Volless Edgars

Rokas augšā!

Edgars Volless ROKAS AUGŠĀ! Romans

1

Tovakar viesnīcas "Ritz—Carlton" lielā zāle atgādināja satrauktu bišu stropu. Pirmajā acu uzmetienā šķietami haotisko melno smokingu un briljanta kaklarotu kustību patiesībā bija stingri iedalījis reizi par visām reizēm noteiktais respektablās publikas rituāls svinīgos pasākumos.

Taču šīs svinības sākās diezgan neparasti.

Lūks Medisons, kas bija ielūdzis viesus, lai nosvinētu savu saderināšanos ar vienu no slavenākajām Londonas skaistulēm Mārgaretu Leferu, nezināma iemesla dēj nebija ~ ieradies.

Cenzdamās nepievērst sev pārlieku uzmanību, Mārgarcta izgāja ziemas dārzā un apstājās pie klusu irdzošas strūklakas. Taču viņas vientulība nebija ilga. Pie meitenes apņēmīgiem soļiem pienāca slaids jauneklis pinkainiem, rudiem matiem.

—    Tu esi cieši nolēmusi viņu precēt, Mārgaret?

Reksa Lefera balss skanēja uzbudināti, un viņa māsa

satraukta viņā paskatījās.

—  Tavuprāt, man būtu jāatsauc saderināšanās tikai tādēļ, ka Lūks ir slikts saimnieks un liek mums gaidīt?

Nezinātājs nemūžam nevarētu pateikt, ka viņi ir brālis un māsa. Rekss — impulsīvs jauneklis, kuram piemita nervozs paradums nemitīgi raustīt kaklasaiti un grauzt nagus, un Mārgareta — stalta daiļava ar brīnišķīgām, zilām acīm un bieziem, blāvi zeltainiem matiem, kurus viņa, par spīti modei, nebija apgriezusi, bet sapinusi smagā vainagā, nu nekādā gadījumā neizskatījās pēc tuviem radiniekiem.

—     Nezinu… — Rekss samulsis kodīja nagu. — Lūks ir lāga zēns, taču… nedaudz… noslēgts…

—     Ko tu ar to gribi teikt?

—     Manuprāt, viņš pārāk taupa savu naudu…— Rekss novērsās.

—    Tu atkal gribēji no viņa aizņemties?

—     Sīkums! Man ar Dantiju bija padomā…

Šajā brīdī Mārgareta atskatījās. Viņai šķita, ka Dantons Morels viņu novēro. Meitene nebija maldījusies. No viesu grupas atdalījās viņas brāļa draugs, apmēram četrdesmit gadus vecs izskatīgs vīrietis, kuru paziņu lokā dēvēja vienkārši par Dantiju…

—    Jūsu līgavainis liek sevi gaidīt…

Dantona balsi skanēja klaja nepatika. Lūks Medisons bija cēlies no loti labas angļu ģimenes un reiz diezgan nicīgi izteicies par Dantiju…

—     Mūsu viesmīlīgais saimnieks ir klāt!

Lūks ātriem soliem ienāca zālē, pa ceļam nomezdams apmetni un cilindru. Pēkšņi viņam uz marmora grīdas paslīdēja kāja, un jaunais cilvēks katrā ziņā būtu pakritis, ja viņu nesatvērusi kāda spēcīga roka. Izrādījās, ka tas ir loti stiprs cilvēks, jo viņš bez mazākā sasprindzinājuma noturēja Medisonu, kas, mulsi smaidīdams, pagriezās pret viņu.

—     Pateicos!

Svešinieks pamāja. Tas bija gara auguma melnīgsnējs vīrs ar saltām, gaišām acīm. Uz labā vaiga bija skaidri saskatāmas divas dziļas rētas.

—    Tas varēja beigties nelāgi. Es jums loti pateicos!

—    Nav vērts, — svešinieks atbildēja un strauji pagrieza viņam muguru, it kā būtu neapmierināts ar to, ka piesaistījis uzmanību. Lūks aizsteidzās pie viesiem.

Šajā mirklī saskārās divas dzīves, divi likteņi. Lūkam Medisonam vēl nebija nācies pārciest īstas likstas, bet Haners Heinss jau sen bija radis sagaidīt nedienas ar mūžīgi cinisko smaidu.

Par Lūku bija parupējušās astoņas bagāto senču paaudzes. Šim glītajam jauneklim piederēja pusmiljons mārciņu, un viņš, kaut arī bija lietišķs cilvēks, nemēdza naudu skaitīt, labprāt izdāvāja to un ielaidās loti riskantos darījumos.

Haneram Heinsam, kas pasargāja viņu no kritiena, nepiederēja nekas, izņemot nevainojamus uzvalkus un labāko aprindu manieres, kas novērsa uzmanību no viņa asajiem, drūmajiem sejas vaibstiem. Par spīti ierobežotajiem līdzekļiem, Haners bieži bija manāms visgreznākajās viesnīcās, protams, izņemot tās, kurās viņu pazina kā pirmklasīgu zagli.

Rētas viņa sejā bija palikušas par piemiņu no tikšanās ar gangsteru bandas vadoni Levu Selinski Ņujorkā… Nošāvis vadoni, Haners izlauzās no gangsteru mītnes, ņemot talkā dūres, revolveri un pārgalvīgu drosmi, bet… Tiesā nebija neviena no viņam tuviem cilvēkiem: ne sievas, ne arī viņa labākā drauga Lerija Vinmena. Lerijs bija pazīstams profesionāls afērists. Varbūt viņš negribēja piesaistīt sev uzmanību, bet sieva gan varēja atnākt vai vismaz atrakstīt.

Viņai palika tūkstoš mārciņu. Dažus mēnešus pirms iznākšanas brīvībā Hancrs uzzināja, ka viņa mirusi naktspatversmē. Viņš, kā parasti, smaidīja, taču šis smaids līdzinājās asiņojošai brūcei. Iznācis no cietuma, Haners aizbrauca uz Londonu un apmetās "Ritz—Carlton" viesnīcā. Šovakar viņa domas nodarbināja nevis Lūka Medisona saderināšanās, bet gan neliela lādīte, kurā bagāta amerikāniete glabāja dārglietas… Viņu numuri atradās vienā stāvā.

—    Tūkstoškārt lūdzu mani atvainot, — Lūks sacīja viesiem. — Mans automobilis sadūrās ar taksometru, un policists ārkārtīgi ilgi rakstīja protokolu.

—     Sīkums, — Mārgareta noteica gurdā balsī.

—    Un te es noteikti būtu salauzis kāju, ja šis svešinieks mani neatbalstītu. Droši vien pie zoles bija pielipis sniegs. Avārijas del es nācu kājām no Pikadili!

—    Kā viņš izskatījās? — Dantijs jautāja aizsmakušā un dobjā balsī.

—    Kas? Tas, kurš mani satvēra? Drūma paskata, uz labā vaiga divas rētas…

Dantonam ar to pietika. Divas rētas uz labā vaiga! Tātad viņš nebija kļūdījies. Galvenais — vai Haners viņu pazina? Tolaik viņš nebija ataudzējis ūsas, arī mati bija krietni gaišāki. Lilija Heinsa sauca viņu par "manu zelta Leriju"… Vēlāk viņš uzaudzēja ūsas un nokrāsoja matus. Lerijs Vinmens vairs neeksistēja. Viņš bija spiests tā rīkoties, jo bija atbrīvojis kādu fermeri no liekiem astoņiem tūkstošiem mārciņu. Kopš tā laika Skotlendjarda uzmanība sāka Leriju nomākt…

Dantijs pārbrauca ar roku pār pieri un piecēlās no galda.

—     Man jāpiezvana…

Viņš paskatījās gaitenī, ziemas dārzā, bet — nekā. Ieejot mazajā gaitenltī, Dantijs ieraudzīja Haneru iekāpjam liftā. Dantons paraudzījās apkārt.

Pie durvīm krēslā sēdēja kāds kungs.

—    Jūs esat viesnīcas detektīvs? — Dantijs apņēmīgi jautāja. (Kad Dantons Morels vēl bija Lerijs Vinmens, viņš pazina gandrīz visus viesnīcu detektīvus.)

—     Jā, ser. Vai kas noticis?

—     Vai pazīstat kungu, kas nupat iekāpa liftā?

Detektīvs nosauca uzvārdu, kādā Haners bieži mēdza

sevi dēvēt.

—   īstenībā tas ir Haners Heinss. Nekavējoties piezvaniet uz Skotlendjardu! Tur šo vārdu labi pazīst.

Detektīvs aizsteidzās pie telefona, bet pašapmierinātais Dantijs atgriezās pie viesiem.

—      Es viņu uzreiz pazinu, — viņš pie galda stāstīja. — Kāds mans draugs, zvērinātais, Ņujorkā paradīja man viņa fotogrāfiju. Loti bīstams noziedznieks. Iedomājieties tikai — bezrūpīgi apmeties te, "Ritz—Carlton" 986. numurā!

—     Un ko jūs izdarījāt?

Lūka sejā bija manāms nemiers.

—     Pateicu to viesnīcas detektīvam, bet viņš piezvanīja policijai.

Lūks Medisons acumirklī piecēlās no galda.

—     Lūdzu, atvainojiet, man uz brīdi jāiziet.

Iekams Mārgareta paguva iebilst, viņš jau bija aizgājis.

—     Kur viņš aizsteidzās? — Dantijs satraukts jautāja.

Mārgareta paraustīja plecus.

—    Iedot viņam naudu brokastīm… Jūs, liekas, sabojājāt viņam vakaru…

—    Kur ir 986. numurs? — Lūks, iznācis no lifta, jautāja stāva dežurantam.

Dežurants parādīja.

Brīdi vilcinājies, Lūks atvēra durvis un iegāja istabā.

Cilvēks, kas stāvēja pie loga, pat neatskatījās, bet Lūks saprata, ka istabas saimnieks redz viņu spogulī. Lūks aizvēra durvis.

—     ļa jūs esat Haners Heinss, tad iesaku nekavējoties pazust no šejienes, — viņš teica klusā balsī, — ja ne, tad, lūdzu, piedodiet.

Izdzirdis savu vārdu, Heinss strauji pagriezās.

—     O! — viņš iesaucās un tad piebilda: — Esmu jums loti pateicīgs!

—     Vai jums ir nauda?

—    Jā, man ir viss, kas vajadzīgs. Paldies! Es nebiju īsti pārliecināts, ka tas ir Lerijs.

Pēdējos vārdus Mcdisons nesaprata. Haners steidzīgi vilka mugurā mcteli, bet durvis jau atvērās, un istabā ienāca milzīga auguma vīrs, kuru pavadīja vēl divi.

—     Sveiks, Haner!

—     Sveiks, Zvirbuli!

Detektīvs uzlika viņam rokudzelžus un vaicāja Lūkam:

—    Vai šis cilvēks no jums kaut ko paņēma, mister Medison?

Luks bija pārsteigts, izdzirdis savu vārdu.

—     Nē, man vienkārši viņa žēl.

—    Misters Medisons… Es šo vārdu neaizmirsīšu,— Haners teica, iziedams no istabas. Kad Lūks izstāstīja par notikušo, Mārgareta nepieņēma viņa atvainošanos, bet Dantons Morels kļuva bāls kā līķis.

2

Par spīti miglai un putenim, Lūks Medisons gāja pa ielu lieliskā garastāvokli. Viņš bija izlīdzis ar Mārgaretu, un pēc dažām nedēļām viņiem būs kāzas.

Ielās bija balta migla. Pie Džeimsstrltas bankas ieejas stāvēja maza puķu pārdevēja, kas sarāvusies tur slēpās no vēja brāzmām. Sniegs bija apputinājis viņas grozu ar vijolītēm, kā arī pārdevējas galvu un plecus, kurus sedza plāna šalle. Viņai garām pagāja divi vīrieši. Meitene kautri piedāvāja viņiem ziedus. Pirmais pagāja garām, viņu nepamanījis, bet otrs, kungs vidējos gados, apstājās.

—     Kā sokas, meitenlt?

Viņa neatbildēja. Vīrietis bridi vilcinājās, tad ātri iegāja bankā, no kurienes viņu nepacietīgi sauca pirmais gājējs.

Lūks Medisons garāmejot piegāja pie meitenes.

—     Jūs taču esat pilnīgi nosalusi, mis. Nedomājiet, ka gribu izteikt jums nepiedienīgu piedāvājumu… Vēlos nopirkt jūsu ziedus un pasniegt jums mazu dāvanu.

Viņš izņēma naudaszīmi un deva to meitenei, taču piepeši pastieptā roka apstājās pusceļā — un jauneklis pārsteigts raudzījās uz puķu pārdevēju.

Meitene bija neparasti skaista, kaut gan viņas apģērbs liecināja par galēju nabadzību.

—     Pag, es jums iedošu kaut ko labāku.

Viņš iebāza naudaszīmi kabatā, izņēma citu un uzrakstīja uz tās pāris vārdu.

—    Tā ir manas firmas adrese. Ja jums, mainot naudu, radīsies kādas nepatikšanas, griezieties pie manis.

Viņa klusēdama paraudzījās uz naudaszīmi un uz devēju. Simt mārciņas!

Taču Lūks jau bija nozudis miglā.

Pa bankas durvīm iznāca abi pirmītējie vīrieši. Meitene sagumzīja naudaszīmi saujā. Viņa ievēroja jaunākā cilvēka seju. Viņš bija nedabiski bāls un satraukti elpoja.

—    Ak Dievs! Kāda šausmīga sagadīšanās, Dantij! Iedomājies tikai, ja viņš būtu ienācis…

—    Turi muti, muļķi! — Vecākais vīrietis aizdomīgi palūkojās uz puķu pārdevēju, taču viņa bija aizņemta ar saviem ziediem.

—      Un ja nu viņš būtu ienācis… Viņš teica, ka pirms aizbraukšanas pārbaudīšot rēķinus…

Jaunais cilvēks drebēja pie visām miesām.

—     Esi prātīgs, Rēks, nevajag tā uztraukties! Tu varētu pateikt, ka Margareta…

Viņa balss pārgāja čukstos. Meitene dzirdēja tikai atsevišķus vārdus: "čeka nodošana", "Mārgareta rīt…", "Lūks nekad…". Cilvēks, kuru sauca par Dantiju, aizbildnieciski paplikšķināja savam jaunākajam ceļabiedram pa plecu. .

—     Taksi! — jauneklis iesaucās un pieskrēja pie bremzējošā automobiļa. Otrs grasījās viņam sekot, taču aizkavējās un iemeta vijolīšu grozā vizītkarti.

Misters Dantons Morels, Hāfmūnstrlta 907

—     Atnāc ap deviņiem vakarā pie manis iedzert glāzi vīna, — viņš nomurmināja.

Puķu pārdevēja saplēsa kartīti viņa acu priekšā.

Kad Dantijs panāca savu biedru, oma viņam bija galīgi sabojāta.

No miglas iznira milzīgs stāvs. Meitene instinktīvi nojauta, ka šis cilvēks viņu uzrunās.

Pienācējs apstājās viņai līdzās un sakrustoja rokas uz

muguras. Cepuri viņš bija atstūmis pakausi, platā seja šķita neizdibināma, bet zobos bija iesprausts sakošļāts cigārs.

—    Jūs neesat nabaga (aužu bērns, — viņš teica aizsmakušā balsī, kurā bija jaušams tik liels humors un labsirdība, ka puķu pārdevēja iesmējās.

—    Taču ari ne noziedzniece, — viņa atbildēja.

—    Jūs esat pirmais cilvēks, kas pareizi atbildējis uz šiem vārdiem, — viņš teica. — Kurā vietā Londonā šis teksts ir iekalts akmenī?

Meitene nicīgi paraustīja plecus.

—    Kas tas par jautājumu! Protams, virs ieejas Oldbcilijā*. "Sargi nabaga laužu bērnus un sodi noziedzniekus!"

Vīrietis pamāja.

—     Jūs esat vinnējusi. Esmu jums parādā konfekti. Vēl viens jautājums. Kas es esmu? Par pareizu atbildi saņemsiet mārciņu cepumu un brīvbiļeti uz zooloģisko dārzu.

—    Jūs esat detektīvs! — meitene uzsvērti svinīgi pavēstīja.— Inspektors Horācijs Bērds, saukts par Zvirbuli.

Detektīvs noliecās pie meitenes, un viņa seja piesarka ~ no aizturētiem smiekliem.

—    Jūs esat burvīga! Nu tad atļaujiet man nodemonstrēt savas detektīva spējas. Jūs esat Mērija Balforda un strādājat par reportieri "Daily Post Herald". Patlaban jūs sacerat nelielu rakstu ar nosaukumu "Viena diena Londonas puķu pārdevējas dzīvē". Nerunājiet pretī! Jūsu izdevējs lūdza, lai es jūs nedaudz pavēroju. Nu, ko jūs par to teiksiet? Es uzaicinu jūs iedzert tasi karstas tējas un uzklausīt manu neparasto dzīvesstāstu.

' Old Bailey — centrālā krimināltiesa Londonā. (Tulk. piez.)

Detektivs izņēma Mērijai no rokām grozu. Par spiti putenim, visi garāmgājēji apstājās, lai paskatitos uz šo neparasto pāri — milzīgs vīrietis ar vijolīšu grozu rokā un maza puķu pārdevēja.

Viņi iegāja restorānā. Tikai tagad Mērija Balforda sajuta, ka ir nosalusi stīva.

—     Pasūtiet, ko vēlaties, — Zvirbulis teica, — es nesen kārtīgi paēdu, tāpēc neņemiet Jaunā, ka apēdīšu tikai desmit kūkas.

—     Ko jūs varat teikt par šo? — meitene jautāja, izgludinādama uz galda čaukstošu naudaszīmi.

—    Par to es tikai sapņoju, nevis domāju, — viņš nopietni atbildēja un negaidīti piebilda: — Tas ir tāpēc, ka viņš precas. Vispirms es domāju, ka viņš grib atstāt uz jums labu iespaidu, bet pēc tam apjēdzu…

—     Ar ko viņš precēsies?

—     Ar skaistu meiteni. Viņas brālis sarunājās ar kādu kungu pie bankas ieejas. Kungu sauc Dantijs. Tā nauda, ko zaudē Rekss, nokļūst viņa kabatā. Kā jums šķiet— šī ir tenka vai apmelojums?

—    Gan viens, gan otrs, ja rīt to ievietošu avīzē, — meitene smaidīdama atbildēja.

Detektīvs kāri mielojās ar kūkām.

—     Savāda būšana, — viņš teica. — Ja es apēdu desmit kūkas, esmu vai apskurbis no laimes. Pēc divdesmitās esmu spējīgs gāzt kalnus.

Mērija ar labpatiku piebilda, ka viņš apēdis tikai septiņas kūkas.

—     Ko lai es iesāku ar šo naudu?

—     Es redzēju skatlogā daudz skaistu kleitu…

—    Apžēliņ, esiet nopietnāks, mister Bērd! Kas tas Dantijs tāds ir?

—     Gribat izdzert glāzi vīna viņa sabiedrībā?

—     Es taču lūdzu!

—     Labi… Tumšs tips. Man zināms par šādiem tādiem viņa nedarbiem, turklāt daudz labāk, nekā viņam šķiet, un drīz vien es ieteikšu viņam mainīt darbības jomu un vietu.

—     Man šķiet, ka jūs katru dienu uzzināt ko jaunu…

—    Tā ir, drīz par kriminālo pasauli zināšu visu.

Taču Bērds kļūdījās.

Tajā pašā naktī viņu aizsauca uz Brukstrītas 342. namu. Nobālušajam Dantonam Morclam piepalīdzot, viņš uzlauza durvis un atrada Reksu Lefcru guļam uz grīdas bez dzīvības. Viņam līdzās mētājās revolveris. Uz galda atradās aprakstītas papīra lapas, kuras detektīvs nepaguva pamanīt, bet Dantijs ātri paslēpa kabatā.

Pēc stundas satriektā Mārgareta izlasīja sekojošas rindas:

"Mīlā Mārgareta, es esmu pazudis. Es spekulēju vairākus mēnešus un šodien nolēmu spert pēdējo soli, kā man bija ieteicis

Lūks Medisons. Viņš mani izputināja — nauda ir viņa elks. Dieva dēļ, netici viņam! Viņš pamudināja mani izdarīt vienu kļūdu pēc otras. Lai Dievs tevi sargā!

Rekss"

Lūks Medisons— cilvēks, ar kuru viņa pēc nedēļas apprecēsies!

3

Vairākas dienas Mārgareta pavadīja tādā kā sastingumā. Visu laiku pie viņas nāca kaut kādi dīvaini cilvēki: milzīga auguma vīrs, kura lietišķajā valodā jautās zināmas simpātijas, bankas direktors, kas histēriski lauzīja rokas un kuru Dantonam izdevās nomierināt, un vēl citi… Meitene domāja tikai par Lūku Medisonu, kas veltīgi centās viņu sastapt. Mārgareta bija pavēlējusi viņu nepieņemt un neatbildēja uz telefona zvaniem.

Viņu saderināšanās bija dabisks bērnudienu draudzības turpinājums. Meitene nevarēja precīzi pateikt, kad pret Lūku pirmoreiz izjuta simpātijas. Viņš likās tik augstsirdīgs, nereti pat līdz smieklīgumam… Droši vien vīrieši pazina viņu labāk. Mārgareta nolēma pajautāt to Dantijam, kas visas šis dienas par viņu aizkustinoši rūpējās.

—    Domāju, ka tas tiešām tā ir. — Dantijs paraustīja plecus. — Taču viņš pārāk daudz uztraucas par savu naudu… Piemēram, aizvakar es viņu satiku, un vienīgais, ko Lūks teica par Reksu, bija tas, ka, par laimi, Rekss esot bijis apdrošināts… M-jā…

Patiesībā Lūks to bija teicis tādēļ, ka apdrošināšanas nauda Mārgaretai būtu zināms kapitāls, ja viņai nāktos atbildēt par brāļa parādiem.

—   Protams, — Dantijs turpināja, — viņš centās sevi attēlot visrožainākajās krāsās. Jūs un nauda — tās ir divas viņa lielākās kaislības. — Pamanījis, ka meitene nodreb, Dantijs piebilda: — Varbūt es maldos, bet patlaban vairāk par visu viņš grib iegūt jūs…

Pēc šīs sarunas Mārgareta juta, ka viņas naids pret Lūku

Mcdisonu pieaug. Bēdu apstulbinātā meitene nemanīja, ka viņas sarunu biedrs pamazītinām lej ellu ugunī.

Dantijs bija loti pieredzējis. Plāns, kas iesākumā viņam bija šķitis pārāk fantastisks, tagad sāka īstenoties. Mārgareta pati līda tīklos. Medību azarts tīkami kutināja afērista nervus.

—  Šobrīd, manuprāt, viijš upurētu pēdējo šiliņu, lai tikai varētu apprecēties ar jums. Viņš pat pārrakstītu uz jūsu vārda visu savu īpašumu, ja tiktu noslēgts laulības līgums! Protams, vēlāk viņš to nožēlos un pēc medusmēneša centīsies atdabūt atpakaļ…

Mārgareta raudzījās pa logu. Viņa bija žilbinoši daiļa. Tas nebija acīs krītošais skaistums, kāds piemita Lilijai Heinsai. Tā bija antīko statuju neatkārtojamā majestātiskā daile. Dantijam aizrāvās elpa.

—   Nē, tas nav iespējams, — viņa lēni teica. — Vai man būtu jātic…

—        Ka Medisona vienīgais elks ir nauda? — Dantijs izlikās pārsteigts un nedaudz apvainojies. — Mans Dievs! Es taču jums agrāk nevarēju visu izstāstīt! Piemēru ir tūkstošiem!

Viņš sacerēja dažus atgadījumus. Protams, tie bija izdomāti diezgan neveikli. Vēl pirms pāris dienām Mārgareta būtu norādījusi uz durvīm ikvienam, kas uzdrīkstētos kaut ko tādu teikt… taču… taču Rekss bija nošāvies…

Dantijs redzēja, ka viņa sakniebj lūpas.

Morclam bija kalpotājs, viens no viņa agrākajiem sīkajiem izpalīgiem, kuram Dantons bieži stāstīja par savām afērām, protams, nenosaucot uzvārdus. Pī Kols bija apbrīnojami maza auguma cilvēks ar pilnīgi kailu galvu. Kādreiz

viņš tika uzskatīts par diezgan slīpētu kāršu blēdi, taču roku reimatisms piespieda viņu atteikties no šā amata.

—    Šausmīgi jocīgi, Pī, ka cilvēki spēj noticēt visbanālākajai izdomai! Atceries, ka mēs abi vēl nesen tupējām aiz restēm? Bet tagad mani, muti atvēruši, uzklausa visiedomīgākie aristokrāti…

—    Tu vienmēr esi bijis īsts kavalieris, Lerij…

—      Neuzrunā mani šajā vārdā, Pī! — Dantijs sadrūma. — Tā ir slikta zīme.

Todien viņš saņēma uzaicinājumu satikties ar Lūku. Zīmīte bija loti lakoniska, taču tās tonī jautās nepatika. Ja varētu iepriekš uzzināt, vai Medisons redzējis viņu un Reksu pie bankas!

Lūka birojs atradās Pelmelā. Šī vieta nebija sevišķi izdevīga komercijai, taču firmai šī māja un zeme piederēja jau vairāk nekā divsimt gadu.

Lūks atnāca uz biroju stundu pirms darbdienas sākuma, un pārvaldnieks Stīls viņu atrada sēžam pie galda, domās iegrimušu. Ieraudzījis ienācēju, Medisons satrūkās.

—     Kas noticis?

Pēc mistera Stīla domām, neatliekamo darbu bija pārpārēm. Viņš nolika uz galda papīrus un īsi ziņoja par katru no tiem.

—     Mēs esam zaudējuši Ēģiptes akcijās…

—     Nokārtojiet to! — Lūks nepacietīgi pavēlēja. — Vai no mis Leferas nav nekādu ziņu?

Stils pakratīja galvu un turpināja:

—     Kutelīga lieta, ser. No Dienvidu bankas atkal zvanīja attiecībā par to čeku…

—    Jā, jā, — Lūks asi atbildēja. — Sakiet viņiem, ka viss kārtībā.

—     Es jau tā izdarīju, scr.

Šajā mirklī iezvanījās telefons. Lūks pacēla klausuli.

—     Ja… Lai ienāk! — Pagriezies pret Stīlu, viņš sacīja: — Tas ir Morels. Mums jāaprunājas divatā.

Misters Stīls visu mūžu bija nostrādājis firmā "Medisons un dēli". Viņš varēja atļauties izteikt savas domas.

—     Ceru, mēs nenolaidīsimies tik zemu, ka noslēgsim darījumus ar tamlīdzīgiem kungiem, ser.

Ienākot Dantons uzreiz sajuta naidīgo gaisotni, taču turpināja smaidīt.

—    Lūdzu, sēdieties! — Lūks diezgan skarbi sacīja. — Jūs bijāt Rcksa draugs?

Dantijs apstiprinoši pamāja.

—     Rekss man pilnīgi uzticējās, — viņš iesāka. — Es jau teicu, ka mēs…

—      Vai viņa uzticība bija tik liela, — Lūks pārtrauca Dantiju, — ka jūs pirms trim dienām aizvedāt Reksu uz Dienvidu banku, kur viņš pēc čeka saņēma astoņpadsmit tūkstošus piecsimt mārciņu?

Dantijs pavērās Lūkā ar labi tēlotu pārsteigumu.

—    Kas tur sevišķs? Rekss Sitijā cieta lielus zaudējumus, un es ieteicu viņam griezties pie jums. Kā sapratu, jūs izrakstījāt viņam čeku par minēto summu un…

—     Vai viņš jums to teica? — Lūks cieši paraudzījās sarunas biedram acīs.

—     Protams! Vai tad kaut kas nav kārtībā? Es pats redzēju šo čeku.

—     Jūs redzējāt, ka viņš to paraksta? — Lūks pēc īsa klusuma brīža jautāja.

—     Es jūs nesaprotu…

—       Tas bija viltots. Es nekad neesmu devis Reksam šo čeku. Pēc manām ziņām, viņam bija daudz Rietumāfrikas raktuvju akciju, no kurām lielāko dalu jūs pērn nopirkāt par smiekla naudu. Tās krita cenā, bet viņš turpināja tās uzpirkt.

Dantijs kļuva nemierīgs — Mcdisons zināja vairāk, nekā viņš bija domājis…

—    Es pats šausminājos, ka Rekss uzpērk šīs akcijas, ne vienu reizi vien centos viņam pierādīt…

Lūks atvilka rakstāmgalda atvilktni un izņēma no tās čeku. Dantijs nenovērsa skatienu no viņa rokām.

Jūs saprotat, ka šis čeks ir nederīgs? — Lūks jautāja.

—    Vai tikai jūs negribat sacīt, ka es zināju par viltojumu?

Iekams Lūks paguva atbildēt, pie durvīm pieklauvēja. Uz sliekšņa parādījās misters Stils.

—    Piedodiet, ka jūs traucēju, mister Medison, bet atnācis misters Rērds no Skotlendjarda diezgan svarīgā lietā.

Dantijam nācās sakopot visu savu pašsavaldīšanos, lai nepalēktos krēslā. Misters Bērds bija tas cilvēks, kuru viņš vismazāk vēlējās satikt.

4

Lūks piecēlās un atvēra otras izejas durvis.

—     Par šo čeku mēs vēl parunāsim, — viņš teica.

—     Kāpēc ne tagad?

Dantijs izaicināja, un Lūks to skaidri sajuta.

—    Manuprāt, mums labāk būtu aprunāties divatā, nevis Skotlendjarda inspektora klātbūtnē, vai ne?

Lūks aizvēra aiz Morcla durvis un pagriezās pret Zvirbuli, kas ienāca kabinetā. Detektīvs likās pārsteigts, ieraugot tur tikai Lūku.

—    Jums, šķiet, bija apmeklētājs, mister Medison?

Lūks pamāja.

—     Misters Dantons Morels. Jūs viņu pazīstat?

Zvirbulis pasmaidīja.

—     Es nekad neesmu tiecies uz augstāko sabiedrību… M-jā. Tā lieta ar jauno Leferu ir loti kutelīga. Jūs taču nevēlētos būt tajā iejaukts?

Lūks pārsteigts paraudzījās uz detektīvu.

—     Es? Kāda velna pēc?

Bērds ieklepojās.

—    Tā lieta nav tik vienkārša, — viņš atbildēja. — Es pārmeklēju nelaiķa istabu un atradu trīs Dienvidu bankas čeku veidlapas, tajā ir jūsu tekošais rēķins, vai ne? Un vēl šo te…

Viņš izņēma no apdiluša kabatas portfelīša divas salocītas papīra lapiņas. Lūks ieraudzīja uz tām savu vārdu, kas bija rakstīts vairākreiz pēc kārtas: Lūks Mйdisons… Lūks Mйdisons… Lūks Mйdisons…

—   Tas līdzinās jūsu parakstam. — Detektīva gudrās acis bija kā piekaltas jaunajam finansistam. — Vakar es biju Dienvidu bankā, kur mani uzņēma visai… teiksim, atturīgi. Un tomēr es uzzināju, ka nesen misters Lefers pēc jūsu čeka saņēmis astoņpadsmit tūkstošus mārciņu…

Lūks viņu pārtrauca.

—    Jā, jā! Es izsniedzu viņam čeku par šo summu.

Zvirbulis neuzticīgi paraudzījās uz viņu.

—    Tik tiešām? Varbūt jūs parādīsiet man savas čeku grāmatiņas pasaknīti?

Lūks uz bridi apjuka.

—      Man nav nekādas vajadzības to darīt, — viņš vēsi atbildēja.

Bet Bērdu nebija tik viegli apmulsināt. Viņš smagi atbalstījās pret galdu un kļuva loti nopietns.

—    Labi, es atklāšu jums savas kārtis. Pēc čeka izmaksāta skaidra nauda, un es gribētu zināt tās tālāko likteni. Londonā ir kāds putns, kuru es vēlētos notvert. Ja čeks bijis viltots, tad tas, protams, kaitēs nelaiķa reputācijai, toties atrisinās manu uzdevumu. Atklāti sakot, mister Medison, man tā gribas iegūt šā cilvēka pirkstu nospiedumus, ka brīnos, kāpēc vēl neesmu viņu nogāzis no kājām uz ielas.

Lūks dažus mirkļus domāja.

—      Diemžēl nevaru jums palīdzēt. Es pats parakstīju čeku.

Bērds piecēlās un smagi nopūtās.

—     Jūs esat pārāk iecietīgs pret noziedzniekiem, mister Medison. Tagad es saprotu, kāpēc Haners Heinss ir tādā sajūsmā par jums. Viņam piesprieda sešus mēnešus. Pārgalvīgs zēns! Kad gribēju iztaujāt viņu par kādu draugu, viņš teica, ka nekad neesot to redzējis.

—     Morelu? — Lūkam izspruka.

Zvirbulis pasmaidīja.

—    Tieši viņu.

—     Es neko nezinu par Morelu, — Lūks stingri noteica. — Viņš bija Reksa draugs, un es nevēlos…

Zvirbulis atkal nopūtās un iebāza papīrus kabatas portfelī«.

—      Neviens nevēlas palīdzēt policijai, — viņš noteica žēlabainā balsī. — Visi ir pret nabaga laužu bērnu aizstāvjiem. Neko darīt, es aizeju…

Kolīdz aiz viņa aizvērās durvis, atskanēja telefona zvans.

Lūks pirmoreiz pēc ilgāka laika izdzirdēja mīļotās sievietes balsi.

—    Tu atnāksi pie manis rīt, Lūk?

—     Kaut vai tūlīt!

—    Nē, rit, kad viss būs beidzies… Saki — vai Rekss bija tev parādā?

Šis negaidītais jautājums laupīja Lūkam pašsavaldibu, un, kad bija satraukts, viņš runāja nesakarīgi.

—     Jā, bet nav vērts to pieminēt… Es domāju par tevi. Tev nevajag par to uztraukties. Patiesībā man viņš galu galā neko nebija parādā, jā-jā, viņš neko nebija parāda…

—    Tātad tu rīt atnāksi pie manis?

Lūks nepaguva atbildēt, jo klausule jau bija nolikta.

5

—      Es neredzu iemeslu, kāpēc vajadzētu atlikt mūsu kāzas, Lūk.

Mārgareta Lefera nepazina pati sevi. Tik salta apņēmība meiteni biedēja, jo līdz šim tā viņai nepiemita.

Lūks viņu apskāva. Mārgareta nepretojās. Viņa atļāva sevi noskūpstīt. Vienīgais mierinājums bija tas, ka nevis viņa, bet gan Lūks sniedza šo Jūdasa skūpstu.

—    Pasaulē nav nekā tāda, ko es spētu tev atteikt… Esmu ar mieru kļūt par varoni, noziedznieku, kropli, nabagu…

Viņa vārgi pasmaidīja. Šis cilvēks atsakās no saviem ideāliem!

Lūks nekad nebija ieredzējis Reksu un bija to izputinājis. Tagad meitene atcerējās Lūka skarbos aizrādījumus, ka Rekss ir nevērīgs finansu lietās. Lūka rokas gulēja uz viņas pleciem. Viņš pētoši raudzījās meitenē. Bālums viņas daiļumam piešķīra pasakainu bumbu.

—     Lūk, tu patiešām esi loti bagāts?

Viņa allaž mēdza uzdot negaidītus jautājumus.

—    Bagāts? jā, es domāju gan. Pēdējā laikā lietas bankā neiet, kā vajag, taču man ir pašam savs kapitāls — vismaz pusmiljons mārciņu. Es domāju, ka tu to zini.

Mārgareta piespiesti pasmaidīja.

—    Es nekad tev to neesmu jautājusi… Man šausmīgi bail no nabadzības. Mēs taču bijām loti nabadzīgi… Nevaru iedomāties, kā tas ir, ja ir daudz naudas un ne par ko nav jāuztraucas…

Lūks izbrīnījies pavērās meitenē.

—    Man par to nebija ne jausmas, mīlā. Tas ir šausmīgi! Domāju, ka tu pārtiec no procentiem…

Viņa rūgti pavīpsnāja. Lūks sāka satraukti staigāt pa istabu.

—   Šausmīgi! Tas nekur neder… pag…

Viņš dedzīgi piesteidzās pie telefona— kā puika, kas sajūsmināts pats par savu ideju.

—     Lūk… Kam tu zvanīsi?

Meitenē pamodās sirdsapziņa. Ar šausmām Mārgareta no malas paraudzījās uz savu nodevību. Taču bija jau par vēlu…

—     Jā, runā Lūks Medisons… Vai esat jau uzrakstījis laulības līgumu? Lieliski! Būs vēl viens papildinājums. Iekļaujiet tajā visu manu īpašumu! Jā, jā, arī tekošo rēķinu bankā. Protams, visu… Nē, es neesmu sajucis prātā.

—    Tu esi traks!

Mārgareta stāvēja viņam līdzās bāla kā līķis.

—    Tu esi ārprātīgs, Lūk… Nebiju domājusi…

Viņš pasmaidīja un noskūpstīja meiteni. Viņa ieraudzīja jaunekļa acīs kaislīgu vēlēšanos un atcerējās Dantija vārdus: "Patlaban vairak par visu viņš grib iegūt jūs."

—      Nu tu esi Medisone, — Lūks svinīgi teica, — tev pieder viss, bet es, kā saka vecais Bērds, esmu "nabaga laužu bērns".

Viņa pat nespēja iedomāties, cik pravietiski izrādīsies šie ar humoru teiktie vārdi.

6

Šajā saulainajā dienā vajadzēja piepildīties Lūka Mcdisona visdedzīgākajai vēlmei. Mārgareta — sieva, Mārgareta — draugs, Mārgareta — viņa mūža sapnis. Šodien. Divos dienā.

No rīta viņš iegāja birojā. Advokāts jau gaidīja.

—    Lūk, es uzskatu, ka tu esi vislielākais muļķis pasaulē. Protams, es zinu, ka Mārgareta ir brīnišķīga meitene un pelnījusi pilnīgu uzticību, taču vai tu pats neapjēdz, ka esi izdarījis fenomenālu muļķību? Pieņemsim, viņa nomirs, neatstājusi testamentu…

—     Es nevēlos par to domāt, Džek! — Lūks viņu pārtrauca. — Es mīlu tevi kā bērnības draugu, cienu kā juristu, taču šajā lietā…

—     Uzklausi taču…

—     Negribu ne dzirdēt! Sievai ir tiesības uz dalu vīra īpašuma.

—     Daļu! — Džeks iekliedzās. — Idiots! Viņa dabūjusi visu!

Daudz netrūka, ka viņi pirmoreiz mūžā būtu nopietni sastrīdējušies.

Kad Džeks bija aizgājis, līgavaiņa nelāgo omu vel pasliktināja mistera Stila lietišķais pesimisms.

—      Manuprāt, mister Medison, — viņš teica, — mūsu zaudējumi ir pārāk lieli. Būtu jāpārtrauc spekulēt ar akcijām.

—     Gluži manas domas.

Lūks negribēja atzīties, ka sācis spekulēt ar akcijām, paklausot Reksa neatlaidīgajiem ieteikumiem.

—     Cik lieli ir mūsu zaudējumi? — Lūks jautāja.

—     Septiņdesmit deviņi tūkstoši seši simti četrdesmit mārciņas, — pārvaldnieks izteiksmīgi atbildēja.

—     Labi, izrakstiet čeku!

Stils aizgāja. Lūks paraudzījās pulkstenī un pasmaidīja. Lidz pulksten diviem laika vairs nebija daudz… Iedomājoties to, ka tur būs arī Dantijs, viņš sadrūma, taču… ko lai dara, nelaika brāļa draugs… Būs jau labi…

Otrs liecinieks bija misters Stils. Lūks jau gribēja viņam to atgādināt, bet pārvaldnieks pats ienāca kabinetā.

—   Jūs vēlas satikt kaut kāds Levings. Saka, ka esot nācis Hanera uzdevumā.

—    Haners? — Lūks uzreiz nevarēja atcerēties. — Ak tā, tas nelaimīgais zaglis… Lai ienāk!

Istabā nedrošiem soliem ienāca kārns, noplucis vīrs. Viņa iegrimušajās acis vidēja tāda kā mežonīga izteiksme. Ienācējs paraudzījās apkārt, it kā novērtēdams katru lietu.

—    Es gribētu runāt ar jums bez lieciniekiem, ser, — viņš aizsmakušā balsi teica.

Misters Stils nelabprāt izgāja.

—     Sēdieties!

—     Haners ir ķeza, — apmeklētājs iesāka.

—     Viņš jūs atsūtīja?

Levings runāja loti lēni, ar tādu izteiksmi kā cilvēks, kas gaida, ka vinu teju, teju pieķers melos.

—            Jā… Pāris mārciņu varētu… viņam palīdzēt… Vajadzīgs advokāts… Zvirbulis teica, ka tas varot līdzēt…

—     Kāds zvirbulis?

Levinga sejā parādījās kaut kas līdzīgs smaidam.

—    Tas ir kruķis… Detektīvs… Vārdā Bērds.

Atceroties misteru Zvirbuli, Lūks arī pasmaidīja.

—              Es arī esmu sēdējis… par ielaušanos,— Levings sazvērnieciski atzinās. — Mēs ar Haneru esam kā brāli… Viņš ieteica griezties pie jums… Pāris mārciņu varētu līdzēt…

Lūks vilcinājās. Viņa pazīšanās ar cilvēku, kas dēvēja sevi par Haneru Heinsu, bija visai pavirša, tomēr īsās sarunas laikā viesnīcas numurā Lūks secināja, ka Haners rada labāko aprindu cilvēka iespaidu… Šis nožēlojamais vīrelis ar šaudelīgajām ačelēm diez vai varētu piederēt pie Hanera uzticības personām.

"" Medisons izņēma no kabatas vairākas naudaszīmes. ' — Jūs labi pazīstat misteru Bērdu? — viņš jautāja, pārskaitīdams naudu.

Levings pasmīnēja.

—             Zvirbuli, vai? Kā nu ne! Viņš vienmēr runā par "nabaga laužu bērniem" un apgalvo, ka vairums nabago ciešot no tādiem blēžiem… — Viņš droši vien gribēja teikt "kā es", bet aprāvās.

—             Te būs desmit mārciņas. Nododiet tās savam draugam. Es vēlētos zināt par lietas tālāko virzību. Lai viņš man atraksta!

Netīra roka, līdzīga putna kājai, pastiepās pāri galdam un satvēra naudu.

—     Nesakiet Zvirbulim, ka es biju te… Ja jums ienāks prātā paraudzīties, kā mēs dzīvojam, ser, atnāciet naktī uz Roterhaitu. Jautājiet pēc Harija Zīblera.

Viņš izvilka no vestes kabatas nosmulētu vizītkarti.

Lūks, valdot smaidu, izlasīja:

HARIJS ZlBLERS

Visaugstākās cenas par veciem dzelžiem

—    Veci dzelži, — Levings ieķiķinājās, — labi izdomāts, vai ne? Tātad, ja sadomāsiet tikties ar "nabaga laužu bērniem", ejiet uz turieni.

Viņš pamāja ar galvu un nozuda — Lūks Medisons domāja, ka uz visiem laikiem. Taču viņš dziļi maldījās.

7

Šorīt Mārgareta bija pilnīgi izmisusi. Trīsreiz vina gāja pie tālruņa, lai piezvanītu Lūkam, bet ikreiz apjukusi nolika klausuli. Kad atnāca Dantijs, vina pirmajā brīdī negribēja vinu pieņemt. Meitenes prātu nodarbināja Lūks — augstsirdīgais, cietsirdīgais, alkatīgais, labestīgais, vientiesīgais, viltīgais, ļaunais, uzticīgais, blēdīgais, neciešamais… Dantons redzēja, ka meitene ir ārkārtīgi satraukta.

— Es nespēju to izturēt, Danton, — viņa teica. — Piezvanīšu viņam un visu izstāstīšu.

Dantijs bija pārāk viltīgs, lai atklāti iebilstu.

—     Varbūt… jums ir taisnība. Lūks teica, ka vēloties medusmēnesi pavadīt Parīzē… Bet, ja tā, kāpēc jums jābrauc…

Meitene pašūpoja galvu, bet sirds dziļumos viņam piekrita, ka šai lietai jādara gals pēc iespējas ātrāk.

Dantijs sajuta viņas neizlēmību un laida darbā pēdējo ieroci, kuru bija taupījis viskritiskākajam brīdim.

—   Vai jūs nojaušat, kāpēc esmu tik loti noskaņots pret Medisonu?

Jautājums bija riskants. Margareta varēja saprast, ka viņš vēlas novākt no ceļa sāncensi.

Dantijam ar katru dienu arvien grūtāk bija apslēpt savu kaisli. Mārgareta tik loti atšķīrās no tām sievietēm, kuras viņš bija pazinis agrak… Un tik līdzīga Lilijai Heinsai… Taču Mārgareta bija īsta lēdija un piederēja pie tā sabiedrības slāna, kurā viņš visiem spēkiem centās iespraukties… Bet vina… Vina saskatīja Dantijā tikai platonisku draugu…

—     Es ienīstu Lūku par to, ka viņš pazudināja Reksu. Viņš vajā to arī pēc nāves. Nabaga zēns tikko apglabāts, bet viņš izvirza drausmīgu apsūdzību.

* — Kādu?

—    Viltojumu! Jūs man neticēsiet, bet dažas dienas pēc Reksa nāves Lūks man teica, ka jūsu brālis esot viltojis viņa čeku par astoņpadsmit tūkstošiem mārciņu! Bet es taču pats biju klāt, kad Lūks iedeva šo čeku Reksam!

Mārgareta sēdēja nekustīgi. Lūpas bija cieši sakniebtas… Tad viņa klusu ierunājās, tik klusu, ka tik tikko varēja saklausīt.

—     Rckss viltojis čeku… Reless nozadzis… Nē, nē… To viņš nespēja… Cik zemiski…

Morels noliecās pie viņas un sāka dedzīgi pārliecināt.

Virjš runāja tādas lietas, par ko meitene vēl pirms dažām dienām būtu viņu padzinuši, taču Dantijs runāja un runāja, un vārgā protesta balss, kas skanēja viņas sirdī, apklusa pavisam.

Pulksten divos dienā Mārgareta izkāpa no automobiļa pie laulību reģistrācijas biroja durvīm, un Lūks piesteidzās pie savas neizsakāmi bālās līgavas.

Mārgareta neteica viņam neviena vārda, tikai atbildēja uz notāra formālajiem jautājumiem un ar tirpām sajuta laulības gredzena vēso pieskārienu…

Viss norisinājās tik ātri, ka viņa nepaguva ne attapties. Pirms līguma parakstīšanas meitene kādu brīdi vilcinājās, un pašas paraksts viņai izlikās pilnīgi svešs.

Tajā pašā vakarā viņiem bija jābrauc uz Parīzi. Pēc ceremonijas viņa, sev par lielu atvieglinājumu, varēja atgriezties mājās.

Lūks atnāktu uz pusdienām, un tad viņi brauktu uz staciju.

—    Tu esi mana sieva! Cik tas ir brīnišķīgi!

Lūka balss drebēja.

Viņi abi sēdēja Mārgaretas mazajā viesistabā.

Lūks izskatījās kā skolaspuika, kas negaidīti saņēmis ilgi kārotu dāvanu.

Mārgareta viņā neklausījās. Kad Lūks aizgāja, piezvanīja Dantijs, bet viņa nevēlējās runāt. Viņai vajadzēja palikt vienai, lai sakopotu domas. Lūkam vajadzēja ierasties septiņos. Ap sešiem Mārgareta viņam piezvanīja.

—     Lūk, es gribu tev lūgt, — viņa ar pūlēm spēja parunāt. — Nē, nē, lūdzu, nepārtrauc mani, man ir liels lūgums… Jā, es runāju nopietni… Uzklausi mani… es… nevēlētos šovakar nekur braukt… Ne rīt un ne parit… Es vēlos pabūt viena… Negribu nevienu redzēt…ari tevi ne… Mani nervi ir galīgi beigti…

Viņa runāja nesakarīgi, stostīdamās, un, klausoties Mārgaretā, Lūks juta, ka viņā pieaug nemiers. Taču par sevi viņš nedomāja.

—    Es biju liels egoists. Protams, mīlā… es visu saprotu…

Lūks sēdēja pie rakstāmgalda un neko neredzošām acīm

skatījās uz vilciena biļetēm, kas bija solījušas tik daudz laimes…

Dantijs stāvēja pie barjeras un vēroja pasažierus, kas steidzās ieņemt vietas Parīzes ātrvilcienā. Kad pēdējā vagona ugunis izzuda tālumā, viņš lēni devās mājās, svilpodams kādas dziesmas melodiju.

Misters un misis Medisoni bija palikuši Londonā.

8

Medisona firmas pārvaldnieks bija pieskaitāms pie tiem cilvēkiem, kurus grūti izsist no līdzsvara. Biržas kursu svārstības, spekulācijas, veiksmes un zaudējumi nespēja īpaši ietekmēt mistera Stīla mierīgo pašcieņu. Taču tajā rītā viņš, ieraudzījis Lūku dodamies uz savu kabinetu, vārda tiešajā nozīmē apstulba un zaudēja valodu.

—     Viss kārtībā, Stīl, — Lūks smaidīdams teica, — viss kārtībā, es neesmu spoks.

Misters Stīls ar pūlēm meklēja vārdus.

—     Es domāju… hm…

—    Jūs domājāt, ka esmu devies kāzu ceļojumā, bet, kā redzat, tā nav noticis, — Lūks sacīja, cenzdamies saglabāt mieru.

Viņš atvēra sava kabineta durvis un apstājās uz sliekšņa, jo ieraudzīja ērti krēslā atzvēlušos milzīga auguma cilvēku.

—    Šorīt atnāca misters Bērds, un es nodomāju, ka… jums nebūtu nekādu iebildumu, ja es aprunātos ar viņu jūsu kabinetā.

Lūks paspieda viesim roku.

—     Es zināju, ka jūs atnāksiet, — Zvirbulis teica pašapmierinātā balsi. — Man zināms, ka jūs neesat aizbraucis ar "medus" ekspresi.

Lūks iesmējās.

—     Jūs bijāt stacijā?

—     Es un vēl kādi četrpadsmit dažādi blēži. Taču mani interesēja tikai viens. Ari viņš gaidija vilciena atiešanu.

—      Kurš tad bija tas ziņkārīgais? — Lūks jautāja, bet nesaņēma atbildi.

—   Ceru, ka nav noticis nekas nopietns, mister Medison? Es zinu, ka jūsu sieva nejūtas labi.

Pirmoreiz Margareta Lefera tika pieminēta kā viņa sieva. Lūks laimīgi pasmaidīja.

—      Es gribētu aprunaties ar jums par kādu siku zaglēnu, — Zvirbulis teica. — Mani loti interesē, ko no jums vēlējās Levings?

Lūks vilcinājās. Viņš negribēja sagādāt nepatikšanas savam vakardienas apmeklētājam.

—     Vai viņš bija atnācis lūgt naudu Haneram? — Detektīvs cieši raudzījās uz Lūku. — Jā, tā jau es domāju. Haners iesniedzis apelāciju, un, manuprāt, viņam izdosies tikt brīvībā. Kad sarunājos ar viņu Brikstonas cietuma pagalmā, Levings lodāja tuvumā… Cik jūs viņam iedevāt?

Lūks atstāstīja savu sarunu ar Levingu. Zvirbulis iesmējās.

—    Haners nekad nerunātu ar tādu tipu kā Levings. Viņš pieder, kā raksta avīzēs, pie noziedznieku pasaules aristokrātijas. Ja gribat dabūt naudu atpakaļ, es saņemšu ciet Levingu.

Tomēr Lūks to nevēlējās.

—     Labi! Lai viņš turpina laupīt nabaga laužu bērnus, bet līdz zināmam laikam… Jums grūti to saprast, mister Medison. Paskatieties ārā pa logu— rau, kur iet meitene, mašīnrakstītāja. Viņa saņem divas mārciņas nedēlā. Ģimenē ir seši cilvēki. Ticiet man, uz katra sola viņai uzglūn briesmas! Veikalā, tramvajā, autobusā vai vienkārši uz ielas viņai var izvilkt maciņu ar tās nožēlojamiem grašiem. Vai ari kāds tips iepazīsies ar viņu, aizvedīs uz kino, tad uz restorānu un… viņa būs pagalam. Vai zināt, kas notiks ar to galdnieku, kas iet ielas viņā pusē? Reiz viņu kādā netīrā ieliņā nogāzīs no kājām un atņems instrumentus, kas uztur viņa ģimeni. Tāpēc es uzskatu par policijas galveno pienākumu apsargāt nabaga laužu bērnus…

—      Es domāju, ka zagli uzglūn galvenokārt bagātiem cilvēkiem, — Lūks teica.

—    Bagātiem? Tie glabā naudu bankā. Viņiem ir kalpotāji un telefons, viņu pusē ir likums, bet taisnība maksā dārgi. Es varētu jūs izvadāt pa Londonas graustiem, kur jūs redzētu veselas zagļu bandas, kuras dzīvo uz nabadzīgo rēķina.

—     Tas izklausās neticami! — Jaunais finansists nodrebēja.

—    Ceru, ka jums nekad nenāksies par to pārliecināties pašam, — detektīvs skumji pasmaidīja. — Ko iesāksim ar Levingu?

Lūks pakratīja galvu. Zvirbulis sadusmojās.

—    Tas ir vissliktākais no visiem neliešiem… Viņš saka, ka ir kramplauzis? Viņam ir tikpat daudz drosmes ielauzties, cik tās ir sliekai! Viņš pieder pie "upes zagļiem" — kādreiz pastāstīšu, ko tas nozīme.

Šās sarunas laikā Stils divreiz parādījās uz sliekšņa — viņš izskatījās diezgan nepacietīgs. Kolīdz detektīvs bija aizgājis, viņa vietā apsēdās pārvaldnieks.

—     Jūs vakar man iedevāt čeku par septiņdesmit deviņiem tūkstošiem mārciņu.

—    Jā.

—    Bankas direktors vēlas jūs satikt. Es pateicu, ka jūs neesat aizbraucis.

—     Bet tas taču ir mans personīgais īpašums! — Lūks sarauca pieri.

—    Es viņam teicu to pašu, taču viņš vēlas pats ar jums parunāt.

Banka nebija tālu, un jau pēc desmit minūtēm Lūks iegāja direktora kabinetā. Vispirms viņš uzklausīja laimes vēlējumus un paskaidroja, kāpēc atlikts kāzu ceļojums.

—   Tagad parunāsim par čeku, mister Medison, — direktors uzņēma lietisku toni. — Es nevaru to apmaksāt.

—    Ko, ko?

—     Jocīgi, vai ne? Es taču runāju ar Mcdisona firmas vadītāju— un tomēr… Protams, tā ir tukša formalitāte, bet jūs zināt tikpat labi kā es, ka viss mūsu darbs ir vienas vienīgas formalitātes.

—      Paskaidrojiet, lūdzu, kas par lietu? — Lūks viņu nepacietīgi pārtrauca. — Jūsu bankā manā tekošajā rēķinā ir sešsimt tūkstoši mārciņu…

—       Jums bija sešsimt tūkstoši, — direktors pasmaidīja, — taču jūs droši vien esat piemirsis, ka visu savu naudu, vērtspapīrus, visu savu īpašumu esat pārrakstījis uz savas sievas vārda…

Lūks skali iesmējās, un direktors viņam pievienojās.

—   Sen nebiju tik gardi smējies, — Lūks teica, slaucīdams asaras. — Protams, tūlīt pat es aiziešu pie Medisona kundzes un lūgšu, lai viņa izsniedz man čeku par šo summu.

—     Pasteidzieties! — direktors brīdināja. — ļa šodien nesaņemšu jūsu sievas piekrišanu, čeks būs jāsūta atpakaļ.

Lūks augstprātīgi pasmaidīja.

Atgriezies kantorī, viņš piezvanīja Mārgaretai.

—     Man vajag ar tevi aprunāties, mīļā.

—     Par ko? — Viņa ar grūtībām slēpa sapīkumu.

—    Vajadzīgs tavs paraksts uz kāda maza dokumenta, — viņš atbildēja.

Ak tā! Viss notiek, kā brīdināja Dantijs. Taču viņa nedomāja, ka jau tik drīz…

—    Uz kāda dokumenta?

—     Gribu lūgt, lai tu pārskaiti nedaudz naudas uz mana Tēkina. Tā ir tikai formalitāte… Izrādās, ka man ir mazāk naudas, nekā biju domājis.

—     Labi, atnāc pie manis trijos.

Tikai vēlāk Lūks atcerējās, ka banku slēdz pusčetros. Galu galā čeku varēs pārrakstīt…

Viņš tika ievests mazajā viesistabā.

Mārgareta nebija tik bāla kā laulību ceremonijas laikā, bet, kad viņš centās sievu apskaut, viņa izvairījās.

—     Ludzu, neskūpsti mani!

Tā bija pavēle, nevis lūgums.

—     Kāpēc? Kas tev kaiš?

—     Saki— ko tu gribi?

Viņas balss skanēja asi un naidīgi. Lūks tik tikko ticēja savām ausīm.

Stostīdamies kā skolaspuika, viņš izklāstīja lietas būtību. Margareta viņu nepārtrauca.

—      Septiņdesmit deviņi tūkstoši mārciņu, — viņa lēni sacīja. — Desmitā dala šīs naudas būtu glābusi Reksu.

Lūks neko nesaprata.

—     Cik riebīgi, Lūk, ja cilvēks padara naudu par savu elku un tās dcļ ziedo jaunu dzīvību! Svešu!

Margaretas balss griezās viņam ausīs, un viņai pašai likās neticami, ka spējusi to pateikt.

—     Un apsūdzēt nabaga zēnu čeka viltošanā — vai tā nav nelietība?

—     Es… tu runā par mani? — Lūks tik tikko dzirdami jautāja.

Margareta pamāja ar galvu.

—     Par tevi! Es zināju, ka tu atnāksi pēc savas naudas, tāpēc ari neaizbraucu uz Franciju. Es vēlējos, lai tas notiek te, kur man ir paziņas un draugi, kur varu cīnīties ar tevi…

Uz mirkli iestājās klusums.

—     Lūk… Es nedošu tev naudu. Tu atdevi to man— tā ir mana. Tu nesaņemsi no manis ne šiliņa!

Margareta gaidīja vētrainu reakciju. Viņa vēlējās, lai Lūks zaudētu pašsavaldību, draudētu, nolādētu… Vismaz tā viņa bija to iedomājusies. Bet viņš neteica ne vārda. Lūks pat nepaskatījās uz viņu, tikai cieši pētīja paklāja zīmējumu.

Beidzot viņš pacēla galvu.

—    Ardievu! — viņš teica un izgāja no istabas. Mārgareta dzirdēja, ka aizcērtas ieejas durvis, un ar

šausmām saprata, ka mīl šo cilvēku…

9

Lūks Medisons iegāja savā birojā tik mierīgi, ka Stīls pat nenojauta, kāda drāma plosa viņa šefa sirdi. Pēc dažām minūtēm uz viņa galda iezvanījās tālrunis.

—   Vai jus nevarētu ienākt pie manis? — Lūks rāmā balsī jautāja.

Viņš pats brīnījās par savu mieru. Viņš dzīvoja tikai tagadnē. Pagātne bija pārstājusi eksistēt, bet nākotne viņu neinteresēja.

Stīls, kas pazina Lūku kopš bērnības, pamanīja viņa acīs kaut ko tādu, kas lika pārvaldniekam nodrebēt.

—    Vai kas noticis, ser?

—    Nezinu… neesmu vēl skaidrībā… Apsēdieties, Stīl! Neskatīdamies uz savu pārvaldnieku, Lūks mierīgā balsī

visu izstāstīja. Viņš neko nepaskaidroja. Necentās rast attaisnojumu Mārgaretas rīcībai. Viņš izklāstīja tikai faktus… Stils ievaidējās. Lūks pasmaidīja.

—   Ar to jāsamierinās, Stīl. Jums atradīsies draugi Sitijā. Man nav vēlēšanās griezties pie viņiem… Nē!

—     Ko jūs darīsiet? — Stīls čukstus jautāja.

—     Tik tiešām nezinu. Ko parasti dara līdzīgos gadījumos? Brauc uz Āfriku šaut lauvas! Tāds cclš ejams cilvēkam ar salauztu sirdi… Nezinu.

Stīls paskatījās pulkstenī un piecēlās.

—       Iešu uz banku, — viņš teica. — Man šķiet, ka mūsu zīda akcijas spčs segt tos septiņdesmit deviņus tūkstošus.

Lūks neko neatbildēja. Viņš automātiski uzvilka rokās cimdus, uzlika galvā cepuri, brīdi pastāvēja tukšajā kabinetā, tad strauji izgāja.

Atnācis mājās, viņš priekštelpā sadūrās ar kalpotāju, kas steidzās pie zvanošā telefona.

—    Lai zvana! — Lūks teica un nolika klausuli uz galda.

Ieslēdzies guļamistabā, viņš sāka pārģērbties, ņemot visu,

kas gadījās pie rokas, un, kad bija pilnīgi saģērbies, tad pamanīja, ka bikses nepiestāv pie žaketes. Pēc tam Lūks saskaitīja naudu. Pavisam piecdesmit mārciņu. Kam tās pieder — viņam vai Mārgaretai? Lūks nometa naudu uz galda, iebēra kabatā sīknaudu un devās uz durvju pusi.

—   Šodien vakariņas mājās neēdīšu, — viņš teica sulainim. — Uz mana rakstāmgalda ir nauda. Paņemiet pusi sev, pārējo— ķēkšai. Jūs man vairs neesat vajadzīgi.

Sulainis palika stāvam ar atvērtu muti.

Lūks pats nezināja, kas aizvedis viņu uz krastmalu. Viņam nebija nodoma darīt sev galu. Viņam tas pat neienāca prātā. Ejot garām lielai, pelēkai ēkai, viņš apstājās. Skotlendjards. Tur ir tāds liels, dūšīgs detektīvs Zvirbulis, kas ticis galā ar daudzām šis neprātīgās pasaules netaisnībām. Taču diez vai viņš atrisinās Lūka problēmu. Nabaga laužu bērni… Tagad viņš pats piederēja pie tiem. Kas bija netaisns pret viņu? Mārgareta? Lūks nespēja viņu apsūdzēt. Uz Norfolkstrītas stūra viņš atkal apstājās. Tur dzīvoja viņa advokāts… Aiziet pie viņa un visu izstāstīt? Vai viņš vēlēsies runāt ar traku, trīskārt traku cilvēku…

Lūks devās tālāk. Krastmalā netālu no tramvaja pieturas viņš atbalstījās pret margām. Garām steidzās cilvēki — jauni un veci, nevaļīgi un cienīgi. Viņš centās uzminēt šo jauno meiteņu un studentu, sirmgalvju un amatnieku jūtas un domas. Cik viņi ir laimīgi! Viņi tic cits citam, šie nabaga laužu bērni…

—    Jūs kādu gaidāt?

Balss skanēja stingri, bet laipni. Lūka acis sastapās ar policista pētošo skatienu. Policistiem nepatīk, ja cilvēki stāv pie margām, aiz kurām plūst upes tumšie ūdeņi. It īpaši ar krīta bālu seju un izmisumā sastingušām acīm…

—    N-nē, — Lūks nomurmināja, — es nevienu negaidu.

Kārtībnieks ziņkāri paraudzījās uz viņu.

—     Man šķiet, ka esmu jūs kaut kur redzējis…

—    Iespējams. — Lūks apcirtās un nogriezās aiz stūra.

Ap vienpadsmitiem vakarā sāka sijāt sīks lietutiņš. Lūks

lēnām gāja pa kādu nomaļu Londonas ielu. Viņš gandrīz vai sadūrās ar vīru, kas, salīcis un rokas mēteļa kabatās iebāzis, zagās gar māju sienām. Lūks, kuram bija kurpes ar gumijas zoli, sasniedza viņu ātrāk, iekams slapstoņa paguva viņu pamanīt. Lādēdamies cilvēks atlēca sānis un jau gribēja aizdiebt, bet, ieskatījies Lūkam sejā, apstājās.

—   Ā! — viņš aizsmacis izdvesa. — Noturēju jūs par kruķi.

Lūks viņu pazina.

—    Jūs esat Levings?

Vīrelis izvalbīja acis.

—   Žēlīgais Dievs, jūs taču esat misters… kā nu bija… Medisons! Ko jūs te darāt? Vajadzēja nākt pie manis uz māju, šis nav mans rajons.

Viņš satraukti atskatījās.

—    Jūs noturējāt mani par detektīvu?

Levings saknieba plānās lūpas.

—     Es tikai tā teicu, patiesībā domāju, ka esat kāds no Konora bandas. Vini mani šodien padzina no Roterhaitas… Iedomājušies, ka es šos izspiegojot. Vini vienmēr domā, ka esmu vainīgs, ja kādu no viņējiem nogrābj.

—     Vini domā, ka šos izsekojat?

—        Nūja, izdodu kruķiem, — Levings paskaidroja. — Pagājušajā naktī saņēma ciet Konora brāli. Šie domā, ka manis dēļ…

Lūks pamazām sāka saprast.

—     Nāciet šurp! — Putna kājām līdzīgās rokas iegrūda viņu netīrā, pustumšā šķērsielā. — Šodien esmu loti tramīgs… Mister Medison, jūs taču esat džentlmenis, jūs palīdzēsiet nabaga cilvēkam… Jūs nepazīstat Konoru… Viņš ir amerikānis… vismaz tupējis tur cietumā… Pāris mārciņu man dotu iespēju aizvākties no Londonas…

—     Man nav līdzi naudas, — Lūks atbildēja.

—    Vai es rit nevarētu aiziet uz biroju? — Levinga balsī skanēja patiesas bailes. Atcerējies viņš piebilda: — Tās desmit mārciņas es atdevu Haneram un…

—     Jūs neko neatdevāt Haneram, — Lūks viņu dzestrā balsī pārtrauca. — Misters Bērds pastāstīja man par jums.

Iestājās neveikls klusums.

—    Redziet, ser, es loti negribētu, lai jūs paliktu kopā ar mani, — Levings sacīja. — Es nosaucu jūs par kruķi, un jūs tiešām esat tam līdzīgs. Ja Konora vīri ieraudzīs mani kopā ar kruķi, tad…

No tumsas iznira četri melni silueti. Lūks ziņkāri paraudzījās uz tiem. Visiem dziļi uz acīm bija uzvilktas mices un rokas sabāztas kabatā.

—     Ko tev vajag no manis, Džo? — Levings raudulīgā balsī iejautājās. — Kungs ved mani uz…

Viens no četriem rupji iesmējās.

—     Tev jau savajadzējies kruķi? — viņš jautāja. — Pats vairs neturies uz kājām? Še tev no Konora, Leving!

Lūkam likās, ka cilvēks, kas to teica, nedaudz pieliecas uz Levinga pusi. Kalsnais vīrelis ieklepojās, sagrīļojās un nogāzās zemē.

—     Un šitais ir kruķim, — balss turpināja.

Lūks atsprāga atpakaļ, bet bija jau par vēlu. Viņš sajuta karstu asmens pieskārienu savām krūtīm. Viņu pārņēma dīvains gurdums… Viņš atbalstījās pret mājas sienu un lēni noslīdēja zemē.

Samaņai zūdot, Lūks vēl saklausīja bēgošu kāju troksni un samanīja četras ēnas, kas pazuda tumsā. Asinis ātri izveidoja uz ietves lielu peļķi. Stiklainajās acīs vēl atmirdzēja ielas laternas blāvā gaisma.

10

^ Nākamās dienas rītā pie Margaretas atnāca Dantons Morels.

—   Šķiet, Lūks pazudis no Londonas. Nu, ko tur…

Margareta sēdēja bālu seju. Viņa nebija spējusi aizmigt

kopš tā brīža, kad ap pusnakti viņai piezvanīja Medisona sulainis un taujāja pēc sava kunga. Agri no rīta viņa piespieda sevi piezvanīt uz biroju un panāca tikai to, ka viņas nemiers pielipa arī Stīlam.

—     Skaidrs, ka viņš grib jūs iebaidīt, — Dantijs smaidīdams noteica. — Viss rit pēc plāna. Domāju, jūs jau pateicāt Stīlam, ka varat viņam izsniegt čeku…

—     Es teicu misteram Stilam, ka izsniegšu viņam čeku par jebkuru summu, — Mārgareta pārtrauca Dantiju.

Viņas balss skanēja dzestri un skarbi. Acīmredzot Dantijs bija pārcenties. Viņš mēģināja no citas puses.

—   Maigi sakot, jūs esat rīkojusies pārsteidzīgi. Vai atceraties, ko Rekss rakstīja par šo cilvēku? Un jūs, ne acu nepamirkšķinājusi, to izdarījāt…

—     Es zinu.

Mārgareta piegāja pie kamīna, aizdedzināja sērkociņu un tūlīt pat to nometa.

—    Es biju loti rupja… Vēl joprojām nespēju attapties… Es neprotu ienīst. Manuprāt, esmu rīkojusies nepareizi.

—    Stīls, protams, pieņēma jūsu čeku.

Viņa pakratīja galvu.

—     Nē, viņš teica, ka neesot vajadzības… Lūks viņam visu izstāstījis. Viņš pret mani izturējās asi.

—     Padzeniet viņu! — Dantijs iesaucās. — Jūs taču esat firmas īpašniece.

—    Firma man nepieder, — Mārgareta atbildēja. — Šorīt piezvanīja mans advokāts un teica, ka steigā firma neesot iekļauta laulības līgumā. Esmu par to loti priecīga. Protams, es atdošu Lūkam visu līdz pēdējam šiliņam.

—    Jūs esat jukusi!

Dantijs šos vārdus gandrīz izkliedza. Mārgareta nekad vēl nebija viņu redzējusi tādu un izbrīnā iepleta acis. Dantijs acumirklī savaldījās.

—     Piedodiet, — viņš nožēlas pilnā balsī teica, — man rūp tikai jūsu intereses. Skaidrs, ka Lūka pazušana ir labi pārdomāts triks. Kā tas izskatās pēc jums — atdot visu naudu! Iedomājieties, kas tad notiks! Jums nav svarīgu iemeslu, lai šķirtu laulību, tādēļ būsiet visnotaļ atkarīga no viņa žēlastības.

Mārgarcta klusēdama raudzījās ugunī. Tā pagāja vairākas minūtes, kuras Dantonam likās kā mūžība.

—     Gribēju iecirst viņam vissāpīgākajā vietā… Ja viņš būtu kliedzis, lādējies… Viņš neteica ne vārda… Tas bija šausmīgi!

Mārgareta aizklāja rokām seju.

—   Šonakt viņš atgriezīsies, — Morels uzmundrinoši teica, — un jūs varēsiet aprunāties. Es jau sāku nožēlot, ka devu jums tamlīdzīgu padomu, taču, Dievs ir liecinieks, es nedomāju par sevi.

—    Protams, nē! — Mārgareta pastiepa roku, un viņš to paspieda. — Es jūs nevainoju, Danton. Jūs esat mans draugs.

Viņš atkal kļuva stāvokļa noteicējs.

Ceļā uz mājām Dantijs apdomāja Lūka pazušanas versijas. Viņaprāt, pēc tik smaga trieciena Lūks būtu spējīgs izšķirties par vienu no diviem — vai nu prasītu padomu savam advokātam, vai arī… ietu Reksa pēdās…

Dantija uzmanību piesaistīja avīžzēna klaigāšana. Viņš apturēja taksometru un nopirka laikrakstu. SLEPKAVĪBA LONDONAS GRAUSTOS! Dantijs vienmēr interesējās par tamlīdzīgiem ziņojumiem.

"Acīmredzot divu naidīgu bandu nažu cīņas laikā nogalināts cilvēks, vārdā Levings. Viņa biedrs, kura personību policija līdz šim nav noskaidrojusi, guvis bīstamu ievainojumu krūtīs. Viņš bezcerīgā stāvoklī nogādāts Svētā Tomasa slimnīcā.

Policija cītīgi meklē slepkavas, kuri, kā var spriest, ir noziedzīgas bandas locekli un galvenokart darbojas Londonas dienviddaļā."

Dantijs nometa avīzi. Šī slepkavība vinu neinteresēja. Visvairāk viņu satrauca skaidra darbības plāna trūkums. Protams, Lūka prombūtnē viņa naudai vieglāk tikt klāt nekā viņa vēso, zilo acu uzraudzībā. Pēdējā sarunā viņš bija licis skaidri noprast, ka uzskata Reksu par upuri, nevis par noziedznieku.

Lūka pazušana bija vairāk nekā izdevīga. Tā lepnā skaistule izrādījās ciets rieksts, bet… kas viss dzīvē neatgadās!

Reiz Dantons nejauši bija pieskāries meitenes rokai. Viņa neatrāva roku, un viņš piesardzīgi to noglāstīja. Tad Mārgareta strauji izrāva roku un teica ar viņai piemītošo atklātību, kura ikvienu spēja iedzīt strupceļā:

"Ceru, ka jūs neizdarīsiet tādu muļķību, Danton, un neiemīlēsieties manī?"

Atceroties to, Dantijs paraustīja plecus. Sievietes burvība slēpjas viņas nepastāvībā.

Viņš izkāpa no taksometra un tik tikko paguva samaksāt šoferim, kad izdzirda aiz sevis balsi:

—     Labrīt, Morei!

Dantijs atskatījās. No kurienes uzradies Zvirbulis? Viņam piemita velnišķīga spēja parādīties negaidīti.

—     Es vēlētos ar jums nedaudz aprunāties, — detektīvs priecīgi paziņoja. — Vai neesat redzējis Medisonu?

—    Neesmu saticis kopš kāzu dienas, — Dantijs atbildēja.

—    Varbūt viņš viens pats devies kāzu ceļojumā? — Zvirbulis, plati smaidīdams, turpināja izprašņāt. — Nekādi nespēju pierast pie mūslaiku tikumiem. Šķiet, ka ari jūsu kāzu ceļojums nebija pārāk ilgs, vai ne, Morei?

Detektīva mazās, gaišās, zem puspievērtajiem plakstiņiem slēptās acis ieurbās Morelā. Taču Dantijs stingri izturēja šo skatienu.

—    Nekad neesmu bijis precējies, — viņš atbildēja. Pārtraukt šo nevēlamo sarunu varēja, vienīgi ieejot mājā, bet ceļu aizšķērsoja detektīva milzīgais augums.

—   Tātad jums šī bauda vēl priekšā, — Zvirbulis nopriecājās. — Nesen runāju par jums ar Haneru Heinsu.

Par spīti pašsavaldībai, Dantijs juta, ka nobāl.

—   Tiešām? — viņš izaicinoši jautāja. — Es tikai nezinu, kas tas Heinss tāds ir…

—     Visparastākais noziedznieks, — Zvirbulis melanholiskā tonī atbildēja. — Tomēr Haneram piemīt daudzas patīkamas īpašības. Galvenais — viņam nekad nav revolvera. Turklāt viņam ir apbrīnojama atmiņa. Viņš atceras, kādā krāsā viņam bijušas kājās zeķes pamiera noslēgšanas dienā. Kādas krāsas zeķes todien valkājāt jūs, mister Morei?

Zvirbulis to pajautāja ar tik nozīmīgu izteiksmi, ka Morālam aizrāvās elpa. Pamiera dienā viņš sēdēja Pīterhedas cietumā, kur nācās pavadīt astoņpadsmit mēnešus. Taču viņš ātri atmeta radušās aizdomas. Ja Haners būtu viņu pazinis, tad pacenstos izrēķināties bez policijas palīdzības.

—    Pie labākās gribas nevaru jums to pateikt… Jūs interesē trikotāža?

Bērds svinīgi pamāja.

—      It īpaši pelēkas zeķes, — viņš atbildēja, — pelēkas vilnas zeķes ar platu bultiņu uz potītes*.

Zvirbulis bija lieliskā garastāvoklī, un viņa vārdos

' Ar platu bultu Anglijā iczImC cietumnieku apģērbu. (Tulk. piez.) gandrīz vai nevarēja uztvert mājienu. Iekams Dantons paguva atvērt muti, detektīvs turpināja:

—    Šķiet, ka jūs nevarēsiet man atbildēt… Man loti gribētos zināt, kurp vakar devies misters Medisons. Gribēju viņam pasniegt dāvanu. Cik ilgi esat nodomājis palikt Londonā, mister Morei?

Šis jautājums bija pilnīgi negaidīts.

—     M-m… Varbūt mēnesi…

—     Ceru, ka jūs aizbrauksiet jau jaunnedēļ.

Pamājis detektīvs pagriezās un neveikli aizsoloja tālāk. Lūpas sakniebis, Dantijs raudzījās viņam nopakaļ. Viņš bija saņēmis brīdinājumu. Neko darīt, labāk to saņemt no policijas nekā no Hanera Heinsa.

Tās pašas dienas vakarā Dantijs pusdienoja pie Margaretas. Viņa bija atdzīvojusies — lēmumi atkal kļuvuši stingri un nelokāmi.

—    Drīz jūs par viņu izdzirdēsiet, — Dantijs smaidīdams pavēstīja. — Viņš nevar uz ilgu laiku attālināties no Sitijas, kur tiek taisīta nauda.

Margareta nopūtās.

—   Šķiet, jums taisnība, — viņa klusu sacīja.

Tajā pašā laikā divi ievērojami ķirurgi stāvēja pie kādas gultas slimnīcā. Viens no viņiem salika savu stetoskopu un ar nožēlu paraudzījās uz ievainoto.

—     Vai jūs nevarētu uzzināt viņa vārdu?

—     Nē, ser.

—      Plaušu karsonis, ser Džon, — pirmais ķirurgs noteica. — Caurdurta plauša… M-jā… Nezinu, ko vēl varētu darīt viņa labā, vienīgi ērtāk iekārtot. Viņš neizskatās pēc laupītāju bandas locekļa…

Bezsamaņā gulošais cilvēks it kā pasmaidīja un izdvesa kādu vārdu.

—      Izklausās kā "Mārgareta", — otrais ķirurgs teica. — Žēl, ka mēs nezinām, kas ir viņa sieva. Būtu īstais laiks paziņot viņai par notikušo.

—    Tā ir. Žēl, bet viņš šo nakti vairs nenodzīvos…

11

Kopš Lūka pazušanas bija pagājušas trīspadsmit dienas, un tās Mārgarctai likās ārkārtīgi smagas. Šaubas viņu nomocīja. Divreiz viņa gribēja ziņot policijai, bet Dantijs meiteni atrunāja.

Medisona firmas pārvaldnieks Stīls zināmā mērā Mārgaretu nomierināja. Izrādījās, ka pirms iekļūšanas finansistu kārtā Lūkam bijis paradums pazust uz kādām pāris nedēļām, turklāt pilnīgi negaidīti. Pēc kāda laika viņš atrakstījis atklātni no Spānijas. Lūkam loti patīkot šī zeme, viņš labi pārvaldot spāņu valodu un esot viens no nedaudzajiem angļiem, kas zin visu par vēršu cīņām. Rondā viņam esot dzīvoklis, no turienes viņš braukājot pa visu valsti. Stīls pamatoti domāja, ka savas dzīves lūzuma brīdī Lūks devies uz turieni, kur pavadījis laimīgas dienas.

Visu šo laiku Mārgareta neizgāja no mājas. Draugi bija pārliecināti, ka viņa devusies kāzu ceļojumā.

Četrpadsmitās dienas rītā viņa saņēma telegrammu un tik tikko paguva piezvanīt Morelam un palūgt, lai viņš ierodas, kad ienāca sulainis un pasniedza viņai vizītkarti.

Mārgareta izlasīja to un savilka pieri grumbās.

—    Mis Mērija Balforda? Kas tā tāda? Sakiet, ka manis nav mājās!

—      Es jau to teicu, — sulainis atbildēja, — taču viņa apgalvo, ka esat mājās, un katrā ziņā grib jūs satikt.

Mārgareta atkal paraudzījās uz vizītkarti. Kreisajā stūrī, tur, kur parasti raksta adresi, bija vārdi "Daily Post Herald". Viņai iešāvās prātā, ka atklāta izvairīšanās no intervijas varētu radīt nevēlamas sekas.

—     Palūdziet mis Balfordu, — viņa beidzot teica.

Mārgareta domāja, ka ieraudzīs zilzeķi vai, katrā ziņā,

būtni, kas zaudējusi savu sievišķīgo veidolu, taču, viņai par brīnumu, istabā ienāca skaista meitene elegantā tērpā.

—    Jūs esat mis Balforda? — Mārgareta izbrīnījusies jautāja.

—     Jā, esmu reportiere, — meitene smaidīdama atbildēja. — Jūs taču izlasījāt manu vizītkarti, misis Medisone?

Misis Medisone! Mārgareta pirmoreiz tika nosaukta šajā vārdā, un viņa uzreiz atcerējās visu, kas bija noticis pēdējā laikā.

—     Es liku nevienu nepieņemt, jo nejūtos visai labi…

—     Tieši tāpēc gribu ar jums aprunāties. Atļausiet apsēsties?

Mārgareta izklaidīgi norādīja uz krēslu. Sievišķīgā reportiere lietišķi izņēma no somiņas bloknotu un zīmuli.

—      Es loti labi saprotu, — viņa iesāka, — ka nav pieklājīgi iejaukties svešās darīšanās, taču tāda ir mana profesija. Lasītājiem patīk romantiski notikumi. Mēs dzirdējām, ka jūsu vīrs pirms medusmēneša sākuma steigšus aizbraucis uz ārzemēm. Vai tā ir taisnība? Misters Stīls deva man tādu mājienu.

Margareta uz mirkli sastinga.

—     Mans virs ir ārzemēs, — vina lēni atbildēja.

—     Vai zināt, kur?

Jautājuma pēkšnums Mārgaretu tā apstulbināja, ka vina pirmajā bridi nezināja, ko atbildēt.

—             Jā, — vina nedroši noteica, — taču es nedomāju, ka tas kādu varētu interesēt.

Mis Balforda vērīgi paraudzījās uz vinu.

—               Piedodiet… misis Medisone, taču, manuprāt, labāk būt atklātai. Mēs dzirdējām, ka jūs kāzu dienā esat sastrīdējušies un misters Medisons… aizgājis.

—              Nē, tā vis gluži nebija… Redziet… Bet kāpēc tas tik loti interesē presi?

—             Tas interesē ne tikai presi, misis Medisone. Pie manis bija atnācis pazina no Skotlendjarda — misters Bērds. Vinu ari interesē mistera Medisona noslēpumainā pazušana.

—               Misters Bērds? — Margareta pārjautāja, lai iegūtu laiku. Skotlendjarda pieminēšana vinu izbiedēja.

4* Mis Balforda viņai paskaidroja.

—               Labi, ja ari mēs tiešām būtu sastrīdējušies, vai tad tas tik loti interesē publiku? — Margareta jautāja.

—             Protams, nē! Tādā gadījumā man jālūdz piedošana. — Mis Balforda piecēlās un pasmaidījusi pastiepa Mārgaretai roku. — Ja misteram Mcdisonam kāzu dienā būtu steidzīgi jābrauc projām kādas finansu operācijas vai… cita iemesla dēl, tad gan varētu iznākt interesants raksts.

—              Man loti žēl… Gan sevis, gan jūsu dēl,— Mārgareta lēni noteica. — Vēl vakar es to nebūtu nožēlojusi, taču… jūs mani nesapratīsiet.

Viņa pavadīja meiteni līdz durvīm. Atgriezusies viesistabā, Mārgareta ieraudzīja tur Dantiju.

—    Kas tā bija? — viņš jautāja. — Man teica, ka reportiere.

Mārgareta gurdi pasmaidīja.

—    Viņa gribēja manās kāzās sameklēt kaut ko romantisku, — Mārgareta atbildēja, — bet, manuprāt, tas nevienam neizdosies. Izlasiet, lūdzu!

Mārgareta izņēma no rakstāmgalda atvilktnes salocītu papīra lapu — telegrammu, kas bija adresēta Mārgaretai Medisonei.

"Neceri, ka atgriezīšos. Pēc dažiem mēnešiem Tev būs pietiekami daudz iemeslu, lai šķirtu laulību. Man ir zināmi līdzekli, tāpēc varu rast sev mierinājumu."

Telegramma bija parakstīta ar vienu vārdu — "Lūks". Tā bija izsūtīta tajā pašā rītā no Parīzes.

—     Nu es zinu patiesību, — Mārgareta teica, ar pūlēm valdīdama satraukumu. Mierinājumu! Tad tāds ir Lūks — ideālists Lūks! Visbanālākais brunču mednieks, kas meklē sev Parīzē mierinājumu!

—    Brīnums, ka jūs vispār saņēmāt jelkādu ziņu, — Dantijs nopietni piebilda. — Es pat nedomāju, ka viņš papūlēsies telegrafēt.

Mārgareta paraustīja plecus.

—    Laikam Stīls zina viņa adresi un paziņojis, ka policija ievāc ziņas.

—    Policija? — Dantijs asi jautāja. — Kā jūs to zināt?

Mārgareta pastāstīja sīkāk par interviju. Viņš sadrūma.

—    Bērds, saukts par Zvirbuli… Viņš nekad te nav nācis?

—     Nē!

—    Ko esat nolēmusi darīt? — Dantijs pēc klusuma brīža jautāja.

—    Es? Sestdien braukšu uz Madeiras salu. Cerams, ka šis ceļojums mani izklaidēs.

—    Diez vai es varēšu braukt sestdien, — Dantijs iesāka, taču meitene viņu pārtrauca:

—    Nē, nē… Es braukšu viena.

Dantijs bija manāmi vīlies.

—    Cik ilgi esat nodomājusi tur palikt?

—      Kādu mēnesi. Pa to laiku es atpūtīšos, visu pārdomāšu… Vēlos jūs iecelt par savu lietu pilnvaroto. Ceru, ka jums veiksies labāk nekā man… vai Lūkam.

Ja Mārgareta būtu paskatījusies uz viņu šajā mirklī1

—    Darīšu visu, kas būs manos spēkos, — Dantijs teica, valdīdams vētraino prieku.

Kad Dantijs aizgāja, viņa paņēma rīta avīzi un izklaidīgi pārlaida tai acis. Kādā lappusē bija ievietots vāja, neskūta vīrieša fotoattēls.

^ Acīmredzot fotografēts slimnīcā — acis aizvērtas, zem zoda varēja samanīt segas malu.

VAI JŪS PAZĪSTAT ŠO CILVĒKU?

Mārgareta izlasīja rakstu. Runa bija par kaut kādu slepkavību Londonas dienviddaļā… Viens cilvēks bija nogalināts, otrs — smagi ievainots un tikai brīnumainā kārtā paglābies no nāves. Neviens šajā fotoattēlā nevarētu pazīt Lūku Medisonu. Uzņēmums bija izdarīts vājā apgaismojumā vienpadsmitajā dienā kopš viņa uzturēšanās slimnīcā.

12

Misters Bērds runāja par slepkavību Londonas dienviddaļā. Skotlendjardu šī lieta interesēja visai maz.

—     Es redzēju otrā zella fotogrāfiju, — viijš teica. — Precīza filmas "Pēc kuģa katastrofas" varoņa kopija. Vai esat redzējis šo filmu? Es gandrīz vai apraudājos. Slepkavu notvērāt?

Vecākais inspektors Kellijs pakratīja galvu.

—  Nē, diez vai vinu atradīs. Ja varētu atdzīvināt Levingu, viņš zvērētu, ka nepazīst cilvēku, kas vinu nodūra. Otrs teiks to pašu.

Zvirbulis iesvilpās.

—  Es gribētu palūkoties uz to tipu slimnīcā, ja viņš nav miris.

Kellijs noplātīja rokas.

—  Kas to lai zina? Jebkurā gadījumā neieteicu iejaukties šajā lietā — to vada Henets.

Protams, profesionālā ētika liedza Bērdam braukt uz slimnīcu. Tādēļ viņš vismaz izlasīja ievainotā liecību:

"Es nezinu, kas nogalināja Levingu. Slepkavības brīdī biju kopā ar vinu, taču mūsu pazīšanās bija loti pavirša. Es nevarētu sazīmēt nevienu no uzbrucējiem. Viņi nebija man pazīstami, turklāt tumsā es slikti redzēju viņu sejas."

Zem šīm rindām bija rakstīts:

"Cilvēks, kas atteicies izpaust savu vārdu."

Zvirbulis, izlasījis liecību, sarkastiski pasmaidīja.

Viņš nevarēja ciest inspektoru, kas vadīja šīs lietas izmeklēšanu.

—     Henetam var izteikt tikai līdzjūtību, neko vairāk.

Pēcpusdienā viņam vajadzēja dzert tēju ar Mēriju

Balfordu. Zvirbulis jau bija tajos gados, kad varēja satikties ar Londonas skaistāko meiteni, neizraisot muļķīgas baumas.

—    Mēs šajā restorānā esam viseksotiskākais pāris, mis Balforda. Nu, vai izdevās?

—   Šķiet, ka ne… Es jutos loti neveikli… Viņi sastrīdējušies kāzu dienā…

—    Varbūt brāļa dēl, — inspektors sacīja. — Ja runa ir par radiniekiem…

—    Viņš taču ir miris?

Zvirbulis iegrima domās.

Viņi sēdēja vienā no populārākajiem Čeringkrosas restorāniem. Galdiņš, kuru bija aizņēmis Bērds, atradās tādā vietā, ka detektīvs varēja redzēt visus zālē ienākošos.

Viņš galdiņu neizvēlējās, noteikta mērķa vadīts. Tas bija gacliem ilgs paradums, ko izveidoja nepieciešamība novērot cilvēkus un kluss sapnis notvert tādu noziedznieku, kuru veltīgi būtu meklējusi visas pasaules policija.

—    Ak sastrīdējušies? Tas lai ir jums brīdinājums, mans bērns. Nekad neprecieties! Ņemiet piemēru no manis…

Mērija ieraudzīja, ka piepeši detektīvs plati ieplestām acīm skatās uz zālē ienākušo cilvēku. Viņš bija loti labi ģērbies un, kaut arī drūmu seju, tomēr neparasti pievilcīgs.

—    Tas ir kaut kas ārkārtējs! — misters Bērds nomurmināja.

—     Kas viņš ir? — Mērija nočukstēja.

—     Tumšs tips, — Zvirbulis atbildēja. — Vēlaties iepazīties?

Viņa pamāja. Šajā brīdī meitenes acis sastapās ar drūmā cilvēka skatienu. Ienācēja sejā pazibēja kaut kas līdzīgs smaidam, un viņš, paklausot Bērda uzaicinājumam, lēnā gaitā pienāca pie viņu galdiņa.

—     Nu, Haner, — Zvirbulis ierunājās, — vai izlaida?

—     Kā citādi, Zvirbuli! — Haners Hcinss pasmaidīja un pasūtīja sev kafiju.

—      Mana paziņa no avīzes, — Zvirbulis iepazīstināja, — mis Balforda. Tā kā viņa pieder pie tās šķiras, kura atrodas ārpus likuma, tad ncsarkstot var iepazīties ar vienu no izcilākajiem zagļiem Anglijā.

Mērija pamanīja Hanera acīs jautru smīnu un pasmaidīja.

—    Nu jūs esat godīgi brīdināta, mis, — Haners sacīja.

—     Tātad apsūdzība netika pierādīta? — Bērds jautāja un, kad Haners apstiprinoši pamāja, smagi nopūtās.

—    Nē, es vairs neticu likuma taisnīgumam, — detektīvs izmisis noteica. — Es taču labi zinu, kāpēc jūs bijāt viesnīcā, cik spožus akmentiņus tur meklējāt! Nē, Haner, šajā pasaulē nav vairs taisnības!

Haners pamaisīja ar karotīti kafiju un iesmējās. Viņa smiekli bija apbrīnojami melodiski un nemaz neatbilda drūmajam izskatam.

—     Es labprāt gribētu satikt to cilvēku, kas man toreiz palīdzēja.

—    Vai to, kas jūs brīdināja? — Detektīvs pētoši paraudzījās uz Haneru. — Diez vai jums tas izdosies. Patlaban viņš atrodas kāzu ceļojumā.

—      Medisons — tā, šķiet, viņu sauca? Finansists? Jūs varat mierīgi atbildēt uz maniem jautājumiem, mister Bērd. Es no vina neko nevēlos. Manā grāmatā viņš ir atzīmēts kā īpašs cilvēks.

—     Cerams, ka tādēļ viņš nokļūs paradīzē, — detektīvs zobgalīgi piebilda un uzņēma lietišķu toni:

—     Ko jūs tagad domājat darīt, Haner? Vai esat jau nobriedis labošanas darbu iestādei? Tādā gadījumā es varu uzrakstīt jums ieteikumu uz bijušo noziedznieku namu.

Taču Haners Heinss viņā neklausījās.

—    Ar ko viņš apprecējās? Ar to skaisto, jauno meiteni, kura tovakar sēdēja galda galā? Viņa man atgādināja… — Viņam piepeši aizlūza balss, un Mērija pamanīja, ka Hanera seja noraustās. — Viņa man atgādināja sievieti, kuru kādreiz pazinu… Nu tad vēlu viņiem laimi!

—     Tādā gadījumā jums nāksies novēlēt laimi katram atsevišķi, — Mērija teica. — Viņi kāzu dienā izšķīrās.

Haners pārsteigts paraudzījās uz žurnālisti.

—    Ko viņa šim nodarīja? — viņš jautāja. Mērija neviļus iesmējās.

—     Jūs esat tik pārliecināts, ka vaininieks nevarētu būt viņš?

Haners pakratīja galvu.

—    Tādi vīrieši kā viņš nespēj nodarīt neko ļaunu, mis. Sievietes man allaž bijušas neizprotamas, taču vīriešus es pazīstu un nekļūdos viņos. Bet jus gan kļūdāties, mister Bērd. Tovakar viesnīcā es nedzinos pēc dārgakmeņiem. Man ir pietiekami daudz naudas, lai varētu iztikt, — viņš pamirkšķināja Zvirbulim, — vismaz tik daudz, lai varētu nopirkt revolveri… Kur tad 'atrodas Medisons?

Šo jautājumu viņš uzdeva Mērijai Balfordai.

—    Jautājiet man, — Zvirbulis teica, neatraudams vērīgo skatienu no sarunu biedra sejas. — Es te esmu staigājošs izzinu birojs. Ja gribat pavēstīt te savu dzīvesstāstu, lai mis Balforda varētu uzrakstīt interesantu rakstu, tā ir jūsu darīšana, bet es jūs pasaucu šurp citā nolūkā. Vai sapratāt mani, Haner?

Haneram likās, ka meitenes sejā pavīd sāpju izteiksme, un viņš pasmaidīja.

—    Viņam taisnība, skaidrs, ka viņam taisnība, — Haners sacīja. — Atļaujiet dot jums labu padomu, mis Balforda. — Viņa balss skanēja tik maigi, ka pat Zvirbulis izbrīnā iepleta acis. — Nekad nebaidieties apvainot afēristu — to nav iespējams izdarīt.

Detektīvs nopietni pamāja ar galvu.

—    Iekams jūs sāksiet just simpātijas pret bijušo katordznieku, — Haners turpināja, — es jums ieteiktu noskaidrot, kāpēc viņš sēdējis un — galvenais — cik reižu viņš sēdējis. Nav svarīgi, kādu noziegumu viņš izdarījis, taču, ja viņš sēdējis divas reizes, tad nežēlojiet to… Es esmu sēdējis trīs reizes.

Heinsa acis smaidīja, taču sejas vaibsti šķita kļuvuši asāki. Sarunas laikā viņš raudzījās meitenei tieši acīs, tad negaidīti novērsa skatienu, pasauca viesmīli un samaksāja. Piecēlies viņš pastiepa roku Bērdam.

—      Mēs ar Bērdu cīnāmies vienā un tajā pašā kaujas laukā, — viņš teica, atkal raudzīdamies meitenei acīs, — taču dažādās pusēs. Es vienmēr zaudēju, taču gūstu lielāku baudījumu.

Viņš pagriezās, lēni aizgāja līdz durvīm un nozuda.

13

Lūku Medisonu ievietoja atsevišķā palātā. Kādu ritu pamodies, viņš ieraudzīja gultas galvgalī plāksnīti. Skaidrā rokrakstā uz tās bija uzrakstīts— SMITS.

—    Kopš kura laika mani sauc par Smitu? — viņš jautāja.

Labsirdīgā māsiņa pasmaidīja.

—    ja mēs nezinām cilvēka vārdu, tad parasti saucam viņu par Smitu… Ceru, ka nāksiet pie prāta un pateiksiet savu īsto vārdu.

Lūks pašūpoja galvu.

—    Kāpēc? Tam vairs nav nozīmes. Ja nu mani tiešām sauktu par Smitu, tad es droši vien justos daudz labāk.

Tajā dienā, kad ārsti bija pasludinājuši viņam nāves spriedumu, bija atnācis policijas ierēdnis, lai uzklausītu ievainotā liecību, bet Medisons nespēja pateikt neko tādu, kas interesētu policiju.

Lūku pārcēla uz atsevišķu palātu, un viņš varēja mierīgi gulēt, domāt un vērot sauleszaķīšu rotaļu uz sienas. ^ Mārgaretu viņš centās neatcerēties.

Vienreiz Lūkam prātā iešāvās doma pasaukt Stīlu, taču, ja slimnīcā parādītos Londonā pazīstamas firmas pārvaldnieks, tas izraisītu dažādas runas un viņa inkognito tiktu atklāts. Lūks nedrīkstēja mest ēnu uz firmu, kurai bija viņa vārds.

Varbūt viņš to darīja Mārgaretas dēl? Lai kā tas arī būtu, Lūks cieši apņēmās kļūt par Bilu Smitu.

Lūkam nesa avīzes, bet viņš tās nelasīja. Agrāk viņš gribēja nomirt, tikt vaļā no smagajām sirdssāpēm. Tagad sirds vairs nesāpēja. Drīz pienāks laiks, kad būs jāatstāj slimnīca. Nākotne viņu neinteresēja. Viņš mierīgi un vienaldzīgi domāja, ka varēs pārdot ziedus kā tā skaistā meitene, kura tajā puteņa dienā stāvēja pie bankas ieejas… Vai ari klus par karavīru — viņš vēl ir pietiekami jauns… Vai brauks uz Āfriku šaut lauvas — tā teica sarkasma pilnā iekšējā balss. Vai…«

Sešpadsmitajā dienā, kopš Lūks uzturējās slimnīcā, ienāca māsiņa un pavēstīja, ka pie viņa ieradies apfneklētājs.

—    Tas ir kāds no jūsu draugiem. Vismaz viņš apgalvo, ka pazīst jūs.

—      Draugs? — Lūks sarauca pieri. — Droši vien viņš noturējis mani par kādu citu.

—     Nē, viņš taujā tieši pēc jums. Viņš teica, ka gribot redzēt cilvēku, kas ievainots nažu cīņā. Es neteicu, ka jSs sauc par Smitu, jo tā taču… nav patiesība.

—    Nē, māsiņ, tā ir patiesība, taču interesanti zināt, kas tas varētu būt. Ielaidiet viņu!

Kas? Pirmajā mirklī Lūkam iešāvās prātā Margareta, taču šī doma likās tik smieklīga, ka viņš būtu smējies pilnā kaklā, ja stiprās sāpes krūtīs to atļautu.

Ienākušo "draugu" Lūks nekad nebija redzējis. Apmeklētāja nevīžīgo izskatu vēl vairāk uzsvēra žilbinoši baltā apkaklīte, kura acīmredzot bija pirkta speciāli šim apmeklējumam.

Viņam bija vāja seja asiem vaibstiem un šaudīgām acīm.

—    Tas ir jūsu draugs? — māsa jautāja.

—    Jā, mis, tas viņš ir, — svešinieks atbildēja.

Māsa aizgāja. Vīrietis piegāja pie Lūka. Nq viņa drēbēm izplatījās mitruma un pelējuma smaka.

—     Džo teica, ka tev palīdzēšot, jo tu viņu nenosvilpi.

—     Ko es neizdarīju?

—    Nenosvilpi!* Ko tik muļķīgi jautā? Kad iznāksi, aizkāp pie viņa.

Viņš pabāza zem spilvena nosmulētu papīra lapiņu. Lūks izdzirdēja pazīstamu čaukstoņu.

—     Džo sūta tev piecas mārciņas. Viņš teica, ka rūpēšoties par tevi.

—      Lai Dievs viņu svētī! — Lūks sacīja. — Šķiet, par mani tiešām vajag parūpēties.

14

Pirms izrakstīšanas no slimnīcas Medisonam jautāja, vai viņš nevēlas noskūties. Lūks pārbrauca ar roku pār bārdaino seju un pasmaidīja.

—     Es tāpat jūtos labi, — viņš atbildēja. — Vai nelikšos jums pārlieku iedomīgs, ja palūgšu spoguli?

Māsiņa iedeva viņam mazu rokas spogulīti. Viņam pretī raudzījās pilnīgi sveša seja: ūsas, bārda, ass deguns. Tikai acis bija skaidras kā vienmēr. v "— Žēlīgais Dievs! — Lūks nomurmināja.

—    Jūs ne visai labi izskatāties, taču…

—     Es nekad neesmu bijis skaistulis, — Lūks atbildēja.

Pārējo dienas dalu viņš nosēdēja pie loga. Tieši pretī,

aiz upes, atradās parlaments. Lūkam likās neparasti, ka viņš pazīst vismaz pussimt cilvēku, kuru karogi lepni plīvoja torni. Ikviens no viņiem labprāt pārnāktu pāri Vestminsteras tiltam, lai viņam palīdzētu… Nē, viņš to nevēlējās. Pagātne bija zaudējusi jebkādu vērtību. Nelaime bija

"Nosvilpt" — angļu zagļu žargonā nozlmC — nodot policijai. (Tulk. piez.) iznīdējusi viņā godkāri un dzīvesalkas. Lūks būtu ar mieru nomirt, ja vien neizjustu pateicību pret ārstiem, kuri bija vinu tik rūpīgi kopuši.

Apbrīnojami, bet Lūks nemaz nedomāja par dunča dūrienu, kas radīja tik smagas sekas. Gluži otrādi — viņu uzjautrināja fakts, ka kritis par upuri asiņainajai vendetai, kurai ar viņu nebija nekāda sakara. Lūks vēlreiz izlasīja vārdus, kas bija rakstīti uz nosmulētās lapiņas, kuru atnesa nepazīstamais draugs.

v

"Ej uz Henetstrītu 339, pie misis Frozeres. Viņa parūpēsies par Tevi."

Lūks pasmīnēja. Tātad pasaulē tiešām ir cilvēks, kas vēlas rūpēties par viņu. Tas šķita neparasti. Sākumā viņš nepievērsa uzmanību šai nožēlojamai papīra lapiņai, taču, jo tuvāk nāca laiks, kad būs jāatstāj slimnīca, jo lielāku nozīmi tā ieguva.

Ierasties birojā viņam šķita pilnīgi neiespējami. Kaut kur Devonšīras pusē Lūkam bija lauku mājas, taču viņš vairs nespēja atcerēties, vai arī tās nav pārrakstītas uz Mārgaretas vārda.

Varētu aizbraukt no Anglijas, bet tam vajadzīga nauda. Lūks nevēlējās nevienam lūgt palīdzību, vismaz ne tiem, kuri piederēja pie viņa iepriekšējās dzīves. Tā bija beigusi eksistēt. Bet jaunajā dzīvē bija tikai aicinājums uz Henetstrītu. Kas viņu tur gaida?

Kādā saulainā dienā viņš iznāca no slimnīcas. Fiziskie vingrinājumi, kurus Lūks bija veicis atveseļošanās posm^, bija atgriezuši viņam iepriekšējo spēku, bet ne svaru. Drēbes kūlājās uz viņa kā uz pakaramā.

Atrast Henetstrītu nebija nemaz tik viegli. Tā bija viena no visnetīrākajām ieliņām Londonas dienviddaļā. 339. numurā bija maza dārzeņu bodīte, kas neizskatījās visai pievilcīga. Uzraksts pie ieejas vēstīja, ka bodītē var nopirkt arī malku un ogles.

Netīrajā telpā atradās pāris plauktu ar iepuvušiem kartupeļiem un kāpostiem. Kaktā bija sabērtas ogles un nolikti svari. Acīmredzot Henetstrītas iedzīvotāji pirka ogles uz svara pa mārciņām.

Lūks devās tālāk, pārkāpdams pāri neiedomājami netīram kaķēnam, kas snauduļoja bodītes vidū.

Parādījās īpašniece — gara, kārna sieviete ar plēsīgam putnam līdzīgu seju. Bija jāatzīst, ka viņas tēls neizstaroja sirsnību.

—     Ko jums vajag? — viņa asi jautāja.

—     Man vajadzēja pie jums atnākt un…

—     Jūs esat tas no slimnīcas? — viņa ātri pārtrauca. — Jūs sauc par Smitu?

Lūks pamāja un pasmaidīja. Sieviete palaida viņu aiz ļgtes.

—    Lūdzu, nāciet! — Viņas balss piepeši kļuva maigāka un godbijīgāka. — Domāju, ka jūs izlaidīs tikai rīt.

Sieviete ieveda Lūku mazā istabiņā un rūpīgi aizvēra durvis, kas veda uz bodi.

—     Cik labi, ka paguvu sagatavot jums istabu, — viņa teica. — Vai neuznāksiet kopā ar mani augšā?

Ziņkārības mudināts, Lūks viņai sekoja. Ieraugot netīro bodīti, viņš jau bija gribējis iet projām, bet tagad mainīja savu nodomu. Viena no lielākajām Lūka Medisona vājībām bija nevaldāma ziņkārība.

Māja, šķiet, tikusi pamatīgi pārbūvēta. Augšējais stāvs

bija ērtāks nekā apakšējais. Sieviete ieveda vinu istabā. Lūku patīkami pārsteidza tīrība un mājīgums. Viņš bija domājis ieraudzīt riebīgu midzeni un vieglu sirdi pamest šo māju, taču gulta bija klāta tīriem palagiem un kamīnā jautri dejoja uguns liesmiņas.

—    Te bija mazliet drēgns, — sieviete paskaidroja.

Lūks saprata, ka iekurinātais kamīns saimniecei nozīmē

greznību un īpašu viesmīlības izpausmi. Uz galda viņš ieraudzīja tintnīcu un papīru. Pamanījusi viņa pārsteigumu, saimniece paskaidroja:

—     Kāds draugs domāja, ka jūs vēlēsieties uzrakstīt vēstules saviem pazīstamajiem. Jūs taču neko nerakstījāt no slimīcas.

—    Pie joda, kā viņš to zina? — Lūks izbrīnījies jautāja.

Misis Frozere noslēpumaini pasmaidīja.

—    Viņš zina visu, — viņa atbildēja pieklusinātā balsī.

Droši vien "viņš" bija svarīga persona.

—     Cerams, ka nesāksiet strādāt kopā ar Levinga bandu? — sieviete jautāja, un viņas acis trauksmaini paraudzījās uz Lūku. — Pagājušajā nedēlā policija bandu izdzenāja. Tas Levings bija spējīgs apzagt pats savu māti.

—     Nebiju domājis, ka tiktāl…

—    Ja jūs būtu sākuši strādāt kopā, viņš jūs piešmauktu — jo vairāk tādēļ, ka izskatāties kā īsts džentlmenis.

—   Ticiet man, misis Frozere, — Lūks teica, — es nekad neesmu bijis ne Levinga, ne kādas citas bandas loceklis un…

—   Es zinu, — sieviete viņu pārtrauca. — Arī viņš to zina. Levings mēdza lielīties, ka pazīst slavenus cilvēkus.

Lūks sasprindzināja uzmanību.

—   Viņš stāstīja, cik jūs pārgalvīgi braucat. Jūs taču esat autosportists.

—    Autosportists? Jā gan! — Lūks atviegloti pasmaidīja. — Taču diezgan viduvējs.

—   Nekautrējieties! Jūs taču esat ieguvis balvas autosacīkstēs!

Tā bija patiesība. Reiz Lūks tiešām bija ieguvis balvu autosacīkstēs Bruklinā, kaut gan neuzskatīja sevi par profesionālu sacīkšu braucēju.

—   Levings daudz ko muldēja par visiem, — viņa pārliecināti sacīja. — Tādēļ arī lauza sev sprandu.

Lūks atcerējās savu pirmo tikšanos ar nogalināto.

—     Vai viņš bija Hanera Hcinsa draugs?

Kad sieviete izdzirda šo vārdu, viņas seja uzreiz pārvērtās.

—      Es neko nezinu, es neko nezinu par misteru Heinsu! — viņa teica. — Jo mazāk runā, jo labāk. Nekad neesmu strīdējusies ar misteru Heinsu. Kāpēc gan mums būtu •jāstrīdas?

Viņas balsī izskanēja kaut kas tāds, kas lika domāt, ka tik dziļas cieņas pamatā pret "misteru" Heinsu ir slēptas bailes. Protams, būtu veltīgi censties uzzināt to iemeslu.

Sieviete atnesa Lūkam glāzi tējas. Palicis viens, viņš paraudzījās uz baltajām papīra lapām, kas bija noliktas uz galda. Viņam tik loti gribējās rakstīt, bet kam?… Mārgare• tai? Par to viņš pat nedomāja.

Kad bišu stropā ielien pele, lai pamielotos ar medu, bites, nonāvējušas ienaidnieku un pārliecinājušās, ka tas ir pārāk smags, lai izmestu laukā, pārklāj upuri ar vasku. Mirušais ienaidnieks pārtop lielā pikucī — mājokļa neatņemamā

sastāvdaļa. Tieši tāpat viņš bija noslēpis savas domas par Mārgaretu. Tām vairs nevajadzēja vinu satraukt.

Stils… Ko šādā situācijā būtu iesācis Stils? Piepeši Lūkam iešāvās prātā drausmīga doma, ka Stils varētu uzskatīt vinu par pašnāvnieku… Tad avīzēs būtu rakstīts par pazudušo finansistu… Sākusies lika meklēšana… Lūkam pārskrēja tirpuli pār muguru.

Kad atkal ienāca misis Frozere, viņš mēģināja sievieti iztaujāt, bet vina pkai pašūpoja galvu.

—      Nē, nekas sevišķs nav noticis… īstendā bija viena slepkavība… Jā, vēl tika pakārts cilvēks, kas nomušija veceni…

—     Atceros, māsiņas slimnīcā runāja, ka pazudis kāds bagātnieks. Viija firma bankrotējusi — vai kas tamlīdzīgs… Minēja varbūtību, ka viņš izdarījis pašnāvību.

—    Es neko tādu neesmu lasījusi, — misis Frozere pārliecināti atbildēja. — Protams, tādu zinu jau gan es nebūtu palaidusi garām! Mana māte zaudēja visus ietaupījumus, kad bankrotēja Vabika banka.

Misis Frozere aizgāja, un Luks atviegloti nopūtās. Varbūt Stils vēl nav paziņojis policijai?…

Lūks^apsēdās pie galda, paņēma papīra lapu un iemērca spalvu tintē…

15

Misters Bērds bija tieši tas cilvēks, ar kuru Dantijs Morels vismazāk vēlējās satikties aci pret aci. Šo negaidīto un nevēlamo tikšanos Zaļajā parkā tīkamāku padarīja Bērda pavadones — jaunas, apbrīnojami skaistas meitenes — klātbūtne. Dantijs prata to tūlīt novērtēt, jo uzskatīja sevi par lielu sieviešu daiļuma pazinēju. Šķita, ka viņš šo meiteni jau būtu saticis kaut kur Londonas ielu labirintā… Bet nebija laika gremdēties atminās. Zvirbulis stāvēja viņa priekšā, ar savu masīvo augumu aizšķērsodams ceļu. Viņa mazās acis spīdēja un plato seju rotāja laimīgs smaids. No malas likās, ka detektīvs būtu saticis savu bērnības draugu.

—    Labrīt, Morei! Vai varu iepazīstināt jūs ar šo kungu, mis Balforda?

Detektīva tonis bija tik laipns un labvēlīgs, ka Dantijs uz brīdi zaudēja piesardzību. Viņš laipni pasmaidīja.

—   Šķiet, ka mēs esam kaut kur tikušies… — Dantijs iesāka.

—      Un, iespējams, satiksieties vēl biežāk, — Zvirbulis iejaucās. — Šī jaunā lēdija ir reportiere. Vai esat kādreiz bijusi krimināltiesā, mis Balforda?

—    Divas reizes, bet es nevēlētos vairs tur nokļūt, — viņa iesmējās.

—      Jums būtu pieticis arī ar vienu reizi, — detektīvs piekrita, — bet dažiem cilvēkiem ar vienu reizi vien nepietiek, vai ne, mister Morei?

Iekams saniknotais Dantijs pavēra muti, lai atbildētu, Bērds pajautāja:

—    Vai no mistera Medisona nav nekādu ziņu?

—     Viņš ir Parīzē.

—    Tā jau biju domājis, — Zvirbulis aši piekrita. — Tieši tas man ienāca prātā, kad ieraudzīju jūsu sulaini, kas atbrauca ar kuģi no kontinenta. Es uzreiz sev teicu: "Ē, Medisons tak ir Parīzē!" Varu derēt: kamēr jūsu sulainis uzturējās Parīzē, Medisons apbēris savu sievu maigām telegrammām. M-jā… Vai pazīstat misteru Stilu?

Detektīvs nolieca galvu sānis un draiski nozibsnīja ar savām mazajām ačelēm. Šaja brīdī viņš tik loti atgādināja zvirbuli, ka Merija gandrīz iespurdzās no smiekliem.

—    Vai pazīstat misteru Stilu, Medisona firmas pārvaldnieku? * •

—     Esmu par vinu dzirdējis… un, šķiet, vienreiz redzējis, — Morels atbildēja.

—     Lāga vīrs, tikai nedaudz noslēgts, — Zvirbulis sacīja. — Jo vairāk cenšos izaicināt viņu uz sarunu, jo mazāk viņš runā. Ko viņš nezina par Medisona atrašanās vietu, to arī nesaka.

—     Cik man zināms, — Dantijs uzsvēra, — Medisons, šķiet, Parīzē izklaidējas pilnā sparā.

—     Ne tik skali jaunas meitenes klātbūtnē! — detektīvs nomurmināja. — Jūs to, protams, uzzinājāt no viņa telegrammas. Vai arī viņš atrakstīja vēstuli? Ko?

—    Par to vislabāk ir informēta misis Medisone, — Dantijs atcirta, cenzdamies paiet garām detektīvam, tomēr tika cieši satverts aiz rokas.

—    Neesmu vēl pajautājis galveno— vai esat saticis Haneru?

Morels nodrebēja.

—    Haneru? — viņš nomurmināja. — Jūs runājat par to… Heinsu, kurš tika apsūdzēts zādzībā? Cik zinu, patlaban viņš atrodas aiz rcstēffo.

—   Ai, ai, ai! Jūs nemaz nelasāt avīzes.— Zvirbulis ar nožēlu pašūpoja galvu. — Kā tā var? Tūkstošiem reportieru skrien, mēli izkāruši, meklēdami interesantus, neparastus notikumus, viņi pašaizliedzīgi atsakās no atpūtas, ēdiena un izpriecām, bet jūs nelasāt avīzes! Apsūdzība netika pierādīta. Haners klaiņo pa Londonu.

Dantijs atguvās. Viņa seja kļuva līdzīga akmens maskai.

—     Mani neinteresē noziedznieki.

—    O, par to es nešaubos, — Zvirbulis pasteidzās apgalvot. — Tomēr uzklausiet manu padomu, mister Morei, — izvairieties no tām vietām, kur bieži atrod līķus. Nekad neesmu manījis, ka Haneram būtu revolveris, taču domāju, ka viņš zina, kur to vajadzības gadījumā var dabūt. Vismaz man tā šķiet…-'Visu labu, mister Morei!

Zvirbulis noraudzījās pakal saniknotajam Dantijam un, plati smaidīdams, pagriezās pret mis Balfordu.

—    ja šis cilvēks nav noziedznieks, tad es neesmu detektīvs.

—     Tas bija viņš, kas reiz ielūdza mani savā dzīvoklī ietukšot glāzi vīna, — Mērija iesmējās.

—     Ai, es biju pavisam piemirsis šo mazo epizodi pie bankčy>. — Zvirbulis domīgi pakasīja zodu. — Kas toreiz bija kopā ar viņu?

—    Jauns cilvēks, kuru es nekad nebiju redzējusi, bet jūs teicāt, ka viņš esot spekulants vai spēlmanis… vai kas tamlīdzīgs.

Zvirbulis^ norūpējies iesvilpās.

*— Viņi abi bija bankā, — viņš nomurmināja, — ap pulksten trijiem dienā, kad tika izsniegta nauda pret čeku… M-jā…

Kad Mērija gribēja uzzināt ko vairāk, detektīvs izrādījās tikpat noslēgts kā misters Stīls.

65

Dantijs ātriem soliem izgāja no parka. Viņa parastais garīgais līdzsvars bija krietni iedragāts. Viņš bija cerējis, ka Haners nosēdēs cietumā vismaz trīs mēnešus. Pa to laiku varētu daudz ko izdarīt…

3 l'.tļi.tis

Rūpīgi izstrādātais plāns solīja pietiekami lielu naudas summu, ar kuru Dantijs varētu dzīvot bez rūpēm ne vienu gadu vien. Hanera priekšlaicīgā atbrīvošana apdraudēja šī plāna īstenošanu. Ko lai šādos apstākļos iesāk?

Šķērsojis dažas ielas, Dantons piepeši apstājās. Kāpēc Haners agrāk, kad bija brīvībā, nekad necentās vinu uzmeklēt? Kāpēc? Šī doma Morelu nedaudz nomierināja, un viņš devās pie Mārgaretas.

Viņa bija kaut kur izgājusi, un Dantijam nācās vairāk nekā stundu gaidīt meiteni, staigājot pa viesistabu. Tā jau bija slikta zīme. Viņi taču bija norunājuši satikties, un Dantijs nekad nebija iedomājies, ka Mārgareta pret viņu varētu izturēties tik nevērīgi.

Pēdējā laikā Mārgareta bija loti pārvērtusies. Ja agrāk viņš meiteni varēja viegli ietekmēt, prasmīgi vadot viņas skumjas, naidu un greizsirdību, tad tagad to darīt bija nesalīdzināmi grūtāk. Viņam nācās pārvarēt arvien lielāku pretestību. Brīžiem likās, ka viņa priekšā ir pavisam cits cilvēks. Arī šodien Mārgareta bija vēsa un atturīga.

—   Jūs nedaudz piemirsāt norunāto laiku, — Dantijs iesāka, — es teicu, ka būšu pie jiitns vienpadsmitos…

—     Es zinu, bet man bija jāaizkavējas.

Viņam nācās to norīt.

—    Jūs iepirkāties?

Mārgareta pamāja un, šķita, vairāk interesējās par grāmatu, kuru šķirstīja, nevis par savu sarunu biedru. Dantijs ieskatījās grāmatā un ieraudzīja, ka tas ir vilcienu saraksts.

—     Es domāju, ka esat atcēlusi savu ceļojumu uz Madeiru… Tagad esat pārdomājusi?

Viņa vilcinājās ar atbildi, meklēdama vajadzīgo lappusi.

—       Es nebraukšu, — Mārgareta beidzot atbildēja, — bet gribu kādu sūtīt uz Spāniju. Misters Stīls uzskata, ka, ja Lūks aizbraucis uz ārzemēm, tad vinu vajadzētu meklēt Rondā, lai gan viņš vēl nevar tur būt…

Dantons pārsteigts paraudzījās uz meiteni.

—     Stīls? Jūs ar viņu tikāties?

—    Jā, — Mārgareta atteica.

—     Bet jūs taču teicāt, ka viņš pēdējās tikšanās laikā pret jums nelaipni izturējies.

Viņas lūpās iegūla viegls smaids.

—   Šodien viņš izturējās pret mani tāpat, bet es vairs nesamulsu.

—    Bet, mīļo Mārgaret, jūs taču neesat zaudējusi pašcieņu, neskriesiet Lūkam pakal? It īpaši pēc tās telegrammas, kurā viņš ciniski paziņo, ka "gūst mierinājumu".

—       Lūks nav bijis Parīzē, — viņa mierīgi atbildēja. — Misters Stīls šorīt saņēmis no viņa paziņojumu, ka Lūks visu laiku atradies Londonā un drīzumā došoties uz Spāniju. Viņš lūdzis, lai misters Stīls pārsūta viņa čeku grāmatiņu uz Madrides viesnīcu "Carlton". Lūks tikai tagad atcerējies, ka viņam ir tekošais rēķins Spānijas Nacionālajā bankā.

Iestājās ilgs klusums.

—     Jūs gribat kādu sūtīt uz Rondu?

Viņa pamāja ar galvu.

—     Ko viņš tur darīs?

—      Paziņos man, kad bns atbraucis Lūks, un tad es došos pie viņa.

Dantijs bija pārsteigts.

—      Brauksiet pie viņa? — Morels pēc klusuma brīža pārjautāja. — Jūs gribat teikt, ka esat visu aizmirsusi, visu… pat Reksa pēdējo vēstuli?

Mдrgareta domīgi raudzījās pa logu.

—    Kad Reless… — viņa sastomījās, — nošāvās, viņš nespēja spriest loģiski… Tur slēpjas kāds pārpratums… Lūks tā nevarēja izrīkoties… Dienu un nakti esmu par to domājusi.

Dantija attieksme pret dzīves līkločiem parasti bija filozofiska, taču, ja tie bija atkarīgi no sievietes iegribas, filozofija atkāpās.

—    Tātad jūs neticat savam brālim?

Margareta lēni pagriezās pret Dantiju.

—     Es neticu pati sev.

—     Un man? — viņš izaicinoši jautāja.

—     Acīmredzot jūs ietekmējusi mana domu gaita… un jūs bijāt Reksa draugs. *

Dantijs rūgti pasmaidīja.

—     Un tikai?

—     Ko jūs vēl gaidījāt?

Viņas balsi bija saklausāms neviltots pārsteigums. Morels saprata, ka šis nav īstais brīdis, kad runāt .par savām jūtām, un tikai paskatījās uz viņu.

—    Esmu vienmēr bijis pret Medisonu un uzskatīju viņu par vāja rakstura cilvēku, — viņš lēni teica, — un savas domas neesmu mainījis… Bet, ja arī kāds ir ietekmējis otru, tad tas, protams, esmu es.

Dantijs instinktīvi juta, ka atradis piemērotus vārdus, kuriem meitene varētu piekrist. Taču izvērst šo nelielo panākumu nebija laika. Patlaban viņu uztrauca daudz steidzamākas darīšanas.

—    Es jums nesen teicu par Argentīnas akcijām, — viņš sacīja, — un jūs bijāt ar mieru nemt dažas pajas.

—    Par to es gribēju ar jums runāt, — Mārgareta iesāka, bet Dantijs vinu pārtrauca:

—    Šorīt pa telegrāfu saņēmu daudzsološu paziņojumu. Man izdevies izstumt kādu personu, kurai šajā uzņēmumā piederēja liela paja. Tagad varu piedāvāt jums akcijas simt tūkstošu vērtībā.

—   Loti žēl, — Mārgaretas balss bija tik cieta, ka Dantijam pārskrēja drebuli pār kauliem, — bet es nevaru pirkt nevienu akciju. Es atdevu mistera Stila rokās visu, ko biju saņēmusi no Lūka, — visu līdz pēdējam šiliņam. Tāpēc jau es šodien biju pie tā… nelaipnā cilvēka.

16

Dantijs raudzījās uz jauno sievieti tik pārsteigts, ka nejaušs novērotājs būtu sācis smieties.

—    Jūs atdevāt visu naudu? — viņš novervelēja. Mārgareta pamāja ar galvu, nenovērsdama ciešo skatienu

no viņa sejas.

Protams! Man ir pietiekami daudz iztikas līdzekļu. Misters Stīls noteica man diezgan lielu ikmēneša summu.

Dantijs apstulbis skatījās uz Mārgaretu. Visi viņa plāni bija izjukuši.

—    Lūks nav bijis Parīzē — es runāju par pēdējiem mēnešiem. Kāds atsūtījis man telegrammu ar noteiktu nolūku. Man šķiet, ka es pati vēlējos saņemt tādu ziņu, lai attaisnotu savu necienīgo rīcību. — Viņa pasmaidīja. — Dīvaini, ka jūs tik loti interesē naudas jautājumi, — jūs taču esat diezgan bagāts cilvēks, Danton?

Viņš klusēdams pamāja. Šajā rītā bija pienākusi ne visai

patīkama ziņa no bankas. Domādams, ka viņam ir vairāk naudas nekā patiesībā, Dantijs bija daudz tērējis, zaudējis* spēlē un galu galā krietni pāršāvis pār strīpu…

Ar milzīgu gribas piepūli Dantijs savaldījās un centās atbildēt mierīgi:

—     Neesmu īsti pārliecināts, vai esat rīkojusies pareizi. Vai aprunājāties ar savu pilnvaroto? #

—    Sirdsapziņas jautājumos pilnvarotais nav vajadzīgs, — Mārgareta atbildēja.

Dantijam bija šausmīgi grūti turpināt šo sarunu. Likās, ka viņa priekšā stāv neredzama, bet stipra siena, pret kuru sašķīst visi plāni. Viņš bija cerējis dabūt simtiem tūkstošu… Lai gan, ja piesardzīgi liktu kārti pēc kārts, varbūt kādus pāris tūkstošus izdotos izplēst…

—     Kad jūs esat nolēmusi braukt uz Rondu?

—      Pēc divām dienām, — Mārgareta atbildēja tik ātri, ka kļuva skaidrs, kāda nozīme viņas dzīvē ir šim braucienam un cik precīzi viņa aprēķinājusi laiku pa stundām. — Tiklīdz skaidri zināšu, ka Lūks ir Rondā, tūlīt braukšu pie viņa.

—     Un ko jūs viņam teiksiet?

Dantijs iekoda lūpā, bet par vēlu — muļķīgais jautājums bija izskanējis. Viņa pārsteigta paraudzījās uz Dantiju.

—   Tas skar tikai mani un Lūku. Es esmu pie visa vainī-ga, un man šī kļūda jālabo.

Dantijs pieļāva vēl vienu muļķību.

—     Jūs taču nedrīkstat aizmirst savu brāli! Lūks varēja viņu glābt, bet noveda līdz bojāejai. Nauda ir viņa elks…

—     Viņš nevilcinoties atdeva man visu, — Mārgareta mierīgi pārtrauca viņu, — bet es… es rīkojos cietsirdīgi un nekrietni. Un viņš aizgāja… ne vārda neteikdams… Vai tad

jūs nesaprotat: ja Lūks būtu griezies pie advokāta un lieta nonāktu tiesā, es atdotu visu. Un ne tikai tāpēc, ka viņam uz to ir tiesības, nē! Tikai tāpēc, lai šis notikums nekļūtu plaši zināms. Varbūt viņš ir sīkumains, pat cietsirdīgs, taču tas nedod man tiesības ļaunu atmaksāt ar ļaunu. Tāpēc arī es nodevu visu kapitālu Stīla pārziņā. Nelaimes gadījums ar Reksu jānoskaidro līdz galam. Lūks man visu izstāstīs. Varbūt viņam bija iemesls vairs nepalīdzēt Reksam.

—     Es arī gribu zināt patiesību!

Dantijs bija nobālis aiz dusmām un ar pūlēm valdīja niknumu, kas plosījās viņā.

—    Man šķiet, ka vienīgais jūsu salīgšanas rezultāts būs manis izputināšana. Lūkam ir liela ietekme Sitijā, un viens vienīgs mājiens, viena vienīga frāze, ka esmu bijis pret viņu, var man loti dārgi maksāt.

Dantijam par izbrīnu, Mārgareta iesmējās.

—    Dantorv! — viņa gandrīz vai priecīgi iesaucās. — Ko gan jūs par mani domājat! Vai tiešām nopietni uzskatāt, ka es atļaušu Reksa draugam nokļūt grūtā stāvoklī tāpēc, ka viņš gribējis man palīdzēt?

Morels izbrīnījies raudzījās uz Mārgaretu. Par ko viņa priecājas? Un tad viņš saprata — pēc pāris dienām Mārgareta būs kopā ar vīru… Šī doma viņam'bija nepatīkama, taču tai bija reāls pamats. Šī lepnā skaistule neprātīgi mīl savu vīru…

Pie durvīm klauvēja. Ienāca istabene.

—     Ar jums grib runāt kāds kungs — misters Heinss.

Ja Mārgareta būtu pievērsusi vērību Dantona sejas izteiksmei, tad uzreiz pamanītu, ka viņš nobāl.

—     Viņš esot bijis pazīstams ar misteru Medisonu un vēlas ar jums aprunāties, — istabene turpināja.

—     Vai jūs teicāt viņam, ka esmu te? — Dantijs asi jautāja, bet, sastapis Mārgaretas pārsteigto skatienu, aprāvās.

—     Jūs pazīstat viņu?

Dantijs pamāja un nozīmīgi paraudzījās uz istabeni.

—      Mirkli uzgaidiet! — Mārgareta viņai teica un, kad istabene bija izgājusi, jautāja:

—     Kas viņš ir?

—    Cilvēks, ar kuru neklājas runāt. Noziedznieks, kuru apcietināja jūsu saderināšanās vakarā viesnīcā "Carlton". Uzklausiet manu padomu…

—     Bet viņš pazīst Lūku…

—    Viņš nepazīst! Tas ir tikai veikls triks, lai iekļūtu pie jums. Viņš ir loti bīstams cilvēks!

—    Tad palieciet te, kamēr es ar viņu runāšu. Uzgaidiet mazajā viesistabā!

Ja Mārgareta bija šādā noskaņojumā, viņu pārliecināt nebija iespējams. Dantijs sadrūmis iegāja blakusistabā un cieši aizvēra durvis.

Mārgareta bija pārsteigta, ieraugot neatbilstību starp apmeklētāja izskatu un tikko dzirdēto raksturojumu.

—     Es esmu Haners Heinss. Mana pamatnodarbošanās ir dārglietu zādzības.

Viņa balss bija tik mierīga un manieres tik smalkas, ka šie vārdi izklausījās kā lordu palātas locekļa pieteikums.

—    Jūsu vīrs reiz izdarīja man kādu pakalpojumu, un es labprāt viņam atlīdzinātu ar to pašu, misis Medisone.

Viņa pamāja ar galvu.

—       Es vēlētos zināt, misis Medisone… Lūdzu, neuzskatiet mani par netaktisku… Es gribētu jautāt, kāpēc jūsu vīrs no jums aizgāja?

Mārgareta salti paraudzījās uz apmeklētāju.

—     Pirmoreiz to dzirdu, — vina atbildēja un ieraudzīja, ka viņš pasmaida.

—     Es saprotu, ka tā ir šausmīga uzbāzība, taču mani interesē jūsu vīrs. Man piemīt daudz sliktu īpašību, taču nepateicīgs neesmu nekad. Jūsu vīrs brīdināja mani tajā brīdī, kad uzzināja, ka tikšu apcietināts… Ja pasaulē ir atklāts un krietns cilvēks, tad vina vārds ir Lūks Medisons. Vienīgais, ko vēlējos zināt, vai jums ir priekšstats, kur atrodas jūsu vīrs? Vai viņš ir Londonā?

—       Patlaban viņš ir Spānijā, — Mārgareta atbildēja, — bet diemžēl nevaru pateikt, tieši kur.

—     Un misters Morels ari ir Spānijā? Piedodiet, bet, ja man ir iemesls uzdot jautājumu attiecībā uz jūsu vīru, tad otru jautājumu — vēl jo vairāk… Ir cilvēki, kuru sabiedrība lēdijām nav vēlama…

Mārgareta piegāja pie galda un nospieda zvana pogu. ftaners pasmaidīja.

—     Tas nozīmē, ka jūs gribat mani izmest ārā. Iespējams, ka šai intervijai nebiju izvēlējies piemērotu toni. Iespējams… Vairāk par visu vēlos zināt, kur atrodas misters Medisons…

—     Es jau atbildēju uz šo jautājumu. Kas attiecas uz Dantiju Morelu… — Uz sliekšņa parādījās istabene.

Mārgareta norādīja ar roku uz durvīm.

—     Neesmu radusi runāt sliktu par draugiem — pat ar visai savdabīgiem sava vīra paziņām, — viņa teica un izdzirdēja klusus smieklus.

Istabene pavēstīja, ka Dantijs aizgājis dažas minūtes pēc Hanera ienākšanas. Viņš nepiederēja pie tiem cilvēkiem, kuri izaicina likteni.

Mārgaretai todien vajadzēja šo to nopirkt. Pie parka vina lika šoferim apturēt mašīnu un tālāk gāja kājām. Vina vēlējās mazliet pabūt viena.

Vina lēni gāja pa aleju un ieraudzīja stāvam automašīnu, kurā sēdēja divi pasažieri: apbrīnojami skaista, eleganti ģērbta meitene un bārdains vīrietis, kuram platmale bija dziji uzmaukta uz pieres.

Mārgaretai nedaudz pa priekšu gāja pāris: liela auguma vīrietis un skaista meitene. Mārgareta dzirdēja, ka milzenis saka:

—    Pievērsiet uzmanību šai elegantajai dāmai automobilī! Tā ir Londonas slavenākā afēriste Džina Gērlija.

Mārgareta pazina Zvirbuli un vina celabiedreni. Vina apsēdās uz sola, jo nevēlējās, lai viņu ierauga, un neviļus paskatījās uz automobili.

Tas lēni brauca viņai garām. Mārgareta skaidri saklausīja, ka bārdainais vīrietis saka:

—    Diezgan savādi… Ko tas nozīmē?

Pie visām miesām trīcot, Mārgareta pietrūkās kājās. Viņa pazina bārdainā vīrieša balsi — tas bija Lūks!

17

Dzīve Henetstrītā bija diezgan patīkama — tā vismaz domāja Lūks Medisons.

Ritēja trešā diena, kopš viņš bija iznācis no slimnīcas. Viņš izrādījās vārgāks, nekā bija domājis, un baudīja mieru, ne par ko nerūpējoties un nevienam neatskaitoties par savu neparasto dzīvesveidu.

Misis Frozere vinu netraucēja. Vina nesa Lūkam labas grāmatas un vienkāršu, bet garšīgu ēdienu un rūpējās par saimnieciskajām vajadzībām. Vina ieteica — ja Lūks vēloties pastaigāties, tad lai darot to naktī, bet sīkāk neko nepaskaidroja. Vina vienmēr bija laipna un gādīga. Lūku daudz kas pārsteidza, taču viņš saprata, ka vina vēlīgā saimniece rīkojas kāda nezināma drauga uzdevumā.

Situācija nedaudz noskaidrojās pēc pāris dienām, kad misis Frozere palūdza, lai viņš kaut ko pastāsta par Austrāliju. Kad viņš atbildēja, ka nav bijis šajā skaistajā zemē, viņa saprotoši pasmaidīja.

—   Ja Levingam būtu pieticis prāta turēt mēli aiz zobiem, viņš joprojām būtu dzīvs. Taču viņš bija briesmīgs lielībnieks un vienmēr cildināja savu bandu, kaut gan labi zināja, ka mums ir vairāk naudas.

Pamazām Lūks izzināja lietas būtību.

Levingam vajadzēja sagaidīt kādu cilvēku, kas bija ieradies no Austrālijas, lai darbotos viņa bandā. Viņpus okeānam tas cilvēks savās aprindās baudīja lielu cieņu, jo nebija ne reizes sēdējis cietumā.

—     Kad Konors uzzināja, ka jūs ieradīsieties Londonā, viņš teica: "Šis vīrs mums ir vajadzīgs. Un mēs viņu dabūsim." Viņš sāka jūs loti cienīt pēc tās afēras ar Sidnejas banku…

Lūks saprata, par ko viņš noturēts.

—     Redziet, misis Frozere, jūsu… kolēģi ir noturējuši mani par noziedznieku no Austrālijas, bet es nemaz neesmu tas, ko viņi gaidījuši. Tas, ka tonakt biju kopā ar Levingu…

bija nejaušība. Diez vai varēšu būt noderīgs jūsu draugiem, kuri acīmredzot ne visai ievēro likuma pantus.

Vina saprotoši pasmaidīja.

—    Man visvairāk pie jums, mister Smit, patīk jūsu apbrīnojamā noslēgtība.

Vēlu nakti Lūks ieraudzīja briesmīgo Konoru. Kad tas paspieda viņam roku un sasveicinājās, Lūks nodrebēja — šo zemo balsi viņš bija dzirdējis tajā naktī, kad tika nogalināts Levings.

—      Divas vai trīs dienas jūs man nebūsiet vajadzīgs, Smit, — Konors teica. — Te jums viss ir kārtībā? Labi!

Konoram bija pavēloša balss. Iekams Lūks paguva paskaidrot, kas viņš ir vai, pareizāk sakot, kas viņš nav, Konors bija jau prom.

Pēc divām dienām negaidīti atvērās durvis un istabā ienāca apburoša gaišmate.

—     Mani pie jums atsūtīja Konors, — viņa teica, ziņkāri nopētīdama Lūku no galvas līdz kājām. — Vai dabūjāt jaunās drēbes?

Lūks pakratīja galvu.

—     Būs vajadzīgs arī frizieris, — viešņa turpināja. — Es šovakar jums to atsūtīšu. Vajadzēs apcirpt bārdu… Vai nevēlaties rīt doties nelielā izbraukumā? Jūs tīri labi vadot automašīnu. Nu tad redzēsim.

Viņš iesmējās.

—      Nebiju domājis, ka man būs tik patīkama nodarbošanās…

Meitene bija labi, bet vienkārši ģērbusies — acīmredzot tāpēc, lai nepiesaistītu uzmanību.

—       Ir nu gan ūķis! Kā jūs te varat dzīvot? — Viņa nicīgi paraudzījās pa logu. — Nesaprotu, kā te vispār var mitināties cilvēki!

Lūks neko neatbildēja. Pa šim dienām viņš bija kaut ko uzzinājis par "nabaga laužu" dzīvi. Agri no rīta viņš novēroja, kā strādnieki dodas uz fabrikām, bet viņu novārdzinātās sievas apstaigā veikalus, meklēdamas lētākus produktus. Pusdeviņos viņu meitas, miesaskrāsas zeķēm kājās un elegantos, bet lētos mēteļos, devās darbā uz Sitiju, lai uzturētu ģimeni. Nabaga laužu bērni! Plēsoņu upuri! Un kāds ducis bandu dzīvo uz šo trūcīgo ļaužu rēķina — viņi izzog no kabatām naudu, ielaužas viņu mājās, lai nozagtu mantas dažu pensu vērtībā…

Kādunakt Lūks novēroja, kā trīs huligāni uzbruka pavecam strādniekam, nogāza viņu zemē un iztīrīja kabatas. Viņš uzzināja par uzņēmīgiem cilvēkiem, kuri ierodas pie strādnieku sievām pēc vīra it kā aizmirstajiem instrumentiem… Viņš no sirds priecājās, ieraudzījis, ka reiz lielā autobusā atbraukušie policisti apcietina veselu bandu…

Policija apsargāja nabaga ļaužu bērnus… cik vien tas bija 4ās spēkos.

Lūks redzēja, kā mežonis, kas bija piekāvis savu sievu, bez samaņas nokrīt no policista steka sitiena…

Taču visbīstamākie parazīti no policijas ķetnām izvairījās.

Meitene pagriezās pret Lūku.

—     Satiksimies rīt Zaļajā parkā. Es tur piebraukšu ar automobili un paņemšu jūs.

Viņa vēlreiz, neslēpdama sajūsmu, nopētīja Lūku no galvas līdz kājām.

—   Jums ir skaista balss, — viņa paziņoja. — Jūs il vi tu var noturēt par džentlmeni.

Jaunā dzive aizstāja veco. Vakarā tika atnestas drēbes. Uzvalks viņam derēja ideāli. Atnāca frizieris un sāka darboties. Lūks paraudzījās spogulī un secināja, ka vinu tiešām var noturēt par džentlmeni.

No rīta, ejot uz Zaļo parku, viņš apmierināts konstatēja, ka gaita kļuvusi tikpat elastīga kā agrāk. Lūku pārņēma piedzīvojumu alkas.

Viņam līdzās apstājās automobilis. Meitene aicināja vinu iekāpt.

Viņa bija lieliskā garastāvoklī.

—    Tā bija laba ideja — šādi norunāt satikšanos, vai ne? Viņi brauca garām Haidparkam. Lūks nopētīja savu

ceļabiedreni. Meitene šķita vecāka, nekā viņš bija domājis, taču šis apstāklis nespēja aptumšot skaisto pavasara rītu.

—    Vai redzat to resnīti parkā? Viņu sauc par Zvirbuli. Bīstams putns.

Izdzirdiš šo vārdu, Lūks nodrebēja.

—    Jūs runājat par misteru Bērdu?

Viņš ieraudzīja Bērdu jaunas meitenes pavadībā, bet nepamanīja dāmu, kas sēdēja uz soliņa.

—    Pie kavalērijas kazarmām mūs gaida cits automobilis. Ceru, ka jūs protat labi braukt.

—     Cits automobilis? Viņa pamāja.

—     Gribu pārliecināties par jūsu spējām. ,

—     Diezgan savādi… Ko tas nozīmē?

—     Nekā savāda te nav, — viņa atbildēja.

Viņus gaidīja maza, slēgta automašīna. Tuvumā neviena nebija. Meitene samaksāja šoferim.

—     Sēdieties!

Lūks apsēdās pie stūres, bet viņa — līdzās un stingrā balsī pavēlēja:

—     Kraftonstrīta! Apstājieties iepretī Rīnklubam!

Lūks nodomāja, ka meitene grib pārbaudīt viņa braukšanas māku. Viņš bez starpgadījumiem izbrauca pa vairākām dzīvām ielām un apstājās norādītajā vietā.

—    Un nu esiet uzmanīgs, — viņa teica, pieklusinot balsi, — es gribu apciemot savu vīru.

Meitene raudzījās Lūkam acīs.

—    Ja viņš sacels traci, būs nepieciešama jūsu palīdzība, ja viss būs mierīgi, brauksim pāri tiltam.

—    Vīru? — Lūks pārjautāja.

—    Tā teiksiet kruķim, ja viss izies greizi.

Iekams Lūks paguva vēl ko pajautāt, viņa nozuda.

Kā bija norunāts, viņš nenoslāpēja motoru un pēc divdesmit minūtēm ieraudzīja, ka meitene mierīgi tuvojas automašīnai.

Tajā brīdī, kad meitene grasījās iekāpt iekšā, pie tās pieskrēja kāds vīrietis bez žaketes un satvēra viņu aiz rokas. Viņa centās izrauties, un Lūks, neko nedomādams, izlēca no mašīnas un ar dūres triecienu nogāza uzbrucēju uz ietves.

—   Ātrāk! — viņa iesaucās. Lūks ieslēdza trešo ātrumu.

Kad viņi bija šķērsojuši Oksfordstrītu un pārbraukuši

pāri tiltam, Lūks sāka analizēt notikušo.

—     Kāpēc tas cilvēks jūs sagrāba?

—     Tas bija mans vīrs. Mēs sastrīdējāmies, — meitene mierīgi atbildēja. Tad piebilda: — Konors kļūdījās. Ja es nebūtu ņēmusi visus prātus kopā un neizdomātu par vīru, tad atrastos jau ceļā uz Holveju*.

' Sieviešu cietums Londonā. (Tulk. piez.)

Lūks ievēroja, ka meitene met satrauktus skatienus uz policistiem, un vina sirds sāka nemierīgi dauzīties… Beidzot vina ceļabiedre lika apturēt automašīnu.

—     Mēs izkāpsim te, — meitene teica. — Jūs brauksiet mājās ar autobusu, es— ar taksometru. Ja šovakar atnāks Konors, sakiet, ka tas atrodas pie manis.

Meitene paspēra pāris solu, bet Lūks vinu aizturēja.

—     Ko nozīmē "tas"?

—    Viņš zina.

Bet Lūks jau bija paguvis ieraudzīt plakanu futrāli, kuru vina ielika mēteļa iekškabatā.

—    Žēlīgais Dievs! — viņš iesaucās. — Jūs to nozagāt?

Viņas acis jautri iemirdzējās.

—     Kā citādi! Un jūs tikai tagad to aptvērāt?

Vina pasauca garāmbraucošo taksometru un prom bija.

Lūks vēl ilgi stāvēja kā sastindzis… Viņš labu laiku klaiņoja pa ielām, iedams, kur deguns rāda. Pēc vairākām stundām, ejot pāri Vestminsteras tiltam, viņš ieraudzīja avīžzēnu ar speciālizlaidumu rokā.

»

NEKAUNĪGA LAUPĪŠANA VESTENDĀ!

Lūks apstājās kā iemiets un ilgi neuzdrošinājās pasniegt avižzēnam peniju, lai paņemtu laikrakstu.

"Bārdains vīrietis un skaista sieviete aplaupījuši slaveno juvelieri Tifani, nozogot rokassprādzi divdesmit tūkstošu mārciņu vērtībā.

Šī nekaunīgā laupīšana notikusi šodien firmā "Tifani".

Labi ģērbta dāma iegājusi veikalā un palūgusi, lai viņai parāda parastos zelta gredzenus. Kad pārdevējs uzgriezis sievietei muguru, viņa acīmredzot ar gumijas āmuru sadauzījusi vitrīnu, jo sitiena troksnis nav bijis dzirdams, bet plīstošā stikla skaņu noslāpējis troksnis no ielas. Kad pārdevējs pagriezies, sievietes veikalā vairs nav bijis un zelta rokassprādze no vitrīnas bijusi pazudusi. Viņš meties zaglei pakal un satvēris viņu aiz rokas tajā brīdī, kad sieviete kāpusi automobilī. Tad viņas pavadonis ar dūres sitienu notriecis pārdevēju uz ietves. Tas bijis bārdains vīrietis pelēkā uzvalkā…"

—    Tas esmu es… — Medisons ievaidējās un gandrīz zaudēja samanu.

18

Lūks sēdēja Henetstrītas istabā, galvu rokās atbalstījis, yn raudzījās tukšumā. Kad viņš pārnāca, misis Frozeres bodītē nebija. Atgriezusies viņa ienesa Lūkam uz paplātes tasīti tējas.

Viņam likās, ka misis Frozere labi zina, kas šodien noticis.

—    Konors teica, ka lieta tikai tad var kļūt bīstama, ja jūs nosvilps kāds no Levinga bandas.

—     Ko nozīmē "nosvilps"? — Lūks jautāja.

Viņa pasmaidīja.

—    It kā jūs nezinātu! Kaut gan Austrālijā varbūt ir citi izteicieni…

Lūks sāka staigāt pa istabu.

—      Bet, misis Frozere, katrs cilvēks, kas izlasīs avīzi, varēs mani viegli sazīmēt. Turklāt, kad gāju pa Henetstritu, mani redzēja vismaz simts cilvēku…

Vina pašūpoja galvu.

—      Es visus pazīstu, — vecā sieviete mierīgi iebilda, — un zinu, kas katram aiz ādas. Vienīgais cilvēks, kas jūs redzēja, bija vecais Džo, kas atnesa man rīkojumu. Konors teicis, ka jums jānoskuj bārda un jāpārģērbjas. Šīs drēbes es aiznesīšu.

—    Jauns uzvalks?

—   Jā, jaunais, zilais uzvalks jau karājas skapī. To atnesa, kolīdz jūs aizgājāt. Viss būs labi.

Vina uzmundrinoši pasmaidīja un izgāja.

Tēja bija jau atdzisusi. Lūks joprojām sēdēja kā sastindzis. Vina domas virpuļoja trakā, haotiskā dejā. Viņš, Lūks. Medisons, ir zaglis! Aktīvs bandas loceklis, kas aplaupījis Tifani… Tieši pie Tifani viņš bija pircis Mārgaretai saderināšanās gredzenu!

» Viņam pat prātā neienāca doma iet uz policiju un nodot savus līdzdalībniekus. Vienīgais veids, kā izkulties no ķezas, bija bēgšana. Viņš jau bija rakstījis Stilam, lai pārsūta čeku grāmatiņu uz Rondu… Jā, visvieglākais ir aizbraukt uz Spāniju.

Bet vai tas ir tik vienkārši?

Piepeši Lūks atcerējās, ka viņam nav pases. Bet Spānijā nebija iespējams nokļūt bez pases, jo robeža tika kontrolēta ārkārtīgi stingri. Ja viņš nebūtu atlaidis sulaini, tad varētu iekļūt savā dzīvokli, paņemt koferi un jau ar nākamo ekspresi braukt uz kontinentu. Visticamāk, ka viņa dzīvokļa atslēgas atrodas pie advokāta. Bet advokāts Hiltons ir viņa sens draugs. Gan jau viss nokārtosies…

Istabā ienāca misis Frozere. Vina atnesa jaunas šķēres.

—    Konors teica, lai jūs atstājot ūsas.

—    Viņš ir te?

—    Nē, piezvanīja man.

—     Nezināju, ka jums ir telefons, — Lūks brīnījās.

Misis Frozere mīklaini pasmaidīja.

—    Te ir daudz kā tāda, par ko neviens nenojauš.

Pēc kāda laika viņa atnesa jaunu bārdasnazi un ziepes.

Acīmredzot Lūkam piemita izcilas friziera spējas, jo

misis Frozere, atnesusi pusdienas, pārsteigta sastinga uz sliekšņa.

—    Jūs pat māte nepazītu, mister Smit!

Lūks vēlreiz ielūkojās spoguli. Osas pilnīgi pārveidoja viņa seju. Šodien misis Frozere šķita runīgāka nekā parasti. Viņa jautāja, vai Lūks neesot precējies, un, atbildi nesagaidījusi, pavēstīja, ka esot atraitne.

—     Zināmā mērā, — viņa izlaboja. — Mans virs pirms diviem gadiem dabūja mūža ieslodzījumu.

Viņa pateica to pilnīgi mierīgi, tāda cilvēka toni, kas pieradis pie jebkuriem likteņa pavērsieniem.

—     Viņš pats bija vainīgs, — viņa turpināja. — Padomā tik— nošaut policistu! Konors negribēja par viņu atbildēt. Konors vienmēr teicis, ka revolveris piedien tikai barvedim, nevis viņa vīriem. Frozers jau no dabas bija karstgalvis: pif, paf — un gatavs! Viņš daudz kur izmēģinājis roku…

—    Vai tad viņš jau bija sēdējis?

Misis Frozere iesmējās.

—    Kā tad! Divas reizes. Pirmoreiz— par krāpšanu Mančestrā. Tur viņš strādāja kopā ar Dantiju…

—    Dantiju? — Lūks viņu pārtrauca. — Kas tas tāds?

—        Viņš vairāk šiverējas pa rūpniecību… Akcijas un tamlīdzīgi… Ziniet, muļķi vienmēr atrodas… Patlaban viņš saejoties ar tīru publiku. Var jau būt. Agrāk viņš strādāja kopā ar Haneru Heinsu…

—    Jūs pazīstat Haneru Heinsu?

Pēc viņas sejas izteiksmes Lūks saprata, ka Haners zināmās aprindās iemantojis milzīgu cieņu.

—     Nē, tikai esmu dzirdējusi par viņu.

—     Kā tagad sauc Dantiju?

Viņa sarauca pieri.

—    Mēles galā ir… tāds skanīgs vārds… jā, Dantons Morels. Konors nesen runāja par viņu.

Lūkam raibs sametās gar acīm. Dantons Morels ir afērists, bijušais katordznieks!

Piepeša doma viņu satrieca — Morels ir viņa sievas draugs!

—     Kā viņš izskatās?

—     Dantijs? Esmu pāris reižu viņu redzējusi…

Misis Frozere aprakstīja Dantiju tik precīzi, ka zuda jebkādas šaubas. Lūks juta, ka viņam pēc iespējas drīzāk jātop par iepriekšējo Lūku Medisonu.

Plāns bija nobriedis — šonakt viņš izies no mājas, dosies pie sava advokāta un izstāstīs visu, kas noticis.

Ap deviņiem, kad viņš, gatavodamies aiziet, pastiepa roku, lai izslēgtu gaismu, istabā ienāca misis Frozere. Pēc viņas sejas Lūks noprata, ka noticis kas nopietns.

—      Lejā ir divi vīri no Levinga bandas, — viņa klusu teica. — Es nepaguvu piezvanīt Konoram.

Viņa izņērrm no priekšauta brauniņu un pasniedza to Lūkam.

—   Ņemiet, — viņa stingri noteica. — Nez kas viņiem var ienākt prātā.

Lūks mehāniski iebāza pistoli kabatā. Šobrīd viņš vismazāk bija gaidījis tikšanos ar naidīgas bandas locekļiem. Galvenais bija pēc iespējas ātrāk pazust no Henetstrītas, un, ja pistole šajā zinā palīdzēs, tad jo labāk.

—    Viņi grib runāt ar jums.

—     Kāpiet lejā, Smit! — atskanēja rupja balss.

Lūks nokāpa lejā. Istabā bija divi vīri. Viens stāvēja ar muguru pret kamīnu, otrs tālredzīgi atradās durvju tuvumā. Viņi bija pieklājīgi ģērbušies. Uz ielas abus varētu noturēt par amatniekiem. Ari pēc sejas nebija iespējams noteikt, kādu "amatu" viņi piekopj.

Resnais cilvēks, kas stāvēja pie kamīna, acis piemiedzis, paraudzījās uz Lūku.

—    Tas ir Smits? — viņš noprasīja.

—   Jā, tas ir misters Smits, — misis Frozere ērcīgi atcirta.

—    Ko tas nozīmē? — jautāja mazais cilvēks, kas stāvēja pie durvīm. — Kāpēc jūs uzdodaties par to, kas neesat?

Viņa biedrs paspēra soli uz priekšu.

—    Klusē, es pats runāšu, Kornij! Vakar tu to nostrādāji,

Smit?

%

■ — Esmu daudz ko nostrādājis, — Lūks dzestri atbildēja.

—   Tu gribi iestāstīt, ka esi tas pats vīrs, kuru mēs izrakstījām no Austrālijas. Taču tu neesi Smits. — Viņš parādīja ar pirkstu uz cilvēku pie durvīm. — Tas ir Komijs Smits.

—    Kā gan citādi! — Par Komiju Smitu nosauktais trīcēja aiz dusmām. — Jūs… jūs piesavinājāties manu vārdu! — Viņš neķītri nolamājās, bet resnais viņu atkal pārtrauca.

—      Neaizmirsti, ka tu runā dāmas klātbūtnē, — viņš sacīja tik svinīgi, ka Lūks ar pūlēm novaldīja smieklus.

—     Lieta tāda, — resnītis turpināja, — ka tad, kad Levings un tu dabūjāt, ko bijāt pelnījuši, un tevi aizveda uz slimnīcu, Konors nodomāja, ka tu esi tas pats virs, kuru Levingam vajadzēja sagaidīt. Taču tu neesi Smits! Varu derēt, ka nekad neesi bijis Austrālijā.

—   Šitais? — Komijs Smits ar neizsakāmu nicinājumu noraudzījās uz Lūku. — Šitais nekad neizturētu Austrālijā!

Viņš izņēma no kabatas avīzi.

—     Paskatieties, ko esat ievārījis, — viņš nošņāca, pastiepdams to Lūkam. Lūks paraudzījās uz rindiņām, uz kurām norādija netīrais pirksts.

"Šajā laupīšanā, kā domā policija, iejaukts cilvēks, vārdā Smits, kas ieradies ar kuģi "Pontiak" no Austrālijas…"

—     Redziet, ko esat sabrūvējis? — Smits nikni iesaucās. — Jūs uzrīdījāt man virsū kruķus!

Vina roka pastiepās uz iekškabatu.

—    Pag! — resnītis iekliedzās. — Viņam arī ir stroķis! Ne velti vecene bija augšā!

Tādu apvainojumu misis Frozere nespēja paciest.

—   Ak es esmu vecene, tu, resnais vepri? Paklausīsimies, ko par to teiks Konors! Pēc pāris minūtēm viņš būs te!

Resnītis nemierīgi paraudzļjās uz durvīm.

—    Muļķības! Kāda dala Konoram, ka mēs atnācām aprunāties? Mēs to varam darīt.

—    Ko jums vajag no manis? — Lūks jautāja, iedams uz durvīm.

Komijs Smits aizšķērsoja viņam ceļu.

—     Mēs gribam vēl ko zināt…

—   Tūlīt visu uzzināsiet, — Lūks asi noteica un paspēra soli uz priekšu, bet Smits nepakustējās. Piepeši Lūks satvēra vīru aiz apkakles un, pārlidinājis vinu pāri visai istabai, atvēra durvis.

—   Ārā! Abi divi!

Resnītis paraustīja plecus.

—     Labi, mēs negribam plēsties.

Piegājis pie Lūka, viņš pasmaidīja, bet misis Frozere paguva pamanīt, ka vina labajā rokā uzrodas "totšlēgers" [1] .

—    Sargieties, Smit! — vina iespiedzās.

Resnītis nepaguva pat pacelt roku, jo precīzs sitiens pa žokli nogāza vinu uz grīdas. Lūks izrāva ieroci viņam no rokas un iebāza kabatā.

—   Tagad tava kārta! — Viņš pagriezās pret Komiju Smitu, bet tas acumirklī izmetās pa durvīm.

Resnītis grīļodamies piecēlās, nikni paraudzījās uz Lūku un sekoja savam biedram.

Lūks aizvēra aiz viņiem durvis un pagriezās pret nobālušo misis Frozeri.

—     Nelieši, — vina izdvesa, satraukti elpodama, — es nebrīnītos, ja vini aizdedzinātu māju. Vienreiz viņi jau mēģināja to darīt. Otrais stāvs tikai nesen uzcelts.

Henetstrītas 339. nams bija viena no Konora mītnēm. Policija te nekad nerīkoja kratīšanu, jo zināja, ka šajā kārtīgajā miteklī neatradīs nevienu zagtu mantu.

—    Man tūlīt viss jāpastāsta Konoram, — misis Frozere teica, vilkdama mugurā mēteli. — Jūs gribējāt iziet?

—   Jā! — Lūks gribēja aiziet un nekad vairs neatgriezties, taču nevēlējās izpaust savus plānus saimniecei.

—    Jums ir nauda? Ai, pavisam piemirsu…

Sieviete parakņājās ādas somiņā, kas karājās zem viņas priekšauta, un izņēma no tās naudaszīmju paciņu.

—    To atsūtīja Konors. Piecdesmit, — viņa teica. — Tas ir avanss. Vakardienas laupījums tiek dalīts četrās dalās. Savu tiesu jūs vēl saņemsiet. Šajā ziņā Konors ir kārtīgs. Viņam var uzticēt miljons mārciņu.

—     Man neko nevajag.

—      Bāziet tik kabatā! — viņa pavēlēja. — Vai jums ir sīknauda?

—    Vairāk, nekā vajag, — Lūks nepacietīgi atbildēja.

—    Sīknauda? — misis Frozere neatlaidās, un vēlāk Lūks bija par to viņai pateicīgs. Sieviete izņēma no kabatas sauju sīknaudas. — Jūs varat iekulties ķezā, ja mūsu ielā mēģināsiet izmainīt piecu mārciņu naudaszīmi. Jūs esat no Austrālijas?

—     Nē, — viņš atbildēja.

—     Gan jau Konors visu noskaidros.

Acīmredzot Konors misis Frozerei nozīmēja visu.

Ieraudzījusi, ka līst, viņa atnesa Lūkam mēteli un pavadīja līdz bodītes durvīm.

—    Uzmanieties no Levinga bandas, — viņa teica, — ielieciet pistoli mēteļa kabatā. No turienes varēsiet to ātrāj< izraut.

Misis Frozere rūpējās par viņu kā māte un nenomierinājās, iekams viņš nebija izpildījis visus norādījumus.

Kaut gan uz ielas nevienu nevarēja manīt, Lūks, paklausot misis Frozeres padomam, ejot uz Vestminsteras tiltu, meta lielu līkumu.

Parlamentā ritēja vakara sēde. Torņa pulkstenis rādīja bez divdesmit minūtēm desmit.

Vispirms Lūks gribēja doties pie Džeka Hiltona. Bet vai viņš būs mājās? Vajadzētu piezvanīt pa telefonu. Pie pirmās telefona kabīnes Lūks apstājās, domās pateikdamies misis Frozerei par iedoto sīknaudu.

Viņam atbildēja Hiltona sulainis.

—    Misters Hiltons nav Anglijā. Viņš aizbrauca uz Berlīni un atgriezīsies nākamās nedēļas beigās. Vai drīkstu pajautāt, kas jūs esat?

Pirmajā brīdī Lūks nespēja izdvest ne vārda. Kad sulainis jautājumu atkārtoja, viņam prātā iešāvās kāda doma.

—    Vai jūs nevarētu pateikt, vai Medisonu dzīvoklī kāds ir…, piemēram, sulainis…

Balss pārvērtās-,

—     Kas jūs tāds esat? Kāpēc jūs tas interesē?

Lūks pakāra klausuli. Protams, viņš varēja nosaukt savu vārdu, taču neviens, izņemot Džeku Hiltonu, nedrīkstēja zināt, ka viņš atrodas Londonā.

Lūkam ienāca prātā cita doma. Viņš piezvanīja uz savu dzīvokli un, dažas minūtes pagaidījis, izdzirdēja telefona stacijas kalpotāja balsi:

—     Diemžēl, ser, abonents neatbild.

Lūks lēnām soļoja uz Pelmela ielu, nepievērsdams uzmanību lietum. Bija atlikusi tikai viena izeja. Reiz jokodamies Lūks bija teicis, ka nav nekā vieglāka kā ielauzties viņa dzīvoklī…

Pie mājas sienas atradās ugunsdzēsēju kāpnes. Nokļūt pagalmā un uzkāpt pa kāpnēm nebija grūti, un pēc dažām minūtēm izdevās arī atvērt logu no ārpuses.

19

Mārgareta Medisone jau gribēja iet gulēt, kad atskanēja zvans. Vina ieklausījās — priekštelpā sarunājās vairāki cilvēki.

Mārgareta saklausīja atsevišķus vārdus:

—     Ejiet un pasakiet misis Medisonei… Skotlendjards…

Pēc mirkļa ienāca istabene.

—    Atnācis inspektors no Skotlendjarda. Viņš gribot runāt ar jums svarīgā lietā.

—     Misters Bērds? — Mārgareta satraukta jautāja.

Vēlāk viņa nespēja saprast, kāpēc radies tāds satraukums. Skotlendjarda pieminēšana allaž saistījās ar kaut ko nepatīkamu, turklāt viņa baidijās izdzirdēt traģisku ziņu par Lūku… Tas nebija Bērds, bet cits inspektors, kas nosauca sevi par Hortonu.

—    Loti nožēloju, ka man jūs jātraucē tik vēlā stundā, misis Medisone, taču mēs saņēmām ziņojumu no mistera Hiltona sulaiņa. Ja nemaldos, misters Hiltons ir jūsu vira advokāts?

Mārgareta pamāja.

—    Vai kas noticis… ar misteru Medisonu?

—    Nē, nekas nopietns. Iespējams, ka tā vispār ir veltīga trauksme. Sulainis mums paziņoja, ka kāds zvanījis pa telefonu un interesējies, vai kāds ir mistera Medisona dzīvoklī. Dzīvokļa atslēgas glabājas pie jums?

Dažas dienas pēc Lūka pazušanas viņa sulainis bija atnesis Mārgaretai dzīvokļa atslēgas. Tās atradās rakstāmgalda atvilktnē.

—      Dzirdēju, ka misters Medisons patlaban atrodoties ārzemēs, vai tā ir?

—     Jā,viņš ir Rondā, Spānijā, — Mārgareta ātri atbildēja. — Ja vēlaties, varu iedot jums atslēgas.

Inspektors Hortons vilcinājās.

—    Es gan gribētu, lai jūs braucat līdzi, misis Medisone. Galvoju, ka nekādas briesmas jums nedraudēs, turklāt mēs nemēdzam rīkot kratīšanu saimnieku prombūtnes laikā…

—     Ko jūs cerat tur atrast? Labi, braukšu jums līdzi.

—   Jūs pat varat palikt automašīnā. Iespējams, ka cilvēks, kas zvanīja pa telefonu, ir iecerējis laupīšanu, tādēļ jums nevajadzētu pakļaut sevi briesmām.

Mārgareta iegāja savā istabā, uzvilka mēteli un pēc brīža kopā ar inspektoru iekāpa automobilī, kurā jau atradās trīs cilvēki.

Mašīna apstājās pie Lūka mājas.

—    Es uzkāpšu augšā kopā ar jums. Varbūt būšu noderīga, — Mārgareta teica.

Mārgaretas sirds bēdās sažņaudzās, kad viņa iegāja priekšistabā un ieraudzīja pazīstamās lietas, kuras klāja putekļu kārta. Te viss atgādināja Lūku… Vai viņš kādreiz atgriezīsies?

* — Kur te ir ugunsdzēsēju kāpnes?

• — Līdzās virtuves logam,— viņa atbildēja.

Inspektors pavēlēja kādam no saviem vīriem pārmeklēt dzīvokli. Piepeši viņš apstājās un ievilka nāsīs gaisu.

—    Te kāds smēķējis cigāru, turklāt nesen!

Ari Mārgareta sajuta vieglu cigāra dūmu smaržu. Pēc brīža no virtuves atgriezās seržants.

—     Logs ir atlauzts!

Hortons apmierināti pamāja. Acīmredzot viņš to jau bija paredzējis.

, — Kur atrodas mistera Medisona istaba?

Margareta norādīja uz durvīm. Tajās atradās atslēga, taču, kad inspektors nospieda rokturi, durvis neatvērās, jo bija aizbultētas no iekšpuses.

—    Nāc ārā, puis! — inspektors iesaucās. — Policija!

Viņš pagriezās pret jauno sievieti.

—   Būs labāk, ja kāpsiet lejā, misis Medisone. Mēs uzlauzīsim durvis.

Šos vārdus dzirdot, Lūks Medisons, kas stāvēja aiz durvīm, sastinga: te bija vina sieva— cilvēks, kurš nekādā gadījumā nedrīkstēja redzēt vinu šādā situācijā!

20

Pukstošu sirdi Margareta nokāpa lejā pa kāpnēm. Ārā vinu gaidīja ierēdnis, kas bija pasaucis taksometru.

—    Vai ko atrada? — viņš jautāja.

—    Šķiet, ka dzīvoklī kāds ir, — viņa atbildēja, ar pūlēm vilkdama elpu. — Vismaz inspektors tā domā.

—    Būs labāk, ja jūs pagaidīsiet mašīnā, — ierēdnis sacīja. — Laikam misters Hortons domā, ka tiks izrādīta pretestība.

—    Vai līdzīgi gadījumi notiek bieži?

—     Gandrīz vai katru dienu, — ierēdnis jautri atteica. — Mēs taču esam triecienvienība.

Triecienvienības pienākums bija ierasties dzīvokļos, kuros notikusi ielaušanās. Vienība traucās pa Londonu ugunsdzēsēju ātrumā un arī tikpat veikli rīkojās.

Inspektors Hortons atkal pieklauvēja pie durvīm.

—    Taisi vaļā, vecais!

Durvis atvērās. Uz sliekšņa parādījās nevērīgi ģērbies cilvēks ar netīru seju. Inspektors klupa viņam virsū.

Lūks nebija gaidījis uzbrukumu. Viņš gribēja aprunāties ar ierēdni un viņam visu izstāstīt, taču acumirklī tika nogāzts uz grīdas un pārmeklēts pēc visiem policijas mākslas likumiem.

—     Pistole, — kāds sacīja.

Pistole tika pasniegta inspektoram.

—    Es varu paskaidrot, no kurienes tā radusies! — Lūks iesaucās.

—       Protams, ka vari. — Hortons izņēma magazīnu. — Pielādēta. Par to tu dabūsi desmit gadus. Pārmeklējiet viņu labi, varbūt ir vēl viena.

Lūks tika pārmeklēts vēlreiz.

—     Kur tu dabūji naudu? — inspektors jautāja.

—     Saņēmu to… — Lūks iesāka, un policisti skali iesmējās.

Piepeši viens no detektīviem iebrēcās:

—    Tas ir viņš! Es viņu pazīstu! Dienā šim bija bārda! Es redzēju, ka viņš brauca kopā ar sievieti gar parku.

Detektīvs kaut ko pačukstēja inspektoram. Tas pamāja ar galvu.

Lūks saspringti domāja. Atklājot to, ka viņš ir Lūks Medisons, viņam būs jāizstāsta arī sava dzīve pēc pazušanas… Doma, ka ārā gaida Mārgareta, iedvesa viņam šausmas.

Tieši viņam pretī atradās ģērbtuves durvis. Zem tās loga bija ugunsdzēsēju kāpņu platforma… Ja izdotos iekļūt tajā istabā… Bet tas šķita neiespējami.

Durvīs kāds parādījās. Tas bija trokšņa satrauktais šveicars. Divi policisti pagriezās pret viņu, un Lūks izmantoja šo brīdi. Viņš metās uz priekšu un aizbultēja aiz sevis ģērbtuves durvis. Pārdomām nebija laika. Viņš atvēra logu, uzrāpās uz palodzes un lēca lejā. Viņa aprēķins bija pareizs. Zem kājām nodārdēja kāpņu tērauda platforma. Viņš noskrēja lejā un pārrāpās pāri žogam — tikai tad logā parādījās detektīva galva. Kāds cilvēks, kurš gāja pāri laukumam, ieraudzījis Lūku lecam no žoga, iekliedzās un atlēca malā. Medisons paskrēja viņam garām kā viesulis. Slimnīcā pavadītais laiks bija vājinājis viņa spēkus, taču šajā briesmu brīdī viņš skrēja tik ātri kā dzinējsuns. Ieraudzījis taksometru, Lūks uzlēca uz kāpšļa.

—    Pedingtona! — Lūks iesaucās, veikli ielīzdams mašīnā. Taču šoferim acīmredzot bija radušās aizdomas, jo, pāris kvartālu nobraucis, viņš apturēja mašīnu.

—      No kurienes jūs uzradāties? — viņš jautāja. — Es negribētu braukt tālāk. Nevēlos saiet ragos ar likumu.

—    Jūs esat prātīgs cilvēks, — Lūks viņu uzslavēja.

Viņam nebija laika kaut ko paskaidrot. Viņš samaksāja

šoferim un iegriezās citā ielā, kur uzreiz atrada taksometru. Tā šoferis nešaubījās par viņa uzticamību.

—     Skotlendjards!

Lūks bija pieņēmis lēmumu. Viņš dosies pie Zvirbuļa un visu izstāstīs… Varbūt detektīvs palīdzēs viņam izkulties no ķezas…

Automobilis apstājās. Lūks iegāja drūmajā pieņemamajā telpā. Pie viņa pienāca dežurējošais policists.

—    Misters Bērds aizgāja pirms divām stundām. Viņš bija nodomājis izbraukt no Londonas. Jūs varat aprunāties ar kādu citu.

Lūks pakratīja galvu.

—     Nē, paldies! Diez vai…

—    Varbūt ar misteru Hortonu? Viņam kuru katru brīdi jābūt atpakaļ, — policists ieteica, nenojauzdams, ka tieši misteru Hortonu Lūks vismazāk vēlas sastapt.

Medisons izgāja no Skotlendjarda pa durvīm, kuras veda uz krastmalu, tieši tajā pašā brīdī, kad pie ēkas otras puses piebrauca inspektors Hortons ar triecienvienību. Lūks nogriezās pa kreisi un devās uz Vaterlo tiltu. Pie apakšzemes dzelzceļa stacijas viņš nolēma vēlreiz mēģināt sazināties ar Zvirbuli. Varbūt policists kļūdījies un detektīvs ir Londonā… Taču telefongrāmatā bija daudz Bērdu… Par laimi, Luks atcerējās, ka detektīvam dots romiešu dzejnieka vārds — Horācijs, un viņš atrada vajadzīgo numuru.

—     Jā, te ir mistera Bērda dzīvoklis, bet viņš pats ir izbraucis. Kas runā?

—     Man ļoti vajadzētu satikt misteru Bērdu, — Lūks nepacietīgi teica. — Kur viņu varētu atrast?

—     Kas runā?

—    Pasakiet, lūdzu, ka viņam zvanīja misters Medisons. Es biju Skotlendjardā un…

Aukstais gaiss, kas ielauzās telefona kabīnē, lika Lūkam atskatīties. Cilvēku, kurš bija atvēris durvis, šķita, neinteresēja ne Lūks, ne viņa saruna. Lūks aizvēra durvis un neapmierināts konstatēja, ka sakari ar Bērda dzīvokli ir pārtrūkuši. Vismaz pirmais solis bija sperts. Soļojot pa krastmalu uz Vaterlo tiltu, viņš jutās jau nedaudz labāk.

Pēkšņi viņam līdzās uzradās divi vīri.

—     Mister Smit, ar jums grib runāt Konors.

Runātāja tonis bija ass un pavēlošs.

—     Es esmu Medisons, nevis Smits.

—    Vienalga, ser, — otrs noteica, — taču misters Konors vēlas ar jums runāt.

—     Kur viņš ir? — Lūks, mirkli padomājis, jautāja.

—     Pie "Savojas" viesnīcas… Policija!

Vini atlēca malā, paraujot sev līdzi Lūku. Garām aizdrāzās policijas automobilis.

Viņi pagāja garām "Savojas" viesnīcai un nogriezās šaurā ieliņā.

—     Kur tad ir Konors?

—     Pag… es tikai aizsmēķēšu, — viens no viņiem sacīja.

Viņš uzrāva sērkociņu. Lūks neviļus paraudzījās uz

viņu…

Vairāk neko viņš neatcerējās. Viņš pat nejuta sitiena sāpes un nokrita uz ietves bez samaņas. "Totšlēgeru" bija pielietojusi ievingrināta roka. Kad Lūks atguvās, viņš juta stipras galvassāpes. Viņš gulēja uz dēļiem braucošas automašīnas kravaskastē. Abi svešinieki sēdēja viņam līdzās un klusu sarunājās.

—     … to man teica Konors, — viens sacīja.

—     Viņš baidās, ka šis nosvilps mūs visus, — otrs piebilda.

Lūks gulēja nekustīgi. Viņš juta galvā punu, vismaz tik lielu kā ola.

Automobilis apstājās. Žvadzot atvērās dzelzs vārti, un automašīna acīmredzot iebrauca pagalmā. Šoferis izslēdza motoru.

—     Paiet varat? — balss jautāja.

—     Pacentīšos, — Lūks atbildēja.

—    Tad kāpiet ārā. Un nedariet muļķības, Smit!

Lūks izkāpa no mašīnas. Zeme zem kājām bija mitra un mīksta. Viņš sagrīļojās, un viens no vīriem, paņēmis viņu zem rokas, aizveda uz mazu, zemu namiņu. Pa labi Lūks ieraudzīja upi. Šajā brīdī pa to brauca velkonis, kura

ugunis atmirdzēja tumšajā ūdeni. Pēc tā ātruma Lūks secināja, ka tas brauc lejup pa straumi. Liekas, viņš bija atvests uz Sari.

Lūks iegāja namiņā. Oda pēc pelējuma. Tumsā viņš neko nespēja saskatīt, bet juta zem kājām tepiķi. Durvis atvērās, un viņš tika iegrūsts istabā.

Konors sēdēja pie galda un jauca kāršu kavu. Viņš drūmi paraudzījās uz ienācējiem.

—     Nācās lietot pārliecinošas metodes, ko? — viņš jautāja, sašķiebis lūpas smaidam līdzīgā grimasē.

Vīrs, kas turēja Lūku, iesmējās.

—     Viņš negribēja nevienu klausīt.

—      Sēdieties! — Konors norādīja uz dīvānu, un Lūks viņam bija pateicīgs par šo uzaicinājumu.

—     Tā… Tātad jūs gribējāt nosvilpt? — Konora balss skanēja samērā laipni. Viņš turpināja jaukt kārtis. — Es uzskatīju jūs par krietnu cilvēku, bet patiesībā jūs neesat nekas cits kā nolādēts svilpējs. Jūs iegājāt Skotlendjardā un taujājāt pēc Zvirbuļa. Viņš ir jūsu draugs?

—     Es viņu pazīstu, — Lūks atbildēja. '*" Konors pamāja ar galvu.

—    Pēc tam jūs centātics sazināties ar viņu pa telefonu… Varat netaisnoties, Smit, es visu zinu. Kopš pašas pirmās dienas es jums neuzticējos. Es vispār neuzticos austrāliešiem.

Par spīti sāpēm galvā, Lūks neviļus pasmaidīja.

—     Domāju, ka austrālieši atbild jums ar to pašu.

—    Tā ir, — Konors piekrita.

Viņš vēlreiz sajauca kārtis, nenovērsdams no Lūka ciešu skatienu.

97

—   Tātad jūs pazīstat Zvirbuli. Varbūt pazīstat arī Dantiju?

Taprtls

Lūks nodrebēja.

—    Dantiju Morclu? — viņš jautāja.

Ka viņš varēja aizmirst Dantiju? Kā viņš varēja aizmirst savu karstāko vēlēšanos — izlauzties brīvībā un atmaskot šo afēristu?

—   Arī Dantiju jūs pazīstat… — Konora balsī bija saklausāms viegls izbrīns. — Un Pī Kolu?

Lūks pamāja.

—    Kols ir viņa sulainis.

Konora seja izplūda smaidā.

—     Pareizi. Pī ir viņa sulainis. Jūs pazīstat visu bandu! Atļaujiet man sacīt, Smit, — cilvēks, kas pazīst Dantiju, visu Lcvinga bandu un turklāt vēl apmeklē Skotlendjardu, mūsu sabiedrībā neiederas…

Iestājās ilgs klusuma brīdis.

—   Tāpēc mēs nevaram jūs paturēt pie sevis. — Konors domīgi paraudzījās uz kādu no saviem vīriem.

—    Cikos ir vislielākais paisums?

—   Četros.

Konors pamāja un paskatījās Lūkam acīs.

—    Jūs esat labs peldētājs?

—     Diezgan labs, — Lūks atbildēja.

—   Šodien sarīkosim viņam nelielu peldi, — Konors teica. — Aizvediet viņu uz "saldētavu".

Cilvēks, kas bija iesitis Lūkam, palīdzēja viņam piecelties. Sāpes galvā bija mazliet pierimušas, un Lūks juta, ka spēki atkal atgriežas, taču nodomāja, ka labāk to neizrādīt.

Acīmredzot ēka nebija visai liela. Tā bijusi kādas labības firmas svaru māja, un Konors to bija nopircis kopā ar noliktavu. Oficiāli Konors skaitījās necils būvmateriālu tirgotājs. Laiku pa laikam iepretī mājiņai apstājās liellaivas un izkrāva preci. Konors tirgojās ar veciem dzelžiem, cementu un visu, kas gadījās pie rokas. Māja pie upes bija vina galvenā mītne.

Pāris solu no dzīvojamās istabas atradās vēl viena telpa. Tajā nebija logu, un vispār tā atgādināja cietuma kameru. Mēbeļu nebija. Ķieģeļu sienas tīri nobalsinātas…

Durvis aizcirtās, un Lūks palika vienatnē ar apzinu, ka ap četriem rītā paisums sasniegs augstāko atzīmi un misters Konors viņam laipni piedāvās nelielu "peldi".

21

Mārgaretai nācās gaidīt diezgan ilgi. Misters Hortons nokāpa lejā un pateica, ka dzīvoklī notverts zaglis, bet viņam diemžēl izdevies aizbēgt. Šveicars sniedza pilnīgāku izskaidrojumu.

—       Es redzēju to vīru, misis Medisone. Tāds slaids, ar ūsām. Policisti teic, ka esot bīstams noziedznieks. Pie viņa "atrada pistoli. Vai nevēlaties uziet dzīvoklī?

Mārgareta brīdi vilcinājās, bet tad piekrita, un šveicars uzveda viņu ar liftu augšā. Dzīvoklī atradās detektīvs, kurš acīmredzot viņu gaidīja. Viņi iegāja istabā, kurā bija darbojies kramplauzis. Skapja durvis bija atvērtas, rakstāmgalds uzlauzts (Lūks bija pazaudējis atslēgas), uz grīdas mētājās papīri.

—    Inspektors nekādi nevarēja saprast, ko viņš īsti meklējis, — detektīvs Mārgaretai teica. — Kādā atvilktnē bija zelta pulkstenis, bet viņš to nav ņēmis. Šķiet, ka viņu vairāk interesējuši apģērbi.

Detektīvs norādīja uz lielu koferi, kas bija līdz augšai piekrauts ar drēbēm. Smokings, pusducis kreklu, kabatlakatiņi, pidžama…

—     Daudz laika viņš pavadījis pie rakstāmgalda. Mans kolēģis teica, ka zaglim zem krekla esot bijusi paslēpta kāda grāmatiņa. Viņš to sataustījis, pirms zaglis izrāvies…

—     Grāmatiņa? — Mārgareta pārjautāja. — Dīvaini! — Šajā brīdī viņa ieraudzīja uz grīdas aploksni. Viņa uzreiz to pazina pēc pasu biroja zīmoga. Lūks to bija izņēmis kāzu dienā, lai sagādātu viņai pārsteigumu, — pasē jau bija viņas fotogrāfija. Mārgareta pacēla aploksni. Tā bija tukša. Viņa salasīja papīra lapas, kas mētājās uz grīdas. Uz vienas no tām bija rakstīts:

"Mīļais Hilton! Esmu šausmīgā stāvoklī…"

Lūka rokraksts! Te bijis Lūks. Mārgareta paraudzījās vēl vienā lapiņā — tā bija iesākta vēstule zvērinātam advokātam. Tātad Lūks bija apsēdies pie galda un sācis rakstīt vēstuli, tad pārdomājis… Lūks bijis te. Lūks ir zaglis. Bet kādēļ?

Mārgareta pagriezās pret detektīvu, lai pavēstītu savu atklājumu, bet nepaguva izteikt ne vārda, jo viņš sacīja:

—    Veikls zellis! Viens no mūsējiem sazīmēja viņā cilvēku, kas bijis automobilī, kad aplaupīja Tifani. Viņš tā iegāzis pārdevējam pa žokli…

—     Nevar būt! — Mārgareta iesaucās. — Šis cilvēks…

—     Ak tā, avīzēs bija rakstīts par bārdainu vīrieti. Bet vai tad bārdu ir grūti noskūt? Mans kolēģis Džonsons redzējis, ka viņš kopā ar sievieti braucis gar parku…

Vārdi, kurus Mārgareta gatavojās izteikt, sastinga uz lūpām. Viņa atcerējās, ka bārdainais vīrietis bija šķitis pazīstams, bet tā cejabiedreni savukārt labi pazina policija.

—    Sievieti saņēma ciet šonakt, — runīgais detektīvs turpināja, — un misters Hortons cer, ka vina nosvilps pārējos, tas ir, es gribēju teikt, pasacīs, kas bija viņas līdzzinātājs. Pēdējo divu gadu laikā vini esot redzēti kopā itin bieži…

Mārgareta nespēja parunāt, tikai protestējot vārgi pakratīja galvu.

—    Tas nevar būt tieši viņš, — viņa beidzot izdvesa.

—     Vai tad jūs pazīstat to cilvēku, kas bija ielauzies dzīvoklī? — Detektīvs cieši paraudzījās viņā.

—     Nē, nē! — Mārgareta ātri atbildēja. — Es tikai domāju… Kāds savāds notikums…

—    Manuprāt, misters Hortons viņu pazīst. — Detektīvs aizvēra durvis, un viņi abi kāpa lejā pa kāpnēm. — Dzirdēju, ka viņš stāstīja seržantam, ka zaglis droši vien esot tas pats cilvēks, kas tika smagi ievainots tonakt, kad nogalināja Levingu…

Mārgareta piedāvāja naudu, bet detektīvs stingri to noraidīja un palīdzēja viņai iekāpt automašīnā.

Spriežot pēc summas, kas tika samaksāta šoferim, viņa bija projām vairāk nekā divas stundas.

Istabene viņu gaidīja. Mārgareta lika pasniegt sev kafiju. Viņa aizdedza lampu un, apsēdusies pie rakstāmgalda, izņēma no atvilktnes paciņu ar Lūka vēstulēm. Kad viņa salīdzināja tās ar atrastajām papīra lapām, izgaisa pēdējās šaubas — tas bija Lūka rokraksts!

Šis atklājums nesatrieca, nepārsteidza un pat neizbrīnīja viņu tik lielā mērā, kā to varētu gaidīt. Mārgaretas dvēseles stāvokli bija grūti izteikt vārdos. Viņa domāja par Lūku Medisonu — savu vīru, finansistu, zagli, laupītāju un apšaubāmu dāmu pavadoni — ar tādu mieru kā zinātnieks, kas pēta interesantu dabas parādību, kura nemaina vispārpieņemtos priekšstatus. Tas viss bija tik loti neticami, ka nespēja pat lāgā satraukt.

Vina aizgāja gulēt, bet no rīta atnāca inspektors Hortons, un Mārgareta mierīgi uzklausīja stāstu par vina neveiksmi.

—     Puisis aizjoņojis kā zaķis, laikam ir trenēts skrējējs. Esmu gandrīz vai pārliecināts, ka viņš tika smagi ievainots tajā kautiņā, kurā nogalināja Levingu.

—     Kas tas Levings tāds bija?

Hortons paraustīja plecus.

—     Viņš nebija nekas ievērojams, kaut gan bandai bija viņa vārds. īstais vadonis ir "kavalieris" Dantijs Morels…

Ar trīcošu roku Mārgareta nolika tasīti uz galda. Inspektors ieraudzīja, ka viņa nobāl.

—    Dantijs Morels? |ūs taču nerunājat par Dantonu Morelu, kas dzīvo Hālfmūnstrītā?

Hortons pasmaidīja.

—   Šķiet, man nevajadzēja jums to teikt, taču biju domājis, ka misters Rērds jūs jau informējis. Cerams, ka jums nav nekādu darīšanu ar Morelu?

—    Es viņu loti labi pazīstu. Viņš apmeklē šo namu. Taču nešaubieties, es cietīšu klusu. Pēdējā laikā man šķiet, ka es pati esmu kļuvusi par Skotlendjarda ierēdni.

Mārgareta sažņaudza klēpī rokas, un Hortons nepamanīja, ka tās trīc.

—    Varbūt viņš ir pārvērties, — Hortons sacīja, juzdamies neveikli, ka nokļuvis šādā situācijā. — Galu galā daži tomēr labojas… Lepns vīrs ir šis Dantijs! Varen veikls runātājs. Spīdošs! Viņš ir viens no veiklākajiem Londonas blēžiem. Bet varbūt viņš ir iekrājis tik daudz naudas, lai varētu pārtraukt savu nodarbošanos.

Dantijs Morels… Kā viņi bija iepazinušies? Mārgareta atcerējās… Protams, nabaga brālis viņus iepazīstināja. Reksam bija dīvaini paziņas… Viņa bez iebildumiem noticēja Dantijam, kad viņš teica, ka Lūks pazudinājis viņas brāli… Taču vēstule vismaz bija īsta— viņa pazina Reksa rokrakstu.

Hortons, kas visu nakti nebija gulējis, paēda kopā ar Mārgaretu brokastis.

—    Tātad nekas nav pazudis? Dīvaini! Vai jums tā nešķiet, misis Medisone? Kur, patiesību sakot, ir jūsu virs?

—     Spānijā…

—    Vai dzīvokli nebija kāzu dāvanu?

Viņa pakratīja galvu.

—     Mums nebija kāzu dāvanu.

Hortons izdzēra kafiju, nolika salveti un piecēlās.

—     Mani gaida loti nepatīkama lieta…

—    Vai kāds jāapcietina?

—    Nē, tas vēl nebūtu nekas. Man tīri labi patīk likt tos zeltus aiz restēm… Ret šī ir pavisam cita lieta… Labi, nerunāsim par to.

—     Es neesmu bailīga.

' — Atklāti sakot, nekā sevišķa tur nav. Pagājušajā nakti bija loti liels paisums. Upes policija atradusi kāda, laikam nakti noslīkuša cilvēka līķi. Man jābrauc uz morgu identificēt slikoni. Lieta tāda, ka, spriežot pēc apraksta, viņš ir tas mūsu zaglis.

Mārgareta bija teikusi, ka neesot bailīga. Bet tagad viņa krampjaini sažņaudza rokas. Vienīgi sāpes nelāva viņai paģībt.

22

Dīvaini, ka tajās ilgajās stundās, kuras Mcdisons pavadīja mazajā kamerā, viņš nemaz nedomāja par sirdij tuvam lietām.

Viņš gatavojās nāvei, turklāt šausmīgai nāvei, jo neloloja ilūzijas par Konora nodomiem. Lūka domas bija aizņemtas ar sīkumiem.

Ja viņš ari atcerējās Mārgaretu, tad tikai tāpēc, ka brīnījās, kā viņa nokļuvusi tā dzīvokli. Tātad atslēgas bijušas pie viņas— un policija to zinājusi…

Tad viņš atcerējās, ka runājis ar Hiltona sulaini. Droši vien tas paziņojis policijai…

Lūks domāja par savu pēdējo braucienu ar kravas automašīnu. Kur varētu atrasties šī māja? Braucot uz Sitiju pa krastmalu, viņam būtu vajadzējis braukt tai garām… Viņam loti patika krastmalā — it īpaši pavasari, kad sāka riesties pumpuri un uz asfalta trīsēja vieglas koku ēnas…

Mēdz teikt, ka pēdējās stundās pirms nāves cilvēks it kā nodzīvo visu mūžu no jauna. Arī Lūks centās sekot šai tradīcijai, bet pēc dažām minūtēm meta mieru.

Viņš apstaigāja kameru un iztaustīja sienas, joka pēc cenzdamies atrast izdrupušus ķieģeļus, kādi visai bieži gadās romānu varoņu cietumos. Nē, viņš nejutās kā varonis, it nemaz. Viņš bija visparastākais zaglis, kuru nākotnē gaidīja trīs gadi cietumsoda un apziņa, ka viņu nekad vairs neuzskatīs par krietnu cilvēku. Lūks saprata, ka ne tikai doma par Mārgaretu lika viņam bēgt no policijas, nē, godīgi atzīstoties, pirmām kārtām tā bija vēlēšanās noslēpt savu neiedomājamo stulbumu.

Ko daris Konors? Lūks gandrīz vai ar nepacietību gaidīja šī jautājuma izlemšanu.

Kaut kur netālu sita baznīcas pulkstenis. Trešā sitiena pēdējā skaņa vēl trīsēja gaisā, kad kameras durvīs pagriezās atslēga. Durvis atvērās, un uz sliekšņa parādījās tie divi vīri, kuri bija atveduši Lūku uz šejieni. Vinu izturēšanās bija laipna, gandrīz draudzīga.

Lūks sekoja viņiem istabā, kurā atradās Konors. Viņš sēdēja uz gultas, bužināja matus un neganti žāvājās. Uz galda atradās četras tases kafijas un šķīvis ar sviestmaizēm.

—     Sēdieties, Smit, — Konors teica pieceldamies. Viņš piebīdīja krēslu pie galda, smagi atslīga tajā, paņēma rokā tasīti un sviestmaizi.

—     Lūdzu, tur ir piens un cukurs.

Viņš piebīdīja tasīti Lūkam, kas ar interesi apskatīja istabu. Uz viena krēsla atradās četri lieli kristāliskas vielas — acīmredzot sāls — gabali, uz grīdas mētājās smagas ķēdes.

Konors sekoja viņa skatienam.

—    Vai nevēlaties nopirkt sāli? — viņš jautri jautāja.

Jautājums šķita loti jocīgs, jo visi Konora rokaspuiši skali

iesmējās.

—   Mani neinteresē sāls rūpniecība, — Lūks smaidīdams atbildēja.

Viņš iemalkoja kafiju. Šķidrums bija diezgan negaršīgs, toties karsts. Aukstajā kamerā pavadītā nakts bija nomākusi viņa, gardēža izvēlību.

—     Ko lai mēs ar jums iesākam, Smit?

Lūks iedzēra vēl malku un atgāzās krēslā.

—     Vispirms varat noklausīties interesantu notikumu, tādējādi nopelnot tūkstoš mārciņu, — viņš teica.

Pār Konora seju pārslīdēja vārgs smaids.

—    Stāstiet! — viņš atļāva.

Lūks pastāstīja visu, kas bija ar viņu noticis, tomēr nepieminēja Mārgaretas vārdu. Viņš nosauca savu vārdu un adresi, paskaidroja, kā iepazinies ar Levingu, kā tas viņu piešmaucis un kā Lūks nokļuvis viņa sabiedrībā tajā liktenīgajā naktī.

—     Kāpēc jūs aizbēgāt? — Konors jautāja.

To bija grūti izskaidrot, jo Lūks negribēja runāt ne par savām kāzām, ne par Mārgaretu, bet bez šī posma stāstījums šķita diezgan neticams. Viņš visiem spēkiem centās pārliecināt Konoru, bet tas tikai šūpoja galvu.

—    Esmu pietiekami daudz dzirdējis par jums, Smit. Līdz šim nav bijis neviena afērista, kas neprastu stāstīt sirdi plosošus notikumus. Dzeriet kafiju! Man jāpadomā, kā labāk rīkoties.

Lūks izdzēra kafiju un nolika tasīti uz galda.

—     Un tagad es jums teikšu…

Konora balss vairs nebija tik laipna kā iepriekš. Viņš piecēlās un sāka staigāt pa istabu.

—    Un tagad es jums teikšu… Jūs bijāt policijā un ccntāties mūs nodot. Tagad jūs gribat tikt vaļā no manis ar aizgrābjošu stāstu… Nekā nebūs, mīļais… svilpēj… Jūs izdos policijai, un tad varēsiet tai…

Lūks saklausīja tikai dažus vārdus, jo piepeši viņu pārņēma vājums. Galva noslīga uz krūtīm, un, par spīti visām pūlēm, viņš nespēja atvērt acis, kas krita ciet.

Sāka iedarboties miegazāles.

—    Turiet! — Konors iesaucās.

Kāds no viņa vīriem satvēra krītošo Lūku un nolika viņu uz grīdas. Konors atstūma galdu un ar pirkstu norādīja uz

sāls gabaliem. Tos palika Lūkam zem kājām, un Konors ar ķēdēm rūpīgi piestiprināja šo neparasto kravu pie Lūka kājām.

Bandīti šī šausmīgā darba laikā gluži mierīgi sarunājās.

—    Pieraugi, Harij, lai ķēdes nenoslīd no kājām! Pievelc ciešāk… pag, ne tik stipri, citādi salauzīsi sāli.

Beidzot Konors piecēlās.

—   Atnesiet dēli! — viņš pavēlēja, un kāds no bandītiem devās uz durvju pusi, bet, pieejot tuvāk, atsprāga atpakaļ.

—     Kas noticis? — Konors asi jautāja.

Istabā mierīgi ienāca kāds cilvēks. Konors viņu uzreiz pazina.

—     Haners? Kāda velna pēc…

Haners Heinss nicīgi paraudzījās uz viņu un palūkojās uz zemē gulošo.

—     M-jā… Labi izdomāts, bet vecs joks, — viņš nicīgi stiepa vārdus. — Jūs iemetāt viņu upē, sāls ūdenī izšķīst, ķēdes nokrīt dibenā, un komisija morgā raksta: "Noslīcis… nelaimes gadījums." Žēl!

^ — Kā žēl? — Konors jautāja.

—     Ka es tieši šajā laikā atnācu šurp, — Heinss domīgi noteica. — Kas ir šis upuris?

—      Te nav nekāda upura, — Konors dedzīgi atteica. — Nabadziņš ir slims, un mēs gribējām…

Haners pamāja.

—    Saprotu: jūs gribējāt potēt viņu pret bakām. — Viņš atkal pamāja un atkārtoja: — Labi izdomāts, bet vecs joks. Uz ķermeņa nav nekādu pēdu — pilnīga nelaimes gadījuma ilūzija. Žēl, loti žēl, bet man jāsabojā jums šis prieks. Jūs atbrīvosiet šo cilvēku.

—     Kāpēc?,— Konors nošņāca.

—     Kāpēc? Tāpēc, ka tādā gadījumā mani saņems ciet kā līdzzinātāju slepkavībā, bet es to nevēlos… Noņemiet no vina šo… ierīci.

Konors pasmaidīja. Viņš it kā neviļus pabāza zem galda roku.

—     Ja tu izvilksi revolveri, — Haners draudīgi sacīja, — tad dabūsi lodi vēderā. Iekams tu nomirsi, kādas trīs vai četras dienas cietīsi tādas sāpes, kas, kā man stāstīja, līdzīgas elles mocībām. Es aiziešu uz policiju un pastāstīšu, kādēļ tevi sašāvu. Vari neraizēties — Skotlendjards neaizsūtīs ziedu pušķi uz tavu kapu!

Viens no Konora rokaspuišiem paspēra soli uz priekšu.

—     Paklau, Haner, — viņš samierinoši iesāka.

Piepešs sitiens nogāza viņu uz grīdas.

—    Es gribu redzēt abas rokas, — Haners teica. — Noliec tās uz galda, Konor!

Haneram rokā nebija ieroča, taču nobālušais cilvēks, kas sēdēja pie galda, pārāk labi zināja, cik ātri un precīzi šauj Haners Heinss.

—     Kāpēc tādi uztraukumi? — Konors jautāja. — Šim cilvēkam ar tevi nav nekāda sakara…

—     Atbrīvo viņu! — Haners pasmaidīja. — Kā jau es teicu, žēl laupīt jums to prieku, bet… Starp citu, kas viņš tāds ir?

—    Viņu sauc par Smitu. Viņš gribēja mani nosvilpt, bet tad centās aizmālēt man acis ar idiotisku stāstu… it kā viņš esot finansists… Lūks… neatceros…

Heinss noliecās un ieskatījās gulošā cilvēka sejā. Viņš pazina Lūku.

—    Noņemiet ķēdes un nelieciet man to atkārtot vēlreiz.

Konors pamāja ar galvu. Lūku atbrīvoja no ķēdēm.

—    Negals ar jums, Haner. Vienmēr jūs iejaucaties citu darīšanās. Ja gribat zināt, tad vakar pa dienu viņš "viesojās" pie Tifani.

Konors pārstāstīja "Smita" teikto. Haners klausījās un nepārtrauca. Savā piedzīvojumiem bagātajā mūžā viņš bija redzējis un dzirdējis tik daudz neticamu notikumu, ka sen vairs ne par ko nebrīnījās. Bieži vien nācies sastapt finansistu, kas izklaidējas ar laupīšanu un ielaušanos, bet tur nekā ārkārtīga nebija. Un tomēr… Varbūt šeit iejaukta sieviete? Tādā gadījumā pat visneticamākais kļūst saprotams.

—    Ko jūs ar viņu darīsiet? — Konors jautāja, kad Heinss noliecās un, bez pūlēm pacēlis gulošo, apsēdināja viņu krēslā.

Haners uz jautājumu atbildēja ar jautājumu:

—    Tev ir ieguvums?

Konora sejā pavīdēja nemiers.

—     No kurienes?

—     Nevienas viltotas naudaszīmes?

—     Ko jūs ar to gribat teikt?

Hanera drūmajā sejā uzplaiksnīja smaids.

—     Tu gribēji zināt, kādēļ esmu šurp atnācis… Policija taisa tvarstīšanu. Es atnācu, lai jūs brīdinātu. Kāpēc? Vai tad es nevaru atļauties tādu niķi — palīdzēt nabaga blēžiem?

Haners pamanīja, ka visi trīs norūpējušies saskatās.

—     Mēs šodien saņēmām paciņu no Parīzes, — Konors teica. — Atnes to šurp, Harij!

Viņš paraudzījās uz nekustīgi sēdošo Lūku.

—    Ar viņu jūs pieļaujat lielu kļūdu. Viņš aizskries uz policiju un sacels tur tik lielu brēku, ka mēs visi kļūsim kurli.

Haners klusēdams pacēla gulošo un iznesa pagalmā.

Kolīdz viņš grasījās to ievelt smagās mašīnas kravas kastē, kad izdzirda vieglu troksni… Kāds uzmanīgi kāpa pāri žogam…

Haners nolaida Lūku zemē un klusinām aizzagās līdz vārtiem. Uz rīta debesu fona varēja samanīt divu cilvēku siluetus.

Tikpat klusinām viņš atgriezās pie Lūka, paņēma vinu uz rokām un nokāpa upes malā. Tur vajadzēja atrasties laivai.

Viņš bija nodomājis aizvest Lūku uz mājām, kur vinu atrastu policija, bet tagad tas vairs nebija iespējams. Viņš nevarēja atstāt kaunā cilvēku, kas bija izdarījis viņam pakalpojumu. Ja Konors bija teicis taisnību, tad policija Medisonu kā laupītāju meklēja ne mazāk cītīgi kā pašu Konoru.

Haners ar kāju pievilka laivu pie satrunējušām laipām un ielika tajā Lūku. Kad viņš pats iekāpa laivā, pagalmā atskanēja balsis un iemirdzējās kabatas lukturīši. Viņš ātri atraisīja laivu, paņēma airi un drīz vien jau bija upes vidū. Kur ir upes policija? Tajā pašā mirklī viņš ieraudzīja braucošu motorlaivu un paguva paslēpties starp divām liellaivām, kad tā, apmetuši pusloku, piestāja krastā.

— Mazliet par vēlu, — Haners nomurmināja.

Laivā atradās ari otrs airis. Spēcīgiem vēzieniem viņš vadīja laivu lejup pa straumi. Austrumos debesis jau sārtojās. Haners zināja pie Roterhaitas kādu vietu, kur, izmantojot sākušos paisumu, varētu piestāt krastā.

Taču savos aprēķinos viņš kļūdījās. Jau pirms Londonas tilta Haners saprata, ka līdz gaismai izraudzīto vietu nespēs sasniegt. Viņš noliecās pār laivas malu, iesmēla platmalē

Ūdeni un uzlēja to Lūkam. Šo procedūru viņš atkārtoja divreiz. Lūks nodrebēja un ievaidējās.

—    Galva…— viņš vārgi nokunkstēja.

—   Klusu! — Heinss nočukstēja. — Mēs tuvojamies kāpnēm zem Londonas tilta.

Atbildes nebija, un Haners ar kāju pieskārās savai vaidošajai "kravai".

—    Vai sapratāt?

—     Kas noticis?

Haners neatbildēja, viņš sparīgi airēja, un pēc brīža Lūks juta, ka laiva atsitas pret mūri.

—    Vai varat piecelties? — Haners saņēma Lūku un uzslēja viņu sēdus.

Tad viņš pievilka laivu pie krastmalas kāpnēm, taču pagāja vismaz kādas piecas minūtes, iekams Lūks varēja viņam sekot. Viņa kājas ļodzījās, un bez sava ceļabiedra palīdzības viņš netiktu ārā no laivas.

—        Apsēdieties uz kāpnēm un atpūtieties! — Haners pavēlēja un pēc brīža piebilda: — Un tagad mēģiniet pieceļaties!

Lūku no nemaņas iztrūcināja Hanera stingrā balss:

—    Manuprāt, pa tiltu iet pārāk daudz cilvēku. Jāiet, kamēr nav pavisam gaišs.

Haners palīdzēja pusnemaņā esošajam Lūkam uzkāpt pa kāpnēm. Neviens no agrīnajiem gājējiem nepievērsa viņiem uzmanību. Haners pasauca taksometru, iestūķēja tajā Lūku un teica šoferim:

—    Mans draugs ierāvis pār. mēru. Uz Lenoksstrītu!

Lenoksstrītā atradās māja, kurā Haners jau vairākus

gadus īrēja dzīvokli. Viņš tur ieradās loti reti, un policijai

par šo patvērumu nebija ne jausmas. Tur viņš mēdza slēpties briesmu gadījumā.

Haners noguldīja Lūku uz dīvāna.

—     Vini iedevuši jums lielu devu, — viņš teica. — Tūlīt uzvārīšu kafiju.

—     Kafija… brr… — Lūks nodrebēja.

—     Ak tā! Tieši pateicoties kafijai, jūs palikāt dzīvs.

Haners nolaida žalūzijas un iededza gaismu, tad devās

uz virtuvi. Kafiju viņš vārīja ar tāda cilvēka iemaņām, kas radis šodien atrasties Minhenē, bet rīt— Madridē. Ieejot istabā, viņš atrada Lūku tajā pašā stāvoklī.

—     Pāris tablešu aspirīna palīdzēs jums atžirgt.

Lūks paklausīgi iedzēra aspirīnu un tikai tad ieskatījās sava labdara sejā.

—    Vai jūs neesat Haners Heinss?

—    Jā gan! — Haners pasmaidīja.

—     Kur ir Konors?

Haners mīklaini pavīpsnāja.

—     Ceru, ka cietumā. Nu, mister Medison, jūs jau esat nedaudz atguvies, un mēs varam aprunāties…

Lūks pārsteigts paraudzījās uz viņu.

—    jūs mani… atceraties?

Haners pamāja.

—     Pirmkārt, man jāzina, vai tā ir patiesība, ko teica Konors. Jūs piedalījāties Tifani aplaupīšanā?

—     Es vadīju automašīnu. Sākumā es nesapratu, ko no manis grib, bet pēc tam bija jau par vēlu.

—     Tātad jūs bijāt tas bārdainais vīrietis… — Haners domīgi noteica. — Tas ir apbrīnojami, ja ne vairāk. Es neprasu no jums paskaidrojumus, bet…

—     Es jums visu pastāstīšu, tiklīdz pāries šīs nolādētās galvassāpes, — Lūks izdvesa.

Lūks pamodās no murgainā miega divos pēcpusdienā. Galva joprojām sāpēja, mutē bija rūgta garša, it kā būtu dzerts hinīns, taču, nomazgājies aukstā ūdenī, Lūks atguvās. Dzerot tēju, viņš izstāstīja visu, kas ar viņu bija noticis, neko neslēpjot.

Haners ar interesi klausījās.

—     Un to pašu jūs stāstījāt Konoram?

—     Jā! Tikai es nepieminēju savu sievu. Kāpēc jūs tā jautājat?

—     Nezinu… Konors ir liels nelietis. Jūs varēsiet justies drošībā tikai tad, kad viņu ieliks aiz restēm. Ja policija tvarstīšanas laikā neko nebūs atradusi — un es, muļķis, viņu savlaicīgi brīdināju —, Konors var sagādāt jums lielas nepatikšanas.

Haners aizsmēķēja cigareti un iegrima domās.

—      Kāpēc sieva jūs sāka tā neieredzēt? Šo jautājumu jūs centāties noklusēt.

* — Manuprāt, to nav grūti saprast, — Lūks atbildēja. — Viņa uzskatīja mani par vainīgu brāļa nāvē. Viņš taču nošāvās.

—      Bet kāds pamats viņai bija tā domāt? Pieņemsim, ka Dantijs Morels spēj radīt neticami valdzinošu iespaidu, bet šajā gadījumā ar vārdiem vien nepietiek. — Haners izpūta pa degunu dūmu strūklu. — Vai jaunais cilvēks neatstāja pirmsnāves zīmīti?

—     Par to es neko nezinu, — Lūks atbildēja.

—     Kas atrada līķi?

Lūks centās atcerēties.

—    Morels aizgāja uz viņa dzīvokli un atrada Reksu uz grīdas mirušu.

—    Tā jau es domāju, — Haners noteica. — Nav jābūt gaišreģim, lai paredzētu, kas notika pēc tam. Tūlīt pēc šī notikuma misis Medisone krasi izmainīja savu attieksmi pret jums, vai ne? Tad jūs vēl nebijāt precējušies? Labi… Acīmredzot Dantijs jaunajai sievietei uzrādījis kādu pierādījumu — pietiekami pārliecinošu, ja jau tas spējis pamudināt viņu uz tadu… tādu… hm… rīcību…

—   Es viņai neko nepārmetu, — Lūks teica un, ieraudzījis sarunu biedra acīs viltīgu liesmiņu, jautāja:

—     Un jūs?

—    Kā lai to pasaka? Es jau sen cilvēkiem vairs neko nepārmetu. Kāda tam jēga? — Haners nokratīja cigaretei pelnus. — Tas viss nav tik vienkārši. Jūs esat saskāries ar diviem bīstamiem noziedzniekiem — ar Konoru un Morelu.

Acis pievēris, I laners sāka staigāt pa istabu.

—   Visvairāk mani satrauc Konors. Ja viņu ietupinās, tad viss būs kārtībā. Kad viņš tiks laukā, jūs jau būsiet visu nokārtojis un par viņa draudiem varēsiet pasmieties. Taču, ja viņš ir palicis brīvībā, tad sekos jums pa pēdām, kad atgriezīsieties no Rondas. Jums ir pase?

Lūks iebāza roku kabatā, un viņa sejā atspoguļojās neizpratne.

—     Esmu to pazaudējis!

Haners neapmierināti noklakšķināja ar mēli.

—    Ja to pazaudējāt tajā ūķī, tad jūs esat dimbā, — viņš teica ne visai pieklājīgā tonī, toties atbilstoši situācijai.

—    Neko darīt, mums atliek tikai viens — jāatdabū pase. Un vēl — es gribētu redzēt vēstuli, ko atstājis tas jaunais pašnāvnieks.

—      Diez vai viņš to ir rakstījis… Ja arī tas ir tā, tad vēstule droši vien ir iznīcināta.

Pēc desmit minūtēm Haners aizgāja. Vispirms viņš devās uz policijas iecirkni Temzas krastmalā. Viņš labi pazina vietējo inspektoru. Viņu — patiesībā nesamierināmu pretinieku — starpā valdīja kaut kas līdzīgs draudzībai, kuru kārtīgie cilvēki nespēja saprast.

Haners satika inspektoru pie iecirkņa durvīm.

—    Vai jūs šodien esat strādājuši noliktavās?

Inspektors smaidīdams paraudzījās uz viņu.

—     Kāds pateica — vai pats novēroji, draudziņ?

—     Ko jūs runājat? — Haners nevainīgā tonī jautāja.

—    Konors teica, ka jūs tur esot bijis dažas minūtes pirms mums un piedāvājis šim kaut kādu paciņu. Kad viņš atteicies, jūs esot aizbraucis ar laivu.

Protams, tas ir diezgan nožēlojami, ka policija bieži vien ir spiesta melot. Taču tai tik daudz nākas noņemties ar visādiem izsmalcinātiem afēristiem un krāpniekiem, ka tas zināmā mērā var kalpot par attaisnojumu. Haners pilnīgi Uzticējās savam sarunu biedram.

1 — Jā, es biju kuģubūvētavā. Patiesību sakot, mana nāciena iemesls bija pavisam cits, viltota nauda nav mana… profesija, jūs taču to zināt. Es redzēju, ka sākas tvarstīšana, un uzskatīju par labāku pazust. Jūs neapcietinājāt Konoru?

—      Nē, — ierēdnis atbildēja. — Mēs neatradām neko aizdomīgu. Viņš ar saviem draugiem patlaban it kā nodarbojas ar sāls tirdzniecību. Vai jūs par to kaut ko zināt?

—      Pat ja tā būtu, es nevarētu uz šo jautājumu atbildēt, — Haners vēsā tonī atbildēja. — Tātad jūs neesat aizturējuši Konoru? Žēl, loti žēl…

Detektīvs, pieklusinājis balsi, teica:

—     Ja esat tik ļoti ieinteresēts, lai Konors kādu laiku pasēdētu mierīgi, jūs varētu…

Haners pakratīja galvu.

—    Es nesniedzu tamlīdzīgas izzinās, jūs taču to zināt… Konors vēl ir kuģubūvētavā? Nu tad nāksies vinu apciemot. Mēs, protams, neesam tikušies, Pulman.

Ieradies jau zināmajā namiņā, Haners sastapa Konoru pacilāta garastāvokli. Viņš nebija sajūsmā par Heinsa ierašanos, taču savas jūtas atklāti neizrādīja.

—     Jūs esat man parādā četras mārciņas, — viņš iesāka. — Es tās samaksāju par laivu, ar kuru jūs aizbraucāt… Ceru, ka neuzkavēsieties šeit ilgi? Es gaidu kādu dāmu.

—     Ak Dievs! Kura no tavām draugaļām piešķīrusi sev tik skalu titulu? — Haners jautāja.

—     Tādas ar jums neiepazīstas, — Konors nesamulsis atbildēja. — Tā ir misis Medisone. Viņa pazaudējusi vīru.

23

Haners Heinss vērīgi paraudzījās uz Konoru.

—     Misis Medisone? Kas tā tāda?

Konors aizsmēķēja cigāra galu, kas mētājās pelnutraukā, un lēnām atbildēja:

—     Paziņa… Bet ko jūs izdarījāt ar savu draugu?

—     Kas ir misis Medisone?

Hanera balsī ieskanējās tie asie toņi, kas sarunu biedram nevēstīja neko labu. Konors to zināja.

—     Mana drauga sieva, — viņš atbildēja.

—     Sēdieties!

Konors negribīgi piebīdīja krēslu un apsēdās. Heinss piegāja pie durvīm, aizslēdza tās un ielika atslēgu kabatā.

—     Un tagad aprunāsimies, — viņš teica, apsēzdamies iepretī.

—    Paklausieties, Haner, es negribu ar jums kašķēties, — Konors satraukts iesāka. — Ja lieta izdosies, jūs savu dalu dabūsiet. Ja Medisons teicis patiesību, tad tā lieta ož pēc naudas — turklāt lielas. Protams, sākumā jau es nenoticēju nevienam viņa vārdam, taču, kad jūs aizgājāt, Bils, viens no maniem vīriem, man pastāstīja, ka esot avīzē lasījis kaut ko par Medisonu kāzām. Es mazliet papļāpāju ar policiju un uzzināju, ka tas pats cilvēks, kas aptīrījis Tifani, vakarā ielauzies Medisona dzīvoklī. Tas atbilda tam, ko stāstīja Medisons. Dažreiz gadās, ka bagātnieks izklaidējas laupīdams — bet tāds putns man gadījies pirmoreiz. Tā ir zelta ādere, Haner!

—    Vai tu esi pārliecināts, ka tas tiešām ir viņš? — Haners jautāja.

Konoru apmulsināja jautājuma lietišķums, un viņš dedzīgi turpināja:

. — Kā nu ne! Es aizsūtīju vienu no saviem vīriem uz Medisona biroju. Tur karājas viņa ģīmetne. Viņš pazina to un iegaumēja fotogrāfa firmas zīmi. Tad aizgāja pie tā, lai nopirktu negatīva kopiju. Fotogrāfs neesot bijis uz vietas, bet puisis uzzinājis avīzes numuru, kurā bijusi iespiesta šī fotogrāfija. Tas tik ir joks!

Konors izņēma no atvilktnes avīzi un pasniedza to Haneram.

—     Kā dzīvs! Es pazītu viņu starp tūkstošiem. Ar ūsām vai bez tām! Zellis noziedējis otrajā dienā pēc kāzām. Skaidrs, ka te iejaukta sieviete…

—     Cik tu esi apķērīgs! — Haners zobgalīgi noteica.

—    Izbeidziet! Ir fotogrāfija, un ir cilvēks. Es varu nopirkt viņu ar visiem kauliem un ādu, un viņš to zina. Bet, kamēr viņš klejo, es nolēmu sākt ar viņa sievu. Tai ari ir nauda. Tāpēc uzrakstiju vēstuli…

—     Kādu vēstuli? — Haners viņu pārtrauca.

Konors vilcinājās atbildēt.

—      Billijs raksta labāk nekā es… Reiz avīzē lasiju, ka gudriem cilvēkiem esot slikts rokraksts…

—     Un muļķiem ari! — Haners piebilda.

Konors parakņājās rakstāmgalda atvilktnē un izņēma no tās pāris ar zīmuli aprakstitu papīra lapu.

—     Es to sacerēju, bet Billijs pārrakstīja…

Konors pasniedza vēstuli pāri galdam, otru roku turēdams atvilktnē. Haners to pamanija. Viņš mierīgi pastiepa roku pēc papīriem, bet piepeši uz galda parādījās pistole, kuras stobrs bija vērsts tieši pret Konoru.

—    Velc roku ārā! [a kāds šeit tiks nogalināts, tad labāk to izdarīšu es.

Konors apbrīnojami ātri nolika roku uz galda.

To gan es nebiju no jums gaidījis, Haner, — viņš aizvainots noteica. — Tad tā jūs uzticaties draugiem!

Haners sarkastiski pasmīnēja un sāka lasīt:

"Augsti godātā Medisona kundze, es vēlētos Jums pavēstīt dažas zinas par Jūsu vīru. Viņš nonācis lielās grūtībās, bet es varu viņam palīdzēt. Viņš atrodas sliktā sabiedrībā, bet ne jau savas vainas dēl…"

Izlasījis pēdējo frāzi, Haners jautājoši paskatījās uz Konoru.

—     Tā ir drošāk, — viņš paskaidroja, — it kā es šim palīdzu.

—     Labi izdomāts! — Hancrs nomurmināja un turpināja

lasīt:

"Lieta var slikti beigties, ja policija uzzinās to, ko es zinu par Tifani aplaupīšanu, bet domāju, ka varēšu viņam palīdzēt. Tas prasīs zināmus izdevumus, taču esmu pārliecināts, ka Jūs naudu nežēlosiet…"

Izlasījis šo frāzi, Hancrs zobgalīgi pasmaidīja.

"Nerādiet šo vēstuli policijai, bet paņemiet to līdzi! fa griezīsieties policijā, jūsu vīram būs lielas nepatikšanas. Atnāciet pie manis, kad satumsīs…"

Tālāk sekoja precīzas norādes, kā atrast Konoru…

—     Tā-ā… — Haners nometa lapeles uz galda. — Es domāju, ka tu esi speciālists, Konor! Nezināju, ka noņemies ar^zspiešanu.

fļ— Tā nav izspiešana! — Konors sašuta. — Tā ir zaudējumu atlīdzināšana. Viņš uzdevās par Smitu no Austrālijas…

—     Nemelo! Tu pats viņu uzdevi par Smitu, izejot no primitīva pieņēmuma, ka, ja jau viņš tonakt bija kopā ar Levingu, tad viņu katrā ziņā sauc par Smitu. Kāda apķērība!

Haners izņēma no kabatas cigāru un aizsmēķēja.

—     Ja misis Medisone griezīsies policijā, — viņš sacīja, — tu dabūsi vismaz desmit gadus.

Konors nervozi iesmējās.

—     Lieta tāda… — viņš iesāka.

Pie durvīm klauvēja.

—    Atslēdz! — Heinss pavēlēja, pamezdams viņam atslēgu.

Konors atslēdza durvis un ieraudzīja kādu no saviem vīriem.

—     Nāk Zvirbulis! Kopā ar dāmu.

Haners pamanīja, ka Konors nobāl.

—   Tā! — Konors aizsmakušā balsī noteica. — Šī ir atvedusi vinu līdzi.

Viņš paķēra lapiņas, kuras bija uz galda, un iemeta tās kamīna liesmās. Tajā brīdī atskanēja Bērda smagie soli.

Viņš ienāca istabā kopā ar meiteni, kuru Heinss bija jau redzējis.

—    O, Haner! Cik patīkama tikšanās! — Zvirbulis iesaucās. — Vēl trīsdesmit astoņi tādi kā jūs — un mums būs īsta Alibabas ala.

Haners ievēroja, ka jaunā meitene viņu pazinusi. Viņš piecēlās un paklanījās.

—    Kā jums klājas, mis Balforda? — viņš apjautājās, un Konors saklausīja viņa balsī brīdinājumu, ka par viņu iepriekšējo sarunu viesi neko nedrīkst dzirdēt. Pametis acis uz Konoru, Haners saprata, ka viņa intonācija sasniegusi mērķi.

—    Nemaz nezināju, Haner, ka esat kļuvis par šīs bandas locekli, — Zvirbulis teica. — Tas ir jūsu sens paziņa, mis Balforda, un šis, — viņš ar resno rādītājpirkstu norādīja uz Konoru, — ir Konors. Nebūtu slikti, ja jūs ar viņu iepazītos… Un šī dāma, — detektīvs ieskatījās Konoram acīs, — ir reportiere, kuru interesē visi sliktie un ne visai sliktie Londonas iedzīvotāji. Vakar te bija neliela kratīšana, vai ne?

—   Viņi bieži tā izklaidējas, — Konors pasmīnēja, — bet nekad neko neatrod, mister Bērd.

Zvirbulis lēni pārlaida skatienu gan vienam, gan otram. Kopš kura laika ērgli un maitasputni sadzīvo vienā ligzdā?

—     Dīvaini, — viņš noteica. — jūs lēnām pagrimstat, Haner. Ko jūs te darāt?

—     Nekā dīvaina te nav, — Haners salti atteica. — Ik pa laikam man rodas interese par sabiedrības padibeņu dzīvi.

Detektīva sejā uzplauka plats smaids.

—    Vai dzirdējāt? — viņš sajūsmināts noteica. — Tā ir atklāta valoda. Ko tādu negadās dzirdēt bieži.

Brīdis bija labvēlīgs Haneram. Viņš zināja, ka detektīvs kādu laiku sarunāsies ar noliktavu īpašnieku.

Lēni uzlicis platmali, viņš devās uz durvju pusi.

Konora acis ļauni iegailējās.

—       Uz redzēšanos, mister Heins! — viņš iesaucās. — Uzklausiet manu padomu — izbeidziet visur nēsāt līdzi pistoli. Labuma nekāda — vienīgi pāris gadu, ja uzrausietics.

—   Ko… pistole? — Zvirbulis atskatījās. — Tas ir muļķīgi, Haner. Vai jums ir ieroča nēsāšanas atļauja?

—     Nav, — Haners pasmaidīja, — bet varat mani pārmeklēt. jums nav ordera, tomēr es atļauju.

Viņš pacēla rokas. Detektīvs nobraucīja rokām pār visu viņa augumu. Mis Balforda, elpu aizturējusi, sekoja šai bīstamajai spēlei.

—     Nekā nav, — Zvirbulis beidzot teica un, pagriezies pret Konoru, jautāja: — Ko tas nozīmē?

—       Ko tas nozīmē? — Haners jau stāvēja durvīs. — Mūsu kopējais draugs par katru ccnu gribēja, lai padarbojamies ar šaujamieročiem, taču es nepiekritu viņa priekšlikumam. Vienīgā pistole, kuru jūs, cerams, šodien ieraudzīsiet, atrodas viņa rakstāmgalda atvilktnē.

Bērds atrāva atvilktni un ieraudzīja tur pistoli. Mērija pamanīja, ka Konors nobāl.

— Nu, šo lietu jūs nokārtosiet bez manis, — Haners teica un izgāja pagalmā.

Vēl neizgājis pa vārtiem, viņš noņēma platmali, izņēma no tās brauniņu un iebāza kabatā.

24

Noskrandis sūtnis atnesa Mārgarctai ziņojumu, ka Lūks ir dzīvs. Vēstules beigās Konors pats ar savu roku bija pierakstījis: "Atnāciet ap astoņiem!"

To viņš Haneram nebija pateicis.

Vēstule tikai apstiprināja Margaretas bažas. Ilgu laiku viņa sēdēja pie rakstāmgalda, domādama par to, kas varētu būt noticis ar Loku. Skaidrs bija tas, ka viņš iekūlies nelaimē. Mārgareta nespēja pārmest Lūkam neprātību — viņa pati taču bija pamudinājusi viņu spert tādu soli. Istabā ienāca sulainis, iztraucēdams Mārgaretu no pārdomām.

—     Misters Morels? — Viņa atkal atgriezās īstenībā.

Vispirms Mārgareta negribēja viņu pieņemt, bet tad pārdomāja.

—     Lai ienāk!

Dantijs ienāca kā parasti elegants, ar pieklājīgi neizdibināmu smaidu uz lūpām.

—    Vai ir kādas ziņas no Lūka? Es braucu uz Sitiju un nolēmu jus apciemot.

Viņa ziņkāri pavērās uz savu viesi. Dantons — draugs, Dantons— noziedznieku bandas vadonis… Mārgareta piepeši saprata, ka bija zaudējusi uzticību šim cilvēkam jau krietnu laiku pirms tam, kad Hortons viņu atmaskoja. Jā, tas notika daudz agrāk… Bet Reksa pirmsnāves vēstule taču bija īsta! Dantijs varēja nosūtīt no Parīzes telegrammu ar Lūkā parakstu, taču viņš nespēja Reksa vietā uzrakstīt šo zīmīti…

—    Nejauši uzzināju, ka pagājušajā naktī aplaupīts Lūka dzīvoklis. Vai daudz kas aiznests?

—     Nē, nekas sevišķs.

Dantijs ievēroja, ka viņa ātri saburza vēstuli un ieliek to somiņā. Kas tur varētu būt rakstīts?

—    M-jā… Lūks uzdzīvo pilnā sparā… Atkal saņēmāt no viņa ziņu?

—    Nē, neko, — Mārgareta atbildēja, kā pašai likās, nedaudz apmulsusi. — Vai šodienas avīzē lasījāt par to neparafSto gadījumu?

Dantonam likās, ka Mārgareta cenšas mainīt sarunas tēmu.

—    Ko gan visu neraksta avīzēs! Par kādu gadījumu jūs runājat?

—      Par cilvēku, kas dzīvoja divas dzīves. Dienā bija slavens komersants, naktī — bīstams noziedznieks.

Dantijs augstprātīgi pasmaidīja.

—      Romantiskas blēņas, — viņš noteica. — Es zinu… daudz esmu lasījis, — viņš izlaboja, — par tamlīdzīgiem gadījumiem. Liverpūlē dzīvoja cilvēks, kas svētdienās lasīja baznīcā sprediķus, bet darbdienās uzturēja naudas viltotāju darbnīcu. Kāds cits bija lielas apavu fabrikas direktors Milānā un tajā pašā laikā visveiklākais dārglietu laupītājs…

Šķita, ka Mārgareta aizrautīgi vēro, kas notiek aiz loga.

—     Kas cilvēkus uz to pamudina?

—    Nezinu, — Dantijs paraustīja plecus. — Varbūt piedzīvojumu alkas… Kas to lai zina? Es vēlētos aprunāties ar jums par savu Dienvidamerikas sabiedrību. Man radušās zināmas grūtības. Lai lietu pabeigtu, nepieciešami septiņdesmit tūkstoši mārciņu, precīzāk, septiņdesmit seši. Man ir sešdesmit deviņi tūkstoši. Ja Lūks būtu te, viņš, protams, glābtu mani no ķibeles. Viņš gan mani lāgā neieredzēja, tomēr bija darījumu cilvēks…

Šī aukstasinīgā prasība Mārgaretu atstāja vienaldzīgu. Viņa nebija nedz sašutusi, nedz arī sāka smieties. Viņai pat iešāvās prātā doma, ka vajadzētu iedot viņam šo naudu. Ja tas, ko stāstīja Hortons, ir patiesība, Dantijs varēja noderēt kā līdzzinātājs. Taču briesmas bija pārāk lielas. Dantijs bija izspiedējs. Viņš, protams, izmantotu saņemtās ziņas savā labā.

Mārgaretai bija divas iespējas: meklēt palīdzību tajā sabiedrībā, kurā bija nokļuvis Lūks, vai griezties policijā. Taču policija neņemtu vērā personiskos iemeslus un sāktu vajāt Lūku kā laupītāju.

—    Tas nebūs iespējams, Danton, — Mārgareta mierīgi atbildēja. — Kāpēc gan jūs nevarētu aprunāties ar misteru Stilu? Viņš taču arī ir darījumu cilvēks.

—     Stīls! — Dantons paraustīja plecus. — Kalpotājs… cilvēks bez iniciatīvas! Ar vienu jūsu vārdu pietiktu…

—     Es nevaru to izdarīt.

Iestājās klusuma bridis.

Dantijs sāka runāt par nenozīmīgām lietām un drīz vien atvadījās. Ejot prom, viņš bija pārliecināts, ka vismaz neaiziet kā ienaidnieks.

Viņš tiešām devās uz Sitiju. Tur viņam bija neliels birojs, kur viņš pieņēma savus padotos.

Pēc Levinga nāves banda izturējās mierīgi. Tajā bija daudz jaunu un vecu cilvēku, kuri dzīvoja uz upes, pareizāk sakot, uz kravas liellaivu rēķina. Kaut gan Dantijs nekad nepiedalījās viņu "operācijās", viņš tika atzīts par bandas vadoni. Viņa pelņa bija ļoti maza. Uzpircēji maksāja par preci nieka grašus. Bandas darbs bija samērā smags. Dažreiz pagāja nedēla, un nekas nebija "izmakšķerēts". Ņemts tika viss: zīda auduma baķi, kastes ar tēju, kaņepes, gumija — zagli pievāca visu, kas gadījās pie rokas. Bet uzpircēji maksāja tik maz un Dantona tiesa bija tik niecīga, ka ar to tik tikko varēja samaksāt par dzīvokli.

Šorīt viņš bija saņēmis priekšlikumu pašam ķerties pie darba un vadīt operāciju. Viņš atteicās.

—     Es neesmu Konors. Tā tik vēl trūka, lai es dzīvotu krastmalā!

Pašreizējais bandas vadonis, drukns vīrs, kuru visi sauca par Diku, iebilda:

—     Konora banda pelnot pulka naudas. Kas mums to liedz? Tu vari nedzīvot kopā ar mums. Vienkārši atnāksi un palīdzēsi.

—      Es jau tā palīdzu, — Dantijs nepacietīgi atbildēja. — Kāpēc jāsalīdzina Konors ar mums? Konors strādā tikai krastā, un tā ir cita lieta. Ja es nedotu padomus, jūs visi jau sen tupētu aiz restēm, vai ne? Kas pierunāja, lai jūs nopērkat motorlaivu? Es! Kas izgādāja jums pavadzīmes? Es! Jā, pārāk labi jau neiet, tam es piekrītu, bet vai tad jus kam citam derat? Tu domā, ka Konors kādu no jums pieņemtu savā bandā?

—    Mēs varam darīt to pašu, ko Konors, — Diks neatlaidās. — Levings mūsu labā pūlējās vairāk nekā tu.

Dantija lūpās pavīdēja ļauns smaids.

—     Levings ir beigts. Un zini, kāpēc? Ne jau tāpēc, ka viņš nosvilpa kādu no Konora vīriem, ne jau tāpēc! Tāpēc, ka viņš sāka šiverēties pa malu!

Vini šķīrās loti neapmierināti viens ar otru. Dantijs iebāza kabatā no Dika saņemto naudu un aizgāja uz visdārgāko Sitijas klubu.

Katram cilvēkam ir sava vājība. Dantijs bija spēlmanis, turklāt kaislīgs un aizrautīgs. Viņam patika ilgas stundas pavadīt biržā, sekojot, kā ceļas un krīt cenas. Viņš spekulēja ar visvisādām akcijām, nopelnīja prāvas summas, kuras tūlīt viņa rokās izkusa. Savā laikā Rekss viņam bija loti noderīgs, jo apgādāja viņu ar naudu un labprāt pirka nevērtīgas akcijas, no kurām Dantijs gribēja tikt vaļā. Tagad Morelam vajadzēja vai nu atrast citu ienākumu avotu, vai uz visiem laikiem pazust no šīs sabiedrības aprindām.

Sitijā viņš uzzināja daudz nepatīkamu jaunumu. Viņa nopirkto akciju kurss nemitīgi kritās. Viņa mākleris parādīja Dantijam veselu skaitļu rindu, kas lika Morelam nodrebēt.

Gandrīz vai izmisis, Dantijs atgriezās mājās, kur viņu gaidīja rēķins no drēbnieka par simt četrdesmit mārciņām — jau desmitais šajā mēnesī.

Viņa "sulainis" Pī Kols pakāra mēteli un cepuri.

—    Vai veicās?

—     Ne velna, Pi, — Dantijs atbildēja, samocīti smaidīdams. — Nekas, pēc lietus vienmēr spīd saule.

Viņš pat nenojauta, ka par šo sauli viņam klus Konors, bet pēdējam nekad nebūtu ienācis prātā, ka viņš ies piedāvāt savus pakalpojumus naidīgas bandas vadonim.

25

Haners Heinss un viņa viesis vispusīgi apsprieda radušos stāvokli. Lūks vēl joprojām juta miegazāļu iedarbību. Pat niecīgs troksnis radīja galvassāpes. Dienas laikā viņš bija izdzēris milzīgu daudzumu tējas.

—    Lieta ir tāda, — Heinss teica. — Konors zina par jums visu. Es, protams, nevaru pārmest, ka atklājāt viņam savu dzīvesstāstu, bet tas visu loti sarežģī…

—   Jūs teicāt, ka esat nosūtījis telegrammu manai sievai.

Haners pamāja ar galvu.

^ — Es telegrafēju viņai Konora vārdā un atliku vizīti. Domāju, ka tā bija nolikta vakarā. Pa dienu Konors diez vai riskētu, jo misis Medisoni varētu ieraudzīt pie viņa midzeņa un izdarīt attiecīgus secinājumus. Ja viņa neatnāks, Konors dosies pie viņas rīt, bet pa to laiku daudz kas var notikt…

—     Un ja nu es aizietu pie Bērda?

—    Man ne visai patīk policija, — Haners sacīja, — kaut gan pret Zvirbuli izjūtu dziļu cieņu. Varu teikt tikai to — pat ja jūs būtu hercogs, arī tad noteikti tiktu aiz restēm par Tifani aplaupīšanu. Vislielākā jūsu kluda ir tā, ka iegāzāt pārdevējam pa žokli… Ja jūs būtu aizturējis dāmu un izskaidrojis savu stāvokli, nekas nebūtu noticis. Varbūt avīzēs pazibētu pāris sensacionālu rakstu. Labi, ko tur runāt, kas bijis, tas bijis… Turklāt jūs par katru cenu gribat izvairīties no atklātības, vismaz savas sievas dēļ. Zināmā mērā jūs var saprast… Zināmā mērā… Nē, nē! Man jāatrod cita izeja, kas lautu jums atkal atgriezties jūsu… sabiedrībā.

Viņš savilka lūpas, it kā gribētu apslēpt smaidu.

—    Ja nu Konors rīt satiksies ar manu sievu, ko tad?

Haners ilgi apdomāja atbildi.

—    Viņš nedrīkst satikt jūsu sievu. Šķiet, ka to varēs nokārtot. Žēl, ka Zvirbulis vakar nelaikā uzradās, es būtu varējis to lietu pabeigt. Taču cerams, ka to vēl izdarīsim.

Viņš izņēma no pagultes mazu rakstāmmašīnu, nolika to uz galda un sāka rakstīt…

Konors satraukti staigāja šurp un turp pa istabu, ik pa brīdim paskatīdamies pulkstenī. Pie durvīm pieklauvēja. Konors steidzās atvērt. Tas bija zēns, kas atnesa vēstuli.

Tā bija rakstīta ar rakstāmmašīnu un sākās bez jebkāda ievada:

"Diemžēl es nevaru pie Jums ierasties. Tai vietai ir tik slikta slava, ka policijai, ja tā ieraudzīs mani, uzreiz radīsies aizdomas. Vai mēs nevarētu šovakar satikties parkā pie dīka? Desmitos tur ir maz cilvēku. Taču Jums vajadzēs man pierādīt, ka cilvēks, par kuru ir runa, tiešām ir mans vīrs."

Paraksta vieta bija piebilde:

"Ceru, ka Jūs neko neesat stāstījis cilvēkam, kuru sauc par Haneru Heinsu. Viņš bija šodien atnācis pie manis, bet es viņu nepieņēmu."

Konors pasmaidīja. Jā, Haners strādāja ātri.

26

Mārgareta jau sāka ģērbties, kad tika atnesta telegramma:

"Šovakar nenāciet. Rīt tajā pašā laikā. Konors."

Viņa sajuta atvieglojumu, kaut gan gribēja šo lietu izbeigt pēc iespējas ātrāk. Mārgareta bija nolēmusi, ka rīkosies pareizi, ja ņems līdzi naudu, un šim nolūkam sagatavojusi tūkstoš mārciņu.

Taču padomājusi viņa nolēma atstāt naudu mājās. Ja runa būs par izspiešanu, viņi var pāris stundu pagaidīt, taču doties turp vienai, turklāt ar lielu naudas summu bija bīstami.

129

Noliekot naudu rakstāmgalda atvilktnē, viņa neviļus paraudzījās uz aploksni, un jaunās sievietes sirds sažņaudzās. Tur atradās Reksa pēdējā vēstule. Daudzas reizes viņa bija gribējusi to sadedzināt, taču kaut kas viņu atturēja. Agrāk šī vēstule uzkurināja viņā naidu pret Lūku, bet nu tas laiks bija pagājis. Atmiņas par brāli joprojām viņu

5 1',.pals

nomāca. Viņš sabojāja dzīvi Lūkam, atņēma laimi viņai pašai… Nu vajadzēja gaidīt vēl vienu diennakti, lai izkliedētu visas šaubas…

Atskanēja zvans. Ienāca sulainis.

—   Atnācis kāds kungs un vēlas ar jums aprunāties. Viņš reiz jau bija atnācis — tas ir misters Heinss.

Mārgareta uzreiz atcerējās šo apmeklētāju. Vismaz šis cilvēks pret Lūku izturējās labvēlīgi.

—     Uzvediet viņu augšā!

Mārgareta atcerējās sarunu iepriekšējās vizītes laikā.

Haners Heinss bija teicis, ka Dantijs Morels pieder pie tiem cilvēkiem, ar kuriem kārtīgām sievietēm nepiedien satikties, bet viņa bija parādījusi viesim durvis. Viņš toreiz bija teicis, ka pazīstot Lūku un atceroties to pakalpojumu, kuru Lūks viņam izdarījis… Varbūt Heinss Mārgaretai varētu palīdzēt…

Haners nebija gaidījis tik laipnu uzņemšanu. Viņš neviļus apjuka.

—   Loti nožēloju, ka iepriekšējā reizē biju tik nelaipna pret jums, — teica Mārgareta, aicinot viesi apsēsties. — Toreiz jūs aizskārāt kādu manu draugu, kas tagad vairs nav to skaitā…

Haners pamāja ar galvu.

—    Tas ir vispatīkamākais, ko pēdējā laikā esmu dzirdējis, — viņš teica. — Es biju nedaudz uzmācīgs, jautājot par iemesliem…

—    Jūs zināt, kur ir mans vīrs?

Viņš pakratīja galvu, un Mārgareta juta, ka viņas cerības izgaist.

—   Varu jums pateikt, kur patlaban ir misters Morels, — viņš smaidīdams sacīja, — bet ko tas jums dos? Esmu atnācis, lai atkal būtu uzmācīgs, misis Medisone. Loloju cerību palīdzēt jums un jūsu vīram, kas, manuprāt, atrodas Spānijā…

Viņš cieši ielūkojās Mārgaretai acīs.

—     Bet… — vina iesāka.

—    Domāju, ka viņš ir Spānijā. Ja cilvēks atrodas Spānijā, viņš tajā pašā laikā nevar atrasties Londonā, vai ne? Un, ceļojot pa Spāniju, nav iespējamš aplaupīt Tifani, būt kopā ar Konoru…

—     Kā jūs to zināt? — viņa steidzīgi pārtrauca Heinsu. — Man šodien vajadzēja satikties ar šo cilvēku, taču viņš atsūtīja telegrammu…

—    Telegrammu atsūtīju es, — Heinss viņu dzestri pārtrauca. — Jūsu tikšanās nenotiks nekad.

—     Bet es…

—     Ko es gribēju jums teikt? Jūsu vīrs ir Spānijā! Jūs esat saņēmusi no viņa vēstules, taču tās nesaglabājāt…

* Tagad Mārgareta visu saprata. Viņu bija sūtījis Lūks!

—      Es daudzus gadus neesmu bijis Rondā, — Haners turpināja. — Un, ja arī es tur satikos ar jūsu vīru, tad viņš varēja arī nezināt par manu vizīti pie jums… Un tagad, misis Medisone, es atkārtoju savu uzbāzīgo jautājumu. Kāpēc vīrs jūs atstāja? Nē, es nepareizi pateicu. Zinu, kāpēc viņš to izdarīja. Bet kāpēc jūs pamudinājāt viņu spert šo soli? Tas man ir noslēpums un jūsu vīram arī. To zina tikai divi cilvēki — jūs un Dantijs!

Mārgareta klusēja. Šajā brīdī viņa saprata, kāpēc nebija iznīcinājusi Reksa pirmsnāves vēstuli. Viņa to bija saglabājusi,

lai kādā jaukā dienā uzrādītu Lūkam un pieprasītu paskaidrojumus…

—   Tas ir dīvains jautājums no sveša cilvēka puses, mister Heins, un es nezinu, vai man vajag uz to atbildēt.

Vina brīdi stāvēja, domās iegrimusi, tad strauji pagriezās un izgāja no istabas. Haners jau tvēra pēc cepures, domādams, ka saruna beigusies, bet tajā pašā brīdī Mārgareta atgriezās ar vēstuli rokā.

—     Pateikšu jums to, ko nezina neviens, izņemot mani un misteru Morelu, — viņa teica. — Kad Rekss nošāvās, viņa istabā tika atrastas šīs divas zīmītes.

Viņa izņēma no aploksnes divas lapiņas un pasniedza tās Haneram.

Viņš izlasīja:

"Mīlā Mārgareta, es esmu pazudis. Es spekulēju vairākus mēnešus un šodien nolēmu spert pēdējo soli, kā man bija ieteicis

Lūks Medisons. Viņš mani izputināja — nauda ir viņa elks. Dieva dēl, netici viņam! Viņš pamudināja mani izdarīt vienu kļūdu pēc otras. Lai Dievs Tevi sargā!

Rekss"

—    Tas ir jūsu brāļa rokraksts?

Viņa pamāja ar galvu.

—     Vai varat to apzvērēt?

—    Jā, esmu pilnīgi pārliecināta. Tiku saņēmusi no viņa simtiem visādu zīmīšu un nevaru kļūdīties.

—     Kas atrada vēstuli?

—    Dantijs Morels atrada to Reksa istabā. Nabaga brālim bija sulainis, uzticams cilvēks. Viņš redzējis šīs lapiņas, iekams misters Morels ielicis tās kabatā…

—    Viņš, protams, netika tās lasījis? Es jautāju par sulaini…

—    Nē, viņš tikai redzējis pirms tam…

Haneram bija apbrīnojama atmina. Kopš šā brīža viņš bija iegaumējis visu vēstuli no galvas. Viņš atdeva lapiņas jaunajai sievietei.

—    Jūs, protams, noticējāt, ka jūsu vīrs bijis brāļa nāves iemesls, un tas bija pamatojums jūsu rīcībai.

—    Viņš jums to teica? — Mārgareta pārtrauca viesi.

Haners neko neatbildēja. Viņš, pieri savilcis, vēroja paklāja ornamentu.

—    Jocīgs tips ir tas Dantijs, — viņš pēc brīža sacīja, un Mārgareta ievēroja, ka viņš runā pats ar sevi. — Viņš allaž vācis visādus sīkumus kā lupatlasis vai skopulis, bet nauda neturējās viņa rokās. Visi blēži nomirst nabadzībā.

Mt — Un jūs…— viņa iesāka, bet aprāvās.

Hanera sejai pārslīdēja viegls smaids.

—     Nē, misis Medisone, es nemiršu nabadzībā, ja vien nesajukšu prātā. Man vairs nevajag strādāt… Daudz kas ir mainījies. Nē, es nenožēloju bijušo, vienkārši esmu tā nolēmis… Pirms pieciem gadiem viens cilvēks man pārdeva veselu kaudzi kaut kādu raktuvju akciju. Šķita, ka tām ir tikai papīra vērtība, tomēr es tās nesadedzināju. Kamēr sēdēju cietumā, tajā zemē tika atrasts varš, un es pārdevu akcijas ar milzīgu pelņu… Man vēl atlicis izdarīt vienu — pēdējo noziegumu.

Mārgarcta gribēja pasmaidīt, taču smaids sastinga uz viņas lūpām, kad viņu acis satikās.

—    Kad būšu savācis visus pierādījumus, Dantijam Morelam jāsaņem sods, — viņš lēni teica.

Mārgareta klusēja.

Haners izņēma no kabatas pulksteni.

—     Man ir svarīga apspriede, misis Mcdisone. Atļaujiet aiziet. Neprasiet, lai es kaut ko nododu jūsu vīram, jo nezinu, kur viņš atrodas. Ja zinātu…

—    Viņš ir vesels? — Mārgareta satraukta jautāja.

-Jā!

Haners tomēr negaja prom, bet spēlējās ar pulksteņa ķēdīti.

Piepeši viņš sacīja:

—    Jūsu vīram būs vajadzīga nauda… taču manās lūpās tas skan kā… nu, jūs pati saprotat. Ja vajadzēs, iedošu viņam, cik gribēs, taču būs labāk, ja to izdarīsiet jūs. Kaut vai tāpēc, lai pierādītu, ka uzticaties man. — Viņš iesmējās. — Kā tas atgādina Dantiju! Ja jūs šaubāties, misis Medisone, nedodiet neko. Man vajadzīgas divsimt mārciņas, bet vēl labāk — trīssimt.

Mārgareta izgāja un tūlīt atgriezās ar naudu rokā.

—   Četrsimt būtu pavisam labi, — viņa teica.

Haners iebāza naudu kabatā.

—    Viegla spēlīte. Žēl, ka nebiju to iedomājies agrāk, — viņš teica. — Dantijs ir veikls vīrs! Tādi apkārt nemētājas!

Mārgareta pasniedza roku, un viņš to paspieda.

—     Mēs vēl satiksimies, misis Medisone, — tajā jaukajā dienā, kad jūs brauksiet uz Rondu. Ja atjausiet, es braukšu ar to pašu vilcienu, lai pasargātu jūs no īstiem blēžiem.

27

Konors ieradās dažas minūtes pirms norunātā laika, samaksāja taksometra šoferim un lēnā gaitā devās uz dīka pusi. Bija apmācies, pūta ass vējš. Tāds laiks nerosināja mīlētāju pārīšus doties romantiskā pastaigā.

Misteram Konoram romantika bija sveša. Viņš loti labi saprata, kāpēc Mārgareta nevēlas nākt uz sarunām pie vina kuģubūvētavā, un pārmeta sev, kāpēc netika izvēlējies citu sarunu vietu.

Viņš apsēdās uz sola.

Ilgi vairs nebija jāgaida. Viņš atcerējās nesenos notikumus un pat ar zināmām pateicības jūtām domāja par Haneru, kas tik savlaicīgi bija iejaucies Medisonu lietā, ka viņš tika atklājis izdevīgu darījumu…

Konors paraudzījās visapkārt. Neviena nebija.

Tiklīdz viņš gribēja iegrimt domās, kāda smaga roka uzgūlās viņam uz pleca, bet pie pakauša pieskārās kaut kas vēss.

* — Ne vārda — vai arī es šaušu! — zema balss aiz muguras noteica.

—     Ko tas nozīmē? — Konors nomurmināja, jo izjuta drīzāk dusmas nekā bailes.

—     Rokas augšā! — svešinieks pavēlēja. — Pagriezies!

Konors paklausīja. Viņa acis bija pieradušas pie tumsas,

un viņš pazītu uzbrucēju pat tad, ja tā seja nebūtu slēpta, bet viņš bija uzlicis melnu masku.

—      Nebrīnies — laupītājam jāvalkā maska. Nebaidies, vecīt, — uzbrucējs zobgalīgi noteica, pārmeklēdams Konora kabatas.

—    Varat neslēpt seju, Haner, — Konors nošņāca, — es pazinu jūs.

Laupītājs klusēdams izņēma no sava upura iekškabatas kaut kādu vīstokli. Konors centās satvert vinu aiz rokas, bet pistoles stobrs tā ietrieca viņam pa zodu, ka noklabēja zobi.

—   Jūs atnācāt pēc pases. Skaidrs. Kāds es esmu muļķis… Nu nekas… nekas… Varat pateikt tai sievietei, Haner…

—    Tu pārāk daudz muldi, — laupītājs aizrādīja.

Viņš pārmeklēja visas Konora kabatas. Izņēmis revolveri, viņš iemeta to dīķī. Konors dzirdēja plunkšķi.

—     Tas aiztaupīs tev desmit gadus, — uzbrucējs laipni paskaidroja. — Man loti patīk samazināt citiem ieslodzījuma termiņu, tā ir mana vājība… Ai, cik tev daudz naudas! Vai gribēji parkā nopirkt automobili? Varbūt es kļūdos?

—    Jūs vēl dzirdēsiet par mani! — Konors piedraudēja.

—    Kas man liedz tevi nolaist no kājām? — cilvēks maskā jautāja. — Nu, nekas. Labs ir, dzīvo, tikai uzklausi labu padomu — par šo joku nedrīkst sacelt troksni!

—     Aiz tā visa slēpjas Medisons, — Konors nomurmināja. — Nekas, es ar viņu ari pajokošu.

—    Tu pārāk daudz kulsti mēli, — laupītājs konstatēja.

Satvēris savu upuri aiz pleciem, viņš strauji pagrieza to

riņķī.

Konors neprata saglabāt līdzsvaru un iekrita dīķī.

Kad viņš izrāpās ārā, vīrs maskā bija jau nozudis.

Vēsā nakts nerosināja uz pastaigu slapjās drēbēs, un Konors arī nemaz nedomāja pastaigāties. Jauns plāns, kas bija nobriedis viņa atvēsinātajā galvā, lika blēdim rikšot pa naksnīgo Londonu.

Viņam ienāca prātā cilvēks, kas varētu palīdzēt, — veikls un gudrs cilvēks, kas apgrozās sabiedrības augstākajos slāņos un vada zagļu bandu… Konors iegāja telefona kabīnē.

Dantijs gulēja gultā, kad atskanēja zvans. Nolādējis telefona sakarus, viņš basām kājām piesteidzās pie aparāta.

—     Kas? — Dantijs neizpratnē pārjautāja.

—     Konors. Man ir kas padomā. Jāaprunājas.

—     Labi.

Dantijs bija pārsteigts. Naidīgās bandas vadonis ierosina pārrunas! Tātad noticis kaut kas ārkārtējs, ja Konors piedāvā ienaidniekam sarunas, nevis dunča dūrienu.

Viņš pamodināja Pī Kolu un pastāstīja par telefona zvanu.

Mazais vīrelis norūpējies pašūpoja galvu.

—     Konors ir traks suns. Neielaidies ar viņu!

Dantijs paraustīja plecus.

Kad viņš jau bija apģērbies, Pī paziņoja, ka Konors •»•tuvojas viņu mājai, turklāt viens pats.

—    Atvainojiet par traucējumu, mister Morei, — Konors laipni sacīja, — taču lieta ir nopietna, un nepieciešama jūsu palīdzība. Es teicu "palīdzība", taču domāju, ka ar šo lietu varēsiet nopelnīt naudu — turklāt visai lielu. Tas, ka mani un jūsu vīri nav visai draudzīgi savā starpā, nedrīkst traucēt kopējām interesēm, vai ne?

Dantijs piedāvāja cigāru. Viesis ar labpatiku aizsmēķēja.

—    Esmu daudz dzirdējis par jums, mister Morei. Šo to man pastāstīja misters Medisons…

Dantijs plati iepleta acis.

—     Mcdisons? — viņš lēni jautāja. — Kā jūs viņu pazīstat?

Konors pasmīnēja.

—    Nejaukšu jums prātus. Līdz nesenam laikam es viņu nepazinu… Vai viņam ir daudz naudas?

Morels ieturēja pauzi un tad jautāja:

—    Vai es esmu izziņu birojs?

—     Ja cilvēks ir bagāts un mums ir iespēja izspiest no viņa naudu, vai esat ar mieru saņemt pusi, mister Morei?

Dantijs vilcinājās atbildēt. Viņam nebija vēlēšanās uzticēties šim cilvēkam, kurš varēja būt gan noderīgs, gan ari izlikt slazdus.

—    Vai nevarat izteikties skaidrāk?

Konors pamāja.

—    Labi, — viņš teica. — Vai atceraties: kad nogalināja Levingu, viņa ceļabiedrs tika smagi ievainots?

—    Atceros, — Dantijs pamāja.

—   Jūs zināt, ka pirms divām dienām tika aplaupīts Tifani un ka to izdarīja kāda sieviete un bārdains vīrietis?

Dantijs atkal pamāja.

—     Vai jūs zināt, ka tas, kurš gulēja slimnīcā un kurš aplaupīja veikalu, bija viens un tas pats cilvēks? Un šo cilvēku sauc par Medisonu?

Dantijs pārsteigumā iepleta muti.

—     Blēņas! — viņš iesaucās. — Medisons ir Spānijā.

Konors iesmējās.

—    Spānijā? Ha, ha, ha! Viņš slēpjas pie Hanera. Turklāt viņa sieva zina visu, kas noticis!

Lūks Mcdisons ir zaglis! Noziedznieks, kuru meklē policija! Tas bija tik fantastiski, ka nebija ar prātu aptverams.

Konors runāja ilgi. Tiesa, viņš nepieminēja apstākļus, kādos Medisons atklājis savu inkognito, taču Morels to viegli varēja iedomāties.

—    Mēs gribējām ar vinu izrēķināties, bet piepeši parādījās Haners un aizveda vinu. Es neticēju vina stāstītajam tik ilgi, kamēr kāds no maniem vīriem neatrada vina pasi…

—    Jūs rakstījāt misis Medisonei?

Konors pamāja.

—   Es saņēmu neīstu vēstuli. Es varētu pats sevi piekaut, ka uzķēros uz tās. Parkā man uzbruka Haners un pasi atņēma.

Dantijs ātri noskaidroja stāvokli. Lūks kaut kādu neparastu apstākļu dēl bija iekļuvis bandā, un tagad viņam vajadzēja slēpties no policijas! Viegli varēja iedomāties, kāpēc viņš tik loti cenšas atdabūt pasi. Ne velti tās dēl vijļiš uzlauza pats savu dzīvokli! Ar pasi kabatā var aizbraukt uz kontinentu, bet līdz ar Lūka pazušanu no Londonas izgaistu arī cerība saistīt viņa vārdu ar laupīšanu pie Tifani… Un Mārgareta zināja— ja arī ne visu, tad vismaz lielāko dalu no tā, kas bija noticis!

Dantijs nebija radis ilgi prātot. Viņš piegāja pie telefona un piezvanīja Mārgaretai. Viņa droši vien jau gulēja, taču Dantijs nolēma jauno sievieti pamodināt.

Kā par brīnumu, pie aparāta pienāca pati Mārgareta.

—    Tā esat jūs, Mārgareta?

—    Kas runā? — viņa ātri jautāja.

—    Dantons, — viņš atbildēja. — Paklausieties, tas ir loti svarīgi. Vai pie jums šodien bija cilvēks, vārdā Heinss?

Vina vilcinājās atbildēt.

—    Jā, — Mārgareta teica, — bet kāda tam…

—    Jūs iedevāt viņam naudu? Tas ir loti svarīgi. Es visu paskaidrošu.

—      Es iedevu mazliet naudas, bet ne jau priekš vina paša… — Mārgareta pārāk vēlu apķērās.

—     Kādam citam?

Vina nolika klausuli.

—    Viņam ir pase un nauda. Tas nozīmē, ka jau ar pirmo vilcienu Medisons izbrauks uz kontinentu. Vajadzētu dabūt šo rokā stacijā.

—    Vai citā vietā…

Morels pasauca Pī Kolu.

—     Atnes man kurpes! — viņš lika un, pagriezies pret Konoru, piebilda: — Es tūlīt aiziešu pie misis Medisones pēc mūsu pirmās iemaksas. Cik daudz jūs gribējāt no viņas noplēst?

—    Tūkstoš mārciņu, — Konors atbildēja.

—    Ja šī lieta nevilks uz simt tūkstošiem, kolēģi, tad to nemaz nav vērts iesākt. To jums saku es — Dantons Morels!

28

Mārgareta nojauta, ka pēc telefona sarunas Dantijs noteikti atnāks pie viņas. Tādēļ, izdzirdusi zvanu pie durvīm, viņa pateica sulainim:

—    Ja tas ir misters Morels, tad uzvediet viņu augšā!

Viņa uzreiz ievēroja zināmu nevērību Dantija apģērbā.

Viņa mati bija izjukuši, bikses nepiestāvēja pie žaketes, un viss viņa ārējais izskats liecināja par steigu, ja ne par paniku.

—     Mārgareta, man loti žēl, taču esmu spiests izpildīt nepatīkamu pienākumu, — viņš ātri iesāka. — Runa būs par jūsu vīru. Droši vien viņš sajucis prātā un ievārījis pamatīgu putru. Kas viņu varēja uz to pamudināt?

—     Uz ko tieši? — Mārgareta mierīgi jautāja.

—    Nevajag mani muļķot. Jūs labi zināt, par ko ir runa. Lūks sapinies ar noziedznieku bandu. Es nezinu, kas viņu uz to pamudināja un kas ir tā sieviete…

Tagad pasmaidīja Mārgareta.

—    Jums vienmēr prātā sievietes, Danton. Iespējams, ka šī ir tā pati dāma, kuru jūs atklājāt Parīzē? Atcerieties — jūsu sulainis man par to telegrafēja…

—     Zvēru jums…

—     Pietiek! Ko jums vēl vajag?

** — Ir cilvēks, vārdā Konors, ar kuru jums šovakar bija jāsatiekas. Jūs neizpildījāt solījumu. Viņš ir loti apvainojies. Viņam tika apsolītas tūkstoš mārciņas.

—    Es neko neesmu viņam solījusi. Turklāt man ne prātā nenāk dot viņam naudu. Starp citu, arī jums ne.

Mārgareta pamanīja, ka viņš nodreb.

—    Jums un Lūkam tas var nākt tikai par ļaunu, — Dantijs lēni noteica, — ja noskaņosiet pret sevi Konoru. Viņš ir lielas Londonas bandas vadonis. Turklāt viņš zina, ka jūsu vīrs nesen aplaupīja Tifani. Ko jūs domājat darīt šajā sakarībā?

—     Es vēl nezinu, — Mārgareta atbildēja.

—     Es parūpēšos par to, lai glābtu jūs no kauna. Konoram vajadzīga nauda — pāris tūkstošu mārciņu. Kad viņš atnāca pie manis pēc padoma, uzskatīju par labāku uzņemties vidutāja lomu. Jūs iedevāt naudu nepareizam cilvēkam, Mārgareta, ticiet man. Būtu loti naivi cerēt, ka Lūks to saņems… Jā, naivi…

Viņa neatbildēja, un Dantijs turpināja:

—   Uz mani tas pilnīgi neattiecas, taču ja gribat noskaņot pret sevi Konoru…

—     Kaut arī tas uz jums neattiecas, ielāgojiet, ka jūsu draugs ar šantāžu nedabūs ne…

—    Viņš nav mans draugs, — Dantijs iebilda, — un par šantāžu nevar būt ne runas. Lūks to naudu bija no viņa aizņēmies…

Viņa iesmējās.

—   Atkārtoju vēlreiz, mister Morei, — ne jūs, ne Konors nedabūsiet no manis ne šiliņa. Un pietiek par to runāt.

—    Vai jums Heinss ieteica nedot naudu?

—    Nē, — Mārgareta mierīgi atbildēja. — Tādu padomu es dabūju no inspektora Bērda. Pēc tam, kad jūs man piezvanījāt, es runāju ar viņu. Viņš drīz būs klāt.

Tajā pašā mirklī atskanēja spalgs zvans.

—   Tas ir viņš, — Mārgareta teica, ar gandarījumu redzēdama, ka Morels apmulst.

—     Ja izstāstīsiet viņam par Konoru, Lūka noslēpums kļūs zināms Skotlendjardā, saprotiet taču pati…

Viņa jau izgāja no istabas, lai sagaidītu Zvirbuli.

Misteram Bērdam bija lieliska oma.

—    O, mūsu laikos vēl notiek brīnumi! Sen neesmu bijis tik spožā sabiedrībā! Kā jums klājas, mister… ē… Morei?

Detektīvs pašķielēja uz Mārgaretu.

—    Neraizējieties, misis Medisone, es jums nepārmetīšu to, ka jūs apgrozāties sliktā sabiedrībā. Augstākās sabiedrības dāma var ļauties tādai vājībai kā labdarība noziedznieku aprindās. Kā klājas, Dantij? Jūs izskatāties tā, it kā būtu zaudējis mīļoto tēvoci, kas apsolījis jums dot naudu biļetei, lai aizbrauktu no Londonas. Vai ari esat iestājies Pestīšanas armijā un neviļus noklīdis no savas rotas? Vai arī jūs negaidīti esat pārstājis zagt un kļuvis par fondu biržas locekli?

—    Es neesmu bijis fondu biržā, — Dantijam izspruka.

—   Dīvaini, loti dīvaini… Šodien es redzēju tās jumtgalē izkārtus karogus… Ai, būšu jūs sajaucis ar Afganistānas karali, Dieva dēļ, atvainojiet! Labi, Dantij, mēs jūs ilgāk neaizkavēsim. Starp citu, kā klājas Konoram?

—     Es sen neesmu redzējis Konoru, — Dantijs aizsmakušā balsī norūca.

<% — Jocīgi! — Detektīvs noglauda savu drukno zodu. — Bet man likās, ka viņš šonakt aizgāja pie jums un nu ar nepacietību gaida, kad pārradīsieties mājās… Savādi… Laikam kļūstu vecs. Šajā vecumā jau rādās halucinācijas — redzi savā priekšā blēdi, bet viņš izrādās biržas mākleris vai otrādi… M-jā…

Dantijs kāpa lejā pa kāpnēm visai neomulīgā garastāvoklī. Tuvumā nebija neviena taksometra, tikai netālu stāvēja automašīna, kas loti atgādināja policijas vāģi. Viņš pagāja tai garām ar lielu līkumu un steidzīgi pazuda aiz stūra.

Konors, viņu gaidot, spēlēja kārtis ar Pī Kolu.

—    Vai var apsveikt?

Viņa balsī neizskanēja ne vismazākās šaubas, ka iecere būtu varējusi neizdoties.

—     Nē! Es nedabūju naudu. Tur bija Zvirbulis.

Konors pielēca kājās un ieurbās ar savu aso skatienu

sarunu biedrā.

—     Nekaunīgi meli!

—    Vina bija pasaukusi kruķi.

Šķiet, ka Konors sāka noticēt.

—    Vai mans vārds tika pieminēts? — viņš, brīdi padomājis, jautāja.

—    Jā. Viņš zina, ka esat te.

Konors sadrtima un atgāzās pret krēsla atzveltni.

—     Vai viņa kaut ko šim teica?

—    To viņa nekad nedarīs. Es zinu! Viņu nomoka vainas apziņa, tādēļ viņa cenšas palīdzēt vīram bez policijas starpniecības.

—     Es šo lietu neuzņemos, — Konors lēni teica. — Samaksājiet man manu dalu un rīkojieties pats. Divdesmit pieci procenti mani apmierinātu.

Dantijs paskatījās uz viņu.

—     Nav slikti izdomāts. Es padarīšu darbu, bet jūs saņemsiet naudu? Kad tad mēs būtu noslēguši tādu līgumu?

Konors plati pasmaidīja.

—      Es uzsāku šo lietu. Tam ir liela nozīme, jūs taču saprotat.

Viņš piecēlās, apģērbās un devās uz izeju. Uz sliekšņa Konors atskatījās.

—    Divdesmit piecus procentus, — viņš atkārtoja. — Citādi varu kļūt pavisam nejauks.

—    Kur dzīvo Haners?

—    To pateikšu rīt, — Konors sacīja un izgāja.

Dantijs aizvēra aiz viņa durvis.

Parasti viņš savas darīšanas neapsprieda ar Pī Kolu, taču labi zināja, ka mazais vīrelis ir loti gudrs un veikls. Viņš nodarbojās ar visu, sākot ar sīkām zādzībām un beidzot ar slepkavībām, un piederēja pie to nedaudzo noziedznieku skaita, kuri, būdami cietumā, neatlaidīgi mācās. Angliski viņš runāja žargonā, taču lieliski pārvaldīja spāņu un franču valodu.

Dantijs pirmoreiz atklāja viņam visas kārtis. Pī Kols ilgi un uzmanīgi klausījās, bet, kad tika pieminēts Hanera Heinsa vārds, pašūpoja galvu.

—    Tavā vietā es ar viņu nekašķētos, — viņš teica.

Dantijs to pats saprata, taču pašpārliecināti uzskatīja,

ka pietiekami labi pārzina savu noziedznieku pasaules kolēģu psiholoģiju. Haners ir filozofs. Viņš raugās uz lietām globāli. Ko gan filozofam nozīmē zaudēt sievieti? Turklāt viņa jau sen ir mirusi, bet miroņi nevar nevienu nosvilpt… ~Nē, Haners ir visu aizmirsis.

Dantijs bija līdzīgs lupatlasim. Viņš vāca visu, kas gadījās pa rokai. Viņa guļamistabā atradās seifs, kurā glabājās visi viņa dārgumi: vēstules, pārsietas ar kurpju auklu, avīžu izgriezumi par viņa gaitām, papīra gabaliņi, kurus jau sen būtu vajadzējis izmest… Taču Dantijs centīgi uzglabāja visu. Tur atradās vēstules, kuras bija rakstījusi sieviete un kuru Dantijs bija pievīlis, — tā pati, kura neatnāca uz tiesas ēku, kad tika nolasīts spriedums Haneram Heinsam…

Aizvēris seifa durvis, viņš pagriezās pret Pī, kas bija izdomājis pilnīgi jaunu plānu.

—      Tu vari izmest Haneru no spēles, — viņš teica. — Sameklē Medisonu, pārsūti viņu uz kontinentu ar visu čeku grāmatiņu un izmanto to!

Dantijs klausījās, pieri saraucis grumbās. Šāda iespēja viņam nebija ienākusi prātā.

Trijos no rīta viņš nolikās gulēt, bet aizmiga tikai ap septiņiem.

No rīta tika atnesta vēstule. Konors parasti nemēdza rakstīt atpakaļadresi. Dantijs atplēsa aploksni un izņēma no tās mazu papīra strēmelīti, uz kuras bija rakstīts:

"L. M. dzīvo pie H. H., Lenoksstrīta 97."

29

Tajā rītā Mārgareta pamodās ar ciešu apņemšanos nekavējoties ķerties pie lietas.

Saruna ar detektīvu nebija patīkama. Bērds bija pārāk gudrs un pieredzējis noziedznieku pratināšanā, un viņu nevarēja vis tik viegli piemānīt. Ar apbrīnojamu precizitāti viņš atainoja visas Lūka dēkas, nenosaucot viņa vārdu. Viņš tikai izteica it kā abstraktus pieņēmumus, bet tic precīzi atbilda patiesībai. Vienu gan viņš norādīja tieši — Lūks Medisons bija pastrādājis nepiedodamas muļķības, bet kāds to izmantojis šantāžas nolūkā. Mārgareta jutās kā stūrī iedzīta. Visi viņas argumenti, kuriem vajadzēja novirzīt Bērda domāšanu uz nepareizām pēdām, sabruka pret viņa zobgalīgo skatienu.

—   Teikšu jums tikai vienu, misis Medisone, — atvadoties

Zvirbulis sacīja. — Lai kas notiktu, nedodiet naudu. Ja Dantijs, Konors vai kāds cits izspiedējs jums uzmāksies, nekavējoties dariet to zināmu man. Es pratīšu tikt ar viņiem galā.

Palikusi viena, Mārgareta ilgi staigāja pa istabu, apdomājot dažādus variantus, kā izkļūt no radušās situācijas.

Torīt viņa devās uz firmu. Misters Stils bija lieliskā garastāvoklī.

—     Vienu lietu es jau biju norakstījis zaudējumos, bet tagad tā ienes astoņpadsmit tūkstošus mēnesī, — viņš gavilēja. — Pasakiet to misteram Medisonam. Viņš būs loti apmierināts. Gribēju telegrafēt viņam uz Spāniju, taču nezinu adresi.

Tikai tagad Stils pievērsa uzmanību tam, ka Mārgareta atnākusi visai agrā stundā.

—    Vai kas noticis, misis Medisone?

—     Es gribētu redzēt vīra personīgo rēķinu. Vai pārskaitījāt to uz banku?

Stils atnesa bankas grāmatu. Viņa paraudzījās skaitļos. Pēdējais maksājums bija izdarīts dienu pirms viņu kāzām.

—     Kopš tā laika, — Stils teica, — nav ienācis neviens čeks. Misters Medisons dažreiz mēdz būt nedaudz izšķērdīgs, un esmu pārsteigts, ka viņš līdz šim, Spānijā dzīvodams, nav izsniedzis čekus.

—     Tāpēc esmu atnākusi pie jums, mister Stīl. Lūdzu jūs neizmaksāt naudu pēc neviena mana vīra čeka, kas pārsniegtu tūkstoš mārciņu.

Stīls vērīgi palūkojās caur brillēm uz Mārgaretu.

Tieši to viņa naktī bija nolēmusi. Apsvērusi iespējamos variantus, viņa beidzot secināja, ka izspiedēji galu galā griezīsies pie Lūka. Patlaban Lūks ir Hanera apsardzībā, bet kas var galvot par turpmāko?

—    Tā ir loti neparasta prasība, misis Medisone, — Stīls samulsis sacīja. — Loti iespējams, ka misters Medisons vēlēsies izdarīt Spānijā kādu lielāku pirkumu… Kad viņš tur bija pēdējoreiz, tad nopirka Seviljā zemi, kura jau pirmajā gadā ienesa viņam piecdesmit procentus pelnās.

Vina pamāja ar galvu.

—     Es saprotu un tomēr vina vārdā to pieprasu.

—     Labi, misis Medisone.

Stīls uzrakstīja uz papīra lapas dažus vārdus un ielika to grāmatā.

Mārgaretas automobilis stāvēja Vatcrlo laukumā. Netālu no tā vina ieraudzīja cilvēku, kas šķita pazīstams. Kad jaunā sieviete kāpa automašīnā, viņš joprojām stāvēja iepriekšējā vietā.

Braucot garām, Mārgareta ieraudzīja viņa seju un pieklauvēja pie lodziņa. Viņš atskatījās. Haners Heinss it nemaz neizskatījās samulsis, kad automobilis apstājās viņam līdzās un Mārgareta atvēra durvis. Viņš negribīgi pienāca tuvāk.

—     Lūdzu, brauksim kopā, — viņa, nedaudz kautrēdamās, sacīja. — Man kaut kas jums jāpajautā.

Haners vilcinājās.

—     Jums, misis Medisone, nav vēlams atrasties manā sabiedrībā.

—    Sēdieties! — Mārgareta pavēlēja, un viņš klusēdams paklausīja.

Kad mašīna sāka braukt, viņa stingri noteica:

—     Man jāredz vīrs!

Haners pašūpoja galvu.

—   Nedomāju, ka tas viņam nāktu par labu. Viņu jau ta redzējuši pārāk daudz cilvēku.

—   Ko jūs ar to gribat teikt? — Mārgareta jautāja, ieraudzījusi viņa skarbo acu skatienu.

—   Es gribēju šodien viņu nosūtīt uz rīta vilcienu. Stacijā bija divi Konora vīri. Nezinu, kādā veidā, bet viņi pierunājuši vairākus detektīvus, lai tie uzmana izeju uz perona. Es neuzdrīkstējos. Mēģināju vēlreiz vienpadsmitos — un arī veltīgi. Protams, kad es… paņēmu pasi, Konors aptvēra…

—    Kad jūs paņēmāt pasi? — viņa pārsteigta pārjautāja.

Haners neatbildēja.

—   Gribu pēc iespējas ātrāk tikt vaļā no jūsu vīra. Viņš izjauc manas nelikumīgās nodarbības.

Viņa sejā pavīdēja tikko jaušams smaids.

—    Jūs gaidījāt mani pie firmas?

Haners atkal pasmaidīja.

—   Es nezināju, misis Medisone, ka jūs esat tur. Vismazāk mani nodarbināja firma. Lieta tāda… — viņš apjuka

^'arvien vairāk, — lieta tāda, ka tur dažreiz iet kāda dāma, kura interesējas par mani kā par noziedznieku no literārām pozīcijām. Viņa raksta reportāžas avīzēs un…

Mārgareta klusu iesmējās — pirmoreiz pēc ilgāka laika.

—     Nabaga mister Heins, man loti žēl, ka iztraucēju jums…

Viņš pašūpoja galvu.

—    Nē, tādā laikā viņa vairs nevarēja tur būt. Turklāt viņa atkal droši vien bija kopā ar Zvirbuli.

—    Jūs runājat par misteru Bērdu un mis Balfordu?

Haners pamāja.

—    Jūs esat precējies? — Mārgareta jautāja.

—     Biju, — viņš tik asi atteica, ka viņa neuzdrošinājās turpināt iztaujāšanu.

—    Gribu redzēt savu vīru.

Haners uz Mārgaretu dīvaini paskatījās.

—    Vai jums neienāk prātā doma, ka viņš var nevēlēties jūs redzēt? — Haners skarbā balsī jautāja.

Mārgareta nosarka.

—     Es… Es cenšos nedomāt par to.

—   Taču viņš ir grūtā stāvoklī, un sievas pienākums liek atrasties viņam līdzās, vai ne?

Hanera zobgalīgais tonis Mārgaretai sāpīgi iedzēla, taču viņa pārvarēja aizvainojumu.

—     Lai tā būtu, kaut gan tas skan diezgan banāli. Taču arī banāli teicieni reizēm ir pareizi.

Haners nopūtās.

—     Nez vai rīkojos pareizi, pieļaudams jūsu līdzdalību šajā lietā… Varu tikai pateikt: mums būs loti grūti izvest viņu no Anglijas. Pēc acīm redzu, ka jūs gribat teikt "lidmašīna", tomēr varu derēt, ka Konoram arī Kroidonā ir savi vīri. Vienīgais, ko vēl varētu darīt, būtu atvest viņu ar automobili uz piekrasti, noīrēt tur jahtu un pārcelt viņu pāri kanālam. Tas nebūs viegli, jo vairāk tāpēc, ka viņš netaisās pieņemt jūsu palīdzību.

—   To es nokārtošu, — viņa teica. — Tikai palīdziet man viņu satikt!

—     Labi, — viņš pamāja. — Taču jūs nevarat atbraukt pie manis tik elegantā automobilī. Ņemsim taksometru.

To viņi arī izdarīja.

—       Vienīgais, kas mani uztrauc, — Haners teica, kad viņi brauca pa Pikadili, — vai Konors nav atklājis, kur es dzīvoju.

—    Jūs baidāties, ka vini var ierasties tur? Vai viņi zina adresi?

—     Vini zina vairākas manas adreses, — Haners īgni atbildēja, — tikai ne šo. Vismaz līdz šim rītam…

Vini izkāpa no taksometra pāris solu no mājas, kurā dzīvoja Heinss.

Par laimi, tuvumā nebija cilvēku, kuri varētu interesēties, kāpēc tādā vietā parādījusies tik eleganta dāma. Vini izgāja cauri vārtiem un nokļuva pagalmā. Margareta pamanīja, ka Haners ir loti satraukts.

—     Vini tikuši uz pēdām, — viņš drūmi nomurmināja. — Vai redzējāt automobili uz ielas? Cilvēks pie stūres bija viens no Konora vīriem. Viņš tūlīt aizbrauca. Konoram ir daudz automašīnu.

Kad viņi kāpa pa kāpnēm, pretī iznāca sieviete.

—   Vai tiesa, ka jūs pārdevāt skapi, mister… kā jūs sauc? — viņa jautāja.

Haners strauji pagriezās pret viņu.

—     Es pārdevu skapi?

—    Bija atbraukuši strādnieki no mēbeļu veikala, lai to paņemtu. Divi puiši zaļos priekšautos. Viņiem bija atslēga, un es domāju…

Haners vairs nejautāja neko. Viņš atvēra durvis un iegāja gaitenī. Lūka istabas durvis bija atvērtas. Viņš uzreiz pamanīja nekārtību un asins pēdas. Atskatījies viņš ieraudzīja Margaretas krīta bālo seju.

—     Diemžēl jūsu vīra nav mājās, — Haners sacīja tik ikdienišķā balsī, ka viņa noticēja.

Viņš ieveda jauno sievieti viesistabā.

—     Viņš atnāks vēlāk. Nez vai ir vērts gaidīt…

—     Kā jūs to zināt? — Margareta jautāja, cenzdamās ielūkoties vina neizdibināmajā sejā. — Un kāpēc jūs tā nobijāties, kad tā sieviete teica, ka strādnieki bijuši pakal skapim?

—    Kas tur ko bīties? Vecs skapis… Tāpēc es to pārdevu, lai tiktu vaļā no grabažas…

Vina pat nenojauta, ka aizvestajā skapī bija paslēpts Lūks.

Pavadījis viešņu, Haners atgriezās savā istabā un, sarullējis grīdsegu, pacēla vienu grīdas dēli. Viņš izņēma no slēptuves nelielu kastīti, kurā atradās divi brauniņi. Vienu no tiem viņš paslēpa īpašā kabatā uz krūtīm, otru — mazā makstī pie jostas.

—   Šonakt būs darbs, — Haners nomurmināja.

30

Lūks Medisons neskaidri atcerējās to, kas bija noticis, kad viņš tik nepiesardzīgi atvēra durvis. Lūks lasīja, kad pie durvīm pieklauvēja, un viņš nesaskatīja neko aizdomīgu, kad uz sliekšņa ieraudzīja divus nesējus zaļos priekšautos.

—    Vai šis ir mistera Heinsa dzīvoklis? — viens no viņiem jautāja. — Mēs atnācām pēc skapja.

—    Labāk atnāciet tad, kad misters Heinss būs mājās, — Lūks teica.

—   Žēl, ka viņa nav. Nu, nekas. Mēs vismaz izmērīsim to, — teica otrais, izņemdams piezīmju grāmatiņu.

Lūks Medisons vilcinājās. Viņš neko nezināja par Hanera saimniecību. Varbūt tas ir vina rīkojums… Lūks pagriezās un vairāk neko neatcerējās.

Viņš pamodās, kad pierei pieskārās vēss, mitrs sūklis. Telpā bija jūtama spēcīga darvas smaka. Šķita, ka viss šūpojas un līgojas.

Vispirms Lūks domāja, ka to redz sapnī, taču, saskatījis zemos griestus un darvoto grīdu, saprata, ka tā ir īstenība.

—     Es esmu uz kuģa? — viņš aizsmakušā balsī jautāja.

Atskanēja smiekli.

Viņš ieraudzīja, ka cilvēks, kas turēja rokā sūkli, bija viens no "krāvējiem".

—    Tas bijāt jūs… zaļajā priekšautā?

—    Tas nebiju es, — uzrunātais atbildēja. — Es strādāju bez asinsizliešanas! Izdzeriet šo!

Lūks izdzēra ar ūdeni atšķaidītu karstvīnu, lai gan būtu devis priekšroku tīram ūdenim.

—    Jūs esat mums tīrā sodība, — vīrs turpināja un, nometis sūkli, noslaucīja rokas netīrā dvielī. — Klausieties uzmanīgi! Tur ir jūsu gulta, tur— spainis ar ūdeni. Jums neviens nedarīs neko sliktu, ja pats nepastrādāsiet muļķības.

—     Es esmu uz kuģa? — Lūks vēlreiz jautāja.

—     Uz upes liellaivas, ja jūs tas tā uztrauc. Mēs esam noenkurojušies netālu no kuģubūvētavas. Drīz te ieradīsies kapteinis. Ja esat prātīgs cilvēks, tad darīsiet to, ko viņš liks. īpaši tiepties nevajag — mēs tagad zinām, kas jūs esat, mister Medison.

—    Brīnos, kā tāds cilvēks varēja pastrādāt ko tamlīdzīgu, —

atskanēja otrā bandīta sašutusi baiss. Lūks viņu pustumsā nebija nemaz pamanījis.

Lūks neko neatbildēja. Viņi aizgāja, atstādami mazu, blāvu lampiņu, kura nespēja izkliedēt tumsu.

īsas kāpnes veda uz aizslēgtām durvīm. Nebija ne lūku, ne iluminatoru. Gaiss ieplūda pa trijiem caurumiem smagajās durvīs.

Visas vērtīgākās mantas viņam bija atņemtas, apģērbs notraipīts asinīm. Šausmīgi sāpēja galva. Turklāt viņu sāka mocīt izsalkums. Pēc briža durvis atvērās un uz kāpņu augšējā pakāpiena parādījās kāda cilvēka kājas.

Tas bija Konors, kas sveica viņu gluži kā aizvainots draugs.

—     Jūs sagādājāt mums pamatīgas rūpes, mister Medison, — viņš teica, — un, ja kāds kādam sagādā rūpes, tad viņam par to jāmaksā. Jūs vēlaties aizbraukt uz kontinentu,/ vai ne?

Lūks neatbildēja.

—     Nespītējieties! — Konors miermīlīgi turpināja. — Es centīšos jums palīdzēt. Nogādāšu jūs uz kuģa, un rīt no rīta jau būsiet Roterdamā.

Viņš izņēma no kabatas grāmatiņu, kuru Lūks uzreiz pazina.

—    Tā ir jūsu pase. Mani vīri to atrada Hanera dzīvokli. Atdošu to jums tieši rokās, goda vārds, mister Medison.

Lūks nenovaldīja smaidu.

—    Tās ir pūles, par kurām man būs jāmaksā?

—    Nu dzirdu krietna un, galvenais, prātīga cilvēka valodu! — Konors atdzīvojās.

Viņš izņēma no iekškabatas aploksni, kurā atradās trīs neaizpildīti čeki.

—     Es vēlētos, lai jūs pats tos aizpildāt: vienu par trīs, otru par vienu, bet trešo par pieciem tūkstošiem…

—     Vai drīkstu tos apskatīt?

Konors pasniedza viņam čekus, un Lūks atkal iesmējās.

—    Nejēga! — viņš teica. — Man šajā rēķinā ir ne vairāk kā simt mārciņu!

Konors sarauca uzacis.

—     Ko jūs muldat? — viņš jautāja.

—    Es runāju patiesību, — Lūks atbildēja. — Tas ir mans personīgais rēķins. Esmu pārskaitījis no tā visu naudu.

Konoru šī ziņa loti sarūgtināja. Viņš bija patērējis milzum daudz laika, lai atrastu vajadzīgos čekus. Londonā pastāv plaši sazarots tirdzniecības tīkls, ar kura palīdzību var nopirkt jebkuras pasaules bankas čeku veidlapas. Konors nebija taupījis laiku un pūles. Tādēļ jo vairāk saprotama bija viņa vilšanās.

^ — Jūsu pūles bijušas veltīgas, — Lūks teica. — Man vairs nav naudas.

—    Šis tas jums tomēr ir, — Konors viņu pārtrauca. — Mēs zinām, ka jūsu sieva atkal pārrakstījusi visu dāvinājumu uz jūsu vārda.

Tas Lūkam bija jaunums, bet viņš nosprieda, ka Konoram nav nekāda iemesla melot.

—     Kas jums to teica?

—     Kāds no jūsu draugiem.

—     Morels?

Konors pamāja.

—   Tomēr visādā zinā ne jau uz šo rēķinu, — Lūks teica pēc pārdomu brīža.

Konors pietiekami labi pazina cilvēkus, lai saprastu, ka vina gūsteknis nemelo.

—     Ja es dabūšu vajadzīgās veidlapas, vai parakstīsiet tās? — viņš jautāja.

—    Protams, ka ne.

—    Man negribētos jums draudēt, mister Medison. Vēlos nokārtot šo lietu pieklājīgā veidā. Jūs esat bagāts cilvēks, un pāris tūkstošu nesašķobīs jūsu stāvokli. Es runāju par finansēm. Tomēr jūsu pašreizējā stāvoklī šī nauda var kļūt noteicoša. Jūs baidāties, ka es arī turpmāk izspiedīšu no jums naudu? Muļķības! Jūs esat lietišķs cilvēks, mister Medison, un labi saprotat, ka pieprasīt no jums naudu vēlāk nozīmētu bāzt galvu cilpā. Nē, tikai tagad un — laimīgu ceļu! Ko teiksiet?

—     Ne šiliņa!

Konors ilgi vēroja vinu.

—     Labi, — viņš teica, — kā vēlaties. Jums būs laiks padomāt. Tukšā dūšā galva strādā labi.

Kad viņš pagriezās, lai aizietu, Lūks juta milzīgu kārdinājumu klupt viņam virsū, bet lielais nespēks liedza piepildīt šo labo nodomu. Durvis ar troksni aizcirtās.

Konors iekāpa laivā un sāka airēt uz pretējo krastu. Tur viņš noķēra taksometru un aizbrauca uz Hāfmūnstrītu.

Dantijs jau taisījās iet projām. Viesi viņš sagaidīja diezgan saīdzis.

—    Par ko jūs domājāt, atsūtīdams man adresi? — viņš jautāja. — Šopēcpusdien es tur biju un tik tikko neuzskrēju virsū Haneram.

—      Kāda velna pēc jūs tur gājāt?

—     Lai aprunātos ar Medisonu. Es būtu vinu pārliecinājis, lai brauc projām. Bet viņa tur nebija. Kāda sieviete teica, ka Haners aizslēdzis dzīvokli un aizbraucis. Kur palicis Medisons?

Konors izņēma cigāru, nogrieza galu un aizsmēķēja.

—   Viņš ir pie manis! Man, šķiet, vajadzēja dabūt ceturto dalu? Vai ne, Dantij? Tagad es paņemšu ne mazāk kā trīs ceturtās. Jūs esat palaidis garām savu izdevību… Cik viņš ir vērts?

—     Kādus piecsimt sešsimt tūkstošus. Kur viņš ir?

Konors izlikās, ka nav dzirdējis jautājumu.

—    Piecsimt sešsimt? Hm… Simt tūkstošus viņš iedos?

—     Droši vien… ja mācēsiet tos saņemt.

—    Viņš apgalvo, ka šim nekā neesot.

—     Meli! Nekaunīgi meli! — Dantijs sašuta. — Nauda nav vispārējā rēķinā, bet gan viņa personīgajā.

Konors brīdi padomāja.

—     Tātad mums būs vajadzīgi desmit tukši čeki. Vai varēsiet tos dabūt?

—    Jāzina, kādam nolūkam…

—   Jums tik sen nav bijis kārtīgs darbiņš, ka esat zaudējis kvalifikāciju, Morei. Kādam nolūkam vajadzīgi tukši čeki? Lai kāds tos parakstītu, vai ne?

Dantijs piegāja pie telefona un piezvanīja Mārgaretai. Sulainis atbildēja, ka viņas nav mājās.

—     Kad viņa pārnāks? Runā misters Morels.

—    Tikai pēc lenča, ser.

Dantijs nolika klausuli.

—    Pagaidiet te, — viņš teica. — Es atvedīšu čekus.

Viņš labi zināja, kur Margareta glabā dokumentus. Sulainis bija loti pārsteigts, kad atvēra viņam durvis, tomēr pavadīja uz viesistabu bez liekiem jautājumiem.

—     Jums nāksies pagaidīt. Es jau jums teicu, ka misis Medisone atgriezīsies tikai pēc lenča.

Dantijs pasmaidīja.

—   Esmu pārliecināts, ka viņa atgriezīsies ātrāk. Nebūs ilgi jāgaida, ticiet man.

Kolīdz sulainis aizgāja, Dantijs jau atvēra Mārgaretas rakstāmgalda atvilktnes. Viņš ātri atrada meklēto: viena čeku grāmatiņa bija līdz pusei tukša, otra — pilnīgi jauna. Viņš izplēsa no jaunās grāmatiņas beigām duci čeku, aizbīdīja atvilktni un izgāja gaiteni.

—   Diemžēl es atcerējos, ka man ir steidzamas darīšanas. Labāk atnākšu pēc stundas, kad misis Medisone būs mājās.

Pēc pusstundas viņš pasniedza Konoram čekus.

—    Tagad viņš var parakstīt. Vai lai braucu jums līdzi?

Konors pasmīnēja.

—     Labāk nevajag, Dantij. Es esmu māņticīgs.

Līdz ar tumsas iestāšanos Konors piestāja pie liellaivas. Viņš bija paņēmis līdzi grozu ar pārtiku un pārnēsājamo elektrisko lampu. Lūks snauduļoja uz gultas. Kad kajītē ielauzās aukstais gaiss, viņš pamodās.

Konors aizdedza lampu, nolika uz galda ēdienu un termosu ar karstu tēju.

—    Cienājieties, — viņš teica. — Loti žēl, ka jums nācās tik ilgi gaidīt, taču domāju, ka esat pavadījis šo laiku lietderīgi.

Lūks kāri uzklupa ēdienam. Viņš bija tik loti izsalcis, ka jutās pilnīgi bezspēcīgs. Sviestmaizes un karstā tēja atgrieza viņu normālā stāvoklī. Konors klusēdams viņu novēroja.

—    Te ir čeki, — viņš teica, kad Lūks bija izdzēris tēju.

—    Veltīga cerība, — Lūks sacīja. — Tos tik un tā neapmaksās.

—     Parakstiet katru zem skaitļa desmit tūkstoši, — Konors nesatricināmā mierā turpināja, — un datējiet tos, teiksim, ar nedēļas starplaiku. Ja gribat viesoties pie mums ilgāk par desmit nedēļām, datējiet ik pēc mēneša. Ja vēlaties samazināt savas vizītes laiku, parakstiet čeku par simt tūkstošiem un uzrakstiet vēstuli bankas direktoram, lai viņš apmaksā čeku. Kā redzat, viss ir loti vienkārši.

Lūks iesmējās.

—     Jums piemīt humora izjūta, — viņš teica. — Taču kāpēc lai finansists subsidētu pasākumu, kas nes zaudējumus?

Konors piebīdīja krēslu tuvāk.

—    Aprunāsimies nopietni, — viņš teica. — Jūs esat mani pietiekami labi iepazinis. Es mīlu riskēt, pat ja lieta nav tik droša kā šī. Jūs esat gudrs cilvēks un visu saprotat. Ja neizdarīsiet to, ko jums piedāvāju, jūs vienkārši tiksiet nomocīts šajā peldošajā cietumā. Un neviens neko neuzzinās. Ticiet man, es neesmu asinskārīgs, taču man nav citas izejas. Jau daudzus gadus es raujos melnās miesās te pie upes, bet ko tas man ir devis? īrēju vecu kuģu būvētavu, kurai nav ne graša vērtības, un skaidri apzinos, ka agri vai vēlu kāds no maniem vīriem nodos mani. Un piepeši laime nolēmusi man uzsmaidīt. Vai tiešām jūs domājat, ka laidīšu garām šādu izdevību?

Lūks labi saprata, ka nav nedz īstais laiks, nedz vieta, lai tēlotu varoni. Viņš nešaubījās, ka Konors izpildīs solīto. Izvēles nebija. Atlika pieņemt uzvarētāja noteikumus.

—    Čeks par desmit tūkstošiem var radīt aizdomas, — viņš teica. — Es iesaku ko citu: čeku par pieciem tūkstošiem mārciņu. Ja tas tiks apmaksāts, par ko es šaubos, tad uzskatiet, ka jums veicies, un jūs pagūsiet pazust, iekams tiks ievāktas ziņas. Simt tūkstošus mārciņu neizmaksās nevienas bankas direktors, iepriekš neaprunājies ar cilvēku, kas čeku izrakstījis.

Konors pasmaidīja.

—    Tā jau ir mana darīšana… Kur, pēc viņu domām, jūs atrodaties? Spānijā?

Lūks izbrīnījies paraudzījās uz viņu.

—    Mēs paņemsim tos piecus tūkstošus, — Konors turpināja, — un kopā ar jums aizbrauksim uz Spāniju, jā, jā, jau nākamajā naktī!

Šis plāns Lūkam šķita neizpildāms, taču viņš neiebilda. Parakstījis čeku, viņš pasniedza to Konoram.

Un tagad, — Loks teica, — kā balvu par savu piekāpību es vēlētos nedaudz paelpot svaigu gaisu. Te taču var nosmakt.

Konors brīdi vilcinājās, tad izņēma no kabatas pistoli un lietišķi pabīdīja aizslēgu.

—     Iesim uz klāja. Tikai bez muļķībām!

Lūks sēdēja uz klāja un kāri ieelpoja svaigo upes gaisu. Iepretī mirdzēja Temzas krastmalas ugunis. Sākās paisums. Viņš dzirdēja, kā vilni šļakst pret liellaivas bortu. Dažas minūtes viņš sēdēja klusēdams, tad piecēlās un izlocīja notirpušās kājas.

—     Ja došu jums solījumu nebēgt, vai atstāsiet durvis atvērtas? — viņš jautāja.

Konors iesmējās.

—     Neesmu vēl jucis, lai ticētu solījumiem!

—    ļums taisnība. Man būtu loti grūti turēt doto vārdu.

Ar strauju sitienu viņš nogāza Konoru uz klāja, pieskrēja

pie borta un ielēca ūdenī…

Viņš dzirdēja balsis un solu dimdoņu. Paisums jau bija tālu viņu aiznesis no liellaivas, un Lūks spēcīgiem vēzieniem peldēja uz krastu.

No liellaivas atdalījās ēna. Pēc gaitas ātruma varēja spriest, ka tā ir motorlaiva. Viņam atlika tikai viena izeja. Ievilcis plaušās pēc iespējas vairāk gaisa, Lūks ienira. Šķita, ka viņš atrodas zem ūdens veselu mūžību. Kad viņš iznira virspusē, likās, ka galva un plaušas tūlīt pārsprāgs. Motorlaiva bija pabraukuši virs viņa, tik tikko neaizķerdama ar dzenskrūvi. Laivā sēdošie nebija Lūku pamanījuši. Viņš atkal ienira.

Kad Lūks iznira, laiva vairs nebija redzama. Apmēram cttvdcsmit metrus tālāk viņš ieraudzīja liellaivu, kas bija noenkurota piekrastē. Sakopojis pēdējos spēkus, viņš pieķērās pie enkura ķēdes.

Lūks bija pārāk vārgs, lai uzrāptos augšā. Viņš tikai spēja gar liellaivas malu nokļūt līdz krastam.

Lūks ieraudzīja atgriežamies laivu. Tajā sēdošie cilvēki apgaismoja ūdeni ar elektriskām laternām. Tālākā bēgšana vairs nebija iespējama.

Šajā brīdī no barkas atskanēja sēcoša balss:

—     Dod roku!

161

Lūks pastiepa roku, un kāds to satvēra.

<>'l.ipk

—    Turies pie virves!

Lūks ar pēdējiem spēkiem izrāpās uz nelielas piestātnes pie kaut kādām noliktavām.

—     Nāc man līdzi, — svešinieks teica, — tikai klusu, jo tur ir sargs.

Lūks uzmanīgi iegāja pagalmā, kur no šķūņa rēgojās salauztu ratu ilksis. Kaut kur tuvumā bija zirgu stallis — viņš dzirdēja klusu zviegšanu.

Lūks sekoja savam pavadonim garām sargbūdai un pieliecies pārkāpa nožēlojamas būdas slieksni. Svešinieks rūpīgi aizvēra durvis.

—     Es redzēju, ka vini tevi meklē.

Viņš izgrūda pāris spēcīgu lamuvārdu.

—     Upes policija ir riebīgāka nekā krasta!

Laternas gaismā Lūks aplūkoja savu glābēju. Tas bija kalsns, apmēram trīsdesmit gadus vecs vīrs asiem sejas pantiem, liku ebreja degunu un šaudeligām acīm.

—    Tu esi slapjš kā žurka. Iesim pie Konora, viijš iedos sausas drēbes.

—      Pateicos, — Lūks steidzīgi atbildēja. — Es gribētu turēties tālāk no Konora.

—      Nu ko tur, pareizi darīts, — svešinieks pamāja ar galvu. — Vai nauda tev ir?

Lūks iebāza roku kabatā.

—     Nav, — viņš teica.

Vīrietis vīlies iesvilpās.

—     Biju domājis, ka man tiks vismaz kāda mārciņa. Kur tu dzīvo?

—     Pie joda, es pats nezinu, kur dzīvoju, — Lūks nikni atcirta un izdzirda sava glābēja klusos smieklus.

—    Tu esi no lepnajiem — uzreiz var redzēt. Seifus lauzi, jā? Tur šķūnī viens stāv. Tajā it kā kaut kas esot. Mums abiem pietiktu. Esi lauzis tās kastes?

—    It nekad, — Lūks atbildēja. — Tā ir viena no nedaudzajām muļķībām, kuru neesmu darījis.

—     Kāpēc tad tev pakal dzinās kruķi? Acīmredzot svešinieks domāja, ka Lūku vajājusi upes

policija, un viņš uzskatīja, ka nevajadzētu savam glābējam apgalvot pretējo.

—    Jā, dzīve ir grūta, — svešinieks nosēca. — Labi! Iesim! Pa mazām durtiņām viņi izgāja uz šauras un netīras

ielas.

—      Mani sauc Kērlijs, — svešinieks stādījās priekšā. — Mēs ejam uz manu māju.

Pa mazām ieliņām viņš izveda Lūku uz ārkārtīgi piegružotu laukumu. Lai gan bija vēls vakars, māju priekšā vēl rotaļājās bērni un pļāpāja sievietes. Neviens nepievērsa uzmanību Lūkam un Kērlijam. ^ Viņi iegāja nejauki smirdošā gaitenī.

—   Šeit, — Kērlijs teica, atvērdams durvis, un aizdedzināja sveci.

Logi bija aizklāti ar vecām segām. Visa istabas iekārta sastāvēja no krēsla un salauztas gultas.

—    Vari novilkt drēbes, — Kērlijs teica. — Es aprunāšos ar saimnieku.

Kamēr viņš bija izgājis, Lūks izģērbās un, apslaucījies ar netīru dvieli, pārvarēdams riebumu, apgūlās gultā.

Atgriezies Kērlijs nometa uz krēsla bikses un vecu kreklu, kas vismaz bija tīrs.

—   Tas ir viss, ko varēju sameklēt, — viņš teica, aplūkodams Lūka uzvalku.

Arī apavi tika apskatīti.

—   O! Nav slikti! Jūs tiešām esat no smalkajiem. Es visu izžāvēšu.

Viņš aizgāja un vairs neparādījās. Lūks aizmiga.

Kad viņš pamodās, pa caurumiem segās istabā iespīdēja spoži saules stari.

Lūks piecēlās, uzvilka bikses un kreklu.

Bija dzirdamas bērna raudas un spiedzīga sievietes balss, kura strīdējās ar vīrieti. Lūks atvēra durvis un izgāja gaitenī. Viņa priekšā uzreiz parādījās kāds vīrs.

—     Ko meklē?

—    Vai manas drēbes ir izžuvušas?

—     Kādas drēbes?

Lūkam ceļu aizšķērsoja milzīgs briesmonis ar neskūtu seju.

—    Jūs iedevāt savas drēbes Kērlijam? — Viņš noklakšķināja ar mēli. — Ķer nu vēju laukā!

Lūks cieši paraudzījās viņā.

—    Jūs gribat teikt, ka viņš aizbēdzis ar tām?

Saimnieks par to bija cieši pārliecināts. Viņš arī paziņoja, ka īrniekam esot jāmaksā divi šiliņi par naktsmītni.

—     Kā arī par biksēm un kreklu, — viņš piebilda.

Pagāja ilgs laiks, iekams Lūkam izdevās viņu pārliecināt,

un saimnieks iedeva viņam pāri vecu kurpju, kas neciešami spieda kājas. Saimnieks teica, ka būs jāpieliek lielas pūles, lai kaut ko izspiestu no Kērlija. Acīmredzot viņi bija savstarpēji vienojušies. Savas labdarības izpausmes saimnieks noslēdza, pasniedzot tasi karstas tējas un maizes riku, apziestu ar margarīnu.

Pēc brokastīm Lūks izgāja uz ielas. Stipri lija lietus. Kamēr viņš sasniedza Lambetstrītu, drēbes bija izmirkušas līdz pēdējai vīlītei. Lūks iegāja parkā, atrada solu un apsēdās zem koka.

Viņš diezgan ilgi tur sēdēja, apdomādams savu stāvokli. Negods un cietums likās kā paradīze, salīdzinot ar šādu dzīvi. Viņš nolēma iet uz firmu.

Lūks nezināja, cik pulkstenis. Viņš pajautāja garāmgājējam, taču nesaņēma atbildi. Otrs nomurmināja, ka esot ap divpadsmitiem. Šajā laikā viņš varēja sastapt Stīlu birojā un dabūt tur ēdienu, pieklājīgas drēbes un rast mierinājumu.

Kad Lūks gāja ārā no parka, kāds satvēra vinu aiz piedurknes. Atskatījies Lūks ieraudzīja policistu.

—     Vai ubagoji? Es redzēju, kā tu uzmācies garāmgājējiem.

—     Es jautāju, cik pulkstenis, — Lūks atbildēja.

—    Protams! — policists teica. — Tieši tā es arī domāju. Iesim!

Pēc desmit minūtēm aiz Lūka aizcirtās durvis, un viņš atradās ne visai mājīgā, bet tīrā policijas iecirkņa kamerā.

Tur viņš bija nokļuvis īstajā laikā, jo Konors kā vecs dzinējsuns droši gāja pa viņa pēdām.

31

Haneram Heinsam nepatika veltīgi zaudēt laiku. Nokļuvis pie Konora, viņš uzzināja, ka tas izbraucis no pilsētas. Tad viņš devās uz Hāfmūnstrītu un novēroja māju, līdz no tās izgāja vispirms Dantijs, tad Pl Kols. Iekļūt dzīvokli bija nieka lieta — atslēgas nospiedums un dažas minūtes, lai apstrādātu sagatavi.

Viņš nebaidījās, ka Dantijs var viņu pieķert. Tam vairs nebija nozīmes.

Haners loti mīlēja savu mazo, vieglprātīgo sievu, un līdz ar viņas pazušanu no Heinsa dzīves bija zudis daudz, daudz vairāk, nekā viņš būtu varējis iedomāties. Viņš varēja minēt, turēt Dantiju aizdomās, taču nevarēja apsūdzēt viņu kā savas nelaimes vaininieku, jo viņam trūka pierādījumu. Kamēr to nebija, Dantijs varēja gulēt mierīgi.

Haners ātri, bet rūpīgi pārmeklēja dzīvokli. Viņš pārlūkoja vēstules, rēķinus, kaut kādus netīrus papīrīšus, aprakstītus greiziem ķeburiem, bet neatrada neko, kas viņu interesētu. Atlika vēl seifs. Tas tika atvērts piecu minūšu laikā.

Seifā bija četri nodalījumi, piebāzti ar vēstulēm, rēķiniem un citiem Dantija suvenīriem. Trešajā nodalījumā viņš atrada aizslēgtu kastīti. Tajā bija vēstuļu paciņas, pārsietas ar diegiem un aukliņām.

Pirmā paciņa Haneru neinteresēja, taču, pazinis rokrakstu otrajā vēstuļu sainīti, viņš nobāla. Viņš atlaidās krēslā, izlasīja trīs vēstules, izšķirstīja pārējās un lēni nolika tās atpakaļ kastītē…

Nejauši viņš ieraudzīja mazu zīmīti, kurai bija tāds pats formāts ka Reksa pēdējas vēstules divām lapiņam. Ja, tas bija tas pats rokraksts! Tomēr teksts bija neskaidrs:

"Dantijs Morels. Šis cilvēks ir nelietīgs krāpnieks. Par to mani brīdināja…"

Kas bija rakstīts tajās divās zīmītēs, kuras glabājās pie Margaretas?

Hanera lieliskā atmiņa viņam palīdzēja:

"Mīlā Mārgareta, es esmu pazudis. Es spekulēju vairākus mēnešus un šodien nolēmu spert pēdējo soli, kā man bija ieteicis…"

Un otrajā lapiņā:

"Lūks Medisons. Viņš mani izputināja — nauda ir viņa elks. Dieva dēl, netici viņam! Viņš pamudināja mani izdarīt vienu kļūdu pēc otras. Lai Dievs Tevi sargā!

Rekss"

n*

Nu viņam viss kļuva skaidrs. Dantijs toreiz bija aptvēris, ka vēstules pirmā un trešā daļa varētu pārliecināt Mārgaretu, ka vainojams Lūks. Otro zīmīti viņš bija noslēpis. Bija redzams, ka kāds to saburzījis. Ja izlasītu visas trīs zīmītes pēc kārtas, atklātos drausmīga apsūdzība pret Dantiju:

"Mīlā Mārgareta, es esmu pazudis. Es spekulēju vairākus mēnešus un šodien nolēmu spert pēdējo soli, kā man bija ieteicis Dantijs Morels. Šis cilvēks ir nelietīgs krāpnieks. Par to mani brīdināja Lūks Medisons. Viņš mani izputināja — nauda ir vina elks. Dieva dēl, netici viņam! Viņš pamudināja mani izdarīt vienu kļūdu pēc otras. Lai Dievs Tevi sargā!

Rekss"

Pagāja krietns laiks, iekams Haners atguvās. Viņam bija nelabi aiz naida un riebuma. Viņš iebāza zīmīti kabatā.

Viņa sievas vēstulēs jāsadedzina! Haners vēlreiz atvēra kastīti, izņēma pazīstamajā rokrakstā rakstīto vēstuļu paciņu un iemeta to kamīnā. Viņš vēroja liesmas tik ilgi, līdz tās pārvērta papīru pelnos…

Šajā mirklī Lūks Medisons un viņa liktenis atvirzījās otrajā plānā. Dantijs! Pirmām kārtām — Dantijs! Haners ieraudzīja spogulī savu seju un izbijās — šajos mirkļos viņš bija novecojis par vairākiem gadiem.

Dantijs mājās nenāca, un Haners bija pat priecīgs par to. Viņš izslēdza gaismu, aizvēra durvis un izgāja ārā. Pārejot ielu, viņš pamanīja, ka pie mājas pietur automobilis un no tā izkāpj cilvēks. Tas bija Dantijs.

Haners neizkustējās no vietas. Gan jau vēlāk viņš uzrādīs nelietim šo drausmīgo rēķinu…

Viņš klaiņoja pa ielām, kur deguns rāda, un divreiz izdzirdēja savu vārdu, iekams atskatījās un ieraudzīja Mērijas Balfordas skaisto seju.

—    JUs bijāt tā iegrimis domās, ka nezināju, vai vērts jūs traucēt. Man šķita, ka jūs apdomājat kādu plānu.

Haners nopūtās.

—    Atklāti sakot, mis Balforda, es tiešām apdomāju… Diemžēl nevarēju jūs satikt…

Viņa pašūpoja galvu.

—    Es biju loti aizņemta. Man piedāvāja vietu kādā Austrālijas avīzē, un jaunnedēļ es atstāšu Londonu…

Haners viņas možajā balsī saklausīja skumjas.

—   Ak tā… Nu, jūs tur atradīsiet daudz interesanta materiāla…

Viņa nopūtās.

—    Var jau būt… Ziniet, mister Heins, mani pēdējā laikā neatstāj kāda doma… Tiesa, ja to uzzinātu misters Bērds, viņš loti sadusmotos… Došos uz Austrāliju uz septiņiem gadiem… Jūs…

—     Ar kādu kuģi jūs brauksiet? — Haners jautāja un, atbildi nesaņēmis, piebilda: — Ir vēl viens, apmēram pēc nedēļas. Jūs izbrauksiet no Londonas?

Viņa pamāja.

—     Man vajadzēja kāpt kuģī tikai Neapolē, taču ārsti ieteica pagarināt jūras ceļojumu. Man nav labi ar plaušām, nekas nopietns jau nav, bet tikai tāpēc biju ar mieru braukt uz Austrāliju.

Viņi restorānā dzēra kafiju. Šajos īsajos mirkļos Haners nedomāja ne par Lūku Medisonu, ne par sadedzinātajām vēstulēm.

—     Kad es te nokārtošu savas darīšanas, tad tikšu uz kuģi Neapolē, — viņš vienkārši sacīja.

—     Cik labi, ka jūs apdomājāt savus plānus tieši šajā ielā, — Mērija teica, raudzīdamās viņa maigajās acīs.

Haners izstāstīja viņai visu, kas bija noticis ar Medisonu.

—    Vissliktākais ir tas, ka to nevar darīt zināmu policijai. Arī prese neko nedrīkst zināt, — viņš smaidīdams piebilda.

—    Vai zīmīte, kuru atradāt pie Morela, jums ir?

Viņš pastiepa to pāri galdiņam. Viņa izlasīja un pamāja.

—     Kas bija rakstīts pārējās?

Viņš vārdu pa vārdam atkārtoja vēstules saturu.

—    Es reiz redzēju Reksu, — viņa teica. — Misters Bērds pastāstīja man par viltoto čeku. Arī es pati šo to zināju. Tajā dienā, kad tika saņemta nauda pret viltoto čeku, es redzēju viņus pie bankas ieejas. Todien misters Medisons iedeva man simt mārciņas. Es joprojām glabāju to naudaszīmi…

Viņi nedaudz parunāja par Zvirbuli un, izejot no restorāna, satika viņu. Bērds uzmeta abiem neapmierinātu skatienu.

—    Jauns gadījums noziedznieku pasaulē? Ar ko nodarbojaties, Hancr? Varbūt esat kļuvis par policijas darba pārbaudes komisijas locekli?

Haners iesmējās. Nesen policija bija apcietinājusi nevainīgu cilvēku, un šajā sakarībā avīzes sacēla lielu troksni.

—     Mēs tagad esam nostādīti tādā stāvoklī, ka es bez iepriekšējas izmeklēšanas nevaru apcietināt cilvēku, kas pārgriezis rīkli savai sievai, — detektīvs nomāktā balsī teica. — Lieta nonākusi līdz absurdam. Nupat no iecirkņa atbrīvots kāds klaidonis tikai tāpēc, ka tajā brīdī, kad viņš ubagojis, nav bijis neviena cita liecinieka kā tikai policists. Ko teiksiet? Tā jau Skotlendjards drīz vien kļūs par noklīdušu suņu mītni! Dzirdēju, ka jūs brauksiet uz Austrāliju, mis Balforda?

Detektīva asais acu skatiens ieurbās Hanera sejā.

—     Ceru, ka jūs nepošaties uz Austrāliju, Haner?

Mērija Balforda nosarka.

—    Gribu jūs brīdināt, — Zvirbulis sacīja. — Nekad nav bijis zagļa, kas kļūtu kas cits kā zaglis. Un nekad vēl nav bijusi meitene, kas, apprecējusies ar nodomu labot savu vīru, galu galā nebūtu aizgājusi pie cita.

—    Pār jums šodien nācis pravietisks gars, mister Bērd, — Haners dzestri atbildēja. — Vai jūs nevarētu pateikt, kurš zirgs uzvarēs sacensībās?

Zvirbulis īsi pamāja ar galvu un aizgāja. Atvadoties no Mērijas, Haners domīgi noteica:

—     Šodien jūs izglābāt dzīvību kādam cilvēkam, Mērij.

Vina neko nejautāja.

32

Margareta mīlēja, un šī apzina sagrāva daudzus iepriekšējos priekšstatus par apkārtējās dzīves vērtībām. Jā, tagad vina mīlēja, bet tās nebija mulsas meitenes jūtas, bet gan nobriedusi apziņa, kāda piemīt sievietei, kurai ir savas Tiesības un pienākumi. Ar drudžainu neatlaidību viņa izdomāja arvien jaunus plānus, kā glābt vīru.

No Hanera nebija nekādu ziņu. Viņa gaidīja zvanu līdz diviem naktī… Nākamajā dienā arī…

Trešās dienas rītā atnāca Zvirbulis.

—     Jūs devāt rīkojumu, lai netiek apmaksāti jūsu vīra čeki, ja tie pārsniedz tūkstoš mārciņu?

Viņa pamāja.

—    Agri no rīta tādu čeku uzrādīja kāds jauneklis. Stīls man laikus nepaziņoja, un putniņš aizlaidās.

—    Tas bija Lūka rokraksts? Kur viņš ir?

—     Droši vien ārzemēs. Bet kur?

—     Nauda netika izmaksāta?

—     Nē. Stils teica, ja čeks būtu par tūkstoš mārciņām, viņš atļautu izmaksāt.

Kad detektīvs bija aizgājis, viņa piezvanija Stilam.

—      Cilvēks, kas atnesa čeku, atstāja pieklājīgu iespaidu, — viņš paziņoja.

—    Vai nepajautājāt, kur viņš dabūjis čeku? Mister Stīl, kā jūs varējāt viņu tā palaist?

—      Kāpēc gan ne? Jūs pati teicāt, ka gaidāt vairākus čekus no vīra…

Viņai vairs nebija ko teikt.

Margareta ilgi domāja. Lūks bija ielauzies savā dzīvoklī, viņš gribēja paņemt pasi un drēbes. Pase tagad bija pie Hanera. Viņai vajadzēja parūpēties par Lūka drēbēm, gadījumā ja tās būtu vajadzīgas nekavējoties. Viņa aizbrauca uz Lūka dzīvokli un rūpīgi sakravāja visas nepieciešamās lietas, neaizmirstot pat skūšanās piederumus.

Atgriezusies mājās, Margareta apsēdās pie rakstāmgalda, lai izrakstītu čeku saimniecības vajadzībām. Nejauši viņa paņēma otru čeku grāmatiņu un uzreiz ieraudzīja izplēstās lapas. Jaunā sieviete atcerējās Dantija vizīti viņas prombūtnes laikā.

Viņa piezvanīja uz banku. Jā, no rīta atnestais čeks bija viens no tiem…

Vispirms viņa gribēja piezvanīt Bērdam, taču laikus pārdomāja. Šajā lietā nedrīkst būt iejaukta policija. Viņa ātri apģērbās, pasauca taksometru un aizbrauca uz Hāfmūnstrītu. Pī Kols, viņu ieraugot, izbrīnījās.

—    Ienāciet, misis, — viņš nomurminaja, — kungs ir mājās.

Izdzirdis viņas balsi, Dantijs iznāca gaitenī.

—     Kāds pārsteigums! Vai kas noticis?

—     Pirms es izklāstu savas vizītes mērķi, — Mārgareta iesāka, — gribu jūs brīdināt: ja es pēc trim ceturtdaļstundām neatgriezīšos, mans sulainis piezvanīs uz Skotlendjardu un pateiks, uz kurieni esmu aizgājusi.

Dantijs sarauca pieri.

—     Ko tas nozīmē? — viņš asi jautāja.

—     Kur ir pārējie čeki, kurus jūs vakar nozagāt?

Dantijs nosarka.

—    Nesaprotu, par ko jūs runājat, — viņš teica. — Kādi čeki? Kas par…

—   Jūs uzturējāties manā viesistabā pietiekami ilgi. Viens no čekiem, kuru Lūks parakstījis, šodien tika uzrādīts bankā. Pēc mana rīkojuma nauda netika izmaksāta.

Dantijs nobāla. ^ — Netika izmaksāta…— viņš apjucis nomurmināja.

—   Mani gan vairāk interesē, kur ir mans vīrs, nevis čeki. Kur viņš atrodas?

Dantijs veltīgi centās savaldīties.

—     Bet… mīlā Mārgareta…

—     Jums es esmu misis Mcdisone, — viņa pārtrauca. — Es pieprasu, lai jūs atdodat man pārējos čekus un pasakāt, kur atrodas mans vīrs.

—    Cik zinu, viņš ir pie bijušā katordznieka Heinsa, — Dantijs strupi atbildēja.

Dantijam par brīnumu, Mārgareta pamāja ar galvu.

—    Bet tagad viņa tur vairs nav. Zinu, ka viņš aizvests pret paša gribu. Čeks liecina par daudz ko. Kur ir Lūks?

Dantijs pašūpoja galvu.

—    Tad būšu spiesta spert ārkārtējus solus, — viņa teica. — Šo lietu noskaidros policija, un tad — lai notiek kas notikdams!

Mārgareta pagriezās uz durvju pusi, bet Dantijs satvēra viņu aiz rokas.

—     Dieva dēl, Mārgareta, padomājiet, ko jūs darāt!

Viņa balss trīcēja aiz šausmām.

—     Zvēru jums, ka nezinu, kur ir Lūks! Viņš bija uz liellaivas — tur viņu slēpa Konors. Tas suns neteica man, ka Lūks parakstījis čeku. Viņš pateica vienīgi to, ka Lūks ielēcis upē… Zvēru, ka tā ir patiesība!

—     Kur ir Konors? — viņa jautāja.

—     Viņš te šorīt bija un pastāstīja par Lūka bēgšanu. Pēc tam aizgāja. Zvēru, ka vairāk neko nezinu…

—    Vai jūs varētu sameklēt Heinsu?

—     Heinsu? — Dantijs iekliedzās. — Nemūžam! Tas ir loti bīstams cilvēks, Mārgareta…

—    Misis Medisone, — viņa dzestri izlaboja un izgāja.

Mājās viņu gaidīja Zvirbulis. Mārgareta bija pārsteigta,

ieraudzījusi viņam rokā koferi, bet neteica ne vārda, kad viņš klusēdams izlika uz galda kaut kādas drēbes.

—     Tās tika atrastas pie kāda piekrastes zagļa, — detektīvs teica, — kas šorīt gribēja tās pārdot. Zellis pat nenojauta, ka iekškabatā bija iešūta zīme ar jūsu vīra vārdu.

—    Mana vīra vārdu? — Mārgareta pārjautāja, elpai aizraujoties. — Kur viņš ņēmis šo apģērbu?

—    Es arī to gribētu zināt. Viņš stāstīja, ka vakarvakarā

atradis upmala cilvēku galīgi slapjās drēbēs, kuru paņēmis sev līdzi. Mēs noskaidrojām, ka, par spīti loti līdzīgajam aprakstam, runa nevar būt par misteru Mcdisonu, kurš, kā zināms, patlaban atrodas ārzemēs.

Vina loti labi saklausīja ironiju, taču izlikās to nemanām.

—     Piekrastes zaglis teica, ka drēbes esot viņam uzdāvinātas, bet viņš, protams, tās ir nozadzis, kamēr to īpašnieks gulējis. Ko jūs varat teikt šajā sakarībā?

Mārgareta pakratīja galvu.

Sev par kaunu, viņai nācās teikt, ka nepazīst vīra uzvalku.

—     Vai tas nevarētu būt vecs uzvalks, kuru jūsu vīrs kādam botu atdevis? Zem zīmes ir datums. Uzvalks šūts pirms pāris mēnešiem.

Zvirbulis cieši paraudzījās Mārgaretā.

—    Notikums ar jūsu vīru man šķiet visai mīklains, misis Medisone, un es pieļauju, ka patlaban jums ir lielas grūtības. Es labprāt palīdzētu, ja vien…

^ Mārgareta gribēja atbildēt, bet detektīvs viņu atturēja.

—    Nesakiet neko, iekams nepateikšu to, ko zinu. Četri pieci loti interesanti sīkumi, — viņš skaitīja uz pirkstiem. — Es zinu, ka jūsu vīrs pazuda otrajā dienā pēc kāzām. Es zinu, ka viņa dzīvoklī ielauzās laupītājs. Es zinu, ka viņš tika sazīmēts kā tas pats cilvēks, kas piedalījās Tifani aplaupīšanā. Es zinu, ka no viņa dzīvokļa tika nozagta pase… Ja pieļaujam fantastisku iespēju — ar līdzīgām teorijām, kā jūs zināt, romānu rakstītāji nopelna lielu naudu —,

ka šis cilvēks varētu būt misters Medisons, tad vienīgais, kas spēj viņam palīdzēt, ir policija. Ja te ir darīšana hm…

ar dubultnieku, tad vel jo vairāk policija un vienīgi policija spēs atrisināt šo miklu.

iMārgareta klusēja. Dctektivs atvadījās, sarūgtināti kratidams galvu. Drēbes viņš aiznesa sev lidzi.

Dīvainas apstākļu sakritibas dēl uzvalks, kas tika atnests identificēšanai, atradās tajā pašā istabā, kurā bija koferis ar citiem Lūkam sagatavotiem uzvalkiem.

Mārgareta ilgi domāja, uz kurieni lai aiznes šo koferi. Beidzot viņa nolēma nodot to stacijas bagāžas glabātuvē. Kolīdz būs zināma Lūka atrašanās vieta, Mārgareta aizsūtīs kvīti viņam… Šā plāna izpildi vina atlika līdz vakaram.

Dantonu Morelu bija pārņēmusi dziļa depresija. Viņš saprata, ka zaudējis ietekmi uz Mārgaretu un vina kuru katru mirkli var nodot Dantiju policijai.

Morels daudzējādā ziņā bija piesardzīgs cilvēks. Par spīti savai izšķērdībai, viņš bija atlicis zināmu naudas summu, kuru uzskatīja par neaizskaramu. Šo naudu, kas bija ievietota dažādās bankās uz sveša vārda, viņš šorīt izņēma. Dantijam neatlika nekas cits kā izstrādāt bēgšanas plānu. Londonas apkaimē atradās mazs lidlauks, kurā laiku pa laikam Gaisa kuģniecības biedrība veica parauglidojumus. Dantijs jau laikus bija pārskaitījis biedrībai krietnu summu, gadījumā ja nāktos steidzīgi aizlidot. Šodien viņš piezvanīja uz lidlauku un lika vakarpusē sagatavot lidmašīnu. Dantijs bija iecerējis lidot uz Šveici.

Viņš netaisījās nevienu ņemt līdzi, bet izrādījās, ka todien Londonu steidzamā kārtā grib atstāt vēl kāds loti pārbijies cilvēks…

Dantijs ātri šķiroja savus papīrus. Atvēris seifu, viņš ieraudzīja, ka slepenā kastīte ir uzlauzta! Šausmās viņš izbēra uz galda tās saturu… Vēstuļu paciņa, kuru viņš kā pēdējais muļķis tika glabājis, bija pazudusi! Tur nebija ari Reksa zīmītes. Viņa rokas tā trīcēja, ka nespēja saturēt pat papīrus. Nevajadzēja ilgi lauzīt galvu, lai šo mīklu atminētu. Te bijis Haners!

Dantijs skaidri iztēlojās nāves auksto skatienu un sagrīļojās aiz šausmām. Kad pie durvīm pieklauvēja, viņš pietrūkās kājās, bet nesteidzās atvērt. Klauvējiens atkārtojās. Pārvarējis sevi, Dantijs atvēra durvis. Ieraudzījis Konoru, viņš bija gatavs to noskūpstīt aiz prieka.

—     Kas jums lēcies? — Konors jautāja.

—     Es… ne visai labi jūtos. Vai jūs zināt, ka viņi tikuši uz čeku pēdām?

Arī Konors neizskatījās visai braši.

—    Zinu. Manu cilvēku meklē viss Skotlendjards. Arī jūs esat iejaukts šajā lietā, Dantij!

—   Tikai pēc jums, ser, tikai pēc jums! Es šovakar tinos projām!

* — Slavējams nodoms! Bet kā? Viņi jau būs visu slēguši…

—     Ar lidmašīnu no Elfordas, — Dantijs teica. — Jāpateicas Haneram, ka viņš mūs nosvilpis.

—     Pie joda, lai viņš paliek! Uz kurieni?

—     Uz Šveici.

—     Der. Cik jums naudas?

Dantijs sameloja. Viņš nekad neteica taisnību, ja runa bija par naudu.

Viņi ātri vienojās. Tika nolemts, ka viņi tūlīt pat brauks uz lidlauku.

Kad viņi brauca pa Londonas piepilsētām, Dantijs laiku pa laikam pacēla aizkaru un ielūkojās vakara miglā.

—     Kas tur ir? — Koņprs painteresējās.

—     Mums seko divvietīgs automobilis!

—      Vai tad jums vienam pašam ir tiesības braukt pa ceļu?

Sagatavošanās nakts lidojumam vēl nebija beigusies. Mehāniķi nesteidzīgi rīkojās pie lidmašīnas. Pilots vēl nebija atnācis.

—      Labi, ka mēs atbraucām savlaicīgi, citādi viss vēl varēja izjukt, — Konors atceļā teica. — Cikos mums jāatgriežas?

—     Ap pusnakti.

—     Ko jūs atkal tur vērojat? — Konors pēc brīža saērcināts jautāja. — Vēl viens automobilis?

Viņš parāva savu ceļabiedru sānis un paskatījās pa logu.

—      Kravas mašīna… Jūs nekad neesat redzējis kravas mašīnu?

Dantijs neatbildēja. Neviens nevarētu iedomāties viņa dzeļošās šausmas. Atmaksa sekoja viņam pa pēdām, un ik brīdi viņš bija gatavs ieraudzīt Hanera skarbos vaibstus.

Savā dzīvoklī viņš vairs neatgriezās. Pa telefonu izsauktais Pī Kols atnesa uz parku mēteli un pledu — visu viņa bagāžu. Vairākas reizes viņu pārņēma kārdinājums piezvanīt uz lidlauku un pārcelt izlidošanu stundu ātrāk. Taču Konors bija bīstams cilvēks, un nebija vērts viena vietā atstāt divus nāvīgus ienaidniekus.

Ejot pa vāji apgaismotām ielām, Dantijs vairākkārt šausmās atskatījās uz nejaušiem garāmgājējiem, bet vienreiz pat metās bēgt, ieraugot siluetu, kas atgādināja…

Savas biogrāfijas Londonas posmu viņam vajadzēja noslēgt ar vēl vienu — pēdējo darbu. Viņš iegāja kafejnīcā un uzrakstīja telegrammas tekstu, ko nosūtīja, īsiem pārskrējieniem sasniedzis centrālo telegrāfu.

Inspektoram Bērdam, Skotlendjards.

Cilvēks, kas aplaupījis Tifani, — Lūks Medisons — taisās bēgt no Londonas. Vina sieva un Haners Heinss slēpj noziedznieku.

Viņš parakstīja pilnu vārdu.

Dantijs zināja, ka, par spīti vēlajai stundai, telegramma sasniegs adresātu.

Pirmoreiz pēdējā laikā viņš izjuta zināmu atvieglojumu.

33

Bija gandrīz vienpadsmit vakarā, kad Mārgaretas šoferis pievietoja koferi mašīnā. Viņa gatavojās braukt uz staciju, lai nodotu to bagāžas glabātuvē.

Stipri lija lietus. Retie garāmgājēji meklēja paslēptuvi zem nojumēm. Pie stacijas ēkas viņa lika šoferim apstāties un jau gribēja atvērt durvis. Tajā laikā no tumsas iznira kāds aizdomīgs stāvs. Laikam cilvēks bija uzminējis viņas nodomu un pasteidzās atvērt durvis pirmais.

—    Paldies! — Mārgareta noteica un pastiepa viņam monētu.

Paskatījusies viņa ieraudzīja neskūtu seju.

—     Lūk! — Mārgareta nočukstēja.

Uzrunātais raudzījās viņā, mēms aiz pārsteiguma.

—     Lūk! — viņa atkārtoja.

Viņš atsprāga atpakaļ, taču Margareta paguva satvert viņu aiz piedurknes.

—     Kāp iekšā, Dieva dēļ, — viņa nomurmināja, iebīdīdama Lūku automašīnā.

Šajā bridi pie durvīm parādījās šoferis.

—     Brauciet tālāk! Šis kungs… ir mans paziņa.

—     Uz kurieni, misis?

—     Uz mājām!

Kad šoferis apsēdās savā vietā, parādījās vēl viens stāvs. Kāds vīrs skriešus šķērsoja ielu un uzlēca uz braukt sākušā automobiļa kāpšļa. Pirmajā brīdī Margareta nodomāja, ka tas ir detektīvs, bet tad laternas gaismā pazina Hanera skarbo seju.

—    Nepievērsiet uzmanību, — viņš teica, veikli iespraucies mašīnas salonā. — Es jau sen dzenāju jūs rokā. Kas viņš tāds?

Ieskatījies Haners klusu iesvilpās.

—     Misters Medisons?

—    Jā, tas esmu es! — Tie bija pirmie vārdi, ko Lūks pateica.

Viņa balss skanēja loti vārgi. Pēc tam, kad viņu no rīta atbrīvoja no policijas iecirkņa, Lūks neko nebija ēdis un patlaban bija izmircis līdz adai. Tagad viņu pārņēma siltums un miers. Automobilim viegli šūpojoties, viņš iemiga.

—     Viņš šorīt tika apcietināts, — Heinss klusu teica. — To pateica kāds no maniem… draugiem. Tad viņš tika atbrīvots. Bet tagad sacelta kājās visa policija. Kāds nosūtījis telegrammu — visdrīzāk mūsu kopējais draugs Dantons. Kur jūs gribat viņu vest?

—     Uz mājām, — Mārgareta vienkārši atbildēja, rūpīgi apsegdama ar pledu mašīnas stūrī sakņupušo augumu.

—   Tur jau gaida policija. Nē, vedīsim viņu uz Elfordu. Kas tas tāds?

Haners pagrūda ar kāju koferi. Mārgareta izstāstīja par savu plānu, un Haners iesmējās.

—   Jūs protat uzminēt domas. Tieši tas viņam bija vajadzīgs. Ja ne šonakt, tad rīt no rīta. Mēs braucam uz Elfordu. Vai pazīstat to vietu? Būs jābrauc trīsceturtdalstundas, un, ja mēs pagūsim, tad noķersim divas lielākās žurkas, kādas jebkad izlīdušas no Temzas dūņām.

Mārgareta noliecās pie lodziņa un deva rīkojumu šoferim.

—    Vai mēs nevarētu aizbraukt līdz Duvrai un tikt pāri kanālam ar kuģi?

Haners pakratīja galvu.

—        Tas ir izslēgts. Zvirbulis ir loti jauks cilvēks, bet viņš, ^ļa vajadzētu, apcietinātu pats savu māti. Un, ja misters

Morels, kā es uzskatu, ir nosvilpis Lūku, tad tagad tiek novēroti visi vilcieni un kuģi. Atliek tikai viena izeja — misteram Mcdisonam jāparādās Spānijā, kur viņš ir atradies visu šo laiku. Ceru, ka tas izdosies, ja vien Dantons mūs neapsteigs.

Haners atkal pieliecās.

—    Kas jums mugurā? Kažokādas manto? Lieliski! Jums nāksies to aizdot savam vīram. Tiesa, viņš izskatīsies nedaudz… smieklīgi, taču kāda tam nozīme?

—    Ko jūs esat nodomājis darīt? — Mārgareta jautāja.

—    Veikt nakts lidojumu. Kopā ar viņu. Bet tas, kas jums būs jāizdara, grūtības nesagādās, misis Medisone. Jūs atgriezīsieties mājās, nedaudz samelosiet policijai, bet rīt dosieties uz Spāniju. Ja es nespēšu viņu nogādāt turp, varat saukt mani par idiotu.

Pēc īsas klusēšanas Mārgarcta ierunājās:

—     Piedāvāju kaut ko labāku. Es lidošu kopā ar jums!

Haners pilnīgi negaidīti atbildēja:

—     Iespējams, ka tas ir vissaprātīgākais lēmums.

Beidzot viņi uzbrauca uz tumša, bedraina ceļa. Haners

lika šoferim apstāties.

—     Pabrauciet zem kokiem un nodzēsiet visas ugunis!

Haners izgāja uz ceļa un pēc brīža atgriezās.

—    Mums paveicies, — viņš teica. — Dantijs ir ļoti piesardzīgs, taču esam viņu apsteiguši. Tur viņš brauc.

Uz ccla parādījās ugunis. Automobilis apstājās kādus simt metrus no viņiem un pēc brīža aizbrauca atpakaļ.

—      No mašīnas ārā nekāpiet! — Haners piekodināja. — Es tūlīt atgriezīšos.

Viņš piegāja pie lidlauka vārtiem un kaut ko izņēma no kabatas. Haneram nebija ilgi jāgaida. Tieši viņam virsū nāca Konors un Dantijs.

—   Tas esat jūs, Higins? — Dantijs uzsauca. — Vai pilots jau atnācis?

—   Un ne tikai pilots, — Haners skali atbildēja. — Nedari muļķības, Konor, — vai*arī es pabarošu jūs no abiem stobriem!

—     Ko jums vajag? — Konors jautāja.

Dantijs klusēja, taču šķita, ka bija dzirdams, kā viņam klab zobi.

—    Ko man vajag? — Haners pieklājīgi pārjautāja. — Lai jūs aizvāktos no šejienes, cik ātri vien varat! Šodien man slikta oma. Man ārkārtīgi gribas jūs nomiegt, taču nevaru — esmu devis vārdu. Tomēr Dievs ir liecinieks, cik loti man gribas to lauzt! Tādēļ, lūdzu, neievedict mani kārdināšanā.

—   Labi, labi, Haner, mēs iesim projām, — Dantijs atguva runas spējas. — Iesim, Konor, iesim…

—     Es atradu vēstules, Danton, — Haners klusu teica. — Tev līdzās ir nāve.

Dantijs neatbildēja. Viņš satvēra savu ceļabiedru aiz rokas un vilka atpakaļ. Dažus metrus nogājis, Konors apstājās.

—     Es ar tevi vēl…

—     Skriešus! — Haners uzsauca.

Pēc brīža viņi abi vairs nebija redzami.

Automobilī Lūks klusu sarunājās ar sievu. Heinss atstāja viņus vienus un devās uz lidlauku.

Lidmašīna bija gatava startam. Pilots nepacietīgi staigāja tai apkārt. Haners deva viņam norādījumus, un, tā kā viņš ""pamatoja tos ar būtiskiem argumentiem, pilots, iebāzis kabatā čaukstošas banknotes, bez ierunām pieņēma tos.

—     Varu vest pat vairāk nekā trīs. Tas ir nieks! Esmu veicis simtiem nakts lidojumu.

Haners apmierināts atgriezās pie mašīnas, kur viņam nācās pārtraukt klusu sarunu.

—    Man jānodod jums kāda papīra lapiņa, misis Medisone. Izlasiet to, kad būs gaišs. Tā attiecas uz jūsu brāli. Man loti žēl, ka nākas jums to atgādināt, taču pienācis laiks uzzināt, ka viņa nāves vaininieks bijis Dantons Morcls.

—     Es jau tā domāju, — viņa klusu teica.

Sijāja smalks lietutiņš, taču lidmašīna ar trim pasažieriem uz borta iztriecās cauri mākoņiem un, mēnesnīcai mirdzot, uzņēma kursu uz dienvidiem.

EPILOGA VIETA

Pēc nedēļas Madridcs viesnīcas "Ritz" restorānā sēdēja trīs cilvēki. Haners rīkoja atvadu pusdienas pirms izbraukšanas uz Neapoli, lai tiktu uz kuģa, kas dosies uz Austrāliju.

—    Es tikai tad jutīšos ērti, kad sēdēšu Barselonas ekspresī, — Haners teica. — Esmu daudz ko piedzīvojis, taču pirmoreiz man nākas būt par trešo personu kāzu ceļojumā.

IZDEVNIECĪBA tapals JAU IZDEVUSI ŠĀDUS E. VOLLESA DARBUS:

Ceturtais mēris Pie 3 ozoliem Londonas tumšās acis Noslēpumainais testaments Bongindas karalis Dvēseļu kapteinis Pazudušais miljons Miljonāra kaimiņš Cilvēks, kas zina visu Trīs taisnīgi viri Spoku nams Savādā grāfiene Zaļais strēlnieks Kaislību upuri Dižciltīgais klaidonis Hipodroma bieži Nodevēju vārti Šausmu eņģelis Sidraba trīsstūris Tetovētas rokas Piektais dūzis Parādnieks Pirātu gūstā Durvis ar 7 atslēgām Dimantu straume Melnais abats

Viesnīca pie Temzas Zila roka

Varonīgā mantiniece Baltā maska Discldorfas slepkava Jūras meitene Kniepadatas noslēpums Cilvēks bez vārda Liktenīga kļūda Dubultnieks Atriebējs Lords Bokseris Džons F-leks Cilvēks 110 Marokas Kokaīna skandāls Krcica Kalps Spoku ieleja Bandītu karalis Mantojuma alkas Nenotveramais Bīstamie liecinieki Trīspadsmitā istaba Rīdcra sestais prāts Biržas Krauklis

SAGATAVOŠANĀ:

Slikta slava Kings Kongs

Lidojošā brigāde Rokas auģsā!

Grāmatas var iegādāties visās grāmatnīcās, preses kioskos un lauku pasta nodaļās. Izdevniecības tālrunis: 7602672

"jAUNUMS I

"TAPALA" un "NORDIK" jaunā adrese ir Rīga, Pārdaugavā, Daugavgrīvas ielā 36-9 tālr.: 7602672, 7602816, 7602817; fakss: 7602818

Ekspedīcija Jēzus baznīcas iela 7/9

Linna l'embertone jaunībā ir bijusi daudzsološa modele, kuras karjeru un visu turpmāko dzīvi izmaina iepazīšanās ar nākamo vīru — uzņēmēju Maiku Pembertonu. 1981. gadā abi piepilda savu sapni un atver viesnīcu Barbadosā — vietā, kur kādreiz bijuši ļoti laimīgi Veiksme viņus pavada visās lietās — šobrīd luksusa viesnīcas 'Temberton Hotels" ii vienas no lielākajām un labākajām pasaulē, bet I.iiuia Pembertone — visa šī milzīgā kompleksa direktore.

Platīna sala — tā ir pasakaini krāšņa, romantiska Kārību jūras daba, kur savu medusmēnesi pavada jaunais, veiksmīgais būvuzņēmējs Slīvens un Krlstīna. Dzimst fantastiska iecere — pārvērst šo salu par tūrisma un atpūtas biznesa pērli

"Platīna sala" ir Liiuias Pembertones pirmais un spožākais romāns. Taja, tāpat kā dzīvē, savijas viss — mīlestība, bizness, ģimenes intrigas. Ari egoisms, nežēlība, nodevība — kā visur, kur apgrozās liela nauda. Savus grandiozos plānus "īstenojot, Stīvens, diemžēl iekļūst mafijas tiklos, tādējādi parakstīdams sev nāves spriedumu…

JAUNUMS!

ALDAS VANAGAS GRĀMATĀ SNIEGTI PRAKTISKI PADOMI PLAŠAM LASlTA;U LOKAM

- KĀDUS AUGUS IZVĒLĒTIES KATRAI KONKRĒTAI TELPAI;

- KA RĪKOTIES. TELPAUGUS PĀRSTĀDOT UN PAVAIROJOT;

KA AUGUS U7TURĒT VESELUS, LIETOJOT NETRADICIONĀLUS LĪDZEKĻUS. KĀ AUDZĒT NO HOLANDES IEVESTOS AUGUS. MllF.STlBA UN RŪPES. <0 VELTAM SAVIEM ZAĻAJIEM DRAUGIEM, ATMAKSĀSIES VIENMĒRI

IZDEVNIECĪBA

norcJik

reklāmas aģentūra

'Reklāmas kampaņu izstrāde un realizācija (Tv, radio, prese). Tematisko katalogu izdošana.

'Rīgā. Merķela ielā IZ. 8. ist. Tālr; 1615H16.1615181. Tālr/fakss 1Z8H669. Tālr. mob. 9Z05Z27. 9511151

minigramatu sērija TAPALS MINI 6. grāmata

Grāmatiņā īsi un konkrēti stāstīts par to, ko mēs varētu nest sev līdzi uz māju no meža un pļavas, kā kaltēt augus kompozīcijām, kā — veselīgam zāļu spilventiņam. Puķu un koku horoskopi.

Farmīits hO x 84/16 Avīžu papīrs Ofseta iespiedums. S!A "Tapals".

Reģ. ap!. Nr. 2—0115. Vaki iespiesti r/a "Latvijas Uarlc".

[1] kabatas runga. (tulk. piez.)

Content

Volless Edgars Rokas augšā!

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

14

15

16

17

18

20

21

23

24

25

26

28

29

30

32

33

EPILOGA VIETA

IZDEVNIECĪBA tapals JAU IZDEVUSI ŠĀDUS E. VOLLESA DARBUS: