

—    Jā, mister Rīder, tagad es pazīstu arī jūs. Jūs bijāt tas cilvēks, kuram toreiz izdevās paņemt mani aiz dziesmas. Taču kopš tā laika mani ne par ko vairs nevar vainot. Es nekad nepieskāros nevienam pensam, kas nepieder man. Kas nu būs ar manu nabaga…

—    Vai jūs esat precējies? — Rīders līdzjūtīgi painteresējās.

—    Nē, bet es grasījos viņu precēt, kaut gan, ievērojot manus gadus, esmu saņēmies mazliet par vēlu. Viņa ir gandrīz trīsdesmit gadus jaunāka par mani, un tā ir labākā sieviete pasaulē!

Rīders neapnicis uzklausīja šīs nepazīstamās personas slavinājumus, un viņa acis kļuva arvien skumīgākas.

—    Par laimi, viņa nebija atnākusi uz tiesu, taču zina, kas noticis. Kāds mans draugs pastāstīja, ka šī ziņa viņu esot pilnīgi satriekusi.

—    Nabadzīte! — Rīders nočukstēja un līdzjūtīgi pašūpoja galvu.

—     Un tam vajadzēja notikt tieši viņas dzimšanas dienā! — Grīns satriekts turpināja.

—    Vai viņa zināja, ka esat nolēmis aiziet no darba?

—     Jā, dienu iepriekš es viņai to pateicu, jo man negribējās, ka viņa tiek iejaukta šajā lietā. Ja mēs būtu oficiāli saderināti, es tam nepiešķirtu nekādu nozīmi, bet, tā kā viņa ir precējusies un taisās šķirties, esmu spiests lūgt, lai viņas vārdu nekur nepieminētu. Tieši tādēļ mums iznācis maz tikties un neviens nezina par saderināšanos, lai gan dzīvojam vienā ielā.

—    Fairlinga avēnijā? — Rīders pārjautāja, un bijušais bankas kalpotājs pamāja ar galvu.

—     Septiņpadsmit gadu vecumā viņu apprecināja ar rupju, cietsirdīgu cilvēku. Man bija loti grūti slēpt mūsu saderināšanos, jo viņu aplidoja daudzi vīrieši, un man nācās ar to samierināties. Ja vien jūs zinātu, kas viņai pievērsa uzmanību! Pat Bernets, policists, kurš mani apcietināja, lakstojās ap viņu. Viņš pat veltīja savai dāmai dzejoļus! Vai esat kādreiz kaut ko tamlīdzīgu dzirdējis? Policists raksta dzejoļus!

Grīns domāja, ka darbs policijā un dzejošana ir pilnīgi nesavienojamas nodarbošanās, taču Rīderam acīmredzot bija cits viedoklis.

—   Katrs cilvēks mazliet ir dzejnieks, mīļais Grin, — viņš teica. — Ari policists galu galā ir tikai cilvēks.

Kaut arī Rīders pārliecināja Grīnu, ka Berneta poētiskajās nosliecēs nav nekā dīvaina, tomēr šī doma bija dziļi iesēdusies viņa galvā. Visu atpakaļceļu Rīders prātoja par Bernetu.

Nākamajā rītā bez ceturkšņa astoņos, kad visā pasaulē, šķiet, dzīvoja vienīgi piena sievas un svilpojoši avīžu iznēsātāji, misters Rīders devās uz Fairlinga avēniju.

Uz brīdi viņš apstājās pie bankas ēkas, tad turpināja ceļu.

Ielas abās pusēs greznojās ērtas savrupmājas, tās izskatījās loti vilinošas, bet, kā par brīnumu, ārkārtīgi līdzinājās cita citai. Katras mājas priekšā bija neliels puķu dārziņš, kurā atradās viena dobe un pāris rožu. Grīns dzīvoja 18. numurā, pa labi no Rldera.

Grīna saimniecību pārraudzīja mājzine, kurai acīmredzot diez kā nepatika ziedi, jo dārziņš Grīna mājas priekšā bija loti nolaists.

Rīders piegāja pie 26. savrupmājas un ar vienaldzīgu izteiksmi sāka to aplūkot. Logus sedza aizkari, bet mis Magda Graina droši vien bija liela puķu mīļotāja, jo uz katras palodzes atradās ģerāniju podiņš. Puķu dobe bija loti liela, un tās vidū pacēlās rožu krūms. Taču ziedi bija novītuši un nodzeltējušās lapas žēli nokarājās.

Paraugoties uz otrā stāva logu, viņš ievēroja, ka kāds pacel aizkaru un logā parādās cilvēka stāvs.

Misters Rīders steigšus turpināja ceļu un tuvojās dārzniecībai, kura atradās ielas galā.

Tur viņš kādu laiku uzkavējās, neatraujot skatienu no oranžērijām. Rīders stāvēja pie žoga tik ilgi, kamēr pie viņa pienāca dārznieks, būdams pārliecināts, ka ieradies klients.

Dārznieks pajautāja, ko Rīders vēloties.

— Ko es vēlos? — Rīders atkārtoja. — Es vēlos loti daudz. — Un, uzgriezis pārsteigtajam dārzniekam muguru, viņš devās atpakaļ.

Pie 26. numura Rīders atkal apstājās un, iegājis puķu dārzā, tuvojās mājas durvīm.

Uz Rīdera klauvējienu iznāca jauna meitene, kas ciemiņu ieveda viesistabā.

Istaba bija iekārtota loti vienkārši — pāris pītu krēslu, galds un neliels paklājs.

Rīders ievēroja, ka jaunā meitene ir par kaut ko norūpējusies. Viņas skaistajā, taču nedaudz parupjajā sejā bija manāmas asaru pēdas.

—     Mis Magda Graina? — Rīders pajautāja.

Viņa pamāja ar galvu.

—     Vai jūs esat no policijas?

—     Ne gluži, — Rīders izteiksmīgi noteica. — Es… es strādāju prokurora kancelejā. Mana darbošanās mazliet atšķiras no policijas rīcības.

Mis Graina sarauca pieri.

—     Esmu pārsteigta, ka līdz šim pie manis neviens vēl nav nācis. Vai jūs atsūtīja misters Grīns?

—    Misters Grīns tiešām pieminēja jūs, taču es atnācu pēc savas iniciatīvas.

Uz mirkli meitenes acīs pavīdēja kaut kas tāds, kas Rīderam lika kļūt uzmanīgam. Ja viņš nebūtu tik vērīgs, tad nepamanītu šo izteiksmi.

—    Es gaidīju, ka kāds atnāks pie manis, — mis Graina sacīja. — Kādēļ viņš to izdarīja?

—    Vai jūs turat viņu par vainīgu?

—     Policija atzīst viņu par vainīgu, — viņa atbildēja un smagi nopūtās. — Goda vārds, es nožēloju, ka man bija lemts te atrasties.

Rīders neko neatbildēja. Viņa acis klejoja pa istabu. Uz bambusa galdiņa atradās vāze ar dažām neparastas nokrāsas dzeltenīgām krizantēmām. Skaistajām krizantēmām pa vidu slējās pieticīga margrietiņa, kura nezināmā veidā bija nokļuvusi tik krāšņā sabiedrībā.

—     Vai jums patīk ziedi? — Rīders nočukstēja.

Meitene vienaldzīgi paraudzījās uz vāzi.

—    Jā, — viņa atbildēja, — šos ziedus uz galda nolikusi kalpone. Vai jūs domājat, ka viņam draud nāvessods?

Skarbums, kas ieskanējās jautājumā, nepatīkami aizskāra Rīderu.

—    Mistera Grīna stāvoklis ir loti nopietns, — misters Rīders paskaidroja un steidzīgi piebilda: — Vai jums ir viņa fotogrāfija?

—     Ir, — meitene atbildēja un savilka pieri. — Vai jūs gribat, lai jums to iedodu?

Rīders pamāja ar galvu.

Mis Magda izgāja no istabas, un, tiklīdz durvis bija aizcirtušās, Rīders metās pie galda un izvilka no vāzes puķes.

Ziedi bija salikti, kā pagadās, un pārsieti ar aukliņu. Rīders ievēroja, ka tie ir noplūkti, nevis nogriezti.

Zem aukliņas baloja papīra strēmelīte — lapiņa no piezīmju grāmatiņas. Varēja saskatīt zilās un sarkanās līnijas, taču ar zīmuli rakstītais bija izplūdis un dažus vārdus nebija iespējams izlasīt.

Atskanēja šurp nākošās meitenes soli. Rīders nolika ziedus vietā un piegāja pie loga.

—    Pateicos jums, — viņš teica, paņemot fotogrāfiju, kuras otrā pusē bija kāds maigs veltījums. — Cik zinu, jūs esat precējusies.

—    Jā, taču taisos šķirties, — viņa atbildēja.

—    Vai sen te dzīvojat?

—      Kādus trīs mēnešus. Es šurp pārcēlos pēc viņa vēlēšanās.

Rīders atkal paskatījās uz fotogrāfiju.

—     Vai pazīstat konsteblu Bernetu?

Meitenes vaigi viegli nosarka, taču viņa drīz vien atguvās.

—     Vai es pazīstu to stulbeni! — viņa iesaucās.

Tad savaldījās un mainīja toni. Mis Magda aptvēra,

ka viņas runas maniere neatbilst pieticīgas sievietes veidolam.

—      Misters Bernets ir mazliet sentimentāls, bet es neciešu tādus cilvēkus. It īpaši gadījumos, ja viņi… viņi… jūs saprotat mani, mister…

—     Rīders, — detektīvs pateica priekšā.

—     Jūs saprotat mani, mister Rīder, — viņa sarunu biedrene turpināja, — ka man, kas ir nokļuvusi tādā stāvokli, nepiedien pievērst uzmanību viņa laipnībām.

Rīders cieši paraudzījās uz mis Magdu.

Nebija nekādu šaubu, ka meitenes bēdas un skumjas ir patiesas, nevis uzspēlētas. Rīders meistarīgi prata saprast cilvēku jūtas un arī to, kā tās izpaužas sejā.

—     Turklāt tas notika jūsu dzimšanas dienā, — viņš teica. — Tas ir divtik skumīgi! Ļoti skumīgi! Jūs taču esat dzimusi 17. oktobrī. Ja nemaldos, jūs esat angliete, vai ne?

—    Jā, — meitene īsi atbildēja. — Esmu dzimusi Volvo rtā un agrāk dzīvoju tur.

—     Cik jums gadu?

—     Divdesmit trīs.

Misters Rīders noņēma pensneju un kabatdrānā rūpīgi noslaucīja stiklus.

—    Tas viss ir loti skumīgi. Un tomēr esmu priecīgs, ka man bija iespēja iepazīties ar jums, mis Graina. Es loti labi varu iedomāties, kādā stāvokli jūs atrodaties.

Pateicis šos gluži nenozīmīgos vārdus, detektīvs devās uz izeju. Raugoties viņam nopakaļ, meitene pamanīja, ka viņš pacel no celiņa vecu pakavu, un nobrīnījās, kā gan padzīvojušajam detektīvam ienācis prātā pievērst uzmanību pakavam, kuru viņa vakar bija izmetusi pa logu.

Sarūsējušais pakavs pazuda Rīdera platajā kabatā, un viņš atkal soļoja uz dārzniecību.

* * *

Misters Rīders ieradās policijas pārvaldē tieši tad, kad mainījās dežuranti. Pieticīgi uzrādījis dežurējošajam inspektoram savu apliecību, viņš pagāja malā.

—    Nupat no prokuratūras saņēmu ziņojumu par jums, mister Rīder, — inspektors viņu brīdinoši uzrunāja. — Ja nemaldos, man ir bijis tas gods ar jums reiz satikties. Tas notika pirms diviem gadiem, un mēs tvarstījām lielu naudas viltotāju bandu. Vai varu būt jums kaut kā noderīgs? Vai jūs gribat redzēt Bernetu? Viņš ir te. — Un inspektors pasauca policistu.

Dežuranta istabā ienāca jauns pievilcīga izskata policists.

—     Viņš uzgāja šo noziegumu un ir ieteikts paaugstināšanai dienesta pakāpē, — inspektors stādīja priekšā Bernetu. — Bernet, šis kungs pie mums ieradies no prokuratūras un grib ar jums aprunāties. Vai nevēlaties, mister Rlder, ieiet manā kabinetā?

Bernets salutēja un sekoja Rideram uz blakusistabu. Viņš bija jauns policists, kuram pavērās spoža nākotne. Viņa vārds bija pieminēts avīzēs, un viņa portrets iespiests vienā otrā ilustrētajā izdevumā, un viņš drīzumā gaidīja paaugstinājumu.

—    Man teica, mister Bernet, ka jūs esot liels dzejas mīļotājs un ari pats sacerot pantiņus.

Bernets nosarka.

—     Jā, ser, — viņš atzinās.

—    Jūs, protams, rakstāt mīlas liriku, vai ne? — Rīders turpināja laipni iztaujāt. — Tāda veida daiļradei parasti laiks atrodas… naktīs… Cilvēku radoši nekas tā neietekmē kā mīlestība…

Bernets nosarka.

—     Jums taisnība… Dažreiz rakstu naktīs, ser, taču nekad neesmu pavirši veicis savus pienākumus.

—     Protams, — Rīders nomurmināja. — Jums ir tieksme uz poēziju. Tik tiešām, vai nav poētiski plūkt puķes pusnaktī un…

—     Dārznieks teica, ka es drīkstu saplūkt puķes, cik vien vēlos, — Bernets viņu pārtrauca. — Neko sliktu neesmu izdarījis.

Rīders apstiprinoši pamāja ar galvu.

—    To es zinu. Jūs ziedus plūcāt tumsā. Es uzsveru, ka tumsā, jo steigā līdz ar krizantēmām bijāt noplūcis ari vienu margrietiņu. Tad jūs puķu kātus ietināt papīra lapiņā, uz kuras bija uzrakstīts dzejolis, un… to visu kopā ar laimi nesošo pakavu nolikāt uz mājas sliekšņa. Es ilgi lauzīju galvu, kas notika ar pakavu.

—     Ziedus es iemetu… kādas jaunas dāmas logā, — Bernets nedroši izlaboja. — Tiesa gan, doma iemest viņai logā ziedus man ienāca prātā tad, kad biju pagājis garām viņas mājai.

Rīders kļuva uzmanīgs.

—      Pilnīgi pareizi. Es jau to arī apgalvoju, — viņš piebalsoja. — Doma atnest viņai ziedus jums ienāca prātā tikai tad, kad bijāt pagājis garām viņas mājai. Jūs atradāt pakavu, laimes zīmi, tad nolēmāt atgriezties, saplūcāt puķes, uzrakstījāt uz papīra lapiņas jau iepriekš sacerētu dzejoli un to visu nomētāt dāmai uz palodzes… Manuprāt, būtu lieki nosaukt viņas vārdu.

—      Nezinu, kā jūs to uzzinājāt, mister Rlder, bet patiesībā viss notika tieši tā. Ar to taču es neko sliktu netiku nodarījis…

—    Nē, tas nav slikti, ja cilvēks ir iemīlējies, — Rīders nozīmīgi sacīja. — Mīlestība — tas ir kaut kas brīnišķīgs. Par to es vairākkārt esmu lasījis grāmatās.

Mis Magda Graina posās iziet pēcpusdienas pastaigā un, stāvot pie spoguļa, lika galvā cepuri, kad viņu vēlreiz iztraucēja dīvainais apmeklētājs, kurš jau bija ieradies no rīta.

Kopā ar Rīderu bija atnācis detektīvs, kas izmeklēja Grīna lietu.

Kalpones nebija mājās, neviens nevarēja iekļūt iekšā, iekams Magda pati neatvērtu durvis. Paslēpusies aiz aizkara, viņa vēroja ielu. Kādu gabaliņu tālāk meitene ieraudzīja automobili, kādus policija izmanto izbraukumos. Līdzās šoferim sēdēja vēl viens cilvēks, acīmredzot arī detektīvs.

Magda iezagās savā guļamistabā, pacēla matraci, izņēma no tā apakšas banknošu paciņu un ātri iebāza kabatā.

Tad Magda uz pirkstgaliem izzagās no istabas.

Iegājusi pretējā istabā, viņa atvēra logu un viegli nolēca uz piebūves lēzenā jumta.

Pēc mirkļa meitene jau bija pagalmā un skrēja pa taciņu, kas veda uz Haistrītu. Iekams misters Rīders zaudēja pacietību un pārstāja klauvēt, Magda jau bija tramvaja vagonā.

Rīderam vairs nekad negadījās redzēt šo sievieti.

* * *

Vakarā Rīders ieradās pie prokurora un piespieda viņu noklausīties savu apbrīnojamo ziņojumu.

Grīns tiešām bija izbijis cietumnieks, taču, būdams apzinīgs, spējis taisīt karjeru bankā. Viņš nebija melojis, apgalvodams, ka saņēmis vēstuli no cilvēka, ar kuru kopā sēdējis cietumā. Šī izspiedēja vārds bija Arturs Džordžs Kreters, viņš arī Malings!

—      Ko? Naktssargs Malings? — savām ausīm neticēdams, iesaucās prokurors.

Rīders pamāja ar galvu.

—    Pilnīgi pareizi, ser, tas bija neviens cits kā Arturs

Malings. Viņa meita, mis Magda Kretere, tiešām dzimusi Volvortā 1908. gada 17. oktobri. Parasti cilvēki, kas dzīvo ar svešu uzvārdu, neapgrūtina sevi ari ar vārda nomaiņu. Tādēļ nebija grūti konstatēt, ka viņu tik tiešām sauc Magda.

Bankas aplaupīšanu Malings gatavoja ārkārtīgi rūpīgi. Viņš savu meitu atveda uz Eilingu un nomitināja tur ar izdomātu uzvārdu. Tad Arturs iepazīstināja viņu ar Grīnu. Magdai bija uzdots iemantot Grīna uzticību. Loti iespējams, ka viņai bija uzdots sadabūt ari glabātavas atslēgu nospiedumus. Vai Malings pazina Grīnu, vai ari pats Grīns izpļāpājās par savu pagātni, to mums droši vien neizdosies noskaidrot. Lai nu kā būtu, bet Malings visu zināja un bija iecerējis ne vien aplaupīt banku, bet arī novērst aizdomas uz personu, kas vada tās nodalu.

Meitenei vajadzēja tēlot jaunu sievieti, kura vīlusies laulībā un taisās šķirties no sava vīra. Es nesapratu, kāpēc viņi to izdomājuši, iekams neapjēdzu, ka Malings nekādā gadījumā negribēja, lai viņa meitas vārdu saistītu ar Grīna vārdu.

Bankas aplaupīšanai vajadzēja notikt nakti uz 17. oktobri. Malinga plāns tikt vaļā no direktora tika sekmīgi īstenots. Kabinetā viņš atrada Grīna vēstules un atslēgas, kaut gan jau iepriekš viņš tās bija izgatavojis no nospiedumiem vaskā. Nu viņam bija otrs komplekts. No glabātavas viņš nolaupīja tik daudz naudas, cik spēja panest. Tad viņš aizsteidzās uz mājām un apraka savu laupījumu dobē zem rožu krūma. Es uzreiz pamanīju, ka ziedi ir novītuši. Ceru, ka krūms pilnīgi nenokaltīs.

Esmu devis rīkojumu, lai to pārstāda, un ceru, ka rozes uzziedēs atkal.

—   Jā, jā, — apjucis nomurmināja prokurors, kuru vismazāk interesēja Rīdera nosliece uz dārzkopību.

—      Pārstādot rožu krūmu, Malings saskrāpēja sev rokas. Kā zināms, nav rožu bez ērkšķiem… Es aizsteidzos uz Eilingu un izpētīju augu… Tad viņš atgriezās bankā un nogaidīja, kamēr policists Bernets paiet tai garām. Malings bija paņēmis līdzi skārdeni ar hloroformu, siksnas un rokudzelžus. Nogaidījis, kamēr policista luktura stariņš nozūd aiz stūra, Malings ātri nostiprināja trauku ar hloroformu, sasēja sevi un sāka gaidīt cerībā, ka, iekams ar viņu kaut kas notiktu, policists atkal ies garām bankai, atklās notikušo un atbrīvos viņu.

Taču policists Bernets bija iepazinies ar Malinga meitu, kurai tēvs bija pieteicis izrādīt uzmanību arī jaunajam policistam. Bernets bija sentimentāls jauneklis ar noslieci uz dzejošanu. Viņš zināja, ka šodien Magdai ir dzimšanas diena. Nejauši uzgājis vecu pakavu, viņš nolēma griezties atpakaļ, saplūkt ziedus, jo dārznieks taču to bija atjāvis, uzrakstīt dzejoli un to visu pasniegt savai sirdsdāmai. Jāatzīstas, viņa plāns bija visai lirisks, kas liecina, ka arī mūsu policistiem piemīt cēlas tieksmes. Visa šī procedūra aizņēma diezgan ilgu laiku. Un, kamēr jaunais Bernets uz papīra izlika savas sirds ilgas, Arturs Malings, nesagaidījis viņu nākam, nomira. Jau pēc dažām sekundēm hloroforma iespaidā viņš bija zaudējis samaņu… Hloroforms turpināja pilēt, piesūcinot vates kušķi, un, kad policists desmit minūtes vēlāk nekā parasti gāja garām bankai, Malings jau bija miris.

Prokurors atlaidās pret krēsla atzveltni un pārsteigts uzlūkoja savu padoto.

—     Pie joda! Kā jums izdevās to noskaidrot?

Misters Rīders kautrīgi pašūpoja galvu.

—    Man piemīt sava veida nojauta — kā par sodību, bet tā nu ir. Es it visā saskatu kaut ko ļaunu… pat vītušajās rozēs, pakavā, dzejā… Viss manī rada grūtsirdīgas pārdomas. Un it visā, manuprāt, slēpjas kaut kas noziedzīgs. Tāda nu reiz ir mana daba, un diemžēl no tās nevar tikt vaļā!

TRUPA

Prokurora kancelejā valdīja miers un klusums, kas vislabāk atbilda mistera Rīdera raksturam. Viņam patika strādāt mierīgā kabinetā, kad nekas, izņemot pulksteņa tikšķēšanu, nepārtrauc klusumu. Bieži vien pulksteņa tikšķi sabalsojās ar pāršķirto lappušu čaboņu.

Kādu rītu viņš pāršķirstīja firmas "Willowbee", kas bija viena no lielākajām nekustamā īpašuma tirgū, prospektus. Šķiet, katalogs bija atnests neilgi pirms viņa atnākšanas, un Rīders to atrada uz sava rakstāmgalda. Viņš vērīgi to pārlūkoja un pēkšņi ar pirksta nagu atzīmēja kāda neliela zemes gabala aprakstu, kas ne ar ko īpašu neatšķīrās no citiem.

Protams, tā bija pilnīgi veltīga laika nosišana, jo malā ar sarkanu tinti bija uzrakstīts: "Izīrēts." Tādējādi ar šo zemes gabalu vairs nebija iespējami nekādi darījumi.

Bet "Riverside Bozver" nekad netika izīrēta. Tinte bija vēl svaiga, un nebija šaubu, ka ieraksts prospektā izdarīts tikai šodien.

— Hm… — norūca misters Rīders.

Interese par šo zemes gabalu viņam radās dažādu iemeslu dēļ.

Tiesa, svelmainajā jūlijā mājas, kas atrodas upes krastos, ir loti pieprasītas, bet diez vai tās būs tik iekārojamas novembra beigās.

Rudenī, kad no upes ceļas migla, mūžīgi Iīnā lietus, zeme ir izmirkuši un kad gadās arī citas nepatikšanas, kas saistītas ar tādu laiku, Amerikas viesi šāda veida mājiņas vairs nenoīrē.

"Divas guļamistabas, viesistaba, vannasistaba, liels, sauss pagrabs, dārzs, kas stiepjas līdz pašam upes krastam, maza laiviņa, gāze, elektriskā apgaisme. īres maksa — trīs mārciņas nedēlā; ja līgumu slēdz uz pusgadu — divas mārciņas nedēlā."

Rīders pastiepās pēc telefona un piezvanīja uz "Willozvbee" kantori.

— Tik tiešām izīrēta? Loti žēl. Kad šī vieta atkal būs brīva?

Viņam pavēstīja, ka mājiņa noīrēta tikai uz mēnesi. Šis fakts Rīderu pārsteidza vēl vairāk, kaut gan viņu nemaz neinteresēja, kāds "amerikānis" noīrējis savrupmāju. Toties "amerikānis" par Rīderu izrādīja lielu interesi.

# * *

Kad dižais Arturs Lomers no Kanādas iebrauca Londonā "kārtot darīšanas", kāds viņa talanta cienītājs un draugs turēja par vajadzīgu iepazīstināt viņu ar galvaspilsētas ievērojamākajām vietām.

—      Parasti viņš iznāk tieši šajā laikā, — Lomcram teica draugs, saukts par Čiepu, lai gan patiesībā viņam bija piešķirta palama Zvirbulis.

Misters Lomers žāvādamies raudzījās uz Vaitholu. Savā mūžā viņš bija redzējis tik daudz pilsētu, ka nekas vairs nespēja viņu ieinteresēt.

—   Tas ir viņš… — Čieps godbijīgi nočukstēja, lai gan nebija nekādas vajadzības pieklusināt balsi.

Pa namdurvīm iznāca slaida auguma padzīvojis cilvēks. Viņam galvā bija neiedomājami augsta platmale, bet augumu sedza līdz zodam aizpogāti melni svārki.

Sis cilvēks izskatījās loti vārgulīgs, bet visjocīgākais bija pensnejs, kas atradās viņam uz paša degungala.

—      Un tas ir viņš? — dižais Arts neizpratnē pārjautāja.

—     Tieši tā, — viņa ceļabiedrs atbildēja, cenšoties balsi padarīt pēc iespējas izteiksmīgāku.

—    Un pie jums baidās no šitāda vīreļa?! Un no viņa visiem bikses pilnas? Ak tad viņš jums ir tas visbriesmīgākais pūķis?! Mani bērni, jūs esat kļuvuši pavisam stulbi… Viņš?! Vai tad viņš spējīgs kādu noķert? Ja nu vienīgi iesnas — to gan viņš var. Nē, pie mums gan tādi nav manīti.

Arturs lepojās ar savu dzimto pilsētu un bija tik liels patriots, ka slavēja it visu, pat Kanādas policistus, lai gan, taisnību sakot, viņš tos ienīda līdz sirds dziļumiem.

Arts "operēja" (tā viņš pieticīgi dēvēja savu darbošanos), par savu štāba mītni izvēlējies Toronto pilsētu. Tas viņam deva dažas priekšrocības, galvenais, Toronto atradās netālu no ASV robežas, un grūtā bridi tas varēja būt ērti.

Agrāk Lomers "operēja" ari Kanādas teritorijā, bet, tā kā tolaik vioš bija specializējies laupīšanā, tad reiz Artam nācās iepazīties ari ar kādu Kanādas tiesnesi.

Kanādas tiesnešiem ir plašas pilnvaras. Artu iespundēja uz pieciem gadiem, un piedevām — ak šausmas! — viņam tika piespriesti divdesmit pieci pletnes sitieni. Pletne bija ar deviņām astēm, un katras astes sitiens atstāja jūtamas pēdas uz miesas.

Šī nelāgā iepazīšanās ar deviņastu pletni Artam lika pārtraukt tālākās laupīšanas "operācijas" un mainīt specialitāti. Viņš sāka veidot trupu. Un Arta Lomera trupas vārds skanēja no Klusā līdz Atlantijas okeāna malai.

No Londonas viņš bija aizbraucis pavisam jauns — viņam atņēma iespēju daudzsološo noziedznieka karjeru izvērst Londonā un aizsūtīja pāri okeānam. Droši vien varas iestādes domāja, ka Kanādai ir nepieciešama jauna noziedznieku paaudze.

Lomera talants un prasme ātri un bez īpašām pūlēm sagādāt naudu deva viņam iespēju nopirkt greznu savrupmāju un braukāt ar sešcilindru limuzīnu, tādēļ drīz vien Arts Lomers pilnīgi amerikanizējās un sāka runāt ar tādu akcentu, kādu var dzirdēt it visur, izņemot… pašu Ameriku.

— Tas nu gan nekur neder… Jūs te tiešām guļat, zēni! Pienācis laiks jūs atmodināt, jāķeras pie lietas pa īstam. Ak tad tāds ir tas jūsu slavenais Rīders?! Varu droši teikt — ja amerikāņu un kanādiešu policijā būtu vairāk tādu jefiņu, es vienā mēnesī nopelnītu tik daudz dolāru, cik Čārlijs Čaplins desmit gados. Varat man droši ticēt! Jācer, ka jūsu kruķa noplīsušajā kabatā ir stundenis.

Viņa ceļabiedrs apjuka.

—    Vai tu jautāji par pulksteni?

Arturs Lomers apmierināts pamāja.

—   Brīdi uzgaidi! Es pēc piecām minūtēm tev to atnesīšu… Es jums parādīšu, kā strādā pie mums!

Tā bija visneprātīgākā rīcība, kādu viņš atļāvās. Lomers bija ieradies Londonā "darīšanās" un tagad lika uz spēles miljons dolāru tikai tāpēc, ka viņam sagribējās paspēlēties ar cilvēku, ar kuru viņš nemaz nerēķinājās un kurš viņa acīs nebija ne plika graša vērts.

Rīders bailīgi stāvēja ielas malā un gaidīja policista zīmi, kad varēs pāriet ielu.

Šajā brīdī viņam līdzās nostājās nepazīstams kungs.

—     Lūdzu, piedodiet! — svešinieks teica.

—    Nekas, nekas, lūdzu! — Rīders labsirdīgi nomurmināja. — Mans pulkstenis ir par piecām minūtēm ātrāks, jūs varat uzzināt pareizu laiku, paraugoties torņa pulkstenī.

Misters Lomers juta, ka detektīva roka ieslīd viņa kabatā un Rīdera pulkstenis atkal atgriežas pie īpašnieka. Lomers stāvēja kā triekas ķerts un nezināja, ko iesākt.

—     Vai sen esat Anglijā? Kad jūs pārbraucāt pāri okeānam? — Rīders laipni interesējās.

—     Es, es… — apjucis murmināja slavenais Arts.

—     Labs laiks. Patlaban pie mums iestājies lielisks gadalaiks, — Rīders turpināja, noņēma pensneju un izslaucīja tā stiklus. Tad viņš degunkniebi atkal novietoja atpakaļ. — Tomēr pie mums laiks nav tik labs kā Kanādā. Pie jums tur rudenī laikam ir brīnišķīgiKā klājas Leoni?

Arts Lomers nenoģība, viņš vienīgi sagrīļojās un sāka mirkšķināt acis, it kā nupat būtu pamodies.

Leoni bija kāda maza krodziņa īpašnieks Bufalo. Kad Arts uz turieni aizbrauca, tad palika pie viņa pa nakti.

—     Leoni?… Sakiet, mister…

—   Un kā klājas pārējai trupai? Vai tagad tā viesosies Londonā vai arī ir devusies pie miera? Es domāju, ka pēdējais būtu vispiemērotākais apzīmējums tās šībrīža stāvoklim?

Arts smagi elpoja, nenovēršot acis no sarunu biedra.

Rīdera seja pauda līdzjūtību un milzīgu interesi, it kā viņam pašam būtu svarīgi, lai trupas dalībnieki justos labi.

—   Jūs… jūs… paklausieties!… — Arts murmināja aizsmakušā balsī.

Iekams viņš paguva izmocīt vēl kādu vārdu, Rīders, piesardzīgi paraudzījies uz visām pusēm, nokāpa no ietves, krampjaini žņaudzot rokā lietussargu.

—   Liekas, ka es jūku prātā, — Lomers nomurmināja, lēnām atgriežoties pie sava ceļabiedra. Tas bailīgi raudzījās uz Artu.

—    Nē… no viņa vairs nebija ne miņas, iekams tiku šim klāt, — Lomers īsi paskaidroja savam pavadonim.

Artam bija sava profesionālā goda izpratne. — Ieiesim kaut kur uzkost, drīz jau būs pusdienlaiks…

Lomers iebāza roku kabatā, bet — ak vai! — vina pulkstenis bija pazudis. Kopā ar pulksteni bija pazudusi vērtīga platīna ķēdīte. Dažreiz misteram Rīderam patika dzīt Jaunus jokus…

—    Arts Lomers? Vai par viņu ir kāds materiāls? — prokurors jautāja Rīderam.

—     Nē, ser, par viņu nekādi materiāli nav ienākuši. Neviens nav sūdzējies par viņu. Es… manās rokās nejauši nokļuvis viņa pulkstenis. Iepazinies ar manā rīcībā esošajiem materiāliem, es konstatēju, ka tas 1921. gadā nozagts Klīvlendā. To jūs atradīsiet policijas atskaitēs par minēto gadu. Bet pats interesantākais, ka godātais kungs Londonā ieradies pašā sezonas noslēgumā.

Prokurors domīgi kodīja lūpas.

—     Dariet to zināmu Skotlendjarda ierēdņiem! Cik zinu, mums nav nekāda iemesla nodarboties ar šo zelli. Kāda tad ir viņa specialitāte?

—    Viņš ir trupas direktors. Manuprāt, tas būtu vispareizākais un precīzākais apzīmējums. Misters Lomers agrāk darbojās dažādās teātra biedrībās…

—     Vai jūs gribat teikt, ka viņš ir aktieris? — prokurors jautāja, neiedziļinājies Rīdera vārdos.

—     Jā, ser, lai gan pareizāk būtu jāsaka, ka viņš ir režisors, nevis aktieris. Esmu vairākkārt dzirdējis par viņa trupu, bet man nekad nav bijusi laime redzēt, kā viņš strādā. Tā ir loti talantīga sadarbība.

Viņš smagi nopūtās un pa paradumam nogrozīja galvu.

—     Lāgā nesaprotu, ko jūs ar to gribat teikt un ko nozīmē vārds "trupa", — prokurors sacīja. — Un kā pie jums nokļuva viņa pulkstenis?

Rīders atkal nogrozīja galvu.

—    No manas puses tas bija mazs joks, — viņš klusu nočukstēja, — tikai mazs, nevainīgs joks.

Prokurors pārāk labi pazina savu padoto, tādēļ nesāka iztaujāt.

* **

Lomers bija apmeties vairākās istabās Kalforta viesnīcā Blūmsberijā.

Medījot lielu zvēru, nedrīkst skopoties ar izdevumiem. Bet lielais zvērs aprija ēsmu daudz ātrāk, nekā Lomers to bija gaidījis. Medījumu sauca par Bērtiju Klodu Stafenu, un apzīmējums "lielais zvērs" vai, pareizāk sakot, "lielā zivs" bija viņam loti piemērots.

Bērtijs ar plaši atvērtajām, stiklainajām, izvalbītajām acīm tik tiešām atgādināja zivi.

Bērtija tēvs bija ļoti bagāts, bagātāks pat par tiem miljonāriem, par kuriem sapņo aktrises.

Viņš ražoja porcelānu, līdztekus uzpirka tekstilfabrikas un bija tik bagāts, ka nekad neatļāvās iekāpt taksometrā, ja tuvumā atradās autobuss, un nekad nekāpa autobusā, ja gadījās izdevība iet kājām.

Šis teicamais ieradums lāva viņam vēl cienījamos gados saglabāt kārtībā savas "aknas" (tā bija viņa iecienītākā sarunu tēma).

Bērtijs Klods bija mantojis visu sava tēva īpašumu, izņemot summas, kas bija atstātas uzticamiem kalpotājiem, bāreņu namiem un filantropiskām iestādēm, kuru mērķis ir uzlabot cilvēku sugu.

Jaunajam miljonāram bija zema piere un vājš zods, kas liecina par nepietiekamu intelekta attīstību, un tomēr tas viņam netraucēja zināt, ka šiliņā ir divpadsmit pensu, bet simt centu līdzinās vienam dolāram. Tādējādi viņa zināšanas bija daudz lielākas, nekā parasti drīkstētu cerēt no miljonāra dēla.

Tomēr viņam piemita kāda tieksme, kuru pat pie labākās gribas neviens nespētu nojaust, — tā bija nosliece uz romantiskiem sapņiem.

Visu savu brīvo laiku, kad nevajadzēja samazināt izdevumu listi kādā no fabrikām, viņš pavadīja, ar aizvērtām acīm sēžot krēslā. Cigāru smēķēdams, viņš iedomājās sevi visvaronīgākajās situācijās.

Viņš sapņoja, ka lien drūmās pazemēs, kurās paslēpti neskaitāmi dārgumi, viņš redzēja sevi Montekarlo kazino apspēlējam pasakaini bagātos grieķus un levantiešus. Daudziem viņa sapņiem piemita dažas īpatnības, un to galvenā tēma vienmēr bija nauda, daudz naudas, veseli naudas kalni.

Bērtijs bija bagāts cilvēks, tomēr domāja, ka viņam jākļūst vēl bagātākam.

Kad Bērtijs Klods ienāca Arta privātajos apartamentos Kalforta viesnīcā, viņš juta, ka sapņi sāk piepildīties.

Lielais galds bija nokrauts ar dažādiem kalnu iežu paraugiem, kuri saturēja zeltu un kurus bija atklājis Arta Lomera leģendārais brālis. Un šo bagāto iegulu atrašanās vietu zināja tikai divi cilvēki: Arts Lomers un Bērtijs Klods Stafens.

Misters Stafens novilka mēteli, devās pie galda un sāka aplūkot paraugus.

—     Esmu saņēmis analīzes rezultātus, — Arts teica. — To veica kāds mans draugs, un es nesamaksāju ne pensa. Rezultāti ir loti labi. Sabiedrība… — Arts iesāka teikumu.

Bērts pārtrauca viņu, nozīmīgi pacēlis pirkstu:

—    Ceru, ka jūs zināt un neesat vēl paguvis aizmirst, ka es netaisos šīm raktuvēm tērēt nevienu dolāru. Es labprāt palīdzēšu jums dibināt akciju sabiedrību, bet pats nevaru nedz dot naudu, nedz arī piedalīties…

—    To es zinu… — Arts atbildēja.

—    Protams, vēlāk es varēšu ieņemt direktora posteni, taču tikai vēlāk, kad akcijas jau būs izlaistas un viss būs kārtībā. Es taču nevaru dot savu vārdu tik… nenoteiktai lietai.

Arts laipni piekrita viņam.

—    Manam draugam naudas ir diezgan, lai organizētu sabiedrību, — viņš teica, — ja viņam būtu vēl simt dolāru, tad viņam piederētu visas pasaules nauda. Tik bagāts viņš ir! Tas taču būtu pilnīgi bezjēdzīgi — atbraukt no Kanādas uz Eiropu, lai mēģinātu izdabūt naudu no cilvēka, kurš mani gandrīz nemaz nepazīst. Jā, mēs tiešām esam tikušies Kanādā, bet ko gan jūs īstenībā zināt par mani? Tikpat labi es varētu izrādīties afērists, blēdis vai tamlīdzīgi.

Bērtijam Klodam kaut kas līdzīgs jau bija ienācis prātā, bet jaunā drauga atklātība viņa aizdomas daļēji iemidzināja.

—      Es jau sen prātoju, ko jūs nodomājāt, ieraugot mani tādas izspiedēju bandas sabiedrībā, — Arts turpināja, nokozdams cigāra galiņu. — Taču, manuprāt, jūs pats sev teicāt: "Šis cilvēks ir sabiedrības cilvēks un spiests ar viņiem noņemties." Un tas ir pareizi! Ja nodarbojas ar Kanādas raktuvēm, tad nevar būt pārāk izsmalcināts sabiedrības izvēlē, un jums gan tas būtu jāsaprot!

—    Jā, jā, to es pilnīgi saprotu, — Bērtijs Klods pasteidzās piebilst, kaut gan viņš nesaprata neko no Artura teiktā. — Es sevi uzskatu par cilvēku pazinēju. Kā gan citādi es būtu varējis uzrakstīt savu grāmatu?

—    Jums taisnība, — Arts domīgi novilka un, lai viņa spriedums skanētu pēc iespējas iespaidīgi, vēlreiz atkārtoja: — Jums taisnība. Tā ir brīnišķīga grāmata. Kad jūs viesnīcā man to iedevāt, nodomāju, ka tā ir par matemātiku. Taču tā izrādījās vistīrākā poēzija. Nevienāda garuma rindiņas, katra sākas ar lielo burtu, un katras rindiņas beigas sasaucas ar nākamās rindiņas sākumu. Tas bija pārsteidzoši! Es tūlīt pat teicu savam sekretāram: "Šim misteram Stafenam galva strādā!" Nespēju saprast, no kurienes jūs to smelaties! It īpaši — atgadījums ar princesi, kura izlien no vāka…

—    No pērlenes vāka, — Bērtijs stingri izlaboja. — Tajā slēpjas loti dziļa ideja. Tādējādi pērle tiek pielīdzināta garīgai būtnei. Dzejolis tā arī saucas — "Pērle".

Lomers, kuram jau bija citas domas galvā, apstiprinoši pamāja.

—     Tas tik ir dzejolis! Agrāk man nekad nav nācies nodarboties ar dzeju, iekams manās rokās nenokļuva jūsu grāmata, un, kad biju izlasījis jūsu vārsmas, jutu vēlmi izplūst asarās kā bērns. Nē, kungs, ja man būtu tāds talants, es nesēdētu Ontārio un nenoņemtos ar kaut kādām raktuvēm.

—     Tā ir Dieva dāvana, — Bērtijs pēc dziļdomīgas pauzes teica. — Tātad jūs apgalvojat, ka jums izdevies savākt naudu mūsu akcionāru sabiedrībai?

—    Jā. Visu līdz pēdējam pensam. Es neesmu spējīgs gadījuma cilvēkam atdot kaut vienu akciju. Goda vārds! Taču jums par to nav jāraizējas! Man vienmēr atradīsies kādas pāris akcijas tieši jums! Neiedomājos, ka gribēsiet ieguldīt naudu manā pasākumā.

Lomers notrauca cigāra pelnus un domīgi savilka pieri.

—    Jūs allaž esat bijis loti uzmanīgs pret mani, mister Stafen, — Arts ierunājās svinīgā balsī. — Kaut arī es nemēdzu katram pretimnācējam atklāt savus noslēpumus, tomēr izjūtu pret jums īpašu uzticību. Raktuvēm galu galā nav nekādas nozīmes.

—     Es jūs nesaprotu… — Bērtijs izbrīnījies nomurmināja un augstu sarauca uzacis.

—     Vai jums nelikās dīvaini un pat muļķīgi, ka es braucu uz Eiropu, ja man ir viss nepieciešamais raktuvju izmantošanai?

Ari Bērtijam tas reizēm bija ienācis prātā.

—     Ja es vēlētos šis raktuves pārdot, tad varētu to izdarīt bez īpašām pūlēm. Tas nebūtu grūtāk kā atrast pircēju zelta stienim. Es šis raktuves varētu pārdot pat tad, ja tās būtu Āfrikas mežonigajos džungļos. Arī tur atrastos pircējs. Bet ne jau tas ir būtiski, ser. Ja jūs zinātu, kāda iemesla dcļ esmu ieradies Eiropā, jums mati saceltos stāvus.

Arts aši piecēlās kājās un, pieri saraucis, sāka staigāt pa istabu.

—    Jūs esat dzejnieks, — viņš turpināja, — jūs esat dižens dzejnieks! — To teikdams, Arts apstājās Bērtija krēsla priekšā. — Un jācer, ka Dievs devis jums talantu līdz ar plašāku iztēli nekā parastajiem mirstīgajiem. Vai zināt, ko man nozīmē šis darījums ar šādām nožēlojamām raktuvēm? Kaut kādi nieka pārsimt tūkstoši dolāru gada ienākuma! — Viņš nicīgi paraustīja plecus.

—     Kas jums ir padomā nākamajā trešdienā?

Jautājums bija tik negaidīts, ka Bērtijs apjuka.

—    Nākamajā trešdienā? Hm… Man nekas tāds īpašs nav padomā…

Arts Lomers domīgi kodīja lūpas.

—    Man ir maza mājiņa upmalā… Brauciet pie manis, un tur es jums atklāšu savu noslēpumu. Jūs uzzināsiet no manis kaut ko tādu, par ko žurnālisti samaksātu miljonu dolāru. Ja jūs par to lasītu grāmatā, tad noteikti domātu, ka tas nav iespējams. Varbūt kādreiz jūs pats kaut ko tādu uzrakstīsiet. Tikai cilvēks, kas apveltīts ar jūsu talantu, būtu spējīgs pilnībā atklāt šo tēmu. Paklausieties! Man jums jāatklāj savs noslēpums…

Un Arts Lomers nedroši, laiku pa laikam pārtraukdams savu stāstījumu, iesāka:

—     Politikā un visādās tamlīdzīgās muļķībās esmu pilnīgs nejēga. Krievijā izcēlusies kaut kāda revolūcija, un pēc tās sākušies neparasti notikumi. Protams, mana interese par Krieviju nav lielāka kā jūsu interese par Piktaunas pilsētu Saskačevanas štatā — tāda pilsēta tiešām ir, kaut gan droši vien neesat par to ne dzirdējis. Pirms kāda pusgada es satiku divus krievus. Viņi steidzīgi izbrauca no Savienotajām Valstīm, un viņiem tiešām nācās steigties, jo abiem pa pēdām sekoja jātnieku policijas vienība. Es tobrīd atrados fermā, netālu no robežas. Viņi parādījās gluži negaidīti. Vai jūs varat iedomāties, ar ko tie zelli nodarbojās?

Stafens apmulsis pakratīja galvu.

—    Viņi pārdeva smaragdus, — Arts nozīmīgi sacīja.

—    Pārdeva smaragdus? Ko jūs ar to gribat sacīt? Vai viņi mēģināja pārdot smaragdus? — Bērtijs ieinteresējās.

Arts pamāja ar galvu.

—    Jā, ser. Vienam no viņiem bija vesels maišelis ar visdažādākā lieluma dārgakmeņiem. Es no viņiem nopirku smaragdus par divdesmit tūkstošiem dolāru un aizvedu uz Toronto. Tur man tos novērtēja. Uzminiet, cik piesolīja? Tie maksāja tīro nieku — mazliet mazāk par divdesmit miljoniem dolāru.

Bērtijs Klods Arta stāstu klausījās ar pavērtu muti.

—    Tie puiši bija ieradušies no Maskavas. Ar to vini nodarbojās jau četrus gadus. Viens no viņiem izrādījās kņazs, kas dārglietas izpārdeva citu augstākstāvošu personu uzdevumā… Pārāk sīki es viņu neiztaujāju, jo pēc dabas neesmu ziņkārīgs un neinteresējos par to, kas uz mani neattiecas.

Un, lai sacītais izklausītos nozīmīgāks, viņš noliecās un paplaukšķināja savam sarunu biedram pa ceļgalu.

—   Tas, ko nopirku no viņiem, bija tikai kāda divdesmitā dala no visa krājuma. Es viņus aizsūtīju atpakaļ uz Krieviju, un pēc nedēļas šiem jāatved pārējās dārglietas.

—    Divdesmit miljoni dolāru? — pārsteigtais Bērtijs nomurmināja. — Cik jūs taisāties par tiem maksāt?

—    Vienu miljonu dolāru vai divsimt tūkstošus mārciņu. Atbrauciet pie manis uz Mārlovu, un jūs ieraudzīsiet tādus smaragdus, kādus savu mūžu nebūsiet redzējis. No pirmās partijas man palikuši vienīgi daži akmentiņi. Pārējos es pārdevu kādam miljonāram Pitsburgā. Par kādu cenu? Labāk to nenosaukšu, citādi domāsiet, ka esmu viņu piešmaucis. Ja jums kāds no tiem akmentiņiem iepatiksies, tad es jums kā senam draugam varu kādu piedāvāt, lai gan netaisos tos izpārdot. Gribu atstāt sev piemiņu. Pats par sevi saprotams, es neņemšu ne lieka pensa.

Bērtijs Klods klusēdams uzklausīja visus šos vārdu plūdus, bet viņa sarunu biedrs turpināja piesolīt pasakainas bagātības.

Bērtijs juta, ka viņam sāk reibt galva — tik loti šis notikums atgādināja to, ko viņš bija redzējis sapņos.

Atgriezies no Arta, Bērtijs gāja pa viesnīcas gaiteni un pēkšņi savā priekšā ieraudzīja pieticīgi ģērbtu, padzīvojušu kungu ar vecmodīgu, nesamērīgi augstu cepuri galvā.

Bērtijs pievērsa uzmanību vīra nekārtīgajiem apaviem un veikalā pirktajai kaklasaitei. Šī cilvēka āriene norādīja, ka viņš ir tiesu izpildītājs.

Bērtijs netaisījās tērēt laiku, runājot ar šo dīvaino subjektu, bet padzīvojušais kungs pirmais uzsāka valodas:

—     Ja nemaldos, man ir tas gods runāt ar misteru Stafenu?

—    Jā, — Bērtijs īsi atteica.

—    Es būtu loti priecīgs par iespēju pārrunāt ar jums kādu lietu… kas… kura varētu būt jums nozīmīga.

Bērtijs nepacietīgi izvairījās no viņam izrādītā goda.

—     Man tagad nav vaļas, — viņš asi atteica. — Ja gribat, varat rakstiski izteikt visu, par ko vēlaties runāt ar mani.

To teikdams, Bērtijs padzīvojušo kungu atstāja vienu pašu.

Mistera Lomera mazā savrupmāja atradās pusceļā no Mārlovas uz Kerivudu, sāņus no dažādām celtnēm un cilvēku mitekļiem. Diez vai Lomeram pat pēc ilgākiem meklējumiem izdotos uziet citas telpas, kas tā atbilstu viņa plāniem kā šis.

Izkāpis no vilciena, Bērtijs Klods, kura priekšstatos par ārpilsētu ietilpa zilas debesis un baltas flaneļa bikses, neizpratnē raudzījās uz drūmajām, pelēkajām debesim.

Lietus gāza kā ar spaiņiem.

—    Cik riebīgs laiks! — viņš norūca. — Kāda neprātīga ideja šajā gadalaikā apmesties ārpus pilsētas!

Lomers, kuram nebija ne mazākās nojausmas, kuros mēnešos pieklājas apmesties ārpus pilsētas, laipni piekrita.

—    Toties te ir loti labi, — viņš pēc brītiņa piebilda. — Te ir kluss un valda miers, un tas jo vairāk atbilst manai dabai. Man nepatīk dzīvot saspiestībā, kad kaimiņš var ieskatīties tavā zupas šķīvi un uzzināt, ko tu ēd pusdienās.

Ceļš no stacijas uz "Riverside Bozuer" veda gar upes krastu. Paskatījies pa automašīnas logu, Stafens ieraudzīja tikai pelēku upes plīvuru, kas saplūda ar pelēku lietus mirgu, un zemei pieplakušu zāli.

Pēc nepilnas ceturtdaļstundas viņi piebrauca pie neliela, mājīga namiņa, kura priekšā atradās puķu dobe.

Priekštelpas kamīnā jautri sprēgāja uguns, un mājiņa bija tik glīta un ērta, ka Stafena oma uzreiz uzlabojās.

Drīz vien viņi sēdēja pie apaļa, grezni klāta galda un dzēra tēju.

Vairumu cilvēku loti ietekmē apkārtējā vide, ari uz

Bērtiju drīz vien iedarbojās mājīgā namiņa valdzinājums, un vina noskaņojums kļuva lielisks.

Pie galda apkalpoja glīta, koķeta kalpone. Sirms, godbijīga izskata mājzinis uzklausīja Arta pavēles, bet kllrigais sulainis Bērtijam palīdzēja novilkt caurcaurēm izmirkušo mēteli.

—    Nē, nē, šī mājiņa nepieder man. Es to noīrēju tad, kad uzturos Anglijā, — Lomers paziņoja, jo uzskatīja, ka lieki melot nav vajadzības. — Dženkinss, mājzinis un sulainis atbraukuši kopā ar mani. Pārējie kalpotāji manā prombūtnē uzrauga māju.

Pēc tējas dzeršanas viņš Bērtiju aizveda uz guļamistabu, izbīdīja atvilktni un izņēma no tās tērauda lādīti.

Lādīte bija noslēgta ar divām atslēgām.

Atslēdzis tās, Lomers izņēma metāla trauciņu, kas bija pārsegts ar vati.

—      Lūdzu… varat izvēlēties tādu akmentiņu, kāds jums visvairāk patīk, — viņš teica. — Aplūkojiet tos labi, un es jums pateikšu, cik maksā katrs no šiem dārgakmeņiem.

Viņš nocēla vates kārtu, un pārsteigtā Bērtija acu priekšā iezaigojās seši lieliski smaragdi.

—     Varbūt jums patīk šis? — Lomers painteresējās, norādot uz pašu lielāko smaragdu. — Bet varbūt šis? Tas būs vismaz kādus sešus tūkstošus dolāru vērts. Taču, ja jums ienāktu prātā samaksāt man šo summu, es noturētu jūs par idiotu, jo vienīgais pareizais veids, kā jāpērk smaragdi, ir samaksāt tikai pusi no to vērtības.

Manuprāt, šis dārgakmens, — viņš turpināja, norādot uz brīnišķīgu smaragdu, — man izmaksāja deviņdesmit mārciņu.

Bērtija acis iezaigojās. Viņš šo to saprata no smaragdiem un jau ar pirmo acu uzmetienu redzēja, ka vina priekšā ir īsti, brīnišķīgi dārgakmeni.

—     Vai jūs pārdosiet man šo akmentiņu par deviņdesmit mārciņām? — viņš painteresējās, cenšoties slēpt satraukumu.

Arts Lomers pašūpoja galvu.

—     Nē, ser. Man kaut nedaudz jānopelna pat tad, ja kārtoju darījumu ar pazīstamu. Lai notiek, par simt mārciņām es jums to pārdošu.

Bērtijs jau bāza roku kabatā pēc naudasmaka.

—      Nē, nē, ar maksāšanu nevajag steigties. Ko gan jūs saprotat no smaragdiem?! Tas taču var izrādīties labs viltojums. Paņemiet to līdzi uz pilsētu un iedodiet kādam juvelierim ekspertīzei!

—      Esmu ar mieru tūlīt pat izrakstīt čeku…

—     Kā vēlaties… Man vienalga.

Arts rūpīgi ietina dārgakmeni, tad ielika to mazā kārbiņā, kuru pasniedza savam viesim.

—     Šis ir vienīgais smaragds no mana krājuma, kuru esmu ar mieru pārdot, — viņš teica, kopā ar Bērtiju dodoties uz ēdamistabu.

Bērtijs piegāja pie galda, izrakstīja čeku un pasniedza to Lomeram.

Paskatījies uz čeku, Arts sadrūma.

—       Hm… Ko es ar to iesākšu? — viņš teica. — Man te nav tekošā rēķina. Visa mana nauda atrodas "Associate Express Company".

—     Izrakstīšu jums čeku skaidrai naudai ar izmaksu uzrādītājam, — Bērtijs pasteidzās piedāvāt.

Bet arī šis priekšlikums Lomeram nepatika.

—    Lūdzu, uzrakstiet pāris vārdu bankas direktoram, norādot, ka čeks jāapmaksā. Es taču Anglijas bankās esmu pilnīgi sveša persona.

Bērtijs neiebilda un, uzrakstījis pāris vārdu direktoram, iedeva vēstuli Lomeram. Tad viņš sāka runāt par darījumiem, jo pirmām kārtām bija lietišķs cilvēks.

—    Sakiet — vai es nevarētu piedalīties jūsu darījumos ar dārgakmeņiem?

Arts bēdīgi pašūpoja galvu.

—     Loti žēl, mister Stafen, bet tas nav iespējams. Es būšu pilnīgi vaļsirdīgs pret jums, jo esmu pārliecināts, ka darījumos vienmēr jāvalda atklātībai. Jūsu vēlme piedalīties manos komercdarījumos ar dārgakmeņiem līdzinās vēlmei lielu summu saņemt kā dāvanu.

Bērtijs ar klepu centās izteikt protestu.

—     Varbūt es neatlāvos izteikties sevišķi izmeklēti, taču pateicu to, ko domāju. Es uzņēmos visu risku, sagatavoju šo lietu, ieguldīju tajā daudz naudas — nebija nemaz tik viegli to zelli otrreiz aizsūtīt uz Krieviju. Tas viss prasīja izdevumus lidlaukiem, lidmašīnām, speciāliem vilcieniem un tamlīdzīgi. Mani šausmina doma, ka nākas jums atteikt, jo es vairāk par visu vēlētos pakalpot tieši jums… Varbūt starp dārglietām atradīsies tāda, kas jums sevišķi iepatiksies. Tādā gadījumā es noteikti to par pieņemamu cenu pārdošu jums.

Bērtijs iegrima domās.

—      Cik jums izmaksāja visa kampaņa? Cik daudz naudas esat ieguldījis šajā pasākumā?

Un atkal Lomers pašūpoja galvu.

—     Tam nav nekādas nozīmes. Pat tad, ja jūs man piedāvātu četrkārt lielāku summu, kas būtu visai prāva nauda, es tik un tā būtu spiests jums atteikt līdzdalību šajā lietā. Esmu ar mieru jums pārdot šo to no saņemtās preces, bet jūsu nauda man nav vajadzīga.

—      Varbūt par to aprunāsimies citreiz? — Bērtijs jautāja, zaudēdams cerību.

Lietus bija pārstājis smidzināt, rietošās saules stari zeltīja upi, un Arts kopā ar savu viesi izgāja dārzā.

Pēkšņi viņi saklausīja lidmašīnas rūkoņu. Drīz vien motora troksnis kļuva skaļāks, un viņi ieraudzīja aeroplānu, kas pameta vairākus lokus virs namiņa un tad pazuda aiz kuplajiem kokiem Kerivudas virzienā.

Bērtijs saklausīja Artiju neapmierināti izsaucamies un pamanīja, ka viņa seja kļūst drūma.

—     Kas noticis? — viņš jautāja.

—    Esmu pārsteigts, — Arts lēni atbildēja. — Bija taču norunāts, ka viņi ieradīsies jaunnedēļ… Nē, tas nav iespējams…

Satumsa. Mājzinis aizdedza sveces un aizvilka logiem aizkarus. Šķiet, nekas nebija mainījies, taču Bērtijs juta, ka namatēvs ir loti norūpējies… Viņš piepeši apklusa, nebija vairs tik runīgs, drūmi vērās kamīnā sprēgājošajās pagalēs. Katrs troksnītis lika viņam satrūkties.

Sulainis ziņoja, ka pusdienas pasniegtas, un abi draugi iegāja mazā ēdamistabā, kur bija grezni klāts galds.

—    Kas noticis, Lomer? — Bērtijs uzdrošinājās jautāt.

—    Nekas, — mājas saimnieks strupi atbildēja, — vienīgi…

Šajā mirklī pie durvīm zvanīja, un Arts saspringti ieklausījās.

Gaitenī atskanēja kaut kādas balsis, ienāca sulainis un paziņoja:

—    Ser, ar jums vēlas runāt divi kungi un viena dāma.

Bērtijs ievēroja, ka Arts krampjaini koda lūpas.

—     Lai ienāk! — viņš īsi pavēlēja sulainim, un pēc mirkļa istabas durvis atvēra garš, stalts lidotājs.

Viņam sekoja jauna meitene, kas saistīja Bērtija Kloda uzmanību. Viņa bija ārkārtīgi glīta, kaut ari loti bāla un nogurušām acīm.

Meitenes otrs pavadonis neizskatījās tik patīkams — neliela auguma plecīgs vīrs ar īsi apgrieztu bārdu, satinies pūkainā kažokā.

—     Ko tas nozīmē? — Arts asi jautāja.

—    Kaut kas nav kārtībā, — jauneklis atbildēja. — Kņazs saņēmis citu priekšlikumu. Dalu dārglietu viņš atsūtīja ar mums, bet pērles un briljantus dos tikai tad, kad saņems vismaz pusi pienākošās summas. Kopā ar mums atlidojusi kņaziene Polina Dmitrijeva, kņaza meita.

Arts uzmeta meitenei neapmierinātu skatienu.

—    Paklausieties, kundze, — viņš iesāka, — ceru, ka jūs protat angļu valodu?

Viņa pamāja.

—     Esmu pārsteigts, ka jūsu tēvs varēja tā rīkoties. Tā neviens nekārto darījumus. Jūsu tēvs taču man apsolīja…

—    Mans tēvs mazliet pārsteidzās, — vina pārtrauca. Meitenes vieglais ārzemju akcents Bērtija ausis skanēja kā mūzika.

—    Nedomāju, ka tas jums radītu kādus sarežģījumus. Jūs maksājat naudu, un, ja viņš to saņems šovakar…

—    Šovakar? — Artijs kļuva nemierīgs. — Kur lai es naktī rauju naudu?

—     Mans tēvs atrodas Holandē, — meitene atbildes vietā sacīja. — Lidmašīna mūs gaida.

—    Pie jo… Kur lai es šobrīd ņemu tādu summu? — kanādietis, zaudējis savaldīšanos, atkārtoja. — Varbūt jums liekas, ka es vestes kabatā nēsāju simt tūkstošus mārciņu?

Meitene paraustīja plecus un, pagriezusies pret savu drukno pavadoni, sāka ar to runāt Stafenam nepazīstamā valodā. Tas kņazei kaut ko sacīja, un viņa piekrītoši pamāja ar galvu.

—    Pjotrs teica, ka mans tēvs būšot ar mieru no jums pieņemt čekus skaidrās naudas vietā. Vienīgi viņš grib būt pārliecināts, ka netiks… — Viņa apklusa, meklēdama piemērotu vārdu.

—     Vai es kādreiz jūsu tēvu esmu piemānījis? — kanādietis iebrēcās. — Es nevaru dot jums ne naudu, ne čeku! Es atsakos ar tālākiem darījumiem! ŠI lieta nu ir izbeigta reizi par visām reizēm.

Tikmēr lidotājs bija sadabūjis nelielu vīstokli un to attinis.

Bērtijam Klodam, redzot zaigojošos, brīnišķīgos dārgakmeņus, aizrāvās elpa. Lidotājs izlika uz galda apbrīnojami skaistus briljantus gan ar ietvaru, gan bez tā, vecas ģimenes dārglietas. Daudzām bija arī vēsturiska vērtība… Bērtijs pat nespēja prātā aprēķināt, cik vajadzētu maksāt tik milzīgai bagātībai.

Viņš palūdza, lai Arts panāk malā.

—    Ja jūs varētu šos cilvēkus aizturēt līdz rītam, — viņš nočukstēja. — Esmu gatavs rīt dot jūsu rīcībā tik daudz naudas, cik nepieciešams.

Artijs pašūpoja galvu.

—   Tam nav nekādas jēgas, mister Stafen. Es pazīstu šos cilvēkus. Ja šonakt nesamaksāšu to summu, kuru viņi nodomājuši saņemt, tad man nebūs lemts redzēt pat vienu no viņiem piederošajiem dārgakmeņiem.

Pēkšņi viņš sasita rokas.

—    Ak Dievs! — viņš iesaucās. — Tā ir ideja! Ideja! Jums taču ir līdzi čeku grāmatiņa, vai ne?

Bērtijs momentā juta pamostamies viņam piemītošo neuzticību.

—     Čeku grāmatiņa man tiešām ir kabatā, — viņš iesāka, — bet…

—     Iznāciet kopā ar mani ēdamistabā! — Un Artijs pavilka Bērtiju aiz piedurknes. Durvis aizcirtās, un viņš sāka runāt:

—    Čeku nevar uzrādīt agrāk kā divas vai trīs dienas pirms tā apmaksas. Pa to laiku mēs varēsim ar visām bagātībām atgriezties pilsētā un tās deponēt jūsu bankā. Varat tās glabāt pie sevis, kamēr neizpirkšu. Gadījumā, ja izrādīsies, ka dārglietas nav tās summas, par kuru izrakstīts čeks, vērtas, jūs varēsiet jau rīt pat dot rīkojumu, lai čeka segums tiktu pārtraukts.

Bērtijs apdomāja priekšlikumu no visdažādākajiem viedokļiem, un tas aizņēma vairākas minūtes laika.

—   Vai jūs neiebildīsiet, ja es čeku izrakstīšu vairākas dienas uz priekšu? — viņš jautāja.

—     Vairākas dienas uz priekšu? — Arts izbrīnījies pārjautāja. — Ko jūs ar to gribat teikt?

Kad Bērtijs paskaidroja savu nodomu, Arts pasmaidīja.

—    Protams, es neiebilstu. Tā ir laba doma. Tādējādi jūs būsiet divkārt nodrošinājies, ja piemeklēs neveiksme. Uzrakstiet čekam parītdienas datumu!

Bērtijs vairs nevilcinājās. Viņš apsēdās pie galda, izņēma čeku grāmatiņu un izrakstīja čeku.

—     Rakstiet: "Maksāt uzrādītājam"! — Arts ieteica. Bērtijs brīdi vilcinājās, tad paklausīja.

—   Un tagad lūdzu mani mirkli pagaidīt, — Arts teica un izgāja no istabas, paņēmis līdzi kastīti.

Nepagāja ne minūte, kad viņš jau atgriezās.

—    Viņi pieņēma čeku! — viņš sajūsmināts iesaucās un aiz priekiem uzsita Bērtijam uz pleca.

—       Jūs esat lāga vīrs, — viņš teica. — Jūs izglābāt manu darījumu. Tagad jums gribot negribot nāksies tajā iesaistīties, kaut gan es nevēlējos pieņemt nevienu. Tagad, protams, mēs to vadīsim kopīgi. Esmu taisnīgs cilvēks, un neviens nevar sūdzēties, ka neesmu pienācīgi atmaksājis draudzīgu pakalpojumu. Tagad, kad esat mans kompanjons, es parādīšu jums kaut ko tādu, ko vēl neviens nav redzējis. — Un viņš aicināja iepriecināto Bērtiju sev līdzi.

Pagājis uz priekšu, Arts atvēra nelielas durvis, aiz kurām bija kāpnes uz pagrabu. Viņš ieslēdza gaismu trepēs un kopā ar Bērtiju nokāpa lejā. Beidzot viņi atradās masīvu metāla durvju priekšā.

—    Un tā, — Arts teica, atslēdzis durvis, — vai jums ir gadījies redzēt kaut ko tamlīdzīgu?

Bērtijs Klods ielūkojās tumsā.

—    Es neko neredzu, — viņš teica, un tajā pašā brīdī ass spēriens pa muguras lejasdaļu aizsvieda viņu līdz pretējai sienai.

Durvis aizcirtās, un viņš izdzirda, ka nožvadz atslēgas.

—      Paklausieties! — pārbiedētais Bērtijs iebrēcās. — Ko tas nozīmē?

—    Pēc pāris dienām jūs pats sapratīsiet, ko tas nozīmē, — atskanēja Arta zobgalīgā atbilde.

Arts uzkāpa augšā, aizslēdza durvis uz gaiteni un iegāja viesistabā, kur viņu jau gaidīja mājzinis, sulainis, koķetā kalpone un trīs apmeklētāji, kuri bija atlidojuši ar lidmašīnu. Visa trupa bija kopā.

—       Viss kārtībā. Viņš pasēdēs pagrabā tik ilgi, kamēr mēs realizēsim čekus. Tur, pagrabā, viņam ēdamā un ūdens pietiks veselai nedēļai.

—    Tev izdevās viņu piemuļķot?! — iesaucās neīstais krievs.

—     Protams! Tā bija bērnu spēle! — Arts nicīgi izgrūda. — Un nu, milie bērni, iespējami drīzāk dosimies ceļā! Es no tā stulbeņa dabūju vēstuli bankas direktoram. — Viņš izņēma no kabatas papīra lapiņu un izlasīja:

—     "Izmaksāt pievienoto čeku manam draugam misteram Artam Lomeram."

Uz to klātesošie reaģēja ar draudzīgu smieklu šalti.

—     Vai aeroplāns jau aizlidojis? — Lomers painteresējās.

—      Protams, — atbildēja viltus lidotājs. — Es taču biju to nolīdzis tikai uz divām stundām.

—    Lieliski. Laiks doties ceļā. Rej un AI, jūs brauksiet caur Havru uz Parīzi un tad uz Ameriku! Slikij, tev būs jānoņem savas cienījamās bakenes un jādodas uz Liverpūli! Tur tu iekāpsi kuģī. Polīna un Egija brauks uz Dženovu. 14. datumā mēs visi tiekamies pie Leoni un dalām laupījumu.

# * #

Pagāja vēl divas dienas. Misters Arts Lomers iegāja Ziemeļu komercbankas greznajā vestibilā un izteica vēlēšanos runāt ar direktoru. Direktors rūpīgi iepazinās ar Bērtija vēstuli, aplūkoja čeku un piezvanīja.

—     Jums nāksies izmaksāt loti lielu summu, — Arts godbijīgi teica.

Direktors pasmaidīja.

—    Nereti gadās segt arī daudz lielākus čekus, — viņš teica un pievērsās ienākošajam kalpotājam:

—    Misters Lomers izteica vēlēšanos, lai naudu viņam izmaksātu amerikāņu valūtā, iespējami lielākās naudaszīmēs. Kā klājas misteram Stafenam?

—      Pateicos, labi. Mēs kopā bijām Parīzē… mūsu jaunā uzņēmuma uzdevumā, — Arts teica. — Ziniet, Eiropā nav nemaz tik vienkārši sadabūt naudu, lai finansētu uzņēmumu Kanādā. Nebiju iedomājies, ka tas sagādās tādas grūtības, un tomēr Parīzē mums visu izdevās veiksmīgi nokārtot.

Viņš turpināja pļāpāt ar bankas direktoru par dažām darījumu tēmām, kamēr bankas kalpotājs paziņoja, ka nauda ir sagatavota, un pasniedza Artam lielu kaudzi banknošu.

Misters Lomers atvēra iespaidīgu izmēru portfeli un ar pūlēm sastūķēja tajā banknotes, tad paspieda direktoram roku un devās uz izeju.

Pēkšņi Lomers apstulba — viņa priekšā kā no zemes izaudzis stāvēja misters Rīders.

—    Vai saņēmāt algu savai trupai, mister Lomer? — viņš painteresējās.

—    Ak, misters Rīders! — Arts nomurmināja. — Loti patīkami jūs redzēt, taču es diemžēl steidzos…

—    Vai neesat dzirdējis, kas noticis ar mūsu kopējo draugu misteru Bērtiju Stafenu? — Rīders norūpējies apvaicājās.

—    Ar Bērtiju? Viņš taču patlaban atrodas Parīzē.

—     Ko jūs sakāt? Tik ātri? — Rīders brīnījās. — Bet tikai pirms nepilnas stundas policija vinu izvilka no jūsu mājas pagraba! Paskat, kā progresē tehnika, it īpaši pārvietošanās jomā! Nupat viņš bija Mārlovā, pēc stundas jau Parīzē, pēc tam vēl kaut kur… Tas ir pārsteidzoši!

Atguvis pašsavaldīšanos, Arts vairs nevilcinājās. Viņš atgrūda detektīvu un metās uz izeju. Šoreiz viņš bija tik satracināts un nikns, ka policisti, kas stāvēja pie durvīm, ar lielām pūlēm viņu savaldīja un uzlika rokudzelžus.

$ $ $

—      Nu tad tā, ser, — misters Rīders uzrunāja savu šefu. — Arts vienmēr ceļoja kopā ar savu trupu. Tas, ka šoreiz viņš to rūpīgi slēpa un nejāva parādīties uz skatuves, lika man domāt, ka kaut kas briest. Protams, uzreiz pēc mistera Stafena pazušanas es liku uzraudzīt Lomera noīrēto mājiņu pie upes. Patiesībā tas neietilpst manos pienākumos, ar to nodarbojas cits resors, — Rīders teica, un viņa balsī izskanēja nožēla, — un man nevajadzēja iejaukties šajā lietā. Bet es jau vairākkārt esmu jums stāstījis par savu sesto prātu. Tur, kur ir runa par noziegumu…

Un viņš pāri pensnejam uzmeta savam šefam jautru skatienu.

MARMORA ZAGLE

Mārgareta Belmena dzīvoja Broklejroudā, netālu no Rīdcra, un tādējādi sev pievērsa padzīvojušā detektīva uzmanību.

Rīders nezināja sievietes vārdu un arī necentās to uzzināt, jo neinteresējās par cilvēkiem, kuri dzīvo kārtīgu dzīvi. Un tomēr ari Rīders, kura domas pilnībā aizņēma noziedznieku pasaule, nevarēja nepamanīt viņas skaistumu, valdzinošo un laipno seju, pieticīgo un vienlaikus ari eleganto ģērbšanās stilu un vieglo, brīvo gaitu.

Bieži vien gadījās, ka viņš Mārgaretu sastapa tramvaja pieturā un viņiem iznāca braukt vienā vagonā.

Ikreiz viņa izkāpa no tramvaja vienā un tajā pašā krustojumā, ikreiz viņu tur sagaidīja jauns, pievilciga izskata vīrietis.

Rīderam nekad nebija ienācis prātā, ka viņš pats varētu izraisīt interesi jaunajā meitenē.

— Tas ir misters Rīders, — Mārgareta teica savam pavadonim, — un, ja nemaldos, viņam ir kaut kāda saistība ar policiju.

—     Misters Rīders?

Rojs Māsters ar interesi nolūkojās pakal padzīvojušajam kungam, kurš tajā brīdī šķērsoja ielu.

—    Ak Dievs! Man nebija ne prātā, ka viņš varētu tā izskatīties! — Rojs iesaucās. — Kas viņš ir?

—     Rīders? — Mārgareta pārjautāja. — Viņš strādā prokuratūras kancelejā un ir tur tāds kā detektīvs. Pagājušo nedēlu viņa vārds tika pieminēts saistībā ar kādu skalu lietu. Agrāk viņš strādāja Anglijas bankas labā.

Negaidīti viņa apstājās, un ceļabiedrs pārsteigts pavērās jaunavā.

—    Es nevēlētos, ka jūs mani pavadītu tālāk, — viņa sacīja. — Misters Telfers vakar mani redzējis jūsu sabiedrībā un izteica man aizrādījumu.

—    Telfers? — jauneklis brīnījās. — Kāds nekauņa! Un ko viņš uzdrīkstējās jums pateikt?

—      Neko sevišķu, — Mārgareta atbildēja, taču no meitenes balss varēja saprast, ka šis "nekas sevišķs" ir viņu aizskāris. — Es iešu projām no Telferiem, — viņa piebilda. — Man ir labs darbs, un diez vai man izdosies uzreiz atrast kaut ko līdzīgu. Katrā ziņā tik labi apmaksātu darbu es neatradīšu.

Rojs Māsters necentās slēpt savu apmierinātību.

—    Es loti priecājos par to, — viņš teica. — Brīnos, kā jūs tik ilgu laiku varējāt izturēt šādā iestādē. Ko viņš atļāvās jums pateikt?

Iekams meitene atbildēja, Rojs piemetināja:

—    Visādā ziņā Telferi patlaban kotējas ļoti zemu. Par viņiem klīst dažādas neko labu nevēstošas baumas.

—     Un es domāju, ka šis ir solīds un bagāts uzņēmums! — Mārgareta brīnījās.

Viņš pašūpoja galvu.

—     Reiz tā bija, bet viņi pieļāva daudzas kļūdas. Ko citu var gaidīt, ja visu vada tāds pusdulls tips kā Sidnejs Telfers. Pēdējā gada laikā viņi piedalījās vairākos darījumos, kuros neviena nopietna firma neriskēja iesaistīties. Viņi pat atļāvās sniegt palīdzību biedrībai, kura taisījās izcelt no jūras dzīlēm spāņu kuģi, kas nogrimis pirms trīssimt gadiem. Bet kas īsti notika vakarvakarā?

—    To es jums pastāstīšu šovakar, — meitene atbildēja.

Ar šiem vārdiem viņa atvadījās no sava ceļabiedra.

Sidnejs Telfers bija ieradies kantorī pirms viņas.

īpašnieks uzņēmumu apmeklēja loti reti. Lietišķa gaisotne viņu nomāca: kantorī viss bija tik ikdienišķi, garlaicīgi un vienkārši.

Firmas dibinātājs — Sidneja vectētiņš — bija nomiris desmit gadus pirms mazdēla nākšanas pasaulē, un uzņēmumu mantoja Sidneja tēvs, slimīgs cilvēks, kas drīz vien pēc Sidneja piedzimšanas sekoja savam tēvam.

Par spīti dažiem neprātīgiem viņa mātes izlēcieniem, darbs ritēja labi un nesa krietnu pelņu, iekams Sidnejs kļuva pilngadīgs un ķērās pie uzņēmuma vadības.

Kantora telpas, kas bija iekārtotas kliedzoši raibi, lieliski atbilda viņa ģērbšanās stilam. Sidnejs bija loti gara auguma un ārkārtīgi kalsns. Viņam bija garš kakls un neparasti maza galva kā putnam. Viņš vienmēr ģērbās pēc pēdējās modes, un jaunā meitene, ienākot kantorī, sajuta spēcīgu smaržu aromātu. Vina ievēroja, ka šefs šodien izskatās vēl bālāks un riebīgāks nekā parasti.

Tukšu skatienu Sidnejs vēroja meitenes kustības. Mārgareta pasniedza šefam rīta pastu un jau grasījās iziet, kad viņš ierunājās:

—    Paklausieties, mis Belmena! Ceru, ka jūs nevienam nestāstīsiet to, ko jums vakar teicu?

—     Mister Telfer, — meitene mierīgi atbildēja. — Es vispār nevēlētos skart šo tematu.

—     Es būtu jūs apprecējis, bet… manas mātes testamentā ir nosacījums… — viņš nesakarīgi ierunājās. — Taču, cerams, kādreiz izdosies to apiet.

Mārgareta stāvēja, mazliet atbalstījusies pret rakstāmgaldu.

—     Es jūs, mister Telfer, neprecētu pat tad, ja jūsu mātes testamentā nebūtu nekādu nosacījumu. Jūsu priekšlikums ceļot kopā ar jums uz Ameriku…

—     Lieta tāda… — viņš bailīgi ierunājās. — Jūs taču nesāksiet par to pļāpāt, vai ne? Visu nakti nevarēju nomierināties un par to vien domāju. Es jūs lūdzu sniegt atbildi rakstiski, taču būs labāk, ja to nedarīsiet.

Iekams viņa paguva atbildēt, šefs turpināja:

—    Jūs esat apbrīnojami skaista meitene, un es mīlu jūs… — Viņa balss sāka kļūt spiedzīga. — Manā dzīvē ir notikusi drāma… tik tiešām šausmīga, vēl nepieredzēta traģēdija. Un, ja man būtu kaut cik vairāk prāta, es būtu pieņēmis darbā cilvēku, kas rūpētos par maniem darījumiem. Tagad es pats sāku to saprast.

Jau otro reizi pēdējās diennakts laikā šis jaunais cilvēks atļāvās būt vaļsirdīgs pret Mārgaretu un izteica priekšlikumu, kas vienlaikus gan pārsteidza, gan apvainoja meiteni.

Tad viņš pēkšņi pārtrauca savus vārdu plūdus un, nozibsnljis acis, sacīja:

— Pasauciet pie manis Bilingemu! Gribu viņam kaut ko pateikt.

Sēžot pie rakstāmmašīnas, Mārgareta veltīgi centās izdomāt, vai viņa uztraukums un daudzvārdība nav saistīta ar baumām par Telfera firmu.

Kabinetā ienāca misters Bilingems, pieticīgs maza auguma plikpauris, kas vairāk klusēja nekā runāja. Klusēdams viņš iegāja sava šefa privātkabinetā un vairs neparādījās.

Raugoties uz Bilingemu, nemūžam nevarēja ienākt prātā, ka viņš perina ļaunus nodomus un ir spējīgs izdarīt noziegumu.

Pēc pusdienām Stlvens Bilingems, direktors un Telfera firmas pilnvarotā persona, devās uz Londonas centrālās bankas valdi un iesniedza apmaksai čeku par simt piecdesmit tūkstošiem mārciņu.

Šī nauda viņam tika izmaksāta bez ierunām, un tad viņš devās uz Lionas Kredītbanku, kur banknotes izmainīja Francijas frankos.

Par mistera Bilingema tālāko rīcību nekas vairs nebija zināms. Viņš esot manīts taksometrā, kas joņojis uz Čeringkrosas staciju. Un tad viņa pēdas pazuda.

Bilingemu neviens nebija redzējis ne ostas pilsētās, ne lidlaukos, un policija nekādi nevarēja izskaidrot, kā viņam izdevies pazust ārpus salu karalistes robežām.

—    Tā ir lielākā zādzība pēdējos gados, — teica prokurors, kad bija iepazinies ar notikušo. — Es būtu loti priecīgs, mister Rīder, ja jūs ķertos šim velnam pie ragiem. Taču, Dieva dēļ, ar savu rīcību neiejaucieties policijas darīšanās! Kad jāizmeklē slepkavības, parasti tai sevišķi nerūp, ja kāds iejaucas policijas funkcijās. Bet gadījumos, kad darīšana ar lielām naudas summām, tā ir pārāk piekasīga un vairāk par visu baidās, ka tikai kāds nav gudrāks par viņiem. Nodarbojieties ar šo lietu un pacentieties aprunāties ar Sidneju Telferu!

Ieradies Telfera firmas telpās, Rīders ieraudzīja kādu pazīstamu seju.

—     Piedodiet, mis, bet šķiet, ka man bijis tas gods satikt jūs jau agrāk, — viņš uzrunāja laipni smaidošo meiteni.

—    Jūs taču esat misters Rīders un dzīvojat netālu no manis! Vai jūs esat atnācis mistera Bilingema lietā?

—    Pilnīgi pareizi, — viņš čukstus atbildēja, it kā runa būtu par nelaikā mirušu draugu. — Es gribētu satikt misteru Telferu, bet varbūt arī jūs varētu man sniegt izsmeļošas ziņas.

Vienīgais, ko viņa varēja pateikt, bija tas, ka Sidnejs Telfers jau kopš septiņiem vakarā atradās firmas telpās un bija tādā stāvoklī, ka nācās izsaukt ārstu.

—    Nedomāju vis, ka viņš varēs jūs pieņemt, — meitene teica.

—     Es uzņemos visu atbildību par sekām, — Rīders izlēma. — Vai misters Telfers… hm… ir jūsu draugs, mis…?

—     Mani sauc Belmena.

Detektīvs ievēroja, ka meitenes vaigi nosarkst.

—    Nē, — viņa atbildēja, — esmu tikai sekretāre.

Tonis, kādā tika izteikti šie vārdi, Rīderam atklāja

gana daudz. Viņi smalki prata noteikt attiecības, kuras izveidojās lietišķu tikšanos laikā.

—    Viņš pret jums bijis mazliet uzmācīgs, — Rīders nomurmināja.

Meitene aizdomīgi paraudzījās uz viņu un nodomāja:

"Kas gan viņam varētu būt zināms? Un kā tas saistīts ar Bilingema nozušanu?"

Mārgaretas domas maldījās kā pa miglu, cenšoties saprast notikumu saistību. Meitene nolēma, ka vaļsirdība būs vislabākais līdzeklis, lai ieviestu skaidrību šajā juceklī.

—   Viņš gribēja bēgt kopā ar jums! Žēlīgais Dievs! — Rīders, ne pa jokam izbijies, nočukstēja. — Vai viņš ir precējies?

—     Nē, — jaunā meitene īsi atbildēja. — Nabadziņš! Atklāti sakot, man viņa ir pat žēl. Nez vai viņš spēs pārciest radušos zaudējumu. Un kas gan varēja domāt, ka misters Bilingems būtu uz kaut ko tādu spējīgs?

—    Jums taisnība, — Rīders nočukstēja, bēdīgi nogrozīja galvu un sāka tīrīt sava pensneja stiklus.

Paraugoties uz viņu, meitenei likās, ka pavecais detektīvs teju, teju sāks raudāt.

: — Aiziešu palūkoties, kā viņam klājas.

Sidnejs pārsteigts raudzījās uz nelūgto viesi.

Jau vairākas stundas viņš sēdēja pie galda vienā pozā, noliecis galvu uz rokām.

—     Paklausieties!… Ko jūs vēlaties? — viņš vārgā balsī izdvesa. — Es nevienu nepieņemu… Vai jūs nākat no prokurora? — pēdējo vārdu viņš gandrīz vai izkliedza. — Kāda jēga viņu tvarstīt, ja es tik un tā savu naudu nedabūšu atpakaļ.

Rīders pagaidīja, kamēr Sidnejs nomierinās, un sāka viņu izvaicāt.

—      Es neko nezinu, — atbildēja jaunais firmas vadītājs. — Es te esmu kā tāds manekens. Bilingems atnes man čekus, un es tos parakstu. Es nedodu nekādus rīkojumus. Par notikušo es vispār neko nezinu. Viņš teica, ka mums radušās grūtības, jā, jā, grūtības un ka jaunnedēļ maksājumiem būšot nepieciešams pusmiljons… Ak Dievs! Un tad viņš ņem un pazūd kopā ar mūsu skaidro naudu!

Sidnejs atbalstīja galvu plaukstās un sāka raudāt kā mazs bērns.

Rīders dažas minūtes nogaidīja, tad līdzjūtīgā toni turpināja Sidneja nopratināšanu.

—     Nē, manis te nebija. Uz pāris dienām biju izbraucis atpūsties Braitonā. Policija mani pamodināja četros no rīta. Mēs esam bankrotējuši! Man nāksies pārdot savu mašīnu, izstāties no kluba!

Sidnejs bija pilnīgi zaudējis kontroli par notikušo, un Rīders saprata, ka tālāka iztaujāšana neko nedos.

Pagāja nedēla, un par Bilingema pārdrošo bēgšanu ar visu firmas naudu jau pārstāja runāt. Bilingems bija kā ūdeni iekritis.

Kādā mitrā, drūmā rītā Rīders, meklējot jaunus materiālus, devās uz tiesas ēku paklausīties, kā izskata dažādas sīkas lietas.

Dienas kārtībā bija divi kautiņi dzērumā, sīkpreču veikala aplaupīšana un tamlīdzīgi sīkumi, līdz beidzot tiesas priekšā nostājās misis Džeksone un neliela auguma dūšīgs policists ziņoja tiesai.

—    Persijs Permens, nr. 97721, no L. divīzijas, — viņš stādījās priekšā. — Pustrijos no rīta es stāvēju dežūrpostenī Edvardroudas stūri un ieraudzīju, ka apsūdzētā nāk pa ietvi, stiepjot lielu, smagu koferi. Ieraudzījusi mani, viņa steigšus aizgriezās un devās pretējā virzienā. Tas man šķita aizdomīgi, un es sekoju viņai. Panācis sievieti, pajautāju, kam pieder šis koferis. Viņa atbildēja, ka koferis piederot viņai un ka viņa steidzoties uz vilcienu. Koferī atrodoties viņas kleitas. Tā kā tas bija loti dārgs krokodilādas koferis, es liku, lai viņa uzrāda tā saturu. Viņa atteicās. Arī nosaukt savu vārdu un norādīt dzīvesvietu viņa atteicās. Tad man nācās aizvest viņu uz iecirkni.

Pēc iecirkņa policista tiesas priekšā stājās iecirkņa dežurants.

—    Aizturēto atveda pie manis, un es viņas klātbūtnē atvēru koferi. Tajā atradās daudz lausku…

—    Lausku? — tiesnesis neticīgi pārjautāja. — Kādas lauskas?

—    Tās bija akmens lauskas… Marmora gabali, tiesneša kungs. Vina teica, ka gribot ar šiem gabaliem noklāt sava dārza celiņu un marmora atlūzas esot savākusi mājā, kurā dzīvo tēlnieks. Viņa atzinās, ka uzlauzusi viņa mājas vārtus un turpat bez atļaujas paņēmusi koferi.

Tiesnesis atlaidās krēslā un pārlaida acis protokolam.

—    Bet te nav minēts nedz viņas vārds, nedz dzīvesvieta, — viņš sadrūmis teica.

—    Pilnīgi pareizi. Viņa norādīja adresi, taču tā bija izdomāta. Bet vārdu atteicās nosaukt.

Rīders iekārtojās savā sēdeklī ērtāk un, muti pavēris, vēroja apsūdzēto.

Sieviete bija loti liela auguma un drukna. Rokas viņa bija atbalstījusi uz apsūdzēto sola apmales, un tās izskatījās divreiz lielākas nekā parastas sievietes rokas.

Viņas seju nevarētu saukt par neglītu, vienīgi vaibsti bija nesamērīgi lieli.

Dziļi iegrimušas, brūnas acis, mazliet saplacināts deguns, pareizi veidota mute un dubultzods — tāds bija viņas portrets.

Diez vai sieviešu skaistuma pazinēji viņu apjūsmotu, tomēr Rīderam bija jāatzīst, ka viņa nav neglīta.

—   Es atzīstos, ka rīkojos ārkārtīgi muļķīgi. Man nevajadzēja to darīt, — viņa teica mīkstā krūšu balsī. — Tieši tad, kad taisījos iet gulēt, man iešāvās prātā šī stulbā iedoma, un es nekavēdamās to izpildīju. Es taču būtu varējusi nopirkt šos akmeņus, jo aizturēšanas brīdī pie manis atradās piecdesmit mārciņu banknote.

—   Vai tā ir taisnība? — tiesnesis pajautāja policistam.

Policists apstiprinoši pamāja.

—     Jūs sagādājāt mums lielas pūles, nevēloties nosaukt ne savu vārdu, ne adresi. Saprotu, ka jūs negribat, lai kāds uzzinātu par jūsu nejēdzīgo rīcību, bet, ja arī turpmāk ietiepīgi nenosauksiet savu vārdu, man nāksies piespriest jums nedēlu ilgu cietumsodu.

Sieviete bija vienkārši, bet glīti ģērbta, viņas pirkstā zaigoja gredzens ar lielu briljantu. Rīders sprieda, ka tā vērtība ir kādas divsimt mārciņas.

"Misis Džeksone" apņēmīgi purināja galvu.

—     Es nevaru nosaukt ne savu vārdu, ne arī dzīvesvietu, — viņa īsi sacīja.

—    Aizvediet apsūdzēto uz iepriekšējās izmeklēšanas kameru, — tiesnesis paziņoja. — Un lieciet, lai ārsts viņu izmeklē. Mani interesē, ko ārsts teiks par šīs sievietes psihisko stāvokli.

Sievieti izveda no tiesas zāles, un kopā ar viņu izgāja arī Rīders.

Gaitenī viņš sastapa seržantu Vilšu, kas viņam laipni uzsmaidīja.

—    Re, paskatieties! — Vilss teica, norādot uz koferi, kas stāvēja viņa priekšā. — Ko jūs varat teikt par visu šo notikumu? Tas ir kas jauns! Nebiju dzirdējis, ka kāds zagtu atlūzas. Koferis kopā ar tā saturu sver vismaz piecdesmit kilogramu. Acīmredzot tai sievietei ir spēks kaulos. Puisis, kas šo koferi atstiepa šurp, bija slapjš kā žurka.

Rīders aplūkoja koferi. Tas bija loti elegants, rotāts ar sudraba sprādzēm, bet zīda odere bija saplēsta driskās un to klāja marmora putekli.

—    Ļoti interesanti, — Rīders nočukstēja, — ārkārtīgi interesanti. Vairāk neko jūs neatradāt?

—    Nē, vēl tikai šo cimdu pāri. — Un ierēdnis norādīja uz lieliem ādas cimdiem.

—    Šos cimdus tādam darbam lieto ne pirmo reizi, — Rīders nomurmināja. — Izskatās, ka ar tiem pārnēsāta vesela marmora lausku kolekcija. Kas viņai bija kabatā?

—    Nekas, izņemot banknoti ar centrālās bankas nodaļas zīmogu. Varbūt šis fakts spēs uzvedināt jūs uz pēdām?

Pēc pusdienām misters Rīders sēdēja savā kabinetā. Pēkšņi iezvanījās telefons. Nocēlis klausuli, viņš izdzirda seržanta Vilsa balsi.

—    Vai es varētu ar jums aprunāties? Par banknotēm.

Dažus mirkļus vēlāk seržants ienāca Rīdera kabinetā.

—      Šīs banknotes pirms trim mēnešiem izsniegtas misteram Sidnejam Telferam, — viņš ziņoja, — un Telfers tās nodevis savai mājzinei misis Velfordai.

—      Un "misis Džeksone", izrādās, ir mājzine misis Velforda, vai ne? — Rīders painteresējās.

—    Jā. Nabaga Telfers gandrīz vai prātu zaudēja, kad uzzināja, ka viņa ir apcietināta. Telfers tūlīt pat aizbrauca, lai apliecinātu viņas personību. Viņa tika atbrīvota pret galvojumu, un Telfers raudāja kā bērns, apgalvodams, ka viņa neesot pie pilna prāta. Un kā Telfers baidījās no viņas! Kad aizvedu viņu uz cietuma satikšanās istabu, viņa Telferam uzmeta tādu skatienu, ar kuru viss bija pateikts. Viņam sagrīļojās kājas.

Rīders pavadīja visu dienu, cenzdamies noskaidrot kaut ko vairāk par misis Rebekas Mērijas Velfordas personību.

Viņa bija universitātes profesora Džona Velforda atraitne. Tad viņa iestājās darbā Telferu ģimenē un audzināja Sidneju kopš četru gadu vecuma.

Misis Telfere bija iecēlusi misis Velfordu par Sidneja aizbildni, un tādējādi bijusī audzinātāja kļuva par sava audzēkņa aizbildni un pārvaldīja visu Telferu māju.

Arī Telferu māja piesaistīja mistera Rīdera uzmanību.

Viņš stāvēja pie vārtiem un ziņkāri vēroja skaisto divstāvu māju. Šajā mirklī atvērās durvis, un uz sliekšņa parādījās dūšīga kalpone. Viņa nesa spaini ar pelniem. Rīders steigšus paslēpās. Tad, izdzirdis, ka aizcērtas durvis, uzdrīkstējās atstāt savu paslēptuvi.

Rīders apskatīja dārza celiņus. Tie nebija izlikti ar marmora atlūzām. Sidneju Telferu nekur nemanīja, bet detektīvs zināja, ka viņš ir mājās. Tādēļ viņš izraudzījās vietu, no kuras ērti varētu novērot māju, pats palikdams tās iemītniekiem nepamanāms.

Telfera firmas pārvalde nonāca konkursa valdes rokās, bet pats Sidnejs joprojām bija slims. Viņš aizsūtīja savai sekretārei vēstuli, kurā lūdza Mārgaretu atbraukt pie viņa uz mājām, lai sadedzinātu visu viņa "privāto saraksti". Vēl Sidnejs rakstīja, ka drīz braukšot uz ārzemēm.

Rīders bija iepazinies ar šīs vēstules saturu, jo lasīja visas vēstules, kuras Sidnejs sūtīja uz firmu. Šī vēstule daļēji arī bija pamudinājusi Rīderu ierasties šurp.

Iestājās krēsla. Pie mājas piebrauca slēgts automobilis, un, iekams šoferis paguva nobremzēt, no mājas izskrēja Sidnejs Telfers. Rokās viņš stiepa divus lielus koferus, kurus iemeta mašīnā, un tad ierausās ari pats.

Durvis aizcirtās, un automobilis lielā ātrumā aiztraucās pa ceļu.

Pienāca nakts. No Rīdžentparka puses plūda bieza migla, bet Rīders joprojām nekustīgi stāvēja savā novērošanas postenī.

Mājā valdīja pilnīga tumsa, nebija dzirdams ne vismazākais troksnītis, šķita, ka tā ir izmirusi.

Taču tajā joprojām atradās Sidneja bijusī audzinātāja, viņa bijusī aizbildne, kas nu bija kļuvusi par viņa sievu. Šī valdonīgā sieviete ne vien bija kļuvusi par neprātīgā un slimīgā jaunekļa sievu, bet faktiski pārņēmusi firmas vadību, lai gan neko daudz no tā nesaprata. Rīders nebija veltīgi zaudējis laiku, vācot materiālus. Viņa kabatā atradās laulības apliecības kopija, kas skaidri atklāja, kādas attiecības pastāv starp jaunekli un viņa aizbildni.

Migla kļuva mazliet plānāka, taču tas neatbilda Rīdera nodomam: viņam būtu labpaticis, ja migla klātu visu kā ar biezu autu un viņš joprojām paliktu neredzams.

Tad notika kaut kas negaidīts.

Pie mājas lēnām piebrauca taksometrs. No mašīnas veikli izlēca jauna meitene.

Tā bija Mārgareta Belmena.

Rīders nogaidīja, kad taksometrs aizbrauc, izgāja no savas slēptuves un piegāja pie meitenes.

—      Ak… Mister Rīder! Kā jūs mani sabiedējāt! — jaunā meitene iesaucās. — Es gribēju apciemot misteru Telferu — viņš ir slims. Nē… viņa saimniecības pārzine man atrakstīja, lai apciemojot viņu.

—    Tik tiešām? Vai jūs vēlaties piezvanīt vai arī gribat, lai es to izdaru jūsu vietā?

Viņa atbildēja, ka tas neesot vajadzīgs, jo viņai atsūtītas arī mājas atslēgas.

—    Viņa palikusi viena pati kopā ar misteru Telferu, kurš neparko negribot, lai pie viņa atsauktu kopēju, — meitene paskaidroja, — un…

—     Palūgšu jūs runāt pēc iespējas klusāk, — Rīders nočukstēja. — Ja misters Telfers patiešām ir slims…

—    Viņš taču nevar dzirdēt mūsu sarunu, — meitene izbrīnījusies čukstus atbildēja.

—    Kā to ņem! Slimiem cilvēkiem ir loti smalka dzirde. Kā jūs saņēmāt vēstuli?

—     To man atnesa izsūtāmais. Pirms stundas.

Neviens nebija iegājis un izgājis no mājas, izņemot

Sidneju. Bet Sidnejs aiz bailēm no savas valdonīgās kundzes akli izpildītu ikvienu viņas iegribu.

—      Vai vēstulē netika minēts, lai jūs to paņemat līdzi? — Rīders turpināja jautāt.

—     Atveriet durvis!

Misis Velforda nolika zemē krūzi un domīgi pārvilka ar plaukstu pār pieri.

—      Sidnej, mans mīlulīt, — viņa teica, — es tevi izauklēju, izaudzināju… Kuģī bija vairāk nekā miljons, bet visi krāpj vinu.

Viņa sāka nesakarīgi runāt par kādu firmas neveiksmīgu darījumu — mēģinājumu izcelt no jūras dzīlēm nogrimušu kuģi. Šis darījums firmai izmaksāja krietnu naudu. Nebija nekādu šaubu, ka sieviete ir garīgi slima.

—    Atveriet durvis, un mēs mierīgi par to visu aprunāsimies, — Rīders turpināja. — Manuprāt, iecere ar spāņu kuģi bija pareiza.

—     Vai ne? — viņa mundri jautāja un, piegājusi pie durvīm, atslēdza tās.

Rīders ienāca istabā.

—     Vispirms iedodiet atslēgu no telefona būdas, — viņš teica. — Jūs maldināja, stāstot par šo jauno personu. Viņa ir mana sieva.

Ārprātīgā izbrīnījusies paraudzījās uz detektīvu.

—     Jūsu sieva? — viņa pārjautāja, un sejā atplauka smaids.

—    Ak Dievs, kāda es esmu mulke! Ņemiet atslēgu…

Pierunājis, lai misis Velforda nonāk lejā, Rīders atbrīvoja Mārgaretu no ieslodzījuma.

Viņš iečukstēja meitenei ausī pāris vārdu, un Mārgareta aizsteidzās.

—    Un nu pastāstiet man — kā jūs zināt par krūzēm? — viņš laipni apjautājās.

Misis Velforda apsēdās uz dīvāna, sakrustoja rokas un ar skatienu ieurbās paklājā. Tad sāka runāt:

—    To man iemācīja Džons, mans pirmais vīrs. Viņš bija profesors un interesējās par elektrotehniku. Tas viss ir loti vienkārši, ja jūsu rīcībā ir pietiekami elektriskās strāvas — pie mums mājās viss norisa ar elektrības palīdzību. Mums ir elektriskā apkure, elektriskā plīts… Es pamanīju, ka mans mīlulītis ir izputināts… Es noskaidroju, cik daudz naudas viņam bankā palicis. Es uzdevu Bilingemam izņemt visu naudu un atvest uz šejieni. Sidnejs par to neko nezināja. Bilingems ieradās šeit vakarā, kad viņa nebija mājās. Es aizsūtīju Sidneju uz Braitonu. Un tad es visu izdarīju… Es nomainīju telefona būdas atslēgu, ievilku tur cauruli no šīs istabas, bet izvēdināt būdu bija pavisam vienkārši. Kad viss bija galā, es ieslēdzu elektrisko ventilatoru…

Misis Velforda stāstīja Rīderam par lielo elektrisko krāsni veļas mazgātavā, bet šajā brīdī viņas tālāko atzīšanos izjauca policijas un ārsta ierašanās.

Rūgti raudot, viņa pameta nemīlīgo māju, nožēlojot to, ka nu vairs nebūs, kas lāpa Sidneja zeķes un gludina viņa kaklasaites.

Rīders aizveda policistus uz pirmo stāvu un parādīja visu iekārtu.

—    Šī caurule ved uz telefona būdu… — Rīders teica.

—    Bet krūzes taču ir tukšas, — inspektors izbrīnījies pārtrauca viņu.

Rīders aizdedza sērkociņu un iemeta krūzē. Tas acumirkli nodzisa.

—      Ogļskābā gāze, — viņš paskaidroja. — To nav grūti iegūt. Visvienkāršākais paņēmiens — apliet marmoru ar sērskābi. Skābe glabājas šajā katlā. Ogļskābajai gāzei nav ne krāsas, ne smaržas, bet tā ir smaga, to var liet kā šķidrumu. Viņa varēja nopirkt marmora atlūzas, taču baidījās, ka dīvainais pirkums var radīt aizdomas. Tāpēc viņa nakti devās meklēt marmoru. Viņa nogalināja Bilingemu. Kaut kā ievilināja viņu telefona būdā, aizslēdza durvis un nosmacēja ar gāzi.

—     Bet kur viņa lika līķi? — policists izbijies painteresējās.

—     Nāciet man līdzi uz veļas mazgātavu, — Rīders aicināja. — Tur jūs neko briesmīgu neatklāsiet, taču ieraudzīsiet elektrisko krāsni. Šajā krāsnī var sadedzināt ne vien cilvēka līki, bet pat dimantu.

Tonakt misters Rīders aizgāja mājās loti nomākts. Ilgi viņš staigāja pa kabinetu, mokoši domādams par vienu un to pašu.

Rīdera priekšā bija neatrisināma problēma — vai viņam tagad vajadzētu atvainoties Mārgaretai Belmenai par to, ka uzdrīkstējies nosaukt viņu par savu sievu, vai ne.

ZAĻĀ MAMBA

Ziņkārība pazudinājusi ne mazums lielisku nākotnes izredžu. Ziņkārība ir bīstamāka par kārtīm, alkoholu, neprātīgu kaisli… Daudzi cilvēki, dzenoties pēc vieglas peļņas un bagātības, ir riskējuši pamest iestaigāto dzīves ceļu, lai iekļūtu neizpētītos biezokņos, un pēc tam jutušies laimīgi, ja ir izdevies atgriezties uz iepriekšējās takas.

Mo Liskim viņa aprindās bija stabils stāvoklis, kuru viņam izdevās panākt ar dažām savām personiskajām īpašībām.

Mo būtu sasniedzis vēl vairāk, ja viņu nebūtu apžilbinājis negaidīts piedāvājums un ja viņš neļautos kārdinājumam.

Laiku pa laikam uz Londonu brauca kāds arābu afērists el Rabuts. Dažreiz viņš ieradās, atvezdams ar banāniem pielādētus kuģus, kas bija braukuši pa maršrutu Funšala—Laspalmasa—Tanžera—Oportu—Londona…

Tas bija pavisam parasts arābs ar dzeltenīgu, bakurētainu seju. Viņš runāja angliski, jo jaunībā bija dzīvojis pie amerikāņu misionāra.

Šis arābs nesa Mo krietnu labumu, jo prata atvest uz Triesti un tad nogādāt tālāk uz Austrumiem lielas narkotiku kravas. Bieži vien viņš pārvadāja kastes ar apelsīniem, kuru zeltainajā mīkstumā bija iespiestas kapsulas ar kokaīnu, hidrohlorātiem un citām kontrabandas precēm.

Laiku pa laikam Rabuts gādāja par šāda veida kravu, darbs tika labi apmaksāts, un viņš bija apmierināts ar likteni.

Taču reiz Rabuts satikās ar Mo krodziņā "Četri jautri jūrnieki" un pastāstīja viņam par Tanžeras bandas zādzībām, kas bija satraukušas sabiedrību.

Banda bija nozagusi Suleimana smaragdu, vienu no lielākajiem Austrumu dārgumiem.

Neviens, pat sultāns Abdulla Azīzs, kad viņu piemeklēja skaudra finansu krīze, nebija uzdrošinājies šo dārgakmeni paņemt no Omara mošejas un pārvērst naudā.

Bet tanžerieši nebijās svētuma zaimošanas, viņi ielauzās mošejā, nogalināja divus sargus un pazuda, paņēmuši sev līdzi milzīgo smaragdu.

Viņus vajāja vaidi un lāsti no Marokas rietumu krasta līdz pat Kalkutai.

Tas nespēja iedragāt zagļu uzņēmību, jo nu viņi meklēja pirktspējīgu klientu. E1 Rabuts, kura īpašības visiem bija zināmas, arī izrādījās iejaukts šajā notikumā.

Tieši to arābs pastāstīja savam draugam Mo Liskim, kad viņi bija satikušies krodziņā "Četri jautri jūrnieki".

— Miljons pesetu tīrās pelņas man un jums, kungs, —

Rabuts teica, jo cienīja Mo par to, ka viņš maksāja pilnā mērā un noteiktajā termiņā. — Bet man var draudēt nāve, ja notikums nāks gaismā, — arābs nozīmīgi piebilda.

Mo klusēdams uzklausīja viņu un pārvilka ar plaukstu pār pieri. Mo bija pazīstams ar savu kāri uz dārglietām. Tas, ko piedāvāja Rabuts, nelīdzinājās viņa parastajiem darījumiem, bet Mo Liskis avīzēs bija lasījis par dārgakmeņu pasakaino vērtību, un viņš nespēja pārvarēt kārdinājumu ātri un viegli nopelnīt pusmiljonu.

Tas fakts, ka Skotlendjards un visas pasaules policijas pārvaldes centīgi meklē deviņus Suleimana dārgakmeņus, Liskim lielas rūpes nedarīja.

Mo loti labi pārzināja ceļus, pa kuriem dārgakmeņi riņķo no rokas rokā, kamēr to pēdas izgaist. Un, ja ari lieta pavērstos uz slikto pusi, tad vienmēr bija iespēja akmeni atdot un saņemt solītos piecus tūkstošus mārciņu par atrašanu.

—    Man jāapdomā šis priekšlikums. Kur atrodas dārgakmeņi? — viņš jautāja.

—   Te, — viņam par lielu pārsteigumu, atbildēja Rabuts, — varu jums tos atgādāt pēc desmit, piecpadsmit minūtēm.

Mo Liskim šī lieta likās vilinoša, un viņš loti nožēloja, ka patlaban iekūlies citā darījumā, kas turklāt nesolīja nekādu materiālu labumu.

Mo Liskis visu brīvo laiku bija aizņemts ar Mēriju Lū Piesī.

Sievietes mēdz būt loti dažādas. Mērija Lū bija skaista, šmauga, līdzīga pāžam.

Rīderam reiz bija gadījies redzēt šo sievieti — viņa bija lieciniece Bērtolda Ksavjē Piesī lietā. Šis loti gudrais francūzis tik labi prata viltot angļu banknotes, ka tās bija grūti atšķirt no īstajām. Parasts mirstīgais tajās nesaskatītu nekādu atšķirību, bet misters Rīders nebija ar pliku roku ņemams.

Viņš prata ne vien atklāt viltojumu, bet ari izsekot naudas viltotāju, un, pateicoties Rīderam, Bērtoldam Ksavjē Piesī nācās iepazīties ar angļu tiesu.

Tiesnesis mierīgi un detalizēti izklāstīja viņam visus tos motīvus, kuru dēļ naudas viltošanu nevar atzīt par apsveicamu rīcību. Diez vai tamlīdzīgi prātojumi spēj ietekmēt apsūdzēto. Tiesnesis neloloja nekādas cerības. Viņš zināja, ka visietekmīgākā būs pēdējā frāze:

—     " …tiek piespriesti divdesmit gadi cietumsoda…"

Vai Mērija Lū mīlēja savu vīru vai nemīlēja, uz šo

jautājumu neviens nespēja atbildēt. Jādomā, ka pārāk maigas jūtas Mērija pret viņu gan neloloja.

Toties Mērija ienīda Rīderu, taču nevis par to, ka viņas vīram bija sagādāta cita mājvieta, bet gan par to, ka tiesas sēdes laikā detektīvs uzdrīkstējās pateikt šādus vārdus:

—     "Sieviete, ar kuru apsūdzētajam bija sakars."

Mērija labi saprata — ja Rīders būtu gribējis, viņai

nāktos sēdēt uz apsūdzēto sola līdzās Piesī, taču viņš to negribēja. Un šī nevietā izrādītā līdzjūtība lika Mērijai no visas sirds ienīst Rīderu.

Mērija Lū mitinājās ērtā dzīvokli Portlendstrītā, mājā, kura bija piederējusi viņas vīram.

Šim pārītim allaž bija paticis dzīvot lepni, un Piesī, iekams viņu aizveda uz cietumu, piederēja lieli sacīkšu zirgu stalli. Vēlāk viņam nācās nomainīt grezno dzīvokli pret pieticīgu kameru Pakhērstas cietumā.

Mērija Lū turpināja mitināties savā dzīvoklī.

Pagāja vairāki mēneši. Viņas vīrs joprojām sēdēja cietumā. Reiz Mērija pusdienoja Mo Liska sabiedrībā. Viņš bija ārēji nevainojams neliela auguma cilvēks, nēsāja pensneju un atgādināja profesoru, kaut gan patiesībā bija nekronēts Londonas noziedzīgās pasaules karalis.

Mo Liskis Anglijas noziedzniekiem diktēja savu gribu, viņa vārds bija likums vairākos hipodromos, spēļu namos un citās aizdomīgās vietās, kuras jau sen saistīja policijas interesi.

Liskis komandēja savus uzticīgos palīgus, aplauza ragus sāncenšiem, vāca nodevas no visiem blēžiem un bija pasargāts no tādām nejaušībām kā policijas iejaukšanās viņa darīšanās. Policija jau vairākkārt bija centusies to darīt, taču ikreiz neveiksmīgi.

Mērija Lū bija kļuvusi par Mo ideālu. Tas ir loti patīkami, ka zaglim un krāpniekam rodas kaut kādi ideāli, atlika vienīgi novēlēt, lai Mo ideāls būtu tik necienīga būtne kā Mērija Lū.

Ar saspringtu uzmanību viņš ieklausījās sievietes vārdos — viņa pirksti nervozi spēlējās ar pulksteņa ķēdīti, bet acis bija pievērstas sniegbaltajam galdautam.

Mo mīlēja Mēriju, bet pat mīlestība nespēja nomākt piesardzību.

—     Tas viss ir loti labi, Mērij, — viņš teica. — Es varētu piebeigt Rīderu. Bet kas būs pēc tam? Sacelsies vēl lielāks troksnis un vaimanas nekā tad, ja Epsomas derbijā vinnētu kāds fuksis! Un tas ir loti bīstami! Es nekad neinteresējos par "kruķiem", regulārā policija man ir vienaldzīga, bet tā vecā lapsa sēž nevis Skotlendjardā, bet gan pie prokurora, un varu galvot, ka viņš patiesībā nemaz nav tik dumjš, kā izskatās, ja jau nosūtīts pie prokurora. Tieši tagad mani gaida kāds darījums, ar kuru nopelnīšu visvairāk naudas savā mūžā. Vai tad tu pati nevari tikt galā ar Rīderu, neiejaucot šajā notikumā mani? Tu taču esi ārkārtīgi veikla, es tiešām nezinu, kura vēl spētu tev līdzināties!

—     Protams, ja tev bail no Rīdera… — viņa nicīgi nošņāca, un lūpās parādījās līdzcietīgs smaids.

—      Es? Baidos? Nerunā muļķības, mazulīt! Labāk parādi, ko tu proti bez manas palīdzības. Ja tev neizdosies viņam apgriezt sprandu, tad pie lietas ķeršos es. Es baidoties no viņa?! Ielāgo, ko tev teikšu: ja vēlēšos, vienā mirklī varu nokniebt to veco ūpi.

* * *

Prokurora kancelejā visi bija pārliecināti, ka Rīders pats var parūpēties par sevi. Un, kad policijas inspektors Peins ieradās, lai paziņotu, ka redzējis Lū paša bīstamākā Londonas noziedznieka sabiedrībā, tad prokurors pašapmierināts pasmaidīja un paziņoja:

—    Nē, Rīderam nav vajadzīga ne palīdzība, ne apsardze. Ja vēlaties, varu viņam izstāstīt par jūsu brīdinājumu, bet domāju, ka viss, ko varēsiet pateikt, viņam jau ir zināms. Vai tad Skotlendjards netaisās kaut ko darīt pret Mo un viņa bandu?

Peina seja izstiepās.

—      Mums divreiz izdevās viņu nogrābt, taču ikreiz blēdis uzrādīja tik neapgāžamus savas nevainības apliecinājumus, ka nespējām pret viņu neko uzsākt. Mūsu šefs pateica, ka Liski vēlas redzēt tikai tad, kad no viņa rokām pilēs asinis, bet, ja Mo izdosies tās nomazgāt, tad viņam briesmas vairs nedraudēs. Mo ir loti izmanīgs zellis.

Prokurors pamāja.

—     Bet arī Rīders ir ārkārtīgi veikls, — viņš nozīmīgi sacīja. — Šis cilvēks ir bīstamāks par mambu. Vai jūs zināt, kas ir mamba? Mamba ir loti skaista, melna čūska. Tās kodiens ir nāvējošs: cilvēks nomirst pēc divām sekundēm.

Brīdi vēlāk prokurors iesauca Rīderu savā kabinetā.

Kā parasti, Rīders ienāca ar vainīgu un biklu sejas izteiksmi, tādējādi maldinādams tos, kas viņu labi nepazina. Aizvērtām acīm un ne reizi nepārtraucot šefu, viņš uzklausīja ziņojumu par Mo un Mēriju Lū.

—      Tieši tā, ser, — viņš teica un smagi nopūtās. — Arī līdz manim bija nonākušas tādas baumas. Liskis? Šis cilvēks uztur sakarus ar visiem subjektiem, kas ir spējīgi uz nelikumīgu rīcību. Citos apstākļos, teiksim,

Florencē, viņš vadītu politisku partiju. Mo ir loti interesants subjekts, un viņam ir ārkārtīgi neparasti draugi.

—     Cerams, ka apmierināsiet savu ziņkārību, neriskēdams ar dzīvību, — prokurora vietnieks viņu brīdināja.

Rīders atkal smagi nopūtās un atvēra muti, it kā gribēdams kaut ko sacīt. Beidzot viņš nomurmināja:

—     Sakiet — vai uz mūsu iestādi nemet ēnu fakts, ka Liskis joprojām atrodas brīvībā?

Prokurors paraudzījās uz viņu un izlēmīgā balsī teica:

—     Ietupiniet viņu būri!

Rīders domīgi pamāja ar galvu.

—     Ne vienu reizi vien esmu sev teicis, ka tas būtu vislabākais atrisinājums, — detektīvs sacīja, un viņa acīs pavīdēja melanholija. — Liskim ir loti daudz dažādu draugu, kuriem piemīt dīvainas īpašības. Viņš saietas ar holandiešiem, krieviem, poliem, ebrejiem, un starp viņa draugiem ir pat viens arābs.

Prokurors pētoši paraudzījās uz viņu.

—     Arābs? Vai tik jums nav prātā Suleimana smaragds? Dārgais draugs, Londonā mīt vairāki simti arābu, bet Parīzē — pat vairāki tūkstoši.

—    Un Marokā to ir vairāki miljoni, — Rīders norūca. — Es arābu pieminēju vienīgi garāmejot. Bet notikumos ar manu draudzeni misis Piesī cerēsim uz labvēlīgu rezultātu.

Rīders piecēlās un aizgāja.

Pagāja mēnesis, iekams viņam atkal radās interese par šo lietu. Daudz laika viņš pavadīja, klaiņojot hipodroma tuvumā, bet ne ar vienu nerunāja, nevienu neiztaujāja.

Reiz, vēlu naktī atgriezies mājās, viņš atrada uz sava galda garu, šauru paciņu, kura, kā apgalvoja saimniecības pārzine, esot atnesta ar pēcpusdienas pastu.

Adrese bija nodrukāta ar rakstāmmašīnu, bet uz markas bija centrālā pasta zīmogs.

Viņš attina brūno papīru, zem tā parādījās sudraba papīra kārta, un visbeidzot viņš no iesaiņojuma izņēma atlasa kārbiņu. Tajā atradās šokolādes konfektes.

Rīders bija liels kārumnieks, un šokolāde viņu pievilka ar gluži maģisku spēku. Izbrīnījies viņš izņēma vienu konfekti un sāka to aplūkot.

Šajā brīdī istabā ienāca saimniecības pārzine, uz paplātes nesdama tēju. Misters Rīders, kā parasti, pāri pensnejam paraudzījās uz viņu.

—     Vai jums garšo šokolāde, misis Kerela? — viņš jautāja.

—    Jā, ser, — saimniecības pārzine atbildēja un nopriecājās par tik negaidītu Rīdera laipnību.

—     Man arī loti garšo šokolāde, — Rīders teica un, aizcirtis kārbiņu, rūpīgi to ietina papīrā. — Diemžēl ārsts man aizliedzis ēst šokolādi, iekams tā nav pārbaudīta kriminālistikas laboratorijā.

Misis Kerela nebija īpaši apķērīga, taču avīžu lasīšana, īpaši reklāmas studēšana, mazliet bija paplašinājusi viņas redzesloku.

—     A, jūs droši vien gribat noskaidrot, vai tā satur vitamīnus? — viņa jautāja.

Rīders nogrozīja galvu.

—     Diez vai tā satur vitamīnus. Kaut gan es parasti pārtieku no vitamīniem. Pateicos jums, misis Kerela!

Rīders rūpīgi pārsēja kārbiņu un uz ietinamā papīra uzrakstīja Skotlendjarda adresi. Paciņai viņš pievienoja pavadvēstuli, ieliekot aploksnē arī sarkanu etiķeti, uz kuras bija uzdrukāts: "Inde."

To padarījis, detektīvs ķērās pie tējas dzeršanas.

Šokolādes kārbu Rīders bija attinis bez ceturkšņa septiņos, bet tieši pusastoņos viņš nodzēsa gaismu un likās gultā. Iemiegot viņš nočukstēja:

—     Ak Dievs!… Mērija Lū Piesī…

Karš bija sācies.

Tas notika trešdienas vakarā, bet piektdien Mērijas Lū rīta tualeti pārtrauca divu kungu ierašanās. Atnācēji sāka runāt par pirkstu nospiedumiem, kas atrasti uz šokolādes konfektēm, un tamlīdzīgām lietām.

Pusstundu vēlāk kādā no Halboroustrītas kamerām atradās par vienu apcietināto vairāk, un viņai bija tas gods uzklausīt inspektora izvirzīto apsūdzību.

Tuvākajā tiesas sēdē Mērijai Lū nācās dzirdēt, ka viņai "tiek piespriesti divi gadi cietumsoda par mistera Džona Rīdera noindēšanas mēģinājumu, nosūtot viņam ar žurku zālēm saindētas konfektes".

Visu tiesas laiku Mo Liskis neizgāja no zāles, un viņa kalsenajā sejā nepārprotami bija lasāmas simpātijas pret jauno dāmu.

Kad Mērija Lū tika aizvesta, viņš devās ūz gaiteni un tādējādi izdarīja pirmo kļūdu.

Rīders jau posās iet projām un centīgi vilka rokā cimdu.

Šajā brīdī pie viņa pienāca Mo.

—    Ja nemaldos, jūs esat Rīders, vai ne?

—     Pilnīgi pareizi, es tas esmu, ser.

Rīders labvēlīgi uzlūkoja cilvēku, kas viņu bija uzrunājis.

Šķita, ka detektīvs gaida jūsmīgus apsveikumus.

—     Mans vārds ir Mo Liskis. Jūs apcietinājāt manu draudzeni.

—     Ā, Mēriju Lū Piesī?

—   Jūs to labi zināt, Rīder! Un par to jums būs jāsamaksā!

Šai brīdī kāds satvēra Mo aiz rokas.

—    Sekojiet man! — viņš izdzirda kādu balsi. Atskatījies Mo ieraudzīja, ka viņu tur policists.

Mo nobāla.

Jāatgādina, ka viens no Liska varenības iemesliem bija tas, ka viņš ne reizes nebija tiesāts. Viņa vārds bija tīrs un neaptraipīts.

—     Par ko jūs mani apsūdzat? — Mo aizsmakušā balsī jautāja.

—      Par mēģinājumu iebaidīt liecinieku, piedraudot viņam, — ierēdnis atbildēja.

Nākamajā rītā Mo Liskis tika saukts tiesas priekšā un pēc tam uz trim nedēļām devās cietumā.

Rīders labi zināja, ka tie nebija tukši draudi, un sagatavojās triecienam. Viņš zināja, ka guvis uzvaru tikai pirmajā raundā un ka ciņa vēl nav beigusies.

—    Manuprāt, iekams viņš atkal neiznāks brīvībā, nekas nenotiks, — Rīders teica Peinam, kas piedāvājās viņu apsargāt. — Liskim būtu liels gandarījums, ja viņš spētu mani piebeigt… Tādēļ Mo atliks cīņu, līdz izklūs no cietuma. Man liekas, ka vislietderīgākais būtu, ja jūs mani apsargātu, kamēr viņš atrodas aiz restēm.

—    Vai jūs gribējāt teikt — kad viņu izlaidīs no cietuma? — policists izlaboja detektīvu.

—     Nē, kamēr viņš vēl sēž cietumā, — Rīders atkārtoja. — Kad viņš būs brīvībā, nebūtu vēlams, ka policijas apsardze liktu šķēršļus viņa centieniem…

Pēc kāda laika Mo Liskis iznāca brīvībā.

Nu viņš bija zaudējis vienu no savām lielākajām priekšrocībām un domās nolādēja sevi par to, ka bija pakļāvis riskam visu darījumu ar smaragdiem. Tāpēc vispirms Liskis centās sazināties ar el Rabutu, lai noskaidrotu, kāda ir situācija.

Mo Liska dzīvē bija radies jauns apstāklis, kas viņu vai traku padarīja. Mo sarūgtināja atziņa, ka nācies iepazīties ar cietumu, un māca bažas, ka visi tie, kas līdz šim bez ierunām pakļāvās, ticot viņa neaizskaramībai, tagad varētu sacelties pret viņa jūgu un mēģināt darboties uz savu roku.

Tomēr Liski nodarbināja ne tikai šī doma.

Totalizators un spēļu namu apmeklētāju naudasmaku nesaudzīga iztukšošana ienesa viņam ap piecpadsmit tūkstošu mārciņu gadā. Un tas vēl nebija viss — Mo kontrolēja lielu bandu, kura valstī ieveda narkotikas, un arī tas viņam ienesa krietnu pelņu.

Protams, ne jau visa pelņa nonāca Mo rokās, šis tas palika pāri arī viņa līdzgaitniekiem.

Vispirms Mo vajadzēja likvidēt Rīderu — iekams viņš to neizdarīs, būs apdraudēts viss darbs. Kamēr Rīderu nedabūs pie malas, nebija iespējams droši uzsākt nevienu jaunu pasākumu. Protams, visvienkāršāk būtu naktī viņu novaktēt un apstrādāt tā, lai viņš vismaz pāris mēnešu pavāļātos pa slimnīcu, taču šādu uzbrukumu itin viegli varētu saistīt ar Mo nesen izteiktajiem draudiem, un tas radītu nevēlamas sekas.

Liskis zināja, ka pret Rīderu jācīnās daudz izmeklētākiem paņēmieniem, bija vajadzīgs kaut kas cietsirdīgāks un smalkāks nekā sitieni.

Šajos laikos Liskim līdzīgi cilvēki ar saviem līdzzinātājiem nesatiekas tumšos pagrabos vai nomaļos kaktos, viņi neslēpj seju zem maskas un nemeklē vientulību.

Seši vīri, kas vadīja dažādas Liska uzņēmuma nozares, Mo atbrīvošanas dienā satikās kādā restorānā Soho, kur viņiem tika ierādīts atsevišķs kabinets.

—     Esmu loti priecīgs, ka manas prombūtnes laikā neviens viņu neaizskāra, — Mo sacīja, un viņa lūpas savilkās vieglā smaidā. — Es pats spēlēšu pret Rīderu. Sēdēdams cietumā, es daudz prātoju, kas būtu jādara, un atradu labu paņēmienu, kā ar viņu tikt galā.

—       Viņu visu laiku apsargāja divi pogainie, citādi šis jau sen būtu dabūjis pa pauri, — teica Tedijs Elfīlds, dižā Mo labā roka.

—    Un par to es tev pats būtu sadevis pa galvu, Tedij, — Liskis nozīmīgi paziņoja. — Es taču liku, lai neviens nepiedur viņam pirksta. Vai ne tā? Ko tu gribi teikt, sacīdams "dabūjis pa pauri"?

Elfīlds, atlētiska auguma puisis, kas bija specializējies bez uzraudzības atstātu automašīnu apzagšanā, nomurmināja dažus neskaidrus vārdus.

—     Dari labāk savu darbu! — Mo turpināja. — Ar Rīderu nodarbošos es. Kaut kur Broklejā viņam ir mīļākā. Jauna meitene… Vini bieži ir redzami kopā. Meiteni sauc Belmena, un vina dzīvo Rīderam kaimiņos. Pagaidām es it nemaz negribu laupīt viņam dzīvību. Es gribu, lai viņš zaudē savu amatu. Un tas nav tik grūti. Pagājušajā nedēlā vienu tipu izmeta no Iekšlietu ministrijas tikai tādēļ, ka viņš vēlu naktī bija atradies klubā "95".

Un Mo izklāstīja līdzdalībniekiem savu plānu.

* *

Kādu vakaru Mārgareta Belmena iznāca no kantora un devās uz Vestminsteras tilta pusi, lūkojoties, vai tuvumā nav Rīdera.

Ja darba lietas neaizkavēja, viņš parasti šajā stundā te gaidīja. Pēdējā laikā Rīders nāca retāk, un ikreiz nelielā attālumā viņam sekoja divi plecīgi vīri, un Mārgareta zināja, ka tie ir policisti.

Viņa palaida garām vienu autobusu un jau gatavojās kāpt nākamajā, kad pie savām kājām pamanīja kādu paciņu.

Atskatījusies Mārgareta ieraudzīja, ka līdzās stāv skaista, grezni tērpusies dāma. Dāma aizvēra acis un salīgojās… Meitene tikko paguva satvert sievieti, lai tā nenokristu uz ietves.

Ar pūlēm Mārgareta aizveda savārgušo svešinieci līdz soliņam un uzmanīgi apsēdināja viņu.

—      Piedodiet, ka apgrūtināju jūs… No visas sirds pateicos. Vai jūs būtu tik laipna un pasauktu taksometru? — dāma uzrunāja savu glābēju.

Sievietes runā bija jaušams viegls ārzemnieces akcents, un viņa radīja sabiedrības dāmas iespaidu. Vismaz tā likās Mārgaretai. Viņa pasauca taksometru, palīdzēja dāmai apsēsties.

—     Varbūt vēlaties, lai pavadu jūs līdz mājām? — jaunā meitene līdzjūtīgi jautāja.

—     Tas būtu loti laipni no jūsu puses, — dāma nomurmināja. — Taču es negribu jūs apgrūtināt. Es dzīvoju Kleridžstrītā 105.

Automobilī viņai kļuva labāk, un dāma pastāstīja Mārgaretai, ka viņu sauc par Lemēra kundzi un ka viņa esot franču kapteiņa atraitne.

Viņas dzīvoklis vienā no bagātākajiem Meifēras kvartāliem un tā elegantais iekārtojums liecināja, ka kapteiņa atraitnei naudas netrūkst.

Mārgaretai pēc jaunās paziņas lūguma kopā ar viņu nācās ieiet mājā. Durvis atvēra mājzinis, un tējas galdu servēja livrejā tērpies sulainis.

—    Jūs bijāt loti uzmanīga pret mani, mademoiselle, es nezinu, kā jums pateikties. Es būtu loti priecīga, ja varētu jūs iepazīt tuvāk. Vai drīkstu jūs ielūgt pusdienās? Piemēram, četros?

Mārgareta Belmena vilcinājās.

Taču, ārējās greznības un skaistās sievietes laipnības savaldzināta, vioa nespēja atteikt.

—     Mēs paēdīsim pusdienas divatā, un tad… loti iespējams, ka atnāks kāds no maniem pielūdzējiem, lai padejotu. Varbūt arī jums ir kāds draugs, kuru varētu paņemt līdzi?

Mārgareta smiedamās pakratīja galvu.

Dīvainā kārtā vārds "draugs" meitenei lika iedomāties Rīdera vecmodīgo tēlu, taču viņš mazāk par visu iederējās šajā vidē un sabiedrībā.

Izgājusi uz ielas, Mārgareta izdzirda, ka aizcērtas durvis, un tad piedzīvoja pašu pārsteidzošāko no visa, kas ar viņu šajā dienā bija atgadījies. Tas, par kuru meitene bija domājusi, stāvēja ielas pretējā pusē un, šķiet, gaidīja viņu. Kā parasti, viņam līdzi bija lietussargs un pensnejs šūpojās pašā degungalā.

—     Mister Rīder, jūs? — Mārgareta bija pārsteigta.

—   Jūsu rīcībā bija vēl septiņas minūtes, — viņš atbildēja, pavērdamies savā veclaicīgajā pulkstenī. — Es jums atļāvu atrasties šajā mājā pusstundu, taču jūs tur pavadījāt divdesmit trīs minūtes un dažas sekundes.

—    Vai tad jūs zinājāt, ka es esmu šajā mājā? — viņa jautāja.

—    Jā. Es jums sekoju. Esmu pazīstams ar misis Annu

Felemu, kaut gan viņa labprāt stādās priekšā kā misis Iksa, Igreka, Zeta vai tamlīdzīgi. Šis klubs nav jums piemērots.

—     Klubs? — meitene nomurmināja.

Rīders pamāja.

—    Tas ir tā saucamais "Testclub". Ļoti dīvains nosaukums, bet vēl dīvaināki ir tā apmeklētāji.

Mārgareta vairs neko nejautāja un lāva detektīvam nogādāt viņu mājās. Meitenei pa galvu jaucās domas, kāpēc jaunā paziņa bija izvēlējusies tieši viņu, lai liktu piedalīties vairāk nekā pikantos pasākumos.

* * *

Tad atgadījās daži notikumi, kas Liskim palika pilnīgi neizprotami.

Viņš bija tā apkrauts darbiem, ka bieži vien nožēloja, ka ciņu ar Rīderu nav atlicis uz daudz piemērotāku laiku.

Par to, ka viņam nereti nācies piedzīvot zaudējumus, Mo pārliecinājās, kad reiz Pikadili satikās ar Rīderu.

—      Labdien, Liski! — Rīders viņu uzrunāja. — Es loti nožēloju, ka mūsu pazīšanās iesākās tik bēdīgi, taču es tik tiešām neturu uz jums ļaunu prātu. Un, kaut arī zinu, ka jūs neizturaties pret mani tikpat labi kā es pret jums, taču izsaku vienu vienīgu vēlēšanos — lai turpmāk mūsu attiecības kļūtu miermīlīgākas.

Liskis pētoši paraudzījās uz Rīderu. Vai tiešām pavecais detektīvs būtu nobijies? Viņam šķita, ka Rīdera balsī, piedāvājot viņam mieru, ieskanas satraukums.

—    Viss kārtībā, mister Rīder, — Mo atbildēja. — Arī es neļaunojos uz jums. Galu galā man nevajadzēja uzvesties tik muļķīgi, jūs taču izpildījāt savu pienākumu.

Mo vēl ilgi runāja par šo tematu, bārstīdams laipnības, un Rīders uzmanīgi klausījās un atviegloti nopūtās.

—    Pasaule ir grēku pilna, — detektīvs teica, šūpojot galvu. — Visos sabiedrības slāņos valda apgrēcība, bet labestība nežēlīgi tiek mīdīta kājām kā ziediņš ceļa putekļos. Vai jūs nodarbojaties ar vistkopību, mister Liski?

Mo Liskis aiz brīnumiem plati iepleta muti un pakratīja galvu.

—    Žēl gan, — Rīders nopūtās. — No vistas var daudz mācīties! Vista ir lielisks paraugs visiem likuma pārkāpējiem! Es ne reizi vien esmu brīnījies, ka Dārtmūras katorgas cietuma ieslodzītajiem nav atļauts nodarboties ar vistkopību. Es misteram Peinam teicu jau no rīta, kad notika "Testclub" kratīšana… kāds jocīgs nosaukums klubam, vai ne?

—    Kā tā? — Mo iekliedzās. — "Testclub" kratīšana? Ko jūs ar to gribat teikt? Es par to neesmu neko dzirdējis.

—      Kāpēc jums tas būtu jādzird? Šai iestādei nav nekādas saistības ar jums. Nospriedu, ka pienācis laiks likvidēt šo klubu, kaut gan riskēju uzklausīt kādas jaunas dāmas pārmetumus, jo viņa rīt tur pirmoreiz ielūgta pusdienās. Kā jau es jums teicu, vistas… — Taču Mo Liskis vairs nespēja uzklausīt Rīdera prātojumus par vistkopību, jo saprata, ka cietis zaudējumus.

Un tomēr detektīva izturēšanās radīja vinā neizpratni.

— Varbūt jūs kādreiz apciemosiet mani un papriecāsieties par manām Orpingtonas šķirnes vistām, mister Liski? — Rīders turpināja sarunu. — Es dzīvoju Broklejā. — Un Rīders, noņēmis pensneju, sāka mirkšķināt acis. — Teiksim, šovakar deviņos. Ziniet, tēma par vistkopību ir neizsmeļama. Tomēr es palūgšu turēt slepenībā jūsu apciemojumu. Jūs taču saprotat, ko es ar to gribu teikt, vai ne? Es nevēlētos, lai valodas par jūsu vizīti sadzirdētu mani kolēģi.

Liska sejā lēni atplauka smaids. Viņš bija pārliecināts, ka katram cilvēkam ir noteikta cena: vienu var uzpirkt ar naudu, citu — ar draudiem, un šis konfidenciālais ielūgums savā ziņā bija viņa spēka atzīšana.

Tieši deviņos viņš ieradās Broklejā, klusībā cerot, ka Rīders izdarīs vēl kaut ko kompromitējošu.

Tomēr gluži neizprotamu iemeslu dēl detektīvs runāja tikai par vistkopību un dažādām vistu šķirnēm.

Rīders sēdēja pie galda, rokas nolicis sev priekšā, un detektīva balss drebēja aiz lepnuma, kad viņš runāja par jaunu vistu šķirni, kuru pats bija izaudzējis un grasījās izplatīt Anglijā.

Mo juta, ka aiz garlaicības jūk prātā… Tomēr viņš gaidīja.

—      Man gribētos ar jums aprunāties par vēl vienu lietu, — Rīders teica, — taču baidos, ka šis jautājums būs jāatliek uz kādu citu mūsu tikšanās reizi.

Un Rīders savam viesim palīdzēja uzvilkt mēteli.

—    Es pavadīšu jūs līdz stūrim. Es dzīvoju ļoti nomaļā vietā un nekad sev nepiedotu, ja ar jums kaut kas notiktu un es tajā būtu netieši vainojams. Patiesību sakot, ja vien uz zemeslodes ir kāds nostūris, kurš ir pilnīgi drošs un kur nevazājas tie tumšie ļaudis, kas pulcējas visur, kur ir nauda, tad šis nostūris ir Brokleja.

Mo Liskis zināja, ka šim rajonam tiešām ir tik glaimojoša reputācija, taču necentās atturēt namatēvu, tādēļ uz ielas izgāja kopā ar viņu.

—     Uz redzēšanos, mister Liski! — Rīders teica. — Es nekad neaizmirsīšu šo patīkamo, jūsu sabiedrībā pavadīto vakaru. Varu droši apliecināt, ka ne es, ne iestāde, kurā man ir tas gods strādāt, nekad jūs neaizmirsīs.

Liskis atgriezās mājās un bija spiests sev atzīties, ka viņam nav nekādas skaidrības par Rīdera nolūkiem un ka viņš nespēj izprast iemeslus, kas detektīvam liek vakaru pavadīt viņa sabiedrībā.

Nākamajā rītā policija apcietināja Mo tuvāko palīgu Tediju Elfīldu, apsūdzot viņu automašīnas zādzībā. Starp citu, automobili Tedijs bija nozadzis pirms trijiem mēnešiem.

Tas bija tikai pirmais neizskaidrojamais atgadījums tālāko notikumu virknē.

Otrs trieciens tika izdarīts, kad Liskis reiz vēlu vakarā atgriezās mājās un pie savām namdurvīm satika detektīvu.

—     Vai jūs esat misters Liskis? — detektīvs viņam jautāja.

Rīders veltīgi pūlējās tumsā kaut ko saskatīt.

—     Man liels prieks, ka tiekos ar jums. Gaidu jūs te visu dienu. Mani visu laiku nomocīja doma, ka pēdējoreiz, kad mēs satikāmies, esmu neviļus jūs maldinājis. Es teicu, ka Leghornas šķirne nav jātur uz smilšaina pamata. Gluži otrādi…

—     Lieciet mani mierā ar savām nolād… ar saviem mājputniem, mister Rīder! Ko nozīmē visa tā pļāpāšana par vistām?

—    Pļāpāšana? — Rīders brīnījās, un viņa balsī ieskanējās neviltots sarūgtinājums.

—      Es neko negribu dzirdēt par vistām! — Liskis iesaucās. — ļa vēlēsieties man pateikt kādus vērtīgus jaunumus, tad, lūdzu, atrakstiet pāris rindiņu! Es aiziešu pie jums, vai arī jūs apciemosiet mani.

Un, pagrūdis detektīvu malā, Mo iegāja mājā un skali aizcirta durvis.

Pēc divām stundām mobilā policijas vienība aplenca Harija Mertena māju, interesantākajā vietā pārtraucot Harija sapni, un apcietināja abus ar sievu, apsūdzot zagtu dārglietu glabāšanā.

Šīs dārglietas bija nozagtas pirms pusotra gada.

Pēc nedēļas Liskis atgriezās no loti svarīgas apspriedes ar el Rabutu. Negaidīti viņš aiz sevis izdzirdēja solus un atskatījies ieraudzīja, ka viņam seko Rīders.

—    Vai, cik labi, ka jūs satiku! — Rīders izteiksmīgi iesaucās. — Nē, nē, šodien nerunāsim par vistām, kaut gan mani pārsteidz jūsu nicīgā vienaldzība pret šo cildeno putnu sugu.

—    Pie joda, ko jums no manis vajag? — Liskis iesaucās. — Es nevēlos jūs ne acīs redzēt, Rīder, un, jo ātrāk jūs liksiet mani mierā, jo labāk jums būs! Es neinteresējos ne par vistām, ne par zirgiem, ne par citiem mājlopiem…

—    Vienu mirklīti! — Rīders pārtrauca Mo un, pieliecies pie vina, nočukstēja: — Vai tiešām nav nekādu iespēju tikties un aprunāties zem četrām acīm?

Mo pasmīnēja.

—     Protams, ir. Ilgi gan jūs taisījāties man to pateikt. Taču es jūs saprotu. Esmu ar mieru satikties ar jums, kad vien jūs vēlaties.

—     Teiksim, rītvakar desmitos pie artilērijas pieminekļa. Cerams, ka mūs neviens tur netraucēs.

Liskis piekrītoši pamāja ar galvu un gāja tālāk, prātodams, ko tas viss nozīmē un par ko detektīvs grib ar viņu runāt.

Pulksten četros no rīta Mo Liski pamodināja griezīgs telefona zvans.

Ar šausmām viņš izdzirdēja, ka O' Hāra, pats uzticamākais no viņa līdzgaitniekiem, apcietināts par laupīšanu. Laupīšana bija notikusi pirms gada.

Šo jaunumu viņam pavēstīja Kārters, viens no viņa rokaspuišiem.

—       Ko tas nozīmē, Liski? — viņš jautāja, un balsī izskanēja tik lielas aizdomas, ka Liskis zaudēja runas spēju.

—     Ko tu ar to gribi teikt? — viņš atguvies jautāja. — Atnāc pie manis! Es negribu tādas lietas apspriest pa telefonu.

Pēc pusstundas Liska dzīvoklī drūms un neuzticīgs ienāca Kārters.

—     Nu, ko tu man gribi teikt? — Mo jautāja, kad viņi bija palikuši vieni.

—    Es tev varu pateikt dažus faktus, — Kārters norūca. — Pirms nedēļas tevi Levišemroudā redzēja kopā ar veco Rīderu, un tajā pašā naktī tika apcietināts Tedijs Elfīlds. Tad tevi sāka novērot. Tu atkal satikies ar to nolādēto okšķeri, un pēc tam apcietināja vēl vienu mūsu biedru. Vakar es pats savām acīm redzēju, kā tu sačukstējies ar to Rīderu, un tūlīt pat tika savākts O' Hāra!

Mo neizpratnē raudzījās uz Kārteru.

—     Un kas no tā izriet? — viņš jautāja.

—      Nekas. Es tikai gribēju pievērst tavu uzmanību vairāk nekā dīvainai sakritībai. Vairāk neko. — Un Kārters nicīgi savilka lūpas. — Mūsu zēni par to dažādi mēļo. Viņiem šie notikumi nepatīk.

Liskis iegrima domās un sāka kodīt lūpas. Protams, viņa bandai bija taisnība. Viņš pats nebija iedomājies par tik dīvainām sakritībām. Ak tad tādu spēlīti spēlēja tas vecais lapsa!

Okšķeris grāva viņa autoritāti, radot tādu notikumu gaitu, ka uz viņu, Mo Liski, krita aizdomas nodevībā.

Tam steidzami jādara gals, lai saglabātu savu cieņu un vietu bandā!

—      Labi, Kārter, — Mo teica mīlīgā balsī, tādējādi pārsteidzot savu līdzdalībnieku. — To es nebiju iedomājies. Tagad pastāstīšu tev visu, kas man zināms, bet tu savukārt to atstāsti zēniem.

Un pāris vārdos Liskis pateica visu, ko viņi bija runājuši, tiekoties ar Rīderu.

—     Un vari viņiem manā vietā pateikt, ka rītnakt es atkal tikšos ar to veco kraukli un ka šoreiz viņam mūsu tikšanās ilgi paliks atmiņā. Viņam līdz mūža galam būs ko atcerēties.

Tagad Liskim viss bija skaidrs.

Pēc Kārtera aiziešanas Mo ilgi sēdēja, pārdomādams pēdējo nedēlu notikumus. Trīs no apcietinātajiem jau ilgu laiku bija policijas uzraudzībā, un Mo zināja, ka neviens nespēj viņus glābt no soda. Viņu apcietināšanas brīdi bija noteicis Rīders.

—      Es izrēķināšos ar viņu! — Mo teica un veltīja atlikušo dienu tam, lai sagatavotos tikties naktī.

Pulksten desmitos viņš pagāja garām Triumfa arkai pie Admiralitātes.

Parku klāja bieza migla, lija lietus, un visapkārt nebija ne dzīvas dvēseles. Laiku pa laikam garām pabrauca automobili.

Lēniem soliem Liskis devās pie pieminekļa un sāka gaidīt Rīderu. Kaut kur tuvumā torņa pulkstenis nosita desmit. Taču detektīvs vēl nerādījās.

—    Viņš nojauš briesmas, — Mo nočukstēja un iebāza kabatā kasteti, kuru bija turējis, uzmauktu uz rokas.

Pulksten vienpadsmitos vakarā policists, kurš veica apgaitu, uzdūrās kaut kam zemē gulošam. Viņš ieslēdza lukturīti un apgaismoja vaidošo Mo Liski. Uz mirkli gaismas stars izrāva no tumsas sāpēs izķēmoto Mo seju un arābu dunča izrotāto spalu.

* * *

—     Man nav gluži skaidrs, kā viss notika, — Peins domīgi novilka. (Peins bija izsaukts uz apspriedi pie policijas priekšnieka.)

—     Kādēļ jūs esat pārliecināts, ka slepkava nav neviens cits kā arābs el Rabuts?

—    Es neesmu par to pārliecināts, — Rīders pasteidzās atrunāties. — Es vienīgi pēcpusdienā viņa mājā izdarīju kratīšanu, meklēdams smaragdus. Es gan esmu pārliecināts, ka smaragdi joprojām atrodas Marokā. — Tad, vēršoties pie sava šefa, viņš piebilda: — El Rabuts izturējās loti saprātīgi, ja ņem vērā, ka viņš nezina mūsu metodes.

—    Vai sarunā ar arābu jūs neminējāt Mo Liska vārdu? — prokurors jautāja.

Rīders pakasīja zodu.

—     Ja nemaldos, tad tiešām tā bija. Cik atceros, pat teicu, ka man šovakar jāsatiekas ar misteru Liski. Un pat nosaucu vietu. Taču es nevaru atcerēties, kā saruna pievērsās Mo, taču loti iespējams, ka es ārzemnieka klātbūtnē atļāvos "blefot". Es teicu: ja viņš man nedos ziņas par visiem smaragdiem, tad es zināšu, kam prasīt.

Varbūt es tiešām kaut ko tamlīdzīgu pateicu. Misteram Liskim ilgu laiku nāksies ārstēties slimnīcā. Es loti nožēloju, ka mani vaļīgie vārdi varēja izraisīt tādus notikumus, kuru dēļ misters Mo Liskis nokļuva slimnīcā.

Kad viņš bija aizgājis, policijas priekšnieks pētoši paraudzījās uz inspektoru Peinu.

Peins turpināja smaidīt.

— Sakiet, ser, — kā sauc to bīstamo čūsku sugu, kuru jūs reiz pieminējāt? — viņš jautāja. — Vai tā nebija zaļā mamba? Pacentīšos neaizmirst šo vārdu.

MELODRĀMA

Kratīšanu Tomi ja Fenlova uzņēmumā bija izplānojis Rīders, un viņš to arī vadīja.

Tomijam bija uzņēmums Goldengrīnā, un tur ieradās klienti, lai par septiņām sterliņu mārciņām nopirktu simt mārciņas jaunās banknotēs vai tūkstoš mārciņu par septiņdesmit. Zinoši cilvēki apgalvoja, ka banknotes, kuras izgatavojis Tomijs, neatšķiras no valsts vērtspapīru spiestuvē drukātajām. Pilnīgi precīzi bija ievērotas visas sīkākās detaļas, sēriju numuri saskaņoti ar agrāk izlaistajām naudaszīmēm, papīrs atbilstošas kvalitātes. Šādu banknošu ražošana izmaksāja trīs mārciņas par tūkstoš gabaliem, un Tomijs pelnīja tūkstoš procentu.

Rīders brīvajā laikā bija izdibinājis visus sīkumus par Tomija uzņēmumu un to ziņojis savam šefam.

— Ņemiet līdzi inspektoru Grejašu un izdariet kratīšanu! — prokurors izrīkoja.

Gaidāmās operācijas sīkāku izplānošanu Rīders uzticēja Grcjašam, bet starp viņa nodaļas policistiem atradās kāds, kuram bija visai aizdomīgi sakari ar noziedznieku pasauli. Šis policists Tomijam atklāja Rīdera nodomu, un, kad detektīvs ieradās pie Tomija, tad ieraudzīja, ka viņš kopā ar trim draugiem spēlē bridžu.

Tās dažas banknotes, kas atradās viņu kabatās, bez šaubām, bija īstas.

—    Žēl, — Rīders nopūtās, kopā ar inspektoru izgājis uz ielas, — bet es nezināju, ka policists Vilšors dien jūsu nodaļā. Viņš nav gluži uzticams.

—    Vilšors? — inspektors brīnījās. — Vai tiešām jūs domājat, ka viņš mūs nodevis Tomijam?

Rīders domīgi pakasīja degungalu un laipni atzinās, ka viņš tik tiešām tā domā.

—    Vilšoram ir dažādi ienākumu avoti, un Midlbankā viņam ir tekošais rēķins uz viņa sievas pirmslaulības uzvārda. To es jums stāstu tikai katram gadījumam. Iespējams, ka kādreiz tas noderēs.

Šis ziņojums noderēja, lai atlaistu Vilšoru, bet bija nepietiekams, lai apcietinātu Tomiju.

Tomija pēdējie vārdi pirms atvadīšanās bija:

—    Jūs esat veikls virs, Rīder, bet jums būs vajadzīga arī milzum liela veiksme, lai noķertu mani.

Šos Rīderam teiktos vārdus Tomijs ar īpašu patiku atstāstīja saviem draugiem, jo diez vai kāds cits noziedzīgās pasaules darbonis varētu lielīties, ka viņam izdevies pateikt Rīderam kaut ko tamlīdzīgu.

—     Tas man izmaksāja tūkstoš mārciņu, bet bija to vērts! Nākamreiz viņš būs spiests iepriekš padomāt, ja gribēs kaut ko uzsākt pret mani.

Tomijs Fenlovs šo notikumu izstāstīja arī savam godātajam un dāsnajam viesim, kādam Rasam Lalam Pundžabain, un tam bija diezgan īpatnējas sekas.

Katrai valstij ir savi noziedznieki un savas darba metodes. Amerikāņu kramplauzis var rēķināties ar panākumiem Francijā tikai tad, ja ir iepazinies ar "darba apstākļiem" Eiropā. Nezinādams katras valsts īpatnības, viņš nevar gaidīt sekmes. Zaglis eiropietis vēl var cerēt, ka viņa darbība Austrumos šādi vai tādi izdosies. Bet nav nekā nožēlojamāka un bēdīgāka par austrumnieku blēdi, kas, darbodamies savā nozarē, grib plūkt laurus Eiropā.

Indijas policijas aprindās Rasam Lalam Pundžabam bija paša veiklākā noziedznieka reputācija. Viņš bija slavens visā Indijā. Izņemot īsu cietumsodu Punas pilsētā, Rasam Lalam nebija gadījies ar cietumu iepazīties no iekšpuses.

Viņa popularitāte bija tik liela, ka īsajā ieslodzījuma laikā ļaudis lūdza Dievu, lai Pundžabu pēc iespējas ātrāk atbrīvotu.

Visi bija pārliecināti, ka viņš nekad nenokļūtu aiz restēm, ja sahibs nebūtu liecinājis pret viņu.

Bet ikviens taču zina, ka visi sahibi ir uz vienu roku, tāpēc nebija brīnums, ka tiesnesis eiropietis noticēja baltajam cilvēkam un aizsūtīja Rasu Lalu uz krātiņu.

Rass Lals bija specializējies galvenokārt dārglietu zādzībās. Viņam bija eleganta āriene, oglmelnie mati kārtīgi sasukāti un pāršķirti celiņā. Viņš runāja hindi valodā, ari angliski, šo to sajēdza no likumiem un bija labs dārgakmeņu pazinējs.

Aiz restēm Rass Lals bija nokļuvis par pārdrošu mēģinājumu nolaupīt cietuma priekšnieka sievas pērļu kaklarotu.

Pundžabs, iznācis no cietuma, uzzināja, ka sahibs Smits kopā ar sievu aizbraucis uz Angliju, un secināja, ka viņa notiesāšanas pamatā bijuši vienīgi personiski motīvi, tāpēc nozvērējās atriebties.

Nav šaubu, ka ziņas, par kurām angļu vai amerikāņu zaglim nākas maksāt loti lielu naudu, Indijā tiek nopirktas par dažiem penijiem.

Kad Rass Lals ieradās Anglijā, viņam ar skumjām nācās konstatēt, ka nav ņēmis vērā šo apstākli.

Sahibs Smits un viņa sieva nevis atradās Londonā, bet kuģoja uz Ņujorku, taču Rass Lals tika apcietināts kā aizdomīgs ārzemnieks.

Rass Lals iepazinās ar Smitu mājzini un piedāvāja viņam lielu summu naudas, lai tas pateiktu, kur misis Smita glabā savas dārglietas.

Varas pārstāvji neticēja Pundžabam, ka šo ziņkārību izraisījušas derības ar brāli, kurās viņš apgalvojis, ka misis Smita savas pērles glabā zem gultas.

Varasvīri neticēja šim paskaidrojumam, kurš liecināja vienīgi par to, ka Rasam Lalam nav īpašas izdomas.

Mājzinis bija godīgs cilvēks, kaut gan mēdza iedzert, kad viņu uzcienāja. Tādēļ viņš uzreiz par ziņkārīgo indieti ziņoja policijai.

Rasu Lalu un viņa draugu Rāmu apcietināja. Viņi tiktu palaisti brīvībā, ja neiejauktos Rīders, kurš savā kartotēkā bija atradis materiālus, kuros raksturota abu austrumnieku nodarbošanās.

Rezultātā Rasu Lalu uz sešiem mēnešiem ietupināja aiz restēm.

Bet pats sliktākais bija tas, ka par šo kļūmi noteikti uzzinās arī Indijā un vina "aprindās" par to vien runās.

Rasu Lalu nežēlīgi nomocīja šī doma, ko par viņu teiks Indijā. Par to vien viņš prātoja, sēžot uz cietumnieku lažas. Viņu taču apsmies pats pēdējais tirgus ubags! Un gluži neapzināti visas tās dusmas, kas bija sakrājušās pret Smitu, tagad pavērsās pret Rīderu. Dusmas vairoja arī tas, ka Rīdera izskats neiedvesa pret viņu nekādu cieņu. Rass Lals atļāvās nosaukt viņu par "vecu govi", salīdzināja detektīvu ar dažādiem dzīvniekiem, turklāt šie salīdzinājumi vairāk darīja godu Rasa Lala atjautībai nekā Rīderam.

Tomijam Fenlovam saraksti ar šo viesi no Austrumiem izdevās uzsākt vēl tad, kad tas atradās cietumā.

Tādēļ atbrīvošanas brīdī pie cietuma piebrauca elegants limuzīns, kas bija paredzēts Rasam Lalam.

Tomijs bija saņēmis pasūtījumu izgatavot simt rūpiju naudaszīmju partiju un cerēja ar Pundžaba palīdzību gūt krietnus ienākumus.

— Brauciet pie manis, mīļais draugs, un esiet mans viesis! — Tomijs teica. — Vecais Rīders pret jums izturējās zemiski, un es pateikšu, kā jūs varēsiet viņam atriebties… bez jebkāda riska. Paklausieties, kāds mans draugs…

Tomijs nekad nenēsāja līdzi viltotas banknotes, un, runādams par viltoto naudu, viņš vienmēr lietoja vārdu "draugs".

Un tā iznāca, ka Rass Lals apmetās pie Tomija.

Pēc dažām nedējām Tomijs uz ielas satika savu veco ienaidnieku Rīderu.

—     Sveicināti, mister Rīder!

Rīders apstājās.

—    Sveicināti, mister Fenlov, esmu loti priecīgs, atkal redzot jūs brīvībā, un ceru, ka turpmāk pratīsiet izmantot savas spējas, lai nebūtu jānaidojas ar likumu.

Tomijs nosarka aiz dusmām.

—    Es neesmu sēdējis cietumā, mister Rīder, un jums tas ir zināms. Mani var pieķert tikai ārkārtīgi veikls vīrs. Līdz šim nevienam tas nav izdevies.

Viņš bija tik dusmīgs, ka nepievērsa uzmanību Rīdera viegli ironiskajam smaidam.

Nākamajā dienā Rass Lals aizgāja uz teātri, un tā nebija nejaušība, ka tobrīd teātrī atradās arī Rīders jaunas meitenes sabiedrībā.

Ja Rīderam izdevās tikt uz teātri (viņš izmantoja tikai kontramarkas), detektīvs allaž izvēlējās melodrāmu. Sevišķi Rīderam patika skatīties uzvedumus teātrī "Dire Lane", kur izrādes darbību papildināja dažādi specefekti: neiedomājamas kuģu avārijas, vilcienu katastrofas, vajāšanas un tamlīdzīgi.

Pārsātinātie recenzenti apgalvoja, ka šādi notikumi ir pilnīgi neiespējami, bet mistera Rīdera uztverē tie bija tiešamības atspulgi.

Rīders savu mūžu bija nodzīvojis vientulībā un sasniedzis piecdesmit gadu vecumu, neizbaudījis sievietes klātbūtnes jaukumu.

Nesen viņš bija iepazinies ar jaunu meiteni, kuru sauca Mārgareta Belmena. Detektīvs bija izdarījis viņai dažu labu pakalpojumu, un viņam bija kļuvis par paradumu sagaidīt meiteni pie autobusa pieturas un pavadīt mājās.

Reiz Rīders Mārgaretu ieraudzīja jauna cilvēka sabiedrībā un nolēma, ka tas ir viņas līgavainis, kuru meitene agri vai vēlu apprecēs.

Rīders sēdēja pie galda un domīgi spēlējās ar divām zaļām kartītēm, uz kurām bija rakstīts: "Partera pirmā rinda, 17. un 18. vieta." Teātris "Orfejs" bija kļuvis slavens ar melodrāmām, bet lugas nosaukums "Asiņainā atriebība" Rīderam solīja daudz aizraujoša.

Viņš jau nolēma vienu ieejas biļeti sūtīt atpakaļ, bet tad aptvēra, ka var tās abas uzdāvināt Mārgaretai, tādējādi sagādājot viņai prieku.

-v Rīders nocēla telefona klausuli un nosauca Mārgaretas numuru.

— Hm… Mis Belmena… — Rīders sāka klepot, — man ir… hm… divas biļetes uz teātri… šovakar. Vai jūs negribētu iet uz teātri?

Pat pa telefonu viņš saklausīja, ka meitene ir pārsteigta ne pa jokam.

—    Tas ir ļoti jauki, mister Rīder. Es labprāt iešu uz teātri kopā ar jums.

Rīders nobāla.

—     Es domāju… man ir divas biļetes… varbūt jūs… jūs gribējāt… lai viņš un jūs…

Par atbildi atskanēja dzidri smiekli.

—     Es saprotu, ko jūs domājat. Vai tad jūs tiešām negribat iet uz teātri kopā ar mani?

—    Tas man būtu liels gods… ja jūs atļautu sevi pavadīt… — Rīders turpināja šļupstēt, — taču, atklāti sakot, domāju…

—    Es gaidīšu jūs pie teātra… Uz kuru teātri iesim? Uz "Orfeju"? Tas ir brīnišķīgi! Astoņos vakarā!

Rīders nolika klausuli. Vīram uznāca vājums, un mirkli viņš jutās kā pats nelaimīgākais cilvēks pasaulē. Pirmoreiz mūžā Rīderam vajadzēja dāmas sabiedrībā doties uz publisku vietu, un, jo vairāk detektīvs domāja par gaidāmo vakara "dēku", jo lielāks uztraukums viņu pārņēma.

Diez vai slepkava, pēc rožainiem sapņiem pamodies savā kamerā, justos sliktāk nekā Rīders, gaidot to, kam šovakar jānotiek. Viņa privātkabinetā sēdēja jauna sekretāre un šķiroja pastu. Viņas izskats neradīja bažas, ka tādēļ kāds Menelājs varētu ar savu karaspēku traukties uzbrukumā Trojai.

—    Manos pienākumos neietilpst teātra apmeklējumi dāmu sabiedrībā… — Rīders iesāka, — un es tiešām nezinu, kas džentlmenim tādā situācijā būtu jādara…

jo vairāk tāpēc, ka mana pazīšanās ar dāmu ir gluži oficiāla…

Sekretāre klusībā pasmaidīja. Rīdera gados! Detektīvs pierakstīja viņas norādījumus.

—     Tātad šokolāde, jūs sakāt? Kur lai to dabū? Jā, jā, atceros, to var nopirkt teātrī. Esmu jums ļoti pateicīgs, mis…

"Septiņdesmit gados viņi visi kļūst traki," sekretāre nodomāja, kad Rīders bija izgājis no kancelejas.

Mārgareta pūlējās iedomāties gaidāmo vakaru Rīdera sabiedrībā. Rīders savos vecmodīgajos svārkos, jocīgajā cepurē un platajās kurpēs — to visu bija grūti iekļaut teātra gaisotnē.

Vakarā viņa gandrīz pagāja garām elegantam kungam nevainojamā frakā ar korekti piemeklētu kaklasaiti. Tikai tad, kad kungs viņu uzrunāja, Mārgareta pazina detektīvu.

—     Mister Rīder! — viņa pārsteigta iesaucās.

Tik tiešām, tas bija Rīders.

Viņš bija nevainojami ģērbies, pie krūtīm zaigoja pērle un lakādas kurpes patiesi bija lieliskas. Rīders, kā vairums lietišķu cilvēku, darba laikā atļāvās ģērbties tā, kā viņam patīk, taču oficiālos apstākļos strikti ievēroja sava drēbnieka norādījumus.

Sasveicinājies ar meiteni, Rīders viņai svinīgi pasniedza saldumu kasti, pārsietu ar zīda lenti.

—    Šodien, runājot pa telefonu, jūs kādu pieminējāt, — Mārgareta iesāka, — jūs laikam domājāt Roju, jauno cilvēku, ar kuru kopā mani šad tad esat saticis.

Misters Rīders apliecināja, ka domājis tieši par viņu.

—     Kādreiz mēs bijām lieli draugi, — meitene teica, — bet tikai. Tagad mēs satiekamies loti reti. — Vioa neuzskatīja par vajadzīgu izklāstīt iemeslus, kuru dēl viņu attiecības mainījušās.

Drīz vien atskanēja pirmie uvertīras akordi, un tālāko sarunu nācās pārtraukt.

Viņi sēdēja pirmajā rindā. Laiku pa laikam meitene paslepus uzmeta skatienu savam pavadonim — viņa cerēja, ka pamanīs Rīdera sejā zobgalību, ka viņš smiesies par visām šīm muļķībām, kas tik loti atšķīrās no dzīves.

Tomēr Rīderu pilnīgi bija aizrāvis tas, kas norisinājās uz skatuves. Vērīgāk ielūkojoties viņā, Mārgareta pamanīja, ka Rīders ar neatslābstošu uzmanību vēro darbības norisi un pat nodreb, kad uz skatuves varoni piesien pie balka un iemet trakojošajos viļņos.

Kad cēliena beigās pasta diližansa kučieri Jovu tomēr izglāba, Mārgareta pārsteigta pamanīja, ka Rīders no visas sirds atviegloti nopūšas.

—     Vai jums nebija loti garlaicīgi, mister Rīder? — viņa jautāja, kad zālē iedegās ugunis.

—      Man garlaicīgi? Kāpēc gan? Manuprāt, luga ir apbrīnojami interesanta!

—    Bet viss, kas tur notika, bija tik neticami! Darbība bija vienkārši stulba samākslotības dēl! Es domāju, ka jūs, kam ik dienas iznāk saskare ar noziedznieku pasauli un noziegumiem, loti garlaikosieties, redzot izrādē notiekošā naivumu. Vai tiešām jums tas viss nešķiet smieklīgs?

Rīders norūpējies paraudzījās uz meiteni.

—    Tātad luga nav jums patikusi…

—     Nē, luga man loti patīk, tikai man šķiet, ka visi notikumi ir aiz matiem pievilkti. Piemēram, tas varonis, kuru iemet viļņos, vai māte, kura dod piekrišanu sava bērna nonāvēšanai…

Rīders domīgi paberzēja degungalu.

—      Bermondseja banda piesēja Hariju Solteru pie baļķa un iemeta viņu ūdenī. Lī Pērsona māte atļāva noindēt savu dēlu, jo viņai vajadzēja apdrošināšanas prēmiju, lai otrreiz apprecētos. Vai tad to pašu mēs šodien neredzējām uz skatuves? Ak tā, tur vēl bija zāģētavas īpašnieks, kas piedraudēja meitenei, ka ietupinās viņas tēvu cietumā, ja tā nebūs ar mieru viņu precēt. Tas ir noticis simtiem reižu, bieži vien vēl sliktākā veidā. Un vispār melodrāmā nav nekā neparasta, izņemot biļešu cenas, bet arī tas mani nevar pārsteigt, jo es parasti dabūju bezmaksas vietas.

Meitene pārsteigta ieklausījās viņa vārdos un tad sāka skali smieties.

—    Amizanti, tomēr… Varbūt jums taisnība. Kas notiks nākamajā cēlienā?

Rīders ieskatījās programmā.

—      Manuprāt, otrajā cēlienā jaunā sieviete baltajā kleitā tiks nolaupīta un ieslodzīta šeiha harēmā, — viņš domīgi teica, un meitene atkal iesmējās.

—   Vai jūs varēsiet sameklēt līdzīgu gadījumu no savas prakses? — viņa svinīgi jautāja. Un Rīderam nācās atzīties, ka kaut kas tamlīdzīgs tiešām ir noticis.

—' Bet…

—     Cik dīvaina sagadīšanās! — viņš mainīja sarunas tēmu. — Tas ir interesanti! Paskatieties tur, pirmajā rindā, mazliet tālāk, taču, lūdzu, negrozieties un īpaši nevērojiet viņu! Tur sēž cilvēks, kas nenovērš no mums acu. Ja arī viņš nav šeihs, tad katrā ziņā no Austrumiem. Viņi ir divi, bet mani interesē tikai viens.

—     Bet kāpēc viņi tik vērīgi jūs uzlūko? — meitene izbrīnījusies jautāja.

—    Laikam tādēļ, — misters Rīders nopietni atbildēja, — ka es tik neparasti izskatos, tērpies frakā.

Tobrīd viens no tiem, par kuriem Rīders runāja, pievērsās savam pavadonim.

—     Šī ir tā sieviete, ar kuru viņš ik dienas satiekas. Viņa dzīvo tajā pašā ielā, kur viņš, un acīmredzot šai sievietei viņa dzīvē ir liela nozīmē. Paskaties, kā viņa smejas un cik mīlas pilnām acīm viņš uz to skatās! Cilvēki, kas viņa vecumā lakstojas ar sievietēm, līdzinās bērniem. Viņu var piebeigt jau šodien. Es agrāk neatgriezīšos Bombejā, iekams tam nolādētajam… iekams es neizrēkināšos ar viņu.

—      Bet, kungs, — pavadonis viņu uzrunāja, — vai nebūtu labāk, ja mēs brauktu projām ar visām tām banknotēm, kuras pārdeva mūsu draugs, un ātrāk kļūtu turīgi, nekā te kaut ko perinātu?

—    Man jāatriebjas! — Rass Lals iebilda angļu valodā.

Viņi pagaidīja, kamēr pēc otrā cēliena nolaižas

priekškars, un tad devās projām. Otrajā cēlienā, kā jau Rīders bija paredzējis, jaunā meitene nokļuva kāda pašā nagos. Laikam Rass Lals nolēma, ka pienācis laiks uzsākt sava plāna sagatavošanu.

—    Šausmīgi interesanti! — Mārgareta teica, uzrunājot savu pavadoni un lēnām virzoties uz izeju. — Taču pie labākās gribas es nespēju tam visam noticēt. Dzīvē tā nenotiek. Dzīvē piepeši, kā no zila gaisa, neuzrodas maskēti vīri ar revolveriem rokās un nekliedz: "Rokas augšā!" Vai man nav taisnība, mister Rīder?

Rīders kaut ko neskaidru nomurmināja.

—     Un tomēr es brīnišķīgi pavadīju vakaru, — vina turpināja, un Rīders, paskatījies uz meiteni, ieraudzīja, ka viņas vaigi sasārtuši un viņa pati ir loti priecīgā omā.

Lietus lija kā no spaiņiem, un Rīderam tikai pēc ilgiem meklējumiem izdevās atrast taksometru.

—   Ja vēlaties, varat smēķēt, — meitene teica, iekāpusi mašīnā.

—    Neviena luga nespēj pilnībā atveidot dzīvi, dārgā mis Belmena, — detektīvs teica un aizsmēķēja. — Melodrāmas man patīk, jo tām raksturīgs zināms ideālisms.

Mārgareta pagriezās pret Rīderu un pārsteigta viņu uzlūkoja.

—     Ideālisms? — meitene atkārtoja.

Viņš pamāja ar galvu.

—    Vai neesat ievērojusi, ka melodrāmā nekad nekas nav riebīgs? Es reiz skatījos klasisko traģēdiju… šķiet, tā saucās "Ķēniņš Edips", un gandrīz kļuvu slims. Taču melodrāmā pats pēdējais nelietis nereti spēj izturēties kā varonis. Un melodrāmā allaž ir morāle — agri vai vēlu, bet labais uzvarēs. Vai tas nav ideālisms?

Viņi pārbrauca pāri Vestminsteras tiltam un nogriezās uz Ņūkentroudu.

Taksometram garām pabrauca liela, slēgta mašīna, un tās šoferis kaut ko sauca taksometra vadītājam.

Pat aizdomu pilnais Rīders nenojauta neko sliktu, kad taksometrs pēkšņi iegriezās mazā ieliņā un sekoja limuzīnam.

—      Laikam galvenā iela tiek labota un pa to nevar braukt, — Rīders izteica pieņēmumu, un šajā brīdī taksometrs apstājās.

Kāds atvēra automobila durvis līdz galam vaļā, un pustumsā detektīvs saskatīja plecīga vīrieša siluetu.

—     Kāpiet ārā no mašīnas! — tas pavēlēja.

Svešinieka rokās parādījās liela kalibra revolveris, bet

viņa seju slēpa maska.

—     Ātrāk! Un rokas augšā!

Rīders paklausīgi izkāpa no automašīnas un gribēja aiz sevis aizcirst durvis.

—     Jaunkundzei arī nāksies kāpt ārā no mašīnas.

—      Paklausieties, ko tas nozīmē? Jūs man teicāt, ka pa Ņūkentroudu nevar izbraukt… — iejaucās šoferis.

—     Še tev piecas mārciņas, un ātrāk vācies projām! Turi mēli aiz zobiem! — Maskotais svešinieks nometa šoferim naudaszīmi.

—     Man nevajag jūsu naudu!

—    Vai labāk gribi dabūt lodi pierē? — ironiski apjautājās uzbrucējs.

Svešinieks ar rokas mājienu norādīja Rīderam uz lielo mašīnu. Rīders paklausīgi gāja uz priekšu un iekāpa mašīnā, viņam sekoja jaunā meitene un visbeidzot maskotais svešinieks.

Negaidīti mašīnā iedegās gaisma.

—     Tas ir liels pārsteigums tik diženam detektīvam kā jūs, mister Rīder, vai ne? — zobgalīga balss jautāja.

No melnās maskas izgriezumiem uz Rīderu noraudzījās ienaida pilnas acis. Svešinieks bija pavērsis revolveri pret viņu, bet Rīderam visvairāk rūpēja, kā pasargāt jauno meiteni. Bailes bija likušas viņai nobālēt, bet detektīvs gandarīts konstatēja, ka viņa vairāk ir pārsteigta nekā izbijusies. Viņa vīrišķīgi pacieta negaidīto pārbaudījumu.

Mašīna traucās pa to pašu ceļu, par kuru viņi bija braukuši uz teātri.

Brauciens bija īss. Pēkšņi automobilis apstājās. Viņi bija atbraukuši pie dzelzceļa uzbēruma… Tālumā vīdēja augsta sēta. Nolaupītājs mašīnu bija apturējis kādu gabalu no galamērķa, tādēļ viņiem vairākus desmitus metru nācās noiet pa dubļiem. Tad viņi apstājās pie vārtiņiem. Šaurs celiņš veda uz ēku, kas atgādināja fabriku. Kabatas lukturīša gaismā Rīders paguva izlasīt:

"Storns un Fultons. Ādas vairumā."

—    Un tagad, — nolaupītājs ierunājās, — dižais kungs un neuzpērkamais detektīv, man vajag norēķināties ar jums.

—    Jūs tomēr runājat ar manāmu akcentu, Ras Lai, — Rīders nomurmināja.

Uz bridi uzbrucējs pārsteigumā sastinga, tad, kaut ko nikni norūcis, norāva masku.

—    ļā, es esmu Rass Lals, un jums nāksies nožēlot, ka mūsu celi krustojušies! Jums un jūsu draudzenei šī būs šausmu pilna nakts!

Rīders vairs nezobojās par runātāja akcentu.

Revolveris Rasa Lala rokās izskatījās visai draudīgs. Tomēr visvairāk detektīvu uztrauca meitene, kas kopš notikuma sākuma nebija bildusi ne pušplēsta vārda.

Pamazām viņas vaigos atgriezās sārtums, un tā bija laba zīme. Rīders pamanīja viņas acīs kaut kādu dzirksti, taču to nebija radījušas bailes.

Rass Lals satvēra virvi, kas karājās pie sienas, brīdi padomāja, tad paraustīja plecus.

—     Tas būtu pilnīgi lieki, šī telpa tika rūpīgi pārbaudīta, un jūs neko nespēsiet uzsākt.

Rass Lals atslēdza durvis, lika viņiem iet pa priekšu un uzkāpt pa trepēm. Viņi apstājās dzelzs durvju priekšā. Rass Lals atvilka bultu un atslēdza durvis. Pārsteigtā detektīva acu priekšā pavērās telpa, kurā laikam bija paredzēts glabāt viegli uzliesmojošus materiālus. Sienas un grīda bija no cementa, bet uz sienām izkārti plakāti:

"Smēķēt stingri aizliegts!"

Telpai nebija logu, vienīgi pie pašiem griestiem vīdēja lūka.

Stūrī bija samesta netīru papīru kaudze, bet uz galda atradās kāds ducis koka kastīšu — viena no tām nebija aiznaglota.

—       Iekārtojieties ērtāk, jums nāksies te pavadīt pusstundu, varbūt pat stundu! — teica Rass Lals, nozīmīgi grozot rokā revolveri. — Tad es atnākšu un paņemšu sev līdzi sievieti. Viņa nāks man līdzi. Uz kurieni? Pāri jūrai, uz svešām zemēm.

—    Aizveriet durvis no otras puses! — Rīders mierīgi atbildēja. — Te ir liels caurvējš.

Tomijs Fenlovs apmēram divos naktī gāja pa mālaino ceļu uz fabrikas pusi. Viņa uzmanību piesaistīja automobiļa riepu nospiedumi uz ceļa. Pārsteigts viņš apstājās.

Ceļgali nodrebēja, un viņš juta, ka sirds iepukstas straujāk. Brīdi viņš vilcinājās — vai nevajadzētu ātri aizvākties no šejienes? Bet tad viņš izdzirda pazīstamu balsi un atviegloti nopūtās — tā bija Rasa Lala līdzdalībnieka balss.

—   Jā, kungs ir te, — Rāma lauzītā angļu valodā teica.

—     Tad viņš ir nolād… idiots, — Tomijs nošņācās. — Lai velns parauj, kā viņš mani nobiedēja!

Rāma veltīgi pūlējās sameklēt pietiekami daudz angļu vārdu, lai paskaidrotu notiekošo, taču Tomijs neklausījās viņā un gāja uz fabrikas ēku. Savu līdzgaitnieku Tomijs atrada gaitenī. Rass Lals mierīgi smēķēja cigāru, un, draugu ieraugot, viņa sejā atplauka apmierināts smaids.

—    Lūgtum, — viņš teica Tomijam, kas dusmīgi aizcirta aiz sevis durvis. — Mēs noķērām veco lapsu.

—     Lieciet mani mierā ar savām lapsām, — Tomijs norūca. — Vai atradāt rūpijas?

Rass Lals noliedzoši papurināja galvu.

—    Bet es taču jums noliktavā sagatavoju desmit tūkstošus banknošu. Es domāju, ka jūs jau sen tās esat paņēmuši un aizbraukuši projām.

—     Es ieguvu kaut ko svarīgāku. Ieiesim noliktavā, un jūs pats varēsiet par to pārliecināties.

Un viņš aizveda neko nesaprotošo Tomiju uz noliktavu.

Plaši atvēris durvis, Rass Lals ieteicās:

—     Skatieties… — un apklusa.

—     Ā, un tas ir mūsu kopējais draugs misters Fenlovs! — Rīders iesaucās un devās Tomijam pretī, vienā rokā turot paciņu viltoto rūpiju, bet otrā…

—     Jums to vajadzēja paredzēt, nolādētais brūnais mērkaķi! — Tomijs iešņācās. — Viņam vienmēr ir revolveris līdzi. Un, kā par nelaimi, jūs ieslēdzāt viņu noliktavā, kurā glabājas banknotes un kur ir telefons.

Tomiju un Rasu Lalu nogādāja tuvākajā policijas iecirknī un uzlika abiem vienu pāri rokudzelžu, kas uz laiku satuvināja nesenos draugus un kompanjonus.

—    Tas bija tikai joks, — teica Rass Lals. — Es gribēju vienīgi izjokot misteru Rīderu, un rīt to pateikšu tiesā.

Atkārtot to, ko viņam atbildēja Tomijs, nav iespējams.

* * *

Pulkstenis nosita trīs. Rīders nogādāja satraukto jaunavu pie pašām namdurvīm un godbijīgi atvadījās.

—    Tik tiešām, mister Rīder, nezinu, kā lai jums pateicos par tik interesantu vakaru!

Rīders nedroši paraudzījās uz Mārgaretu un pievērsa acis tumsā tītajai mājai.

— Cerams, ka jūsu pazinās… nesaskatīs neko nosodāmu tajā apstākli, ka jūs… atgriežaties tik vēlu…

Kaut gan Mārgareta apgalvoja, ka tas nav nekas briesmīgs, Rīders visu ceļu līdz mājai prātoja, ka savā zinā ir kompromitējis meiteni.

Visiem taču ir zināms melodrāmas likums — kurš kompromitē galveno varoni, tam viņa ari jāapprec.

Šī doma Rīderam nedeva mieru līdz pat rītam.

PAREIZRAKSTĪBAS KĻŪDA

Rīdera jaunības laikos — citiem vārdiem sakot, tad, kad vēl bija ormaņi un katrs džentlmenis uzskatīja par savu pienākumu nēsāt ziedu pogcaurumā, — viņu kopā ar policistiem nosūtīja uz Notingemu, lai apcietinātu kādu jaunu "izgudrotāju".

"Izgudrotājs" bija izdomājis paņēmienu, kā bez pūlēm iegūt iztikas līdzekļus, taču pret šo izgudrojumu iebilda Skotlendjards.

Jauneklis nebija izgudrojis sarežģītas mašīnas. Viņš izgudroja dažādus notikumus, pareizāk sakot, nepatiesus apgalvojumus, un tādējādi izvilka naudu no lētticīgu cilvēku kabatām.

Misters Elters darbojās, izmantojot divdesmit dažādus uzvārdus, un viņam bija apmēram tikpat daudz dzīvesvietu. Viņš jau bija nodomājis sākt klusu un mierīgu dzīvi, bet iecerēto izjauca Nemesīda gara, kalsena kunga izskatā.

Tiesnesis, kura priekšā misteram Elteram nācās stāties, bija loti nesimpātisks cilvēks, kas savam jaunajam klientam piesprieda septiņus gadus cietumsoda. Pēdējā ziņa uz misteru Elteru atstāja zināmu iespaidu, taču visi pirms sprieduma izteiktie tiesneša prātojumi, ka tamlīdzīgi subjekti apdraud sabiedrības tiesisko kārtību, varēja vienīgi izraisīt smaidu viņa sejā. Villijam Elteram bija tik bieza āda, ka salīdzinot ar to, ziloņa āda liktos plāna kā zīds.

Rīders šo gadījumu no savas prakses atcerējās kādas interesantas detaļas dēl. Tiesas izmeklēšanas laikā atklājās, ka apsūdzētais mēdza vārdu "iespējams" rakstīt ar burtu "š" "iešpējams".

— Katram noziedzniekam, lai cik viltīgs viņš būtu, — teica prokurors, — vienmēr atradīsies kaut kāda savdabība. Lai cik nevainojami un veikli viss būtu nostrādāts, vienmēr kāds sīkums nodos viņu. It īpaši tas attiecas uz naudas viltotājiem un izspiedējiem.

Šie vārdi Rīderam bija dziji iegūluši prātā.

Tikai nedaudzi zināja, ka viņš uztur saikni ar Skotlendjardu. Rīders par šo tematu izvairījās runāt un apgalvoja, ka viņš esot tikai detektīvs amatieris un ka viņa "nedaudzo" panākumu pamatā ir vienīgi nejaušība un viņa laimes zvaigzne, kā arī spēja visā saskatīt slikto.

Kādā nelielā pansijā Broklejroudā dzīvoja meitene, pret kuru Rīders juta lielas simpātijas ne tikai tāpēc, ka Mārgareta Belmena bija skaista, bet arī tāpēc, ka viņa bija gudra.

Kā zināms, abas šīs īpašības kopā sastopamas loti reti.

Viņa simpātijas pret meiteni bija tik lielas, ka ne vienu reizi vien detektīvs pavadīja Mārgaretu uz mājām un viņi runāja par Velsas princi, par jaunās valdības sastāvu, par cenu celšanos un citām ne mazāk interesantām lietām.

Mis Belmena pastāstīja viņam par savu pansijas biedreni misis Karlīnu. Izrādījās, ka kādreiz viņi bija tikušies. Misis Karlina bija trausla, miniatūra sieviete, kuras sejā bija lasāmas skumjas un acis liecināja par to, ka šī sieviete pārcietusi lielas bēdas.

Un šis nejaušās sakritības dēl Rīders uzzināja par Hariju Karlīnu, iekams lords Selingtons detektīvu uzaicināja pie sevis, lai parunātu par šo pašu cilvēku.

Misis Karlīna runāja par savu viru bez naida un rūgtuma, bet ari nežēloja viņu. Nedaudzajos kopdzīves gados jaunā sieviete bija labi iepazinusi savu vīru. Reiz misis Karlīna sarunā pieminēja, ka viņas vīram esot bagāti radinieki un viņš esot to mantinieks. Taču Harija dzīvesveids liedza jebkādu cerību saņemt mantojumu. Viņu dēlam bija lemts mantot skalo titulu, bet ne mantu.

Vēlāk Rīders uzzināja, ka, pieminot bagāto radinieku, jaunā sieviete bija domājusi lordu Selingtonu.

Prokuratūrā bija iestājusies klusā sezona — gandrīz šķita, ka uz mūsu planētas vairs nav ne netikumu, ne noziegumu. Rīders dienu no dienas ieradās savā kabinetā, kārtīgi izlasīja "Times" vai izklaidējās, zīmēdams dažādas figūras uz papīra lapām, kuras atradās uz galda.

Nereti viņam nācās pārtraukt šo lietderīgo nodarbošanos un doties izbraukumos pa pilsētu. Viņš nekādi nespēja atteikties no sava iecienītā paraduma ielūkoties aizdomīgos kvartālos, paklejot pa doku rajonu.

Uz šefa jautājumu, kāpēc viņš pastaigai izvēlas tik aizdomīgas vietas, Rīders, kā parasti kautrīgi smaidīdams, atbildēja.

—    Esmu lasījis par šiem kvartāliem grāmatās, — viņš teica, — un nācu pie secinājuma, ka šie kvartāli ir daudz interesantāki, nekā par tiem raksta. Tur var satikt ķīniešus, bet ķīnieši vispār ir romantiski. Tomēr pat viņi kvartālu nepadara romantisku, un tas vēl aizvien ir pats godīgākais kvartāls īstendā.

Un viņš kautri pasmaidīja.

Kādā jaukā rītā prokurors izsauca pie sevis Rīderu, un detektīvs, kas bija noilgojies pēc aktīvas darbības, aizsteidzās pie viņa.

—    Ejiet uz Ārlietu ministriju pie lorda Selingtona! — prokurors teica. — Viņš ir loti sadusmojies uz savu brāļadēlu Hariju Karlīnu. Vai esat dzirdējis šo vārdu?

Rīders pamāja, kaut gan pirmajā mirklī nespēja saistīt šo vārdu ar bālo, trauslo sievieti, Mārgaretas Belmenas kaimiņieni.

—    Acīmredzot Karlīns nav visai uzticams cilvēks, — prokurors paskaidroja, — taču viņš diemžēl ir lorda Selingtona mantinieks. Es domāju, ka lords Selingtons vēlēsies ar jūsu palīdzību pārbaudīt savas domas par brāļadēlu.

—    Žēlīgais Dievs! — Rīders iesaucās un klusām pazuda.

Lords Selingtons bija Ārlietu ministrijas valsts sekretārs. Viņš nebija precējies, toties bija neizmērojami bagāts.

Lords Selingtons bija bagāts vēl pirms kara: 1911. gada biržas panika viņu rosināja pārdot visas savas lielās muižas un naudu ieguldīt amerikāņu rūpniecības uzņēmumu akcijās. Karš trīskāršoja šo vērtspapīru vērtību, un tad veiksmīga naftas operācija vēl daudzkārt pavairoja viņa bagātību. Lords Selingtons bija pazīstams kā labdaris un daudz naudas ziedoja dažādām iestādēm.

Ieradies pie lorda, Rīders ieraudzīja kalsenu cilvēku ar skābu seju. No kuplo uzacu apakšas vērīgi raudzījās gudras acis.

—     Ak tad jūs esat Rīders! — lords teica, un šķita, ka apmeklētāja izskats neattaisno viņa cerības. — Sēdieties! Nolēmu vispirms izsaukt jūs, nevis nodot lietu policijai. Sers Gregorijs jūs raksturoja loti glaimojoši.

Rīders mazliet paklanījās. Iestājās ilgstošs un smags klusums.

Valsts sekretārs gaidīja vairākas minūtes un tad saērcinātā balsī ierunājās:

—     Man ir brāļadēls Harijs Karlīns. Vai jūs pazīstat viņu?

—     Esmu dzirdējis, — Rīders atbildēja, pa ceļam uz ministriju atcerējies par mis Belmenas kaimiņieni.

—     Tad jūs būsiet dzirdējis kaut ko nosodošu, — lords izgrūda. — Tas zellis ir blēdis, tas zellis ir izšķērdētājs, tas zellis dara kaunu visai mūsu ģimenei! Ja viņš nebūtu mans brāļadēls, es jau sen šo būtu ietupinājis aiz restēm. Manās rokās ir gana daudz vekseļu…

Viņš negaidīti apklusa un, nikni atvilcis vienu no rakstāmgalda atvilktnēm, izņēma kādu vēstuli un nometa uz galda.

—     Izlasiet to! — viņš teica detektīvam.

Rīders cienīgi uzlika pensneju un iepazinās ar vēstules saturu.

Vēstule bija uzdrukāta uz "īstlejas bērnu patversmes" veidlapas, un tajā bija izteikts lūgums pārsūtīt piecus tūkstošus mārciņu. Vēstuli bija parakstījis Arturs Lasars.

—     Jūs, protams, pazīstat Lasaru, vai ne? — lords Selingtons teica. — Viņš ir mans palīgs labdarības jautājumos. Tuvojās termiņš maksai par zemes gabalu, kas robežojas ar patversmi, bet jūs jau laikam zināt, ka notāri jo bieži savu klientu vārdā izsaka vēlēšanos samaksu saņemt skaidrā naudā. Es aizsūtīju uz banku pēc naudas, un to saņēma viens no maniem sekretāriem. Viņam tika pavēlēts naudu nodot kādam Lasara kalpotājam, kuram vajadzēja atnākt tai pakal. Lieki būtu stāstīt, ka pēc naudas kāds ieradās. Tas, kas bija iecerējis šo plānu, to veica apbrīnojami smalki. Viņam bija zināms, ka es vakarvakarā uzstājos parlamentā ar runu un ka man kopš neilga laika ir jauns sekretārs, kas vēl nav paguvis iepazīties ar visiem maniem darbiniekiem un paziņām. Pusseptiņos ieradās sūtnis ar Lasara vēstuli un, saņēmis naudu, pazuda bez pēdām. Mums izdevās vienīgi noskaidrot, ka vēlāk šī nauda samainīta pret dolāriem. Protams, abas vēstules bija viltotas. Lasars nebija rakstījis man vēstuli un prasījis naudu.

—     Vai kāds to zināja? — Rīders jautāja.

Lords izteiksmīgi pamāja ar galvu un sacīja:

—      Mans brāļadēls! Pirms divām dienām viņš bija atnācis pie manis un lūdza, lai es aizdodot kādu summu. Harijam no mātes bija palikusi neliela rente, bet šim jau ar to nepietiek! Viņš ne vienreiz vien man ir atzinies, ka no Eksas atgriezies bez pensa kabatā. Cik ilgi Harijs uzturējās Londonā, es nezinu, bet viņš bija manā kabinetā, kad sekretārs atnesa naudu. Es izdarīju muļķību un paskaidroju Harijam, kāpēc man nākas turēt mājās tik lielu summu un kāpēc nevaru aizdot tūkstoš mārciņu, kuras viņš man lūdza.

Rīders pakasīja pakausi.

—     Kas man tagad būtu jādara? — viņš jautāja.

—     Jums jāmeklē mans brāļadēls, — lords atbildēja. — Vispirms es vēlos saņemt atpakaļ savus piecus tūkstošus. Vai jūs mani saprotat, Rīder? Jums jāpasaka — ja viņš neatdos naudu…

Rīders vērīgi raudzījās kamīna liesmās.

—    Tas skan tā, it kā man būtu jādara kaut kas nelikumīgs, — viņš godbijīgi konstatēja. — Taču es saprotu, ka šajos ārkārtējos apstākļos ir nepieciešami arī ārkārtēji pasākumi. Droši vien vīrs ar melno bārdu, kurš, kā jūs teicāt, bija ieradies pēc naudas, nu jau būs mainījis savu ārieni, vai ne?

—     Protams, — lords sakaitināts atbildēja.

—       Bieži vien esmu lasījis par tamlīdzīgiem gadījumiem, — Rīders nopūzdamies teica, — bet nekad nebiju dzirdējis, ka ari īstenībā darbotos tādi bārdaini svešinieki. Vai jūs būtu tik laipns un iedotu man sava brāļadēla adresi?

Lords Selingtons izņēma no rakstāmgalda atvilktnes vizītkarti un nometa to Rīderam priekšā, neturēdams par vajadzīgu atvainoties.

—    Džermena savrupmāja, — Rīders izlasīja adresi uz kartītes. — Raudzīšu kaut ko darīt lietas labā.

Lords Selingtons norūca dažus vārdus, ko, iztēli piepūlot, varētu uztvert kā visa laba vēlējumus. Un Rīders aizgāja.

Džermena savrupmāja bija šaura un augsta ēka. Laimīgas nejaušības dēl Rīders Hariju Karlīnu sastapa mājās. Harijs bija apmeties pieticīgā istabā. Ieejot Rīders ieraudzīja staltu jaunekli stāvam pie loga un skumīgi raugāmies gājēju plūsmā uz ielas.

Detektīvs ievēroja, ka Harijs ir līdzīgs Selingtonam, tikai krietni jaunāks. Līdzību pavairoja ari tas, ka Harijam piemita Selingtonu ģimenes īpatnība — ātra daba un uzbudināmība.

Durvis uz blakusistabu bija atvērtas, un Rīders ieraudzīja tajā vecu koferi, nolīmētu ar dažādu zemju viesnīcu etiķetēm.

—    Pie joda, ko jūs gribat no manis? — Karlīns iejautājās, un šajos asajos, pašpārliecinātajos vārdos Rīders saklausīja arī slēptu nemieru.

—   Vai drīkstu apsēsties? — Rīders jautāja un, atļauju negaidījis, atlaidās krēslā. Iepriekš viņš rūpīgi aplūkoja krēslu, jo labi zināja, kādi trūkumi piemīt šādām pansiju mēbelēm.

Rīdera drošais tonis pavairoja Harija apjukumu. Un, kad Rīders sāka runāt par sava nāciena iemeslu, jaunais cilvēks nobāla.

—    Šī būs nepatīkama saruna, — Rīders sacīja, rūpīgi nogludinādams bikšu vīli, — un, ja man paredzama nepatīkama saruna, es to sāku bez kādiem ievadvārdiem.

Detektīvs tik atklāti un skaidri izklāstīja sava nāciena nolūku, ka Harijs aiz šausmām un pārsteiguma gandrīz vai nokrita no krēsla.

—   Ko? — viņš nomurmināja. — Vai tiešām tas vecais nelietis uzdrošinās?… Domāju, ka esat atnācis vekseļu dēl…

—    Ja jūs tiešām gribējāt savu radinieku tikai izjokot, — Rīders stingri paziņoja, — tad joks ir aizgājis par tālu un jūs esat pāršāvis pār strīpu. Lords Selingtons izteica priekšlikumu — ja jūs atdosiet viņam izkrāpto summu, tad lieta netiks virzīta tālāk un to uzskatīs par neizdevušos joku…

—   Es neesmu ne pirkstu piedūris tai nolādētajai naudai, — jauneklis iešņācās. — Man nav vajadzīga viņa nauda…

—    Tas nav tiesa, — Rīders mierīgi iebilda. — Jums nauda loti ir vajadzīga. Jūs izvācāties no viesnīcas "Continental", nesamaksājis rēķinu. Jūs vairākām personām esat parādā kopsummā pāri par sešsimt mārciņām. Francijā izdota pavēle par jūsu apcietināšanu, jo jūs atlāvāties iesniegt čeku bez seguma. Goda vārds, — Rīders atkal pakasīja zodu, — es domāju, ka visā Džermenstrltā nevarētu atrast kaut vienu cilvēku, kam tik loti būtu vajadzīga nauda kā jums.

Karlīns centās kaut ko sacīt, bet Rīders, nepievērsdams viņam uzmanību, turpināja:

—    Es divas stundas sabiju Skotlendjarda reģistrācijas nodaļā un noskaidroju, ka tur jūsu uzvārds ir zināms. Jūs no Londonas aizbraucāt visai steidzīgi, lai izvairītos… no nepatikšanām. Mēs zinām, ka jūs satiekaties ar cilvēkiem, par kuriem interesējas policija… Jūs bijāt iejaukts krāpšanā zirgu skriešanās sacīkstēs. Turklāt jūs savu jauno sievu ar mazu bērnu pamētāt pilnīgi bez iztikas līdzekļiem. Viņa spiesta pelnīt iztiku, strādājot kantorī. Manuprāt, ar šo uzskaitījumu pilnīgi pietiks.

Karlīns pārbrauca ar mēli pār izkaltušajām lūpām.

—    Vai tas ir viss? — viņš jautāja, un balss skanēja bezpalīdzīgi un nožēlojami. Viņš veltīgi centās izlikties pašpārliecināts un mierīgs.

Rīders pamāja ar galvu.

—    Labi, es būšu atklāts pret jums, — Karlīns teica, — es gribu būt godīgs pret savu sievu. Līdz šim par viņu nedomāju un nerūpējos, jo man nebija tam līdzekļu. Tas vecais skopulis beidzas vai nost, nespēdams saskaitīt naudu, bet es… Es esmu viņa vienīgais radinieks, bet ko viņš ir darījis manā labā? Viņš visu naudu novēlējis tiem nolādētajiem bāreņu namiem! Ja kādam tiešām ir izdevies viņu piešmaukt par pieciem tūkstošiem, tad es esmu loti priecīgs. Man pašam pietrūktu drosmes kaut ko tādu izdarīt.

Rīders nolēma viņu nepārtraukt, atjaujot izrunāties no visas sirds. Beidzis runāt, Karlīns bezspēcīgi atslīga krēslā.

• — Pastāstiet to viņam, — Harijs nošņāca, — pastāstiet viņam!

Atpakaļceļā Rīders iegāja nelielā kantorī Portlendstrītā, kas vadīja lorda Selingtona aizbildniecībā esošo iestāžu labdarības pasākumus.

Lasars jau bija paguvis aprunāties ar savu šefu, tādēļ nekavējoties pieņēma Rīderu.

Nebija nekāds brīnums, ka lords Selingtons par savu palīgu bija izraudzījies Arturu Lasaru, kurš bija labi pazīstams ar savu darbību filantropiskos pasākumos.

Tas bija plecīgs kungs ar sārtu, laipnu seju un kailu galvvidu. Viņš bija pratis sekmīgi atvairīt visus uzbrukumus, kādi jāpiedzīvo cilvēkiem, kuri strādā šādā jomā, tādēļ Rīdera apciemojums neietekmēja viņa omu.

—    Man jāsaka, ka mūsu kopējais paziņa mani apciemoja ar visai mazsvarīgu iemeslu, taču mani moka pārliecība, ka viņa vizītei bija pavisam citi nolūki. Es domāju, ka viņš bija atnācis tāpēc, lai dabūtu veidlapu ar manu zīmogu. Es tiešām uz pāris minūtēm Hariju atstāju vienu pašu, un viņam bija iespēja paņemt vairākas veidlapas.

—     Kādu iemeslu viņš atnākot minēja?

—     Lūdza aizdot viņam naudu. Vispirms Harijs bija laipns un prasīja, lai iespaidoju viņa tēvoci, tad kļuva ass un sāka mani apsūdzēt, ka es cenšoties viņu aplaupīt un pievākt visu mantu saviem "nolādētajiem" labdarības mērķiem.

Lasars pasmaidīja. Tad saņēmās un atkal kļuva nopietns.

—      Man nav īsti skaidrs, kas noticis, taču Karlīns acīmredzot radījis savam tēvocim zaudējumus.

—   Vai jūs pieļaujat, ka Karlīns izmantojis jūsu vārdu, lai ar viltu izmānītu no tēvoča naudu?

Lasars pacēla rokas pret debesīm.

—     Vai tad ir kāds cits, uz kuru varētu krist aizdomas?

Rīders no kabatas izņēma vēstuli un izlasīja otrreiz.

—     Es nupat piezvanīju lordam Selingtonam, — Lasars teica pēc ilgāka klusuma brīža. — Viņš cer, ka jūsu misija būs sekmīga, un ir nolēmis jau šodien pat, ja jums neizdosies panākt jaunā cilvēka atzīšanos, apciemot savu brāļadēlu un pēdējoreiz ar viņu aprunāties. Man pašam grūti ticēt, ka misters Karlīns būtu spējīgs uz tik negodīgu rīcību, kaut gan visi apstākli liecina pret viņu. Vai satikāt viņu, mister Rīder?

—     Jā, satiku, — detektīvs īsi atteica.

Arturs Lasars pētoši paraudzījās uz Rīderu, it kā cenzdamies no viņa sejas nolasīt šīs satikšanās rezultātus, bet detektīva seja joprojām bija vienaldzīga.

Rīders paspieda sarunu biedram roku un aizgāja.

īsā tikšanās ar lordu Selingtonu nebija visai patīkama.

—    Es cerēju, ka Harijs atzīsies, — lords teica. — Lai Harijs atzītos, nepieciešams cilvēks, kas spētu viņam iedvest bailes, un lai velns mani parauj, ja es to neizdarīšu! Šodien pat aiziešu pie viņa, — lords teica un sāka klepot. Iedzēris zāles pret klepu, viņš turpināja: — Es viņu satikšu jau šodien un teikšu, ko esmu nolēmis uzsākt! Līdz šim es rēķinājos ar to, ka viņš ir mans radinieks un titula mantinieks. Tagad ar to visu ir cauri! Visu līdz pēdējam penijam es novēlēšu labdarības mērķiem! Es domāju, ka man vēl ir cerības nodzīvot kādus divdesmit gadus, bet visu līdz pēdējam penijam…

Viņš apklusa. Lords Selingtons nemācēja slēpt savas jūtas, bet Rīders bija labs cilvēku pazinējs un uzreiz saprata, ka viņā noris spēcīga iekšēja cīņa.

— Varbūt esmu bijis netaisns pret Hariju, — lords teica. — Gan jau to redzēsim. — Un ar rokas mājienu lords darīja zināmu, ka detektīvs var iet.

Rīders negribīgi piecēlās un devās prom, viņam bija žēl, ka lords nevēlējās sarunu turpināt.

Ja gadījums bija sarežģīts, Rīders mēdza viens pats uzturēties savā vecajā kabinetā Broklejroudā.

Tur viņš nosēdēja pie rakstāmgalda divas stundas, nepārtraukti runādams pa telefonu.

Ap astoņiem vakarā pārrunas bija beigušās, viņš uzrakstīja vēstuli un nosūtīja ar izsūtāmo.

Tā vakara turpmākos notikumus visvieglāk varētu noskaidrot, uzklausot lieciniekus.

Pēc Rīdera apmeklējuma lords Selingtons no ministrijas devās mājās, nolēmis aprunāties vispirms ar savu sekretāru un tad ar brāļadēlu.

Piezvanījis uz pansiju, lords uzzināja, ka mistera Karlīna nav mājās.

Līdz pulksten deviņiem vakarā lords Lasara sabiedrībā nodarbojās ar labdarības jautājumiem. Viņš strādāja mazajā kabinetā, kas atradās līdzās guļamistabai.

Apmēram bez ceturkšņa deviņos atnāca Karlīns, un sulainis uzveda viņu augšā.

Vēlāk sulainis liecināja, ka dzirdējis satrauktas balsis. Pulkstenis nosita pusdesmit, kad Harijs Karlīns aizgāja no lorda Selingtona. Drīz vien lords izsaucis sulaini un paziņojis, ka vēlas iet gulēt.

Nākamajā rītā pusastoņos sulainis, kā parasti, iegājis lorda guļamistabā, nesot uz paplātes rīta tēju.

Lords Selingtons gulējis uz grīdas ar seju pret zemi. Viņš bija miris, un nāve acīmredzot iestājusies pirms dažām stundām.

Nekādas ārējas varmācības pazīmes netika atklātas, un pirmais iespaids bija tāds, ka viņš, būdams cienījamos gados, piepeši nomiris ar sirdstrieku.

Tomēr vairāki apstākli liecināja, ka noticis kaut kas neparasts.

Lorda mazais seifs, kas atradās guļamistabā, bija atslēgts, un uz grīdas bija izmētāti papīri. Arī kamīnā bija pussadegušu papīru žūksnis.

Sulainis tūlīt piezvanīja policijai un ārstam, un kopš šī brīža lietas izmeklēšana izslīdēja no Rīdera rokām.

— Manuprāt, notikusi slepkavība, — bēdīgi šūpodams galvu, Rīders ziņoja savam šefam. — Laboratorija par to nešaubās, jo notikusi noindēšana ar akonitīnu. Viens no papīriem, ko atrada kamīnā, bija testaments, pēc kura visam nelaiķa lorda īpašumam jāpāriet labdarības iestāžu pārziņā.

Rīders apklusa.

—     Nu un tad? — šefs jautāja. — Ko tas nozīmē?

Rīders ieklepojās.

—    Tas nozīmē, ka lords Selingtons miris bez testamenta un, ja neatradīsies cits sadegušā vietā, tad visu mantību iegūst titula mantinieks…

—     Harijs Karlīns? — prokurors jautāja.

Rīders pamāja ar galvu.

—    Kamīnā bija sadedzināti arī citi papīri. Tur atrastas četras šauras, kopā saspraustas strēmelītes — kvītis vai vekseļu veidlapas. Diemžēl neko vairāk noskaidrot neizdevās, — viņš nopūties nobeidza.

—   Jūs nepieminējāt vēstuli, kuru lordam nodeva tad, kad viņš iegāja guļamistabā.

Rīders domīgi noglaudīja zodu.

—     Nē, ser, — viņš teica.

—     Vai to vēstuli atrada?

—     Nezinu, — Rīders atbildēja, — šķiet, ka ne.

—    Varbūt tā vēstule mums atklātu, kā notikusi slepkavība?

—    Iespējams, — Rīders apmulsis atbildēja. — Lūdzu, atvainojiet, bet mani gaida inspektors Salters.

Un detektīvs izgāja no prokurora kabineta, iekams viņa šefs paguva kaut ko pateikt.

Inspektors Salters nepacietīgi gaidīja Rīderu viņa kabinetā.

Tūlīt viņi abi izgāja no prokuratūras. Automobilis dažos mirkļos viņus aizveda uz Džermenstrltu. Pie mājas gaidīja tris policisti, un viņi visi devās iekšā.

Kāpnēs Rīders apvaicājās:

—     Vai Karlīns jūs pazīst?

—    Viņam vajadzētu mani pazīt, — inspektors atbildēja, drūmi pasmaidījis. — Es darīju visu, ko spēju, lai viņu atrastu, iekams šis nebija aizmucis uz kontinentu.

—     Hm… Žēl gan, ka viņš jūs pazīst…

—     Kāpēc? — inspektors jautāja, apstājies kāpnēs.

—     Jo viņš redzēja, ka mēs piebraucām. Pamanīju viņu aiz aizkara…

Rīders pēkšņi aprāvās.

Atskanēja klusināts šāviena troksnis. Pēc pāris sekundēm inspektors ieskrēja Karlīna dzīvoklī.

Uzmetot skatienu gulošajam ķermenim, viņi saprata, ka atnākuši par vēlu. Inspektors noliecās pār mirušo.

—    Man liekas, ka valdībai būs par vienu slepkavības prāvu mazāk, — viņš teica.

—    Diez vai, — Rīders laipni atbildēja un paskaidroja, ko domājis, tā teikdams.

Pēc pusstundas, kad Arturs Lasars no sava kantora iznāca uz ielas, pie viņa piegāja detektīvs un, uzlicis roku uz pleca, teica:

—   Jūs esat Elters. Apcietinu jūs, apsūdzot slepkavībā.

* * #

—    Lieta bija loti vienkārša, — Rīders teica, uzrunājot savu šefu. — Kādreiz es labi pazinu Elteru, un īpaši man palicis atmiņā tas, ka viņš vienmēr vārdu "iespējams" rakstīja kļūdaini. Es šo mana paziņas īpatnību atcerējos tad, kad lords Selingtons parādīja man vēstuli, kurā bija runa par naudu.

Man nebija šaubu, ka tieši Elters ieradās pēc pieciem tūkstošiem mārciņu. Vairākus gadus pēc kārtas viņš bija nelabojams spēlmanis, un man nebija grūti noskaidrot, ka Elters daudzām personām palicis parādā diezgan lielas summas. Kāds bukmeikers viņam bija piedraudējis ar prokuroru, un tas Elteru piespieda rīkoties.

Ja bukmeikers būtu izpildījis savus draudus, nabagu aizstāvim Arturam Lasaram pienāktu gals. Līdzekļus viņš ieguva no savas šķietami labdarīgās, bet patiesībā krāpnieciskās darbības.

Atliek vien pabrīnīties par to cilvēku lētticību, kuri, vēlēdamies ziedot labdarīgiem nolūkiem, ir ar mieru uzticēties pirmajam pretimnācējam.

Pirms vairākiem gadiem ar manu līdzdalību Elteram tika piespriesti septiņi gadi cietumsoda. Pēc tam es viņu pazaudēju no redzesloka līdz brīdim, kad viņš uzrakstīja lordam vēstuli.

Viņam par nelaimi, vēstulē bija tāds teikums: "Es būtu laimīgs, ja jūs uzskatītu par iespējamu izsniegt naudu manam sūtnim." Vārdu "iespējamu" Elters, kā parasti, bija uzrakstījis ar "š". Es aizgāju pie viņa un pārbaudīju savu pieņēmumu. Tad es aizsūtīju lordam Selingtonam vēstuli, kuru viņš saņēma pašā vakarā.

Elters tajā vakarā paguva viņu apciemot un visu pārrunāt. Droši vien lords izteicās, ka nebūtu visai mērķtiecīgi pilnībā atņemt brāļadēlam mantojumu, kaut arī viņš būtu pieķerts neglītā pārkāpumā. Elters juta, ka vina plāns var sabrukt, turklāt blēdi satrauca, ka uz skatuves esmu parādījies arī es. Tāpēc viņš nolēma rīkoties tajā pašā vakarā un nemanot iebēra akonitīnu zāļu pudelītē, kas stāvēja uz naktsgaldiņa.

Vai vecais vīrs sadedzināja testamentu pirms tam vai tikai tad, kad juta indes iedarbību, to mēs nekad neuzzināsim… Kad biju noskaidrojis, ka Lasars un Elters ir viens un tas pats cilvēks, es aizsūtīju lordam vēstuli…

—   Tad, lūk, kas bija tajā vēstulē, ko neizdevās atrast! — prokurors iesaucās.

Rīders pamāja.

—      Loti iespējams, ka lords sadedzināja šo vēstuli kopā ar testamentu un četriem Harija vekseļiem, kuri izrādījās viltoti. Varbūt Harijs jau zināja par sava tēvoča nāvi, bet, ieraudzījis inspektoru piebraucam pie viņa mājas, nošāvās, izvēloties nāvi, nevis jaunu apsūdzību.

Un Rīders skumji pasmaidīja.

—     Es vēlētos, kaut liktenis mani būtu pasargājis no iepazīšanās ar misteru Karlīnu. Es mazliet pazinu viņa sievu, un tādējādi tam visam cauri jaušama romantiska apstākļu sakritība. Par to mēs dažkārt lasām romānos, bet nekad nesaskatām dzīves īstenībā. Tamlīdzīgas apstākļu sakritības grauj mūsu ticību parādību loģiskai sakarībai, bet ko lai dara?!

IZDEVĪGS KAPITĀLIEGULDĪJUMS

Londonā dzīvo septiņi miljoni cilvēku, un teorētiski ikviens no viņiem atrodas likuma aizsardzībā. Likums arī praktiski aizsargā visus daudzos cilvēkus.

Ja kādam tīšām tiek izdarīts kaitējums, tad vainīgajam par to jāatbild. Ja kādam tiek laupīta dzīvība, tad slepkava par to samaksā pats ar savu dzīvību. Tāds ir likums.

Pat pašam rūdītākajam likuma sargam nav viegli uzraudzīt tik daudz cilvēku, ņemot vērā, ka no septiņiem miljoniem viens miljons nekad nesēž uz vietas, bet nemitīgi maina dzīvesvietu.

Ne mazāk grūti ir uzraudzīt arī tos dažus desmitus tūkstošus cilvēku, kuri savā pastāvīgajā dzīvesvietā ir gluži vientuli, bez tuviniekiem. Šo vairāku desmitu tūkstošu skaitā ietilpst arī vientuli jauni cilvēki ar apšaubāmu nodarbošanos un padzīvojušas vecmeitas, kas vada savu mūžu vientulībā.

Dažreiz policija saņem pieprasījumu par vienu vai otru personu. Parasti šie pieprasījumi uzrakstīti loti piesardzīgi.

Misteram Iksam jau veselu nedēlu nav tās laimes skatīt savu kaimiņu misteru Igreku. Ak nē, viņš misteru Igreku nepazīst personīgi, viņš to pazīst tikai pēc izskata. Misters Igreks ir padzīvojis kungs, gluži vientuļš, bez draugiem, un īsina dienas, kopjot puķu dobi mājas priekšā. Tas ir viss, ko ziņkārīgajam kaimiņam izdevies uzzināt. Bet tagad puķu dobi neviens nekopj. Dārzs ir nolaists, neviens nepaņem pienu, kas tiek nolikts uz lieveņa, neviens neatver slēģus.

Tad uz skatuves parādās dežurējošais policists un atrod misteru Igreku… mirušu, nomirušu aiz bada, varbūt no sirdstriekas, bet varbūt viņš izdarījis pašnāvību.

Ja konstatē pēdējo, tad, lai cik skumji būtu, lieta ir vienkāršāka. Vismaz policijai. Bet dažreiz gadās, ka māju atrod tukšu — misters Igreks pazudis bez pēdām. Tad gan sākas grūtības!

Mis Elvere aizbrauca ceļojumā uz Šveici. Viņa nebija jauna. Cilvēki domāja, ka viņai ir lieli līdzekli, jo dāma dzīvoja visai labos apstākļos. Pirms aizbraukšanas viņa noslēdza māju… un vairs neatgriezās.

Šveices policija veltīgi centās uziet viņas pēdas, Musolīni policija meklēja viņu pa visu Ziemelitāliju, taču meklējumi neko nedeva, ceļotāja bija pazudusi.

Pēc tam aizbrauca misters Čārlzs Boisons Midlkērks, ekscentrisks, iekarsīgs cilvēks, kas mūžīgi strīdējās ar kaimiņiem bērnu dēj.

Viņš nevienam nepateica, uz kurieni aizbrauc. Viņš dzīvoja vientulībā, īsināja laiku trīs kaķu sabiedrībā un nedraudzējās ar kaimiņiem. Un arī viņš neatgriezās. Un ari par misteru Midlkērku runāja, ka viņam esot gana naudas, kaut gan viņu turēja par skopuli.

Tieši tāds pats liktenis piemeklēja misis Anabellu Mārzingu, cietsirdīgu atraitni, kas tiranizēja savu nožēlas cienīgo radinieci.

Šai būtnei bija paradums laiku pa laikam pazust, nevienam neziņojot par savu aizbraukšanu. Radiniecei tika ļauts ņemt sīktirgotavā tik daudz produktu, cik nepieciešams, lai nenomirtu badā, un misis Mārzingas prombūtnes laikā sakrājušos rēķinu pēc ilgas strīdēšanās viņa vēlāk apmaksāja.

Domāja, ka misis Mārzinga brauc uz Briseli vai Parīzi.

Taču kādā jaukā dienā viņa aizbrauca un neatgriezās. Pēc sešiem mēnešiem radiniece publicēja avīzē sludinājumu, ka meklē savu tanti, bet neviens neatsaucās. Misis Mārzinga bija pazudusi.

# # #

—    Interesanta lieta, — teica prokurors, šķirstot materiālus par šo četru personu (trīs sieviešu un viena vīrieša) pazušanu. — Šie papīri sakrājušies pēdējo triju mēnešu laikā.

Viņš sarauca pieri un izsauca Rīderu. Detektīvs apsēdās piedāvātajā krēslā un nogaidoši skatījās uz prokuroru. It kā nojauzdams, par ko būs runa, viņš skumji pašūpoja galvu.

—     Ko jūs varat teikt par šo cilvēku pazušanu? — prokurors painteresējās.

—     Pagaidām par to neko nezinu, — Rīders piesardzīgi atbildēja. — Londona ir milzīga pilsēta, un tajā dzīvo daudz īpatnēju un ķertu cilvēku, kuriem ir tik dīvains dzīvesveids, ka vienīgi jābrīnās, ka pazudušo skaits nav nemaz tik liels un ka ne jau visi šādi rada pārmaiņas savā dzīvē.

—    Vai esat jau paguvis iepazīties ar materiāliem par atsevišķiem gadījumiem?

Rīders pamāja ar galvu.

—     Jā, man ir šie materiāli, — viņš teica, — vai, pareizāk sakot, es neko īpašu tajos neredzu. Četras pazudušas personas! Tas ir neliels procents tik lielai pilsētai… — Tad detektīvs piebilda: — Gadā konstatēti divdesmit septiņi gadījumi.

—    Divdesmit septiņi? Vai esat par to pārliecināts? — prokurors pārjautaja.

Atbildes vietā Rīders pamāja ar galvu.

—     Jā. Un visi viņi bija turīgi cilvēki. Visiem bija diezgan lieli un regulāri ikmēneša ienākumi. Vismaz tā bija deviņpadsmit personām. Par pārējiem astoņiem man nāksies iegūt papildu ziņas — viņi visi bija loti noslēgti un neko nestāstīja par savu ienākumu avotiem. Nevienam no viņiem nebija ne draugu, ne radinieku, ar kuriem viņi uzturētu attiecības, izņemot misis Mārzingu. Tas arī ir kopīgais visos šajos gadījumos.

Prokurors cieši uzlūkoja Rīderu, taču detektīvs nekad neatļāvās izjokot savu šefu.

—     Ir vēl kāda sakritība, kuru aizmirsu pieminēt, —

Rīders teica. — Kad šīs personas bija pazudušas, nauda uz vinu vārda vairs nepienāca. Agrāk, kad misis Mārzinga devās ceļojumos, nauda viņai turpināja pienākt, taču šoreiz, kad viņa pazuda, naudas sūtījumi tika pārtraukti.

—     Vai tiešām mums ir divdesmit septiņi gadījumi? Vai jūs par to esat pārliecināts?

Rīders izņēma no sānkabatas sarakstu un uzrādīja prokuroram. Tajā bija ne vien vārdi un uzvārdi, bet arī adreses un pazušanas laiks.

—     Kāds, jūsuprāt, varētu būt pazušanas iemesls? — prokurors jautāja.

Rīders mirkli klusēja, tad nopietni atbildēja:

—     Es domāju, ka viņi visi ir nogalināti.

Rīdera atbilde prokuroram lika nodrebēt.

—     Redzu, ka šodien neesat nopietnā omā, — viņš sacīja. — Velns parāvis, kurš varētu vēlēties viņu nāvi?

Bet Rīders vairs neko neteica.

Saruna notika diezgan vēlā stundā, un viņam jau bija jāiet, lai satiktos ar jauno, burvīgo meiteni, kura tieši piecas minūtes pāri pieciem gaidīs autobusu pie Vestminsteras tilta.

Rīdera jūtu pasaule bija pilnīgi neizdibināma. Daži cilvēki apgalvoja, ka detektīva nožēla par tiem ļautiņiem, kurus viņam izdevies atmaskot un iesēdināt cietumā, esot vistīrākā izlikšanās. Citi bija gatavi apliecināt, ka Rīderam sāpot sirds par ikvienu, kuram viņš bijis spiests atņemt brīvību. Rīdera saimniecības pārzine uzskatīja viņu par sieviešu nīdēju un stāstīja visām ap

kārtnes tčrgavām, ka Rīderam esot svešas tās cilvēciskās jūtas, kuras visiem citiem ļaudīm piešķir jēgu dzīvei. Desmit gadu laikā, kopš viņa strādā pie detektīva, viņš nekad neesot izrādījis viņai ne mazāko uzmanību, nekad neesot apjautājies, vai viņu nenomokot podagra, un neesot ieteicis dažas dienas pavadīt jūras malā.

Viņa bija jau krietni gados, bet vai tad sieviete kādreiz atzīs, ka pārkāpusi to liktenīgo slieksni, pie kura jāsamierinās ar domu, ka cerību vairs nav? Viņa bija laba saimniecības pārzine un klusībā cerēja, ka būs ne tikai tā vien… Viņa bija atraitne un agrāk bija dzīvojusi daudz labāk.

Pret Rīderu pārzine bija pats uzmanības iemiesojums un bija gatava piedot viņa dīvainības, pat to, ka detektīvs uzņem ne visai godājamus viesus, tāpat saimniece skatījās caur pirkstiem uz Rīdera dīvaino ģērbšanās manieri, viņa smieklīgo cepuri un kurpēm ar strupiem purngaliem.

Taču visam ir savas robežas, un, kad viņa kādā jaukā dienā atklāja, ka Rīders gandrīz ik dienas satiekas ar jaunu meiteni un pavada viņu mājās, pārzines pacietības mērs bija pilns.

Trīcot aiz sašutuma, saimniece to pastāstīja savām draudzenēm, un visas viņai piekrita: nevar būt nekā muļķīgāka par padzīvojušu vīrieti, kas aplido jaunu meiteni, un visas laulības, kurās ir liela gadu starpība, noteikti beidzas ar šķiršanos.

Taču pārzines mājienus par šo tēmu Rīders nesaprata

un joprojām satikās ar mis Bclmenu un pavadīja viņu uz mājām.

Rīders nekad nerunāja par savām darba lietām un diez vai būtu runājis arī šoreiz, ja mis Belmena nedotu tam iemeslu.

Mārgareta pieminēja kaut ko tādu, kas Rīdera apziņā netieši saistījās ar vairāku cilvēku pazušanu.

Viņi runāja par atvaļinājumiem, un Mārgareta izteica vēlēšanos pāris dienu pavadīt Kromerā.

—     Es gribu izbraukt otrajā datumā. Mana ikmēneša rente skan lepni, vai ne? — allaž tiek izmaksāta pirmajā.

—     Ko?

Rīders izbrīnījies paskatījās uz meiteni. Parasti dividendes izmaksāja ne biežāk kā reizi pusgadā.

—     Dividendes, mis Mārgareta? — detektīvs jautāja.

Meitene viegli nosarka, ievērojusi viņa pārsteigumu,

un iesmējās.

—    Vai tad jūs vēl nezināt, ka esmu turīga sieviete? — viņa ķircināja detektīvu. — Katru mēnesi es saņemu desmit mārciņas. Tēvs man atstāja mantojumā nelielu zemes gabalu. Pirms diviem gadiem es to pārdevu par tūkstoš mārciņām un šo summu loti izdevīgi ieguldīju.

Rīders ātri izdarīja vajadzīgos aprēķinus.

—     Jūs saņemat apmēram divpadsmitarpus procentus, — viņš teica, — tas patiešām ir lielisks naudas noguldījums. Kur jūs ieguldījāt savus līdzekļus?

Mārgareta brīdi vilcinājās.

—       Man loti žēl, — meitene teica, — bet es nedrīkstu teikt. Esmu apņēmusies to neizpaust. Šī iestāde ir saistīta ar Dienvidamerikas sindikātu, kas piegādā ieročus nemierniekiem. Es zinu, ka tas nav pārāk labs paņēmiens, kā taisīt naudu, taču mani iekārdināja lielie procenti, un es nolēmu, ka nevajag atteikties no tik izdevīga darījuma.

Rīders pakasīja zodu.

—      Kāpēc gan tam visam būtu jāpaliek noslēpumā? — viņš jautāja. — Daudzi godājami cilvēki pelna naudu ar tāda veida darījumiem.

Taču Mārgareta nevēlējās par to vairs runāt.

—      Mēs esam apsolījušies — es runāju par akcionāriem — par šo biedrību nevienam neko neteikt, — viņa stāstīja. — Šis nosacījums ir ierakstīts līgumā, kuru man vajadzēja parakstīt. Naudu kārtīgi izmaksā katra mēneša pirmajā dienā. No savām tūkstoš mārciņām es dividendēs jau esmu saņēmusi vairāk nekā trīssimt mārciņu.

—      Hm… — Rīders norūca un nolēma, ka visprātīgākais būtu tobrīd neturpināt iztaujāšanu. Galu galā viņš visu varētu uzzināt nākamās tikšanās reizē.

Tomēr nākamajā dienā viņam šāda iespēja neradās.

Kāds ar viņu izspēlēja ļaunu joku. Tiesa gan, detektīvs jau bija pieradis pie tamlīdzīgiem jociņiem, jo pasaulē dzīvoja ne mazums cilvēku, kuriem bija iemesls viņu neieredzēt, un reizi gadā kāds mēģināja ar viņu izrēķināties.

—    Jūs sauc Rīders, ko?

Rīders drudžaini sažņaudza lietussargu un neizpratnē pavērās uz skrandaini, kas bija vinu uzrunājis. Šī tikšanās notika pie detektīva mājas durvīm.

Rīders nule bija izgājis no mājām un grasījās doties uz savu kabinetu Vaitholā. Un, tā kā detektīvs bija ārkārtīgi punktuāls, tad izjuta nepatiku, ieraugot cilvēku, kas dezorganizēja viņa dzīves kārtību, laupīdams piecpadsmit sekundes dārgā laika.

—   Jūs taču esat tas pats vīrs, kas nogrāba īvu Volkeru, vai ne? — svešinieks turpināja interesēties.

Rīders savā mūžā bija "nogrābis" krietni daudz cilvēku. Viņš taču pēc profesijas bija "kruķis", bet tas, runājot visiem sabiedrības slāņiem saprotamā valodā, nozīmēja, ka viņš ir cilvēks, kura pienākums — cīnīties ar likumpārkāpējiem.

Rīders labi atcerējās Ivu Volkeru.

Tas bija loti veikls naudas viltotājs un patlaban izcieta sodu Dārtmūrā, kurā mitināsies vēl divpadsmit gadus.

Cilvēks, kurš uzrunāja detektīvu, bija maza auguma un loti nepievilcīgs. Uzvalks bija domāts daudz lielākam cilvēkam un karājās uz viņa kā maiss. Svešinieks lūkojās uz Rīderu, un detektīvs paguva ievērot, ka viņa acīs nav ļaunuma.

—   Jā, man bija gods apcietināt īvu Volkeru, — Rīders laipnā balsī atbildēja.

Svešinieks iebāza roku kabatā un izvilka sagumzītu papīru, ietītu pergamentā. Rīders attina netīro papīru un izņēma ārā tikpat netīru aploksni.

—     To sūta īvs, — svešinieks teica. — Vakar vienu

viru izlaida no cietuma, un īvs to iedeva viņam līdzi uz vaļu.

Rīders nebrīnījās par šiem vārdiem. Viņš zināja, ka cietuma noteikumi radīti, lai tos pārkāptu, un zināja, ka pat vislabākajā cietumā notiek ne vien vēstuļu sūtīšana kontrabandas ceļā, bet arī daudz ļaunākas lietas.

Nenolaižot acis no svešinieka, detektīvs atplēsa aploksni un izvilka no tās nelielu papīra strēmelīti, uz kuras bija uzskricelētas dažas rindiņas.

"Dārgais Rīder, uzminiet šo mīklu!

Jūs dabūsiet to, kas bijis citiem cilvēkiem. Es to neesmu dabūjis, bet Jūs dabūsiet. Kad Jūs to dabūsiet, jums būs karsti, bet, kad tas aizies no Jums, Jūs kļūsiet auksts kā ledus.

Jūs mīlošais ivs Volkers (kuram jānosēž aiz atslēgas divpadsmit gadi tikai tāpēc, ka Jūs atlāvāties tiesā izstāstīt par viņu pāris

pasaciņu)."

Rīders paraudzījās uz svešinieku.

—    Vai jūsu draugs ir jucis? — viņš pieklājīgi apvaicājās.

—    Viņš nav mans draugs, — sūtnis pasteidzās iebilst. — Mani kāds cilvēks palūdza jums to nodot.

—    Nav taisnība, — Rīders teica. — Vakar Dārtmūrā īvs to nodeva jums. Jūs esat Milss, astoņas reizes tiesāts par ielaušanās zādzībām, un šogad jūs stāsieties tiesas priekšā devīto reizi. Jūs atbrīvoja tikai vakar. Es redzēju, ka jūs bijāt Skotlendjardā reģistrēties.

Kādu brīdi sūtnis pārsteigts blenza uz Rīderu, tad grasījās aizbēgt.

Rīders paraudzījās uz krustojumu un tālumā ieraudzīja mis Belmenas šmaugo stāvu. Viņš saprata, ka šoreiz satikties neiznāks.

—     Nāciet iekšā, mister Mils!

—    Es negribu iet pie jums! — sūtnis centās protestēt. — Viņš teica, ka man esot tikai jānodod vēstule, un to esmu izdarījis. Man vairs neko…

Rīders pamāja viņam ar pirkstu.

—     Nāc tik šurp, draudziņ! — Un tad turpināja ar atbruņojošu laipnību: — Un, lūdzu, nerunājiet man pretī! Es varu ātri sadusmoties, un tad man nebūs grūti aizsūtīt jūs atpakaļ pie drauga Volkera. Ja mani izved no pacietības, es kļūstu loti nejauks.

Milss neapmierināts sekoja viņam, cītīgi noslaucīja apavus grīdas lupatā un uz pirkstgaliem iegāja detektīva istabā.

—    Lūdzu, sēdieties, Mils! — Rīders teica un piebīdīja viņam krēslu. Viesis kautrīgi apsēdās uz pašas maliņas. Rīders nosēdās aiz rakstāmgalda un, nolicis sev priekšā vēstuli, pārlasīja to otrreiz.

Tad viņš atspiedās pret krēsla atzveltni.

—    Nē, nevaru uzminēt, — viņš teica. — Pamēģiniet jūs izlasīt šo mīklu!

—     Es nezinu, kas rakstīts vēstulē, — Milss nomurmināja.

—     Izlasiet to skali! — Rīders pavēlēja.

Un, kad detektīvs sniedza viņam vēstuli, Milss sevi nodeva — viņš izbijies atsprāga atpakaļ un viņam izlauzās sauciens, kas detektīvam atklāja gana daudz.

Rīders nolika vēstuli uz galda, izņēma no skapja lielu stikla vāku un ar to pārsedza sūtījumu.

—    Pagaidiet mani te, — viņš pavēlēja, — un nekustieties no vietas, kamēr atgriezīšos!

Rīdera balsī skanēja tik daudz stingras apņēmības, ka Milss neuzdrīkstējās nepaklausīt.

Rīders iegāja vannasistabā, uzrotīja piedurknes un ilgi mazgāja rokas karstā ūdenī. Tad paņēma no plaukta burciņu un ar tās saturu rūpīgi iezieda plaukstas. Ne mazāk rūpīgi viņš iztīrīja nagus un pārģērba kreklu un žaketi.

Veicis šos drošības pasākumus, detektīvs atgriezās istabā pie Milsa.

—     Mūsu draugs Volkers strādā slimnīcā, — Rīders teica, un viņa balsī skanēja vairāk apgalvojums nekā jautājums. — Ko jūs man atnesāt — šarlaku vai vēl kaut ko sliktāku?

Un detektīvs paraudzījās uz vēstuli.

—     Protams, šarlaku, — viņš teica. — Vēstule bija piesūcināta ar baciļiem.

Kamīnā gailēja ogles. Rīders iemeta ugunī vēstuli ar visu paliktni, uz kura tā atradās.

—    Volkers ir veikls zellis, — detektīvs domīgi teica. — Tātad viņš strādā slimnīcā. Šķiet, jūs teicāt, ka tas bija šarlaks?

Milss izbijies pamāja ar galvu.

—    Un jādomā, tas bija loti smags gadījums. Nē, tas tik tiešām ir interesanti…

Iebāzis rokas kabatā, Rīders miermīlīgi paraudzījās uz atriebīgā Volkera sūtni.

—     Jūs varat iet, Mils! — viņš teica. — Esmu pārliecināts, ka jūs esat inficēts, jo pergamenta gabals nevar pasargāt no slimības. Pēc trim dienām jums parādīsies izsitumi, bet nedēļas beigās jūs droši vien nomirsiet. Es aizsūtīšu uz jūsu bērēm vainagu.

Rīders atvēra durvis, un Milss bailīgi izšmauca uz ielas.

Detektīvs piegāja pie loga un paraudzījās Milsam nopakaļ. Tad viņš devās uz guļamistabu un pārģērbās. Paņēmis zamša cimdus, detektīvs izgāja no mājas.

Rīders bija pārliecināts, ka Milsu nekad vairs nesastaps. Viņš nevarēja ne iedomāties, ka šis Dārtmūras iemītnieks plāno ielaušanos, kas viņiem abiem ļaus drīz atkal satikties aci pret aci. Rīders domāja, ka šo lietu ir nokārtojis, un vairs neinteresējās par kramplauzi.

Šajā dienā Skotlendjards paziņoja, ka pazudis vēl viens cilvēks, un Rīders bez desmit minūtēm piecos, kā parasti, gaidīja jauno meiteni, kura, kā nojauta viņam pačukstēja, varēja uzvest uz pēdām.

Detektīvs bija cieši nolēmis iegūt no Mārgaretas izsmeļošas atbildes uz saviem jautājumiem.

Viņi satikās, bet tikai ceļa galā, kad abi tuvojās Mārgaretas mājai, Rīderam izdevās ierunāties par to, kas viņu visvairāk interesēja.

—      Kāpēc jūs esat tik ziņkārīgs, mister Rīder? — meitene jautāja, un viņas balsī skanēja neapmierinātība. — Varbūt ari jūs gribat tur ieguldīt savus ietaupījumus?

Tomēr es pie labākās gribas nevaru jums palīdzēt, jo mēs esam apņēmušies neieteikt jaunus akcionārus.

Rīders apstājās un, noņēmis cepuri, domīgi paberzēja pieri. (Saimniecības pārzine, kura pa logu viņus novēroja, bija pārliecināta, ka šajā mirklī Rīders bildinājis meiteni, bet saņēmis atteikumu.)

—     Man jums kaut kas jāsaka, mis Belmena, — viņš teica, — un ceru, ka tas jūs pārāk nesatrauks.

Dažos vārdos viņš pastāstīja par cilvēku noslēpumaino pazušanu un ar to saistītajiem mīklainajiem apstākļiem. Detektīvs pavēstīja arī, ka visi šie cilvēki savu dividendi saņēmuši katra mēneša pirmajā datumā.

Jaunā meitene nobālēja un izbijusies paraudzījās uz detektīvu.

—     Vai tiešām tā ir taisnība? — viņa jautāja. — Jūs taču nebaidītu mani, ja tam nebūtu iemesla. Ja jūs tā sakāt, tad man jānosauc šī iestāde — tā ir "Mehiko Sindikāts", atrodas Portjugīzstrītā 179.

—     Kā jūs uzgājāt tādu iestādi? — Rīders painteresējās.

—    Reiz es saņēmu vēstuli no firmas direktora mistera de Silvas, kurā viņš pavēstīja, ka manu vārdu uzzinājis no kāda sava paziņas. Tajā pašā vēstulē viņš izklāstīja, ar kādiem noteikumiem viņu biedrībā var ieguldīt naudu.

—     Vai jums ir saglabājusies šī vēstule?

Mārgareta noraidoši papurināja galvu.

—    Nē. Man lūdza, lai paņemu vēstuli līdzi, kad iešu pie viņiem uz pārrunām. Man tā arī neiznāca sastapt nevienu no biedrības, — viņa smaidot piebilda, — jo es aizrakstīju advokātam, kas pārstāv šo firmu. Vai jūs mirkli neuzgaiditu? Es tūlīt jums parādīšu viņa atbildi.

Rīders pagaidīja pie durvīm, un drīz vien Mārgareta atgriezās ar vēstuli, par kuru bija ieminējusies. Vēstuli bija sūtījusi firma "Braiers un Braiers", un tā ne ar ko neatšķīrās no parastām līdzīga satura vēstulēm, kādas it bieži sūta advokāti.

"Cienījamā jaunkundzi

"Mehiko Sindikāta" lietā.

Mēs esam šis firmas pārstāvji, un mums ir tas gods darīt Jums zināmu, ka šī firma ir labi pazīstama un tai ir diezgan solīda reputācija. Tomēr mēs nevaram ieteikt Jums ieguldīt tajā savus līdzekļus, jo tamlīdzīgi izdevīgi kapitālieguldījumi parasti ir saistīti ar lielu risku.

Mums zināms, ka firma izmaksā divpadsmitarpus procentus par tajā ieguldīto kapitālu, bet dažreiz dividendes palielinās pat līdz divdesmit procentiem gadā.

Mēs nekad neesam saņēmuši sūdzības par firmas darbu. Mēs neuzņemamies atbildību par Jūsu izvēli, taču mums jāatzīst, ka līdz šim firmas darbība nav izpelnījusies nekādus pārmetumus un ka šis biedrības rīcībā acīmredzot ir lieli līdzekli.

Ar cieņu — Braiers un Braiers."

—     Jūs teicāt, ka neesat redzējusi de Silvu, vai ne?

Viņa pamāja ar galvu.

—    Nē, es aprunājos vienīgi ar misteru Braieru. "Mehiko Sindikāta" telpās satiku tikai dažus kalpotājus — misters de Silva bija izbraucis. Man vēstule bija jāatstāj tur, jo tā vienlaikus bija arī pieteikums uz sindikāta akciju parakstīšanos. Biedrības statūtos ir punkts, ka ieguldīto kapitālu var pieprasīt atpakaļ jebkurā laikā un to izmaksā pēc trijām dienām. Šis nosacījums lāva man uzņemties risku ieguldīt savu naudu šajā biedrībā. Tad, kad no mistera de Silvas saņēmu apstiprinājumu, uzreiz pārskaitīju savas tūkstoš mārciņas viņa rīcībā.

Rīders pamāja ar galvu.

—    Vai jūs vienmēr laikus saņēmāt pienākošos summu?

—     Katru mēnesi, — jaunā meitene svinīgi paziņoja. — Un man šķiet, ka jūs esat netaisns pret misteru de Silvu, pieļaujot viņa līdzdalību tik daudzu cilvēku pazušanā.

Rīders neteica neko un tajā pašā dienā devās uz Portjugīzstrītu 179. Tur viņš ieraudzīja vecmodīgu divstāvu māju.

Uz otro stāvu veda senlaicīgas kāpnes. Tur atradās kāda ķīniešu tirgotāja kantoris. Lejas stāvā bija saskatāmas trīs durvis. Uz kreisajām bija tāfelīte ar uzrakstu "Braiers un Braiers, advokāti un notāri", uz durvīm labajā pusē bija "Mehiko Sindikāta" izkārtne, bet uzraksts uz vidējām durvīm gaiteņa dzijumā vēstīja: "Džons Bastons", un citu paskaidrojumu nebija.

Rīders klusiņām iegāja kantorī un ieraudzīja jaunu cilvēku, kas ātri rakstīja ar rakstāmmašīnu. Viņam bija brilles ar tumšiem stikliem.

—       Nē, ser, — viņš teica, — misters de Silva šobrīd te neatrodas. Viņš ierodas kantori tikai divreiz nedēlā. Atļaujiet jautāt — kā jūs sauc?

—   Tas nav svarīgi, — Rīders atbildēja, — es ienākšu citreiz. — Un viņš izgāja no sindikāta telpām.

Rīderam vairāk veicās, apmeklējot firmu "Braiers un Braiers". Kantorī viņš satika misteru Džozefu Braieru. Tas bija gara auguma ziedošs vīrietis, un svārku atloka pogcaurumā viņam bija iesprausta balta roze.

Droši vien firma zēla, jo Rīders saskaitīja kādu pusduci kalpotāju. Kantoris bija iekārtots kliedzoši grezni.

—    Lūdzu, sēdieties, mister Rīder! — teica advokāts, ieskatījies vizītkartē.

Pāris vārdos detektīvs izklāstīja sava nāciena iemeslu.

—    Jūs esat atnācis tieši īstajā laikā, — Braiers teica. — Ja jūs būtu atnācis rīt, es nevarētu jums izstāstīt to, kas jūs interesē. Atklāti sakot, mēs jutāmies spiesti lūgt, lai misters de Silva mūs atbrīvo no tālākas sadarbības. Nē, nē, nekas sevišķs nav noticis, taču mums radies iespaids, ka situācija pavēršas tā, ka mēs uzņemamies pārāk lielu atbildību.

—   Varbūt jums ir to personu saraksts, kuras laiku pa laikam lūgušas jūsu padomu "Mehiko Sindikāta" lietā?

Braiers pakratīja galvu.

—     Jāatzīst, un varbūt jums tas liksies dīvaini, ka mums nav tāda saraksta. Vismaz nav šobrīd, — viņš piebilda. — Tas bija viens no iemesliem, kas mums liek pārtraukt attiecības ar "Sindikātu". Apmēram pirms trim nedējām mape, kurā atradās visa firmas sarakste, rekomendācijas un pieprasījumi, mīklaini pazuda. Vakarā šī mape kopā ar citām grāmatām tika ielikta seifā, bet no rīta tās tur vairs nebija. Tas viss notika tik dīvainos apstākļos, ka mans brālis "Mehiko Sindikātam" lūdzis, lai mums iedod sarakstes kopiju. Vini uzglabā oriģināldokumentus, bet mēs — to kopijas. Līdz šai dienai brāļa lūgums nav izpildīts.

Rīders izbrīnā pacēla acis pret griestiem, it kā tur būtu uzrakstīts šī mīklainā gadījuma atrisinājums.

—     Kas ir Džons Bastons?

—    Par viņu neko nevaru pateikt, — advokāts smaidīdams atbildēja, — manuprāt, Bastons ir kāds turīgs komersants, kurš tikai trīs mēnešus gadā pavada savā kantorī. Es viņu ne reizes neesmu redzējis.

Rīders paspieda advokātam roku un aizgāja. Viņš soļoja, domās iegrimis, un rokas, kas bija aizliktas aiz muguras, žņaudzīja lietussargu. Pa gabalu viņš atgādināja savdabīgu putnu.

Nākamajā dienā detektīvs atkal parastajā vietā gaidīja Mārgaretu Belmenu, taču, kaut gan viņš nostāvēja krustojumā līdz pussešiem, jaunā meitene neatnāca.

Tas nebija nekas neparasts, jo dažreiz mis Belmenai gadījās aizkavēties kantorī, tādēļ Rīders devās mājās, īpaši nedomādams par iemesliem, kas meiteni varētu aizkavēt.

Pēc vakariņām viņš aizgāja uz pansiju, kur dzīvoja Mārgareta, un pārsteigts izdzirda, ka meitene vēl nav pārnākusi mājās.

Rīders piezvanīja uz viņas kantori, bet neviens nenāca pie telefona. Tad detektīvs piezvanīja uz Mārgaretas šefa dzīvokli.

—      Mis Belmena aizgāja puspiecos, — šefs viņam paziņoja. — Viņai piezvanīja pa telefonu, un mis Belmena palūdza, lai es viņai atjaujot aiziet agrāk.

—     O! — Rīders nočukstēja.

Tonakt viņš neaizgāja gulēt, bet sēdēja savā kabinetā Skotlendjardā, pieņemot ziņojumus no policijas vienībām, kurām bija devis dažādus uzdevumus.

Uz rīta pusi viņš ieguva drausmīgu pārliecību, ka bez vēsts pazudušo saraksts ir papildinājies ar vēl vienu vārdu — Mārgareta Belmena.

—    Vai jūs domājat, ka tas viss ir saistīts ar de Silvu? — prokurors jautāja.

—    Esmu par to pārliecināts, — Rīders atbildēja. — Man vēl ir vāja cerība, taču tā ir loti, loti vāja, — viņš nobeidza, pašūpodams galvu.

Vairāk neko neteicis, detektīvs aizgāja uz mājām un tad uz "Mehiko Sindikātu".

Kantorī mistera de Silvas atkal nebija, un detektīvs būtu loti pārsteigts, ja viņu tur atrastu. Tad Rīders iegāja Braieru kantorī.

Tur viņš sastapa abus brāļus.

Rīders uzreiz sāka rīkoties.

—     Es atstāšu te policistu, kuram uzdošu apcietināt de Silvu, tiklīdz viņš parādīsies. Uzskatu par savu pienākumu jums to paziņot, ja jau jūs esat viņa pārstāvji.

—     Bet kādēļ… — ārkārtīgi pārsteigts, ierunājās viens no brāļiem.

—    Neesmu vēl izlēmis, kādu apsūdzību viņam uzrādīšu, bet varu apgalvot, ka nekas niecīgs tas nebūs, — Rīders paziņoja. — Es vēl neesmu devis Skotlendjardam slēdzienu šajā lietā, taču jūsu klientam nāksies uzskaitīt daudz argumentu un paskaidrojumu par savu darbību, lai paliktu brīvībā.

—    Man šis notikums šķiet loti mīklains, — advokāts secināja. — Ko viņš pastrādājis? Vai viņš iejaukts kādos krāpnieciskos darījumos?

—      Lielāku krāpniccību vairs nevar iedomāties, — Rīders īsi atteica. — Rīt, cerams, saņemšu attiecīgās pilnvaras un sarīkošu viņa un arī Džona Bastona kantorī pamatīgu kratīšanu. Ceru, ka tur man izdosies atrast pietiekami daudz, kas Skotlendjardā izraisītu lielu interesi.

Šajā dienā Rīders sabija Skotlendjardā ilgāk nekā parasti. Iznācis no tā ārā, viņš devās uz Vestminsteras tilta pusi. Piepeši viņš ieraudzīja pretī braucošu automašīnu. Apstājies viņš redzēja, ka tajā sēž Džozefs Braiers un uztraukts māj viņam ar galvu. Mašīna apstājās, advokāts izlēca no tās un pieskrēja pie detektīva.

—     Mēs atradām de Silvu! — viņš aizelsies kliedza.

Viņš bija bāls un stipri uztraukts. Rīders varēja derēt,

ka advokātam uztraukumā klab zobi.

—   Tur kaut kas slēpjas, — advokāts turpināja. — Mans brālis cenšas izspiest no viņa patiesību… Ak kungs, ja viņš tiešām ir pastrādājis noziegumu, es viņam nekad to nepiedošu!

—     Kur viņš atrodas? — Rīders jautāja.

—     īsi pirms vakariņām viņš ieradās pie mums Dalvičā. Mums tur ir pašiem sava māja. Mēs ar brāli neesam precēti un dzīvojam abi kopā. De Silva ne reizi vien ir ieradies vakariņās pie mums Dalvičā. Mans brālis uzdeva viņam vairākus jautājumus un beigu beigās piespieda atzīties. Nav šaubu, šis cilvēks ir jucis.

—     Ko viņš teica?

—    Es nevaru to visu atkārtot. Ernests aizturēs viņu līdz mūsu atnākšanai.

Rīders iekāpa automobilī, un viņi aiztraucās Dalvičas virzienā. Vecā māja bija pēdējā lauku ieliņas galā. Ap māju bija liels parks.

Misters Braiers pirmais izkāpa no automašīnas un, atvēris durvis, ieveda Rīderu mājā. Vienas durvis priekšistabā bija atvērtas.

—    Vai tas ir misters Rīders? — atskanēja pazīstama balss. Runātājs bija Ernests Braiers.

Rīders iegāja istabā.

Braiers, jaunākais, stāvēja pie kamīna. Viņš bija viens pats.

—    Dc Silva uzkāpa augšstāvā atgulties, — advokāts paskaidroja. — Tas ir šausmīgi, mister Rīder.

Viņš pastiepa Rīderam roku, un detektīvs devās viņam pretī. Kad Rīdera kāja pieskārās nelielam persiešu paklājam, kas bija izklāts kamīna priekšā, viņš saprata, ka draud briesmas, bet bija jau par vēlu — ķermenis zaudēja līdzsvaru, viņš centās atrauties atpakaļ, bet nespēja.

Tepiķis zem detektīva kājām salīgojās, un viņš krita lejā. Rīders vēl mēģināja pieķerties grīdas malai, uz mirkli tas izdevās, bet, kad viņš redzēja advokātu paceļam kāju spērienam, tad atlaida pirkstus un nokrita lejā. Kritiens detektīvu mazliet apdullināja, un viņš uz īsu bridi zaudēja samaņu. Atvēris acis, viņš ieraudzīja, ka gul pagrabā. Lēni atskatoties, Rīders pamanīja vecākā brāļa seju, kas bija noliekusies pār lūku. Caurums pamazām sašaurinājās, jo tā bija lūka ar bīdāmo mehānismu.

—    Ar jums mēs izrēķināsimies vēlāk, Rīder, — Džozefs Braiers smīkņādams sauca. — Daudzi gudri cilvēki ir iekļuvuši šajā slazdā…

Atskanēja šāviens. Lode noskrāpēja advokātam seju. Lādēdamies viņš atlēca sānis, un nākamajā mirklī lūka virs Rīdera galvas noslēdzās pavisam. Rīders pagrabā palika viens. Tomēr viņš nebija viens, ar viņu kopā bija brauniņš, uzticams draugs, kura klātbūtne tagad bija vairāk nekā nepieciešama.

Rīders izņēma kabatas lukturīti un apskatīja savu cietumu.

Vispirms detektīvs pamanīja, ka sienas un grīda ir mitras. Stūri viņš ieraudzīja dažus pakāpienus, kas veda uz dzelzs durvīm, un tad…

—     Mister Rīder!

Detektīvs atskatījās un apgaismoja pagraba pretējo sienu. Tur stāvēja Mārgareta Belmena.

—     Šķiet, ka manis dēļ jūs esat nokļuvis visai lielās grūtībās, — meitene teica, un detektīvs nobrīnījās par viņas apbrīnojamo mieru.

—    Vai sen esat te?

—    Kopš vakarnakts, — meitene atbildēja. — Braiers piezvanīja un ar automašīnu atbrauca man pakaļ. Līdz šodienai es atrados citās telpās, bet pirms kādas stundas vini atveda mani uz šejieni.

—     Kurā telpā jūs bijāt iepriekš?

Mārgareta norādīja uz metāla durvīm.

Mis Belmena nesāka izklāstīt savas sagūstīšanas detaļas, kas būtu lieki un nevajadzīgi. Viņiem vajadzēja apspriest situāciju, kurā abi bija nokļuvuši.

Rīders uzkāpa pa pakāpieniem un aplūkoja durvis. Tās bija noslēgtas no otras puses, un viņš atklāja, ka durvīm nav atslēgas cauruma. Meitene pateica, ka durvis vedušas uz gaiteni, kas pagrabu savieno ar virtuvi.

Mārgareta stāstīja, ka virtuvē bijis logs, kaut arī restots.

—   Taču logs atradās tik augstu, ka es neko nevarēju iesākt.

Rīders vēlreiz apskatīja pagrabu un pievērsa uzmanību griestiem.

—    Ko vini ar mums grib darīt? — viņš domīgi jautāja un kā atbildi izdzirdēja līstoša ūdens troksni. Pēc dažiem mirkļiem detektīvs juta, ka kājas kļūst slapjas.

Apgaismojis grīdu, viņš pārsteigts konstatēja, ka to klāj ūdens un līmenis ar katru mirkli ceļas. Ūdens lija no trijiem caurumiem sienā.

—     Ko tas nozīmē? — meitene bailīgi jautāja.

—    Uzkāpiet pa pakāpieniem! — Rīders pavēlēja un, paķēris kādu vecu maisu, kas atradās kaktā, centās aizbāzt caurumu sienā, taču viņa pūles bija veltīgas, un ūdens turpināja celties.

Nu viņš bija atklājis, kādā veidā pazuduši tik daudzi cilvēki.

Ūdens līmenis cēlās loti ātri. Tas sasniedza ceļgalus, cēlās vēl augstāk, pārplūdināja pakāpienus, uz kuriem jaunā meitene bija radusi patvērumu.

Izejas nebija. Rīders saprata, ka ūdens celsies līdz pašiem griestiem, tad applūdinās tur ierīkotās spraugas.

Nu detektīvs saprata to nozīmi. Kaut kādā veidā taču līķus vajadzēja dabūt laukā no pagraba! Rīders bija lielisks peldētājs, bet viņš zināja, ka nespēs vairākas stundas noturēties uz ūdens.

Detektīvs novilka žaketi, vesti un sāka atpogāt apkaklīti.

—    Būtu labāk, ja arī jūs novilktu kleitu, — viņš teica meitenei. — Vai protat peldēt?

—    Jā, — viņa nočukstēja.

Tomēr detektīvs neuzdrīkstējās pavaicāt, cik ilgi viņa spētu noturēties uz ūdens, bet tas taču bija tik svarīgi!

Ūdens cēlās. Rīders satvēra meiteni aiz rokas.

—    Vai jūs nebaidāties?

—   Nē, — viņa nočukstēja. — Tas ir loti labi, ka esat kopā ar mani. Kāpēc tie cilvēki ir tik cietsirdīgi pret mums?

Ūdens sasniedza pēdējo pakāpienu un turpināja celties.

Rīders atbalstījās pret dzelzs durvīm un gaidīja. Viņš gaidīja pēdējo cīņu.

Piēpeši viņš sadzirdēja, ka pretējā pusē kaut kas viegli noklaudz pret durvīm. Atskanēja viegls klikšķis, it kā kāds būtu atbīdījis bultu. Uzmanīgi viņš pastūma meiteni malā un abām rokām atspiedās pret durvīm. Taču nebija šaubu — aiz durvīm kāds rīkojās.

Rīders nokāpa pakāpienu zemāk un sajuta, ka durvis sāk kustēties. Tās vērās uz iekšu. Caur šauro šķirbu izlauzās gaismas stars. Rīders parāva durvis pret sevi un ar pistoli rokās metās uz priekšu.

—     Rokas augšā! — viņš pavēlēja.

Tas, kas atradās aiz durvīm, izbailēs izmeta no rokas kabatas lukturīti. Rīders raidīja viņam sejā gaismas staru un arī pārsteigumā tikko neizmeta to no rokas.

Viņa priekšā stāvēja Milss, bijušais Dārtmūras cietumnieks, kurš viņam bija atnesis inficēto sūtījumu.

—       Neko darīt, inspektor, — viņš nomurmināja.

—     Atkal esmu iekritis.

Rīders vienā mirklī aptvēra situāciju. Nākamajā brīdi viņš satvēra meiteni, izvilka no pagraba un rāva sev līdzi pa šauro gaiteni, kurā jau sāka ieplūst ūdens.

—     Kā jūs šeit iekluvāt, Mils? — detektīvs jautāja kramplauzim.

—     Pa logu.

—     Pa kuru logu? Ātrāk!

Kramplauzis aizveda viņus pie loga, kurš vairs nebija restots. Milss restes bija izņēmis kopā ar loga rāmi. Pēc dažiem mirkļiem visi trīs atradās zālienā mājas priekšā. Pār viņu galvām pletās zvaigžņotas debesis.

—      Mils, — Rīders teica, un viņa balss ietrīcējās,

—     vai tu gribēji te kaut ko nolaupīt?

—     Pilnīgi pareizi, — nelaimīgais atbildēja. — Es jau jums ziņoju, inspektor, un velti liegties negribu.

—     Pazudi no šejienes labi žigli! — Rīders nošņācās. — Mūs ar jaunkundzi sagaida neliela pastaiga.

Pēc dažām minūtēm kārta pārsteigumā sastingt pienāca dežurējošajam policistam. Viņš ieraudzīja neparastu pārīti: padzīvojušu godājama izskata vīrieti vienā kreklā un biksēs un dāmu apakšveļā. Abi bija slapji līdz pēdējai vīlītei.

* * *

—     "Mehiko Sindikāts" patiesībā bija firma "Braiers un Braiers", — Rīders paskaidroja savam šefam. — Tāda Džona Bastona vispār nav. Viņa istaba ir caurstaigājama, un brāli noziedznieki to izmantoja, lai ērtāk maskētu saistību starp abiem kantoriem. "Mehiko Sindikāta" kalpotājs ir akls. Es to uzreiz sapratu, kad viņu ieraudzīju. Londonā ir diezgan daudz aklo, kas prot rakstīt ar rakstāmmašīnu. Viņi laikam tādēļ pieņēma darbā aklo, lai būtu vieglāk slēpt, ka tāda de Silvas patiesībā nav.

Firma "Braiers un Braiers" nonāca naudas grūtībās. Droši vien izmeklēšana rādīs, kā līdzekli tika izšķērdēti. Un tad viņiem ienāca prātā doma — solot lielus procentus, iekārdināt vairākas personas, lai tās savu naudu nogulda pie viņiem. Viņi rūpīgi izraudzījās savus upurus, un Džozefs, kurš vadīja visas sindikāta operācijas, rūpīgi ievāca ziņas par šiem cilvēkiem. Nelaimīgos izraudzījās tādus, kam nebija tuvinieku.

Ja brāli nebija pārliecināti, vai upuris izraudzīts pareizi, tad viņi firmas "Braiers un Braiers" vārdā rakstīja vēstuli, kurā ieteica atturēties no naudas ieguldīšanas. "Mehiko Sindikātā", norādot, ka uzņēmums nav pietiekami solīds.

Kādu laiku nelaimīgajam akcionāram izmaksāja procentus, tad viņu iemānīja brāļu mājā Dalvičā, no kurienes viņš vairs neatgriezās. Droši vien zem mājas mēs atradīsim veselu kapsētu. Cik man izdevās noskaidrot, šie noziedznieki pēdējo divu gadu laikā piesavinājušies pāri par simt divdesmit tūkstošiem mārciņu.

—    Gluži neticami, — prokurors nočukstēja, — gluži neticami.

Rīders paraustīja plecus.

—   Vai varēja iedomāties kaut ko neticamāku par slepkavām Bērku un Hāru? Bet mēs tomēr atrodam bērkus un hārus katrā sabiedrības slānī un katrā laikmetā.

—    Kāpēc Braieri vilcinājās ar mis Belmenas noslepkavošanu? — prokurors jautāja.

Rīders apmulsis iekāsējās.

—    Domāju, ka viņi negribēja izrēķināties ar mis Belmenu, iekams nebija dabūjuši rokā mani. Man jāatzīstas, — un viņš atkal ieklepojās, — viņidomāja, ka esmu sevišķi stipri ieinteresēts jaunās meitenes liktenī.

—    Cerams, viņi nebūs kļūdījušies, — prokurors teica.

Taču Rīders neatbildēja.

SATURS

Policists, kuram patika dzeja…………………………………. 5

Trupa…………………………………………………………………. 28

Marmora zagle…………………………………………………… 57

Zaļā mamba……………………………………………………….. 77

Melodrāma……………………………………………………….. 103

Pareizrakstības kļūda……………………. ,………………… 122

Izdevīgs kapitālieguldījums……………………………….. 140

IZDEVNIECĪBA TAPALS JAU IZDEVUSI

ŠĀDUS E.VOLLESA DARBUS:

Ceturtais mēris Pie 3 ozoliem Londonas tumšās acis Noslēpumainais testaments Bongindas karalis Dvēseļu kapteinis Pazudušais miljons Miljonāra kaimiņš Cilvēks, kas zina visu Trīs taisnīgi vīri Spoku nams Savādā grāfiene Zaļais strēlnieks Kaislību upuri Dižciltīgais klaidonis Hipodroma blēži Nodevēju vārti Šausmu eņģelis Sidraba trīsstūris Tetovētās rokas Piektais dūzis Parādnieks Pirātu gūstā Durvis ar 7 atslēgām Dimantu straume Melnais abats

Viesnīca pie Temzas, Zilā roka

Varonīgā mantiniece Baltā maska Diseldorfas slepkava Jūras meitene Kniepadatas noslēpums Cilvēks bez vārda Liktenīgā kļūda Dubultnieks Atriebējs I-ords Bokseris Džons Fleks Cilvēks no Marokas Kokaīna skandāls Kreica Kalps Spoku ieleja Banditu karalis Mantojuma alkas Nenotveramais Bīstamie liecinieki 13. istaba

Rīdera sestais prāts

SAGATAVOŠANĀ:

Biržas krauklis Lidojošā brigāde

Grāmatas var iegādāties visās grāmatnīcas, preses kioskos un lauku pasta nodaļās. Izdevniecības tālrunis: 7280728

KARTERA BRAUNA ROMĀNI PASTĀVĪGI SAISTĪJUŠI HOLIVUDAS UZMANĪBU, TIE BIEŽI EKRANIZĒTI. ARĪ LASOT ŠĶIET, KA SKATĀMIES FILMU, KURĀ INTRIĢĒ ELEGANTA NEVĒRĪBA PRET IERASTĀM MORĀLES NORMĀM, LĒRUMS LĪKU UN TIKPAT DAUDZ DAILU DĀMU, KAS BEZ LIEKAS KAVĒŠANĀS NODODAS MĪLAS ROTAĻĀM. UN KĀDS DETEKTĪVS IR TIK NEATVAIRĀMS UN ČAKLS SEKSA LAUCIŅĀ, KA, ŠĶIET, MAIZES DARBU VIŅŠ VEIC STARP CITU — KĀ ROTAĻĀDAMIES! IZNĀKUŠAS JAU'i GRĀMATAS, KATRĀ DIVI ROMĀNI!

"DĀMA", TELĪTES MILJONS"

"CIETSIRDĪGĀ SALOME", "SANIKNOTĀS AMAZONES"

"SFINKSAS ACS", "BLONDĪNE"

"ATRAITNE NERAUD" "KARMENA*

"NĀVE KAPENĒS", "KAĶĒNS"

15 SĒJUMI CIETOS VĀKOS, AUGSTVĒRTĪGĀ POLIGRĀFISKĀ NOFORMĒJUMĀ MĀKSLINIEKS JURIS UTĀNS

6. SĒJUMS Tatomus1

7 CČI1IMC "MĀlO DZIMTAS LIKTENIS" /.iUUlVD "MEGRĒ UK MIRONIS" ■■

"MĒNESS DŪRIENS" "MEGRĪ ATVAĻINĀJUMA"

"MĒNESS DŪRIENS" VIENS NO Ž. SIMENONA T. S. EKSOTISKAJIEM ROMĀNIEM, KURĀ DARBĪBA RISINĀS EIROPIETIM SVEŠĀ, PAT NAIDĪGĀ VIDĒ. ŠEIT ĀFRIKĀ, GABONĀ. "MEGRĒ ATVAĻINĀJUMĀ" SLAVENAIS KOMISĀRS MEGRĒ NAV TIPISKS VARAS PĀRSTĀVIS. VALDZINA VINADZĪVESGUDRĪBA UN PSIHOLOGA TALANTS.

r

SAGATAVOŠANĀ 9. SĒJUMS

»RUЈ ĢIMENES LOGS", "MEGRĒ PIE KORONERA"

8. SĒJUMS

PIEPRASIET VISĀS GRĀMATNĪCĀS, PASTA NODALĀS UN PRESES KIOSKOS!

ALDAS VANAGAS GRВMATВ SNIEGTI PRAKTISKI PADOMI PLAРAM LASОTВJU LOKAM. ■ KВDUS AUGUS IZVЗLЗTIES KATRAI KONKRЗTAI TELPAI; KA RОKOTIES, TELPAUGUS PВRSTВDOT UN PAVAIROJOT; KA AUGUS UZTURЗT VESELUS, LIETOJOT NETRADICIONВLUS LОDZEKПUS; KA AUDZЗT NO HOLANDES IEVESTOS AUGUS MОLESTОBA UN RЫPES. KO VELTAM SAVIEM ZAПAJIEM DRAUGIEM, ATMAKSВSIES VIENMЗR!

IZDEVNIECОBA

ii

• • :•• •:• ■:• .;•:• :-.• norcJik

Kur un kā iepazīties? Kas ir flirts? Vai sludinājums ir pēdējā cerība iepazīties? Pirmā satikšanās! Ja draugs tev "noceļ" meiteni…

Noslēgumā: maza skaidrojošā vārdnīca un dažas pikantas anekdotes.

JAUNUMS

LAI DZĪVOTU DROŠĪBĀ, SARGĀSIM SEVI PAŠI!

ŠAJĀ GRĀMATĀ MEKLĒJIET PADOMU: KĀ APSVĒRT SITUĀCIJAS BĪSTAMĪBU; KĀ OBJEKTĪVI IZPRAST NOZIEDZNIEKA PSIHOLOĢIJU. MĀCIETIES: KĀ IZSTRĀDĀT SAVAS MĀJAS UN TĀS IEMĪTNIEKU AIZSARDZĪBAS SISTĒMU; KA REĀLI VĒRTĒT SAVU UN ĢIMENES LOCEKLU DROŠĪBU; KA PRAKTISKI RĪKOTIES, LAI NEKĻŪTU PAR VARDARBĪBAS, ZAGĻU UN MANIAKU UPURI; KA IZTURĒTIES BĪSTAMĀ SITUĀCIJĀ, NO KURAS NAV IESPĒJAMS IZVAIRĪTIES.

IZDEVNIECĪBA TAPALS" ATGĀDINA: PIEPRASIET ŠiS GRĀMATAS ARĪ PRESES KIOSKOS UN PASTA NODAĻĀS!

Content

Volless Edgars Rīdera sestais prāts

POLICISTS, KURAM PATIKA DZEJA

TRUPA

MARMORA ZAGLE

ZAĻĀ MAMBA

MELODRĀMA

PAREIZRAKSTĪBAS KĻŪDA

IZDEVĪGS KAPITĀLIEGULDĪJUMS

SATURS

IZDEVNIECĪBA TAPALS JAU IZDEVUSI