Volless Edgars

Sarkanais riņķis

Edgars Volless SARKANAIS RIŅĶIS Romāns

Prologs nagla

Tas sīkais un šķietami nenozīmīgais fakts, ka mesjē Viktors Paijons 20. septembrī svinēja savu dzimšanas dienu, k|uva par cēloni veselai virknei tobrīd pilnīgi neparedzamu notikumu. Bez šīm mazajām svinībām nebūtu Sarkanā riņķa noslēpuma.

Tajā vakarā mesjē Paijons cienāja savus palīgus pazīstamajā Tulūzas krodziņā "Sarkanais gailis" un šādā ma^zā kompānijā it omulīgi nosēdēja pie galda līdz trešajai rīta stundai. Tikai tad viņš pēkšņi attapās, kāpēc īsti ieradies pilsētā. Rīta agrumā vajadzēja sodīt kādu angļu noziedznieku, vārdā Leitmanis.

— Bērni, — Paijons ierunājās nopietnā, kaut arī jau krietni šļupstošā balsī, — pulkstenis ir trīs no rīta, bet mums vēl jāpaspēj uzstādīt "sarkano dāmu".

Tūlīt pēc tam viņš devās uz laukumu cietuma priekšā. Tur jau kopš pusnakts gaidīja rati, kuros bija atvestas giljotīnas daļas. Veikli un ierasti, kas nepārprotami liecināja par ilgos gados iemantotu praksi, viņš uzstādīja šo ierīci un nostiprināja nazi. Diemžēl nazis nekrita gluži tā, kā vajadzētu.

—   Nekas. Es tūlīt visu nokārtošu, — sacīja mesjē Paijons un iedzina naglu giljotīnas statnē. Šoreiz viņš kļūdījās. Tajā vietā nekāda nagla nebija vajadzīga.

Kā parasti pirms nāvessoda izpildīšanas valdīja krietns satraukums. Uz laukuma ierindā kārtojās kareivji. Apmēram pēc četrām stundām (bija jau diezgan gaišs) kādam uzņēmīgam fotogrāfam izdevās nofotografēt noziedznieku, kad to atveda no cietuma.

—   Drosmi! — mesjē Paijons iečukstēja notiesātajam ausī.

—   Ejiet ellē! — atcirta Leitmanis, nolikdams galvu zem giljotīnas naža.

Mesjē Paijons nospieda sviru un nazis krita…, bet tikai līdz vietai, kur atradās nelaimīgā nagla. Trīs reizes viņš atkārtoja šo mēģinājumu, un trīs reizes tas beidzās neveiksmīgi. Uztrauktie skatītāji pārrāva karavīru ķēdi, tāpēc uz nāvi notiesāto steigšus aizveda atpakaļ uz cietumu.

Pagāja vienpadsmit gadi. Un tad… izrādījās — tieši šī nagla kļuva par iemeslu daudzu nevainīgu cilvēku bojāejai.

Ievads

Vēlā vakara stundā, kad lielākā dala pilsoņu sen devušies pie miera, pa ielu, gar augstu dēlu sētu, lēni gāja cilvēks. Viņš viscaur drebēja, kaut arī bija silti ģērbies. No upes pūta salts vējš, turklāt nepazīstamais bija norunājis tikšanos vietā, kuru vējš vismazāk saudzēja.

Netālu pulkstenis nosita vienpadsmit. Pēdējais sitiens vēl lāgā nepaguva izskanēt, kad laukumā ātri un gandrīz bez trokšņa parādījās automašīna. Tā apstājās tieši iepretim cilvēkam, kurš gaidīja satikšanos. Spuldzes, kas jau tāpat tik tikko dega, nekādi nespēja apgaismot piebraukušā limuzīna iekšpusi. Brīdi šaubījies, cilvēks piegāja pie automašīnas, atvēra durvis un iekāpa. Ar lielām grūtībām viņš varēja nojaust blakus sēdeklī sēdošā autovadītāja kontūras. Sirds strauji sitās. Cilvēks lieliski apjēdza šī mirkļa un no tā izrietošo seku svarīgumu. Mašīna nekustējās, un arī blakus sēdeklī sēdošais likās sastindzis. Dažas minūtes valdīja nāves klusums.

—   Nu? — cilvēks, kurš iekāpa automobilī, beidzot vaicāja.

— Jūs izlēmāt? — gribēja zināt šoferis.

—   Ja es nebūtu izlēmis, tad šobrīd neatrastos te. Nedomājat, ka nācu šurp, ziņkāres dzīts.

—  Skaidrs. Es zinu, ko jūs gribat, — šoferis atbildēja, balsij dobji skanot.

Kad pasažiera acis pamazām aprada ar tumsu, tas ievēroja, ka svešinieka galvu sedz tumša filca platmale.

—  Jums draud bankrots, — šoferis turpināja. — Jūs esat iztērējis svešu naudu un tagad grasāties izdarīt pašnāvību. Tur-klāt jums ir ienaidnieks, kas, zinādams

par nelikumīgajiem darījumiem, it viegli var nodot jūs policijas rokās. Vēl vairāk — pirms trim dienām jūs no kādas ķimikāliju fabrikas dabūjāt spēcīgu indi, kas nav nopērkama aptiekās. Veselu nedēlu jūs lasījāt par indēm un to iedarbību. Ja nenotiks nekas tāds, kas varētu jūs paglābt no posta, tad sestdien vai svētdien esat nolēmis noslēgt rēķinus ar dzīvi. Esmu pārliecināts, ka tas notiks svētdien. Visticamākais — svētdien.

Izdzirdējis sev līdzās pārsteigtu izsaucienu, viņš klusu iesmējās. — Nu, ser, — šoferis turpināja, — vai par samaksu esat gatavs man pakalpot?

—   Kas man jādara? — jautāja cilvēks, trīcēdams kā apses lapa.

—  Es prasu tikai vienu — lai jūs pildītu manus norādījumus. Savukārt es rūpēšos, lai jums nedraudētu briesmas. Darbs tiks labi apmaksāts. Esmu gatavs tūlīt izsniegt diezgan prāvu summu, kas lautu nokārtot nepieciešamos maksājumus. Par atlīdzību jums visa nauda, ko nosūtīšu vēlāk, jālaiž apgrozībā, nepieciešamības gadījumā jāsamaina pret ārzemju valūtu, dzēšot pēdas banknotēm, kuru numuri var kļūt zināmi policijai. Jums jāpārdod ari vērtspapīri, kurus es pats nevaru pārdot. Ar vienu vārdu sakot, jums jābūt manam aģentam. — Mirkli klusējis, viņš vēl daudznozīmīgi piebilda: — Un nepieciešamības gadījumā jāizmaksā man tik daudz naudas, cik uzskatīšu par vajadzīgu.

Cilvēks, kurš iekāpa automašīnā, labu brīdi klusēja, tad pēkšņi ievaicājās:

—   Kas ir Sarkanais riņķis?

—   Jūs, — pavisam negaidīti skanēja atbilde.

—   Es!? — cilvēks pārsteigts iesaucās.

—  Jā, jūs esat Sarkanais riņķis, — sarunas biedrs uzstājīgi atkārtoja, — turklāt jums ir simtiem līdzstrādnieku, no kuriem jūs nekad nevienu nepazisiet, un neviens no viņiem savukārt nepazīs jūs.

—   Bet jūs?

—   Es zinu visus. Vai tagad saprotat?

—   Jā, — pēc brīža skanēja atbilde.

—  Ņemiet! — To sakot, viņš pasniedza lielu, brūnu aploksni, un jaunuzņemtais Sarkanā riņķa bandas loceklis nepaskatīdamies iebāza to kabatā.

—  Un neaizmirstiet, mīļais, ka tas, kurš skatījis mani vaigā, redzēto pēc tam var atstāstīt tikai sev līdzīgiem ellē, — sacīja automašīnas šoferis, kad viņa sarunas biedrs grasījās izkāpt.

Tad automašīna spēji sakustējās, un cilvēks ar aploksni kabatā vēl ilgi lūkojās tumsā, kur tā bija izgaisusi.

Beidzot viņš noteica:

—   Lūk, tā, — un pazuda šķērsielā.

Tajā pašā brīdī kāda drūma izskata nama vārtos parādījās tumšs stāvs un sāka viņam sekot. Tas bija drukns vīrietis, smagnēju gaitu un drudžainu elpu. Tikai pēc 4?āris simts soliem sekotājs pamanīja, ka vēl arvien tur rokā tālskati, ar kuru bija novērojis noslēpumaino tikšanos. Kad viņš nokļuva līdz galvenajai ielai, cilvēks, kuram tas sekoja, bija pazudis. Acīmredzot svešinieks ar to bija rēķinājies, tāpēc pārāk neuztraucās. Bet kas atradās limuzīnā? Ņemot vērā, ka sekotājs bija ievērojis auto numuru, jau nākamajā dienā viņš varēja uzzināt īpašnieka vārdu. Un misters Fēlikss Merls pasmīnēja. Ak, ja viņš būtu dzirdējis, par ko tika runāts automašīnā… Tad no šīs līksmības nebūtu ne vēsts. Šobrīd tieši viņam draudēja vislielākās briesmas.

Cilvēks, kurš nemaksaja

Filips Brasārs maksāja un dzīvoja tāpēc, ka Sarkanais riņķis acīmredzot turēja doto vārdu. Baņķieris Ries arī maksāja, bet dzīvoja pastāvīgās bailēs. Mēnesi vēlāk viņš nomira ar sirdstrieku. Bensons par draudiem tikai smējās un nemaz nedomāja maksāt. Drīz vien viņš tika atrasts beigts līdzās savam auto. Nēģeri, kurš izdarīja slepkavību, pakāra, tomēr, pat nāvei draudot, viņš neizpauda, kā sauc cilvēku, kurš bija licis pastrādāt šo noziegumu.

Šoreiz policija bija spiesta atzīt savu sakāvi. Nēģeri, Bensona slepkavu, atklāja detektīvs Dereks Jēls, par kura parapsiholoģiskajām spējām daudzi pirms tam zobojās. Tas bija viņš, kurš četrdesmit astoņas stundas pēc nozieguma ieveda kārtības sargus uzpirktā slepkavas dzīvoklī, un tādējādi pēkšņi pārsteigtajam nēģerim neatlika nekas cits, kā vaļsirdīgi atzīties.

Pēc tam, kā liekas, daudzi it labprātīgi maksāja izpirkšanas naudu, policijai neko neziņojot, jo ilgāku laiku avīzēs par Sarkano riņķi neparādījās nekādas ziņas. Pēc tam…

Kādu rītu misters Džeimss Bērdmors atrada uz brokastu galda aploksni, kurā bija kartīte ar sarkanu riņķi.

— Džek, tu interesējies par melodrāmām, — Džeimss Bērdmors pasvieda dēlam kartīti pāri galdam.

Džeks paņēma kartīti un, pieri saraucis, sāka to pētīt. Tā bija parasta atklātne bez adreses. Liels sarkans riņķis klāja gandrīz vai visu atklātni un šķita, ka tas uzspiests ar gumijas spiedogu, jo vietvietām krāsa klājās nevienmērīgi. Riņķa vidū bija rakstīts šāds teksts:

"Simts tūkstoši ir Jūsu bagātības nenozīmīga da|a. Jūs izmaksāsiet šo summu manam cilvēkam, ko es aizsūtīšu pēc tam, kad laikrakstā "Tribune" būs parādījies attiecīgs sludinājums. Divdesmit četru stundu laikā pēc šī sludinājuma Jums vēl ir iespēja noteikt sev izdevīgus izmaksas termiņus un vietu. Atgādinu, ka tas ir pēdējais brīdinājums!"

Paraksta nebija.

—   Nu?

Džeimsa Bērdmora acīs jautās viltīgs smīns, ko nespēja noslēpt pat brilles.

—   Sarkanais riņķis! — dēls izbailēs iesaucās.

Tagad Džcimss Bērdmors skaļi iesmējās.

—  Jā, Sarkanais riņķis. Šī ir piektā kartīte, ko esmu saņēmis.

Jauneklis pārsteigts paskatījās tēvā.

—   Piektā? — viņš pārjautāja. — Augstā debess! Tātad tāpēc Jels dzīvo pie mums?

Džcimss Bērdmors turpināja smaidīt.

—   Jā, tāpēc.

*> — Protams, es zināju — viņš ir detektīvs…, bet man nebija ne jausmas…

—  Beidz lauzīt galvu šī nolādētā riņķa dēļ, — tēvs nervozi pārtrauca dēlu. — Es nebaidos. Mans vecais draugs Trujans dzīvo nāves bailēs, ka arī viņš kļūs par upuri. Mani tas nepārsteidz, jo mēs abi pa šiem sešiem gadiem esam iemantojuši neskaitāmus ienaidniekus.

Pirmajā acumirklī, redzot Džeimsa Bērdmora grumbu izvagoto seju un sirmo bārdu, viņu varēja noturēt par necilu sirmgalvi mūža novakarē. Patiesībā viss bija citādi. Tikai pateicoties nežēlīgi sūram darbam, viņš savā laikā

tika pie labklājības, piepildīdams savus sapņus un no pārgalvīga zelta meklētāja pārtapdams turīgā vīrā. Neskaitāmas reizes Bērdmors bija skatījies nāvei acīs — gan svelmainajā tuksnešu saulē, gan Klondaikas raktuvēs, gan Vallas upē, meklējot dimantus. Skaidrs, ka tāpēc Sarkanā riņķa draudi šo vīru pārlieku neuztrauca. Daudz vairāk viņš domāja par briesmām, kas varēja uzglūnēt dēlam.

—  Es pilnīgi tev uzticos, Džek, — tēvs iesāka, — tāpēc tu nedrīksti apvainoties. Negrasos jaukties tavā dzīvē, bet vai tu pats domā, ka pašlaik rīkojies prātīgi?

Džeks saprata, ko tēvs ar to gribēja teikt.

—   Tu runā par mis Dreimondu.

Vecais piekrītoši pamāja ar galvu.

—   Viņa ir Trujana sekretāre, — jauneklis iesāka.

—  Es zinu, ka viņa ir Trujana sekretāre, un tas viņas vērtību nebūt nemazina. Bet vai tu zini kaut ko tuvāk? Kas viņa ir?

Jauneklis nolika salveti. Šajā brīdī vecā Džeimsa Bērdmora dēls izskatījās krietni vien apmulsis.

—   Man viņa patīk, mēs esam draugi. Bet, ja gribi zināt, tad nekad neesmu ar viņu flirtējis, jo, šķiet — līdzko sākšu flirtēt, mūsu draudzība izbeigsies.

—    Nekad neuzticies nedz vīrietim, nedz sievietei, iekams nezini par viņu visļaunāko, — tēvs sacīja dēlam. — Piemēram, šodien mani apmeklēs kāds cilvēks. Viņa pagātne ir melnāka par manu cepuri, tomēr, neskatoties uz to, es slēgšu ar viņu darījumu, jo, redzi, zinu visļau. nāko.

Džeks iesmējās. Abu sarunu pārtrauca Bērdmora viesa ierašanās.

—  Labrīt, Jel. Vai labi izgulējāties? — jautāja vecais Bērdmors.

Jela apmeklējums Džeimsam Bērdmoram sagādāja prieku. Viņa gados cilvēki parasti kļūst nedaudz romantiski, tāpēc viņu būtu iepriecinājusi pat visparastākā detektīva sabiedrība, bet Jels šajā ziņā bija gatavais pārcilvēks. Viņam piemita neparastas un savādas spējas.

—    Es nekad negulu, — Jels atbildēja, atlocīdams salveti. Mirkli viņš paturēja pirkstos salvetes gredzenu. Džeimss Bērdmors jautri uzlūkoja Dereku Jelu, bet Džeks skatījās ar neslēptu sajūsmu.

—  Cilvēkam, kurš pēdējais turējis rokās šo gredzenu, bijušas nepatīkamas ziņas. Kāds no viņa tuviniekiem ir smagi saslimis.

—   Kalpone, kas klāja galdu, — Džeimss Bērdmors apstiprināja. — Šorīt viņa saņēma vēsti, ka māte gul uz nāves gultas.

Džeks bija pārsteigts.

—       Un to jūs sajutāt no salvetes gredzena? Kā jūs ^ieguvāt šādas spējas, mister Jel?

Dereks Jels dusmīgi papurināja galvu.

—  Es pat negribu mēģināt to izskaidrot. Viss, ko apzinos, ka tajā mirklī, kad paņēmu salveti, manī pēkšņi iedzēla asu sāpju sajūta. Vairāk neko es nevaru pateikt, — viņš strupi aprāva teikumu, pievērsdamies vecajam Bērdmoram. — Vai jums ir kādas jaunas ziņas?

Atbildei Džeimss pasniedza šorīt saņemto atklātni. Jels izlasīja tekstu un pasvārstīja kartīti savā baltajā plaukstā.

—   Pastkastē to iemetis kāds jūrnieks, — viņš sacīja.

— Šis cilvēks sēdējis cietumā un pēdējā laikā pazaudējis daudz naudas.

Džeimss Bērdmors iesmējās.

—    Kuru es viņam nekad neaizdošu. Vai jums šis brīdinājums šķiet nopietns?

—   Loti, — detektīvs mierīgi atbildēja. — Tas ir tik nopietni, ka es jums ieteiktu iziet no mājas vienīgi kopā ar mani. Sarkanais riņķis gan strādā drusku teatrāli, bet jāatzīst — kad tiksiet atrasts beigts, tas gauži maz spēs mierināt jūsu radiniekus.

Džeimss Bērdmors mirkli klusēja, un dēls bailīgi uzlūkoja tēvu.

—   Kāpēc tu nebrauc uz ārzemēm, kā tiki solījis!

To dzirdot, vecais vienīgi nikni atcirta:

—   Pie velna ārzemes! Tā tikai vēl trūka, lai sāktu baidīties no kādas nolādētas bandas.

Mīklaina meitene

Iegrimis pārdomās, Džeks Bērdmors šķērsoja pļaviņu, kas atdalīja Bērdmoru īpašumus no Trujanu zemes. Bija skaists rīts. Vētra un lietus, kas trakoja iepriekšējā naktī, saulei austot, pārstāja, un visa apkārtne laistījās spožā gaismā. Tālumā skaidri varēja saredzēt lielo, balto Hārvija Trujana māju.

Džeks apstājās pie vītola nogāzes malā, un, pārlaidis skatienu nogāzei, paskatījās uz mazu vasaras namiņu, kuru acīmredzot bija uzbūvējis kāds no agrākajiem īpašniekiem. Vēl pēc dažām minūtēm vitjš pa šauru taciņu jau bija sasniedzis tā durvis. Laikam meitene dzirdēja jaunekli tuvojamies, jo atskatījās un piecēlās ar redzamu nepatiku.

Jāsaka — vina bija bezgala skaista, gaišiem matiem un maigu sejas krāsu. Tikai acis gan nemanīja nedz sirsnību, nedz laipnību.

—   Labrīt, — meitene vēsi sveicināja.

—    Labrīt, — Džeks atņēma sveicienu un sarauca pieri.

—   Jums nevajadzēja to darīt, — meitene nopietni turpināja un, kā parasti, izturējās bezgala mīklaini, kas Džeku ne tikai pārsteidza, bet arī apbēdināja un sagādāja zināmas bažas.

—   Kāpēc jūs izturaties pret mani tik vēsi?

Tikko jaušams smaids iezīmējās meitenes lūpās.

—   Tāpēc, ka esmu lasījusi grāmatas, — vina atbildēja, — un nabaga sekretāres, kuras neizturas pret miljonāru dēliem noraidoši, parasti sagaida bēdīgs gals. Turklāt, — viņa turpināja, — es neredzu iemeslu izturēties savādāk. Manuprāt, tieši tā cilvēki izturas viens pret otru, izņemot, protams, ja tos saista mīla vai arī cieša draudzība. Es jūs diemžēl nemīlu.

Viņa to teica, uzsvērdama katru vārdu, un jaunekļa seja kļuva koši sarkana. Apzinoties savu muļķīgo stāvokli, viņam neatlika nekas cits, kā dusmoties pašam uz sevi.

—   Es jums gribu kaut ko teikt, mister Bērdmor, — meitene mierīgi runāja tālāk. — Varbūt jums tas vēl nav ienācis prātā. Redzat, kad jauneklis un jauna meitene divatā atrodas uz vientuļas salas, tad pilnīgi dabīgi, ka jauneklim šī meitene šķiet pati skaistākā uz pasaules. Šī fabula aprakstīta daudzās grāmatās un uzņemta filmās… Bet galvenais, — tā pavisam tieši attiecas uz jums. Jūs atrodaties uz neapdzīvotas salas, jūs pārāk daudz laika pavadāt savā muižā un redzat te vienīgi trušus, putnus un Taliju Drcimondu. Jums vajadzētu dzīvot pilsētā, meklējot sev piemērotāku sabiedrību.

Palocījusi galvu, vina novērsās. Šajā brīdī no muižas puses tuvojās Trujans, un jau iztālēm varēja samanīt vina neapmierinātību.

—   Bet es domāju, ka jūs kārtojat bilanci, mis Dreimonda, — šefs skarbā balsī aizrādīja. Pēc izskata tas bija gadus piecdesmit vecs, priekšlaicīgi nosirmojis cilvēks, kalsnu augumu un skarbiem sejas pantiem. Uzdodot jautājumus, viņam bija paradums rādīt garus, dzeltenus zobus, it kā jau iepriekš sagatavojoties noraidošai atbildei.

—   Labrīt, Bērdmor, — viņš it kā starp citu sveicināja kaimiņu, tūlīt atkal pievērsdamies savai sekretārei, — man nepatīk, ka jūs velti šķiežat laiku, mis Dreimonda.

—   Es nešķiežu veltīgi ne savu, ne jūsu laiku, — meitene mierīgi atbildēja. — Lūdzu, šeit ir bilance. — Viņa norādīja uz nobružāto ādas portfeli, kuru turēja padusē.

—    Šo darbu jus varejat paveikt kabineta. Nemaz nevajadzēja apmesties te, meža biezoknī. — Šefs īgni paberzēja savu garo degunu un paskatījās uz Džeku Bērdmoru.

—   Es grasos apmeklēt jūsu tēvu. Varbūt nāksiet man līdzi…

Džekam cits nekas neatlika, kā piekrist. Viņi jau bija nogājuši labu gabalu, kad Trujans atkal sāka neapmierināti ņurdēt:

—   Neatraujiet taču meiteni no darba, Bērdmor. Lūdzu nedariet to! Jūs nevarat iedomāties, cik viņai daudz darba. Turklāt esmu pārliecināts, ka arī jūsu tēvs uz šīm attiecībām neskatās visai labvēlīgi. Šīs šķiras meitenes… šīs šķiras meitenes… — viņš vairākas reizes atkārtoja, tā arī nepabeigdams teikumu.

Džekam bija padomā asa atbilde, tomēr viņš savaldījās. Abi lēni devās pāri pakalnam, garām lielajam vītolam. Viņi vēl lāga nebija tikuši augšā, kad Džeks Bērdmors pēkšņi sastinga. Arī Trujans paskatījās sāņus. Šajā brīdī viņa jau tā bālā seja kļuva vēl bālāka. Uz koka stumbra bija uzkrāsots sarkans riņķis. Krāsa bija pavisam svaiga.

Misters Fēlikss Merls

Vienīgā dzīvā radība, ko Džeks Bērdmors ievēroja, bija kāds gājējs ar portfeli padusē. Jauneklis uzsauca, un svešinieks apstājās.

—   Kas jūs esat? Ko šeit meklējat? — Džeks vaicāja.

Tas bija drukns, gara auguma cilvēks, un šķiet, ka smagais portfelis viņu bija pamatīgi nomocījis.

—    Mani sauc Merls, — vīrietis sacīja. — Fēlikss Merls. Varbūt esat dzirdējis… Ja nemaldos, jūs esat jaunais misters Bērdmors.

—  Jā, mani patiešām tā sauc, — Džeks teica. — Bet kas jums šeit vajadzīgs?

—   Man sacīja, ka šis ir taisnākais un īsākais ceļš no stacijas, bet izrādās, ka tas nebūt nav tik īss, kā man skaidroja, — misters Merls, smagi elpodams, atteica. — Starp citu, es gribu satikt jūsu tēvu.

—   Vai jūs gājāt garām šim kokam? — Džeks vaicāja, un Merls pārsteigts paskatījās vinā.

—   Kāpēc man vajadzētu iet garām kokam? Es taču teicu, ka devos taisni pāri laukiem.

Beidzot pienāca Hārvijs Trujans, kurš svešinieku acīmredzot pazina.

—    Klausieties, Merl, vai jūs tiešām neredzējāt te tuvumā kādu cilvēku?

Uzrunātais noliedzoši pašūpoja galvu. Varēja redzēt, ka viņam šis koks ir pilnīgi vienaldzīgs.

—   Vai kaut kas… noticis? Kas noticis?

—   Nekas, — Hārvijs Trujans skarbi atcirta.

Džeks paņēma nācēja portfeli, un drīz viņi sasniedza

māju. Atklāti sakot, šis svešinieks jauneklim diezko nepatika. Ne viņa āriene, rupjā balss, ne primitīvās manieres. Tāpēc jo vairāk pārsteidza, ka tēvam varētu būt kāds sakars ar šo vīru.

Trijatā vini gandrīz jau bija sasnieguši dzīvojamo ēku, kad resnais Merls pēkšņi iekliedzās un spēji atlēca sāņus. Seja bailēs pārvērtās līdz nepazīšanai, lūpas raustījās un rokas drebēja.

—  Velns parāvis, kas ar jums notika, Merl? — nikni vaicāja Trujans.

Džeks pat nespēja neko pavaicāt. Šis pēkšņais kliedziens viņu galīgi izsita no līdzsvara.

—  Vai tik jūs neesat piedzēries? — Trujans iesmējās pēc tam, kad pats bija daudzmaz atguvies.

Pavadījis viesus līdz durvīm, Džeks devās meklēt

Jelu. Detektīvs sēdēja atzveltnes krēslā. Izdzirdis jaunekļa solus, viņš spēji pagrieza galvu un, negaidīdams jautājumu, teica:

—  To es jums nedrīkstu sacīt, bet jūs man gribējāt vaicāt, kas nobiedēja Merlu, vai ne?

—   Jā, tieši tāpēc arī nācu. — Džeks pasmaidīja. — Vai jūs ievērojāt' šīs viņa pilnīgi neizskaidrojamās izbailes?

Jels piekrītoši palocīja galvu.

—   Protams, no šejienes var lieliski pārskatīt ceļu, un es redzēju vinu mirkli pirms tam, kad to sagrāba izbailes.

Mirkli detektīvs saspringti centās kaut ko atcerēties, tad lēni turpināja:

—  Viņš man kādu atgādina, un tomēr nekādi nevaru saprast, kas viņš īsti ir. Vai šis cilvēks bieži ierodas pie jums? Jūsu tēvs runāja par tikšanos ar kādu cilvēku. Vai tas gadījumā nav misters Merls?

—   Redzu to pirmo reizi, — jauneklis atbildēja. — Lai gan, šķiet, tēvam un Trujanam bija kāds darījums ar

^ cilvēku, ko sauca par Merlu. Liekas — viņš spekulēja ar nekustamiem īpašumiem. Tēvs pašlaik par tiem interesējas. Starp citu, es redzēju Sarkanā riņķa zīmi, — viņš, pēkšņi atcerēdamies, ne no šā, ne no tā piebilda.

Jela interese par Merlu izgaisa.

—   Kad devos lejup pa nogāzi, nekādas zīmes uz koka nebija, — Džeks sacīja. — Esmu gatavs to apzvērēt! Kāds nemanot to uzkrāsoja, kamēr sarunājos ar misteru Trujanu un… Ko tas nozīmē, mister Jel?

—   Tas nozīmē lielu nelaimi. — Jels īgni atbildēja.

Viņš piecēlās un sāka staigāt pa taku. Džeks mirkli

pagaidīja, tad atstāja viņu vienu.

Kā jau jauneklim likās, Merls patiešām tirgojās ar nekustamiem īpašumiem un šajā rītā bija ieradies ar daudzsološu priekšlikumu, bet tagad neko tuvāk vairs nespēja paskaidrot.

—   Diemžēl neko nevar darīt, džentlmeni, — viņš sacīja. — Man šorīt uznāca lēkme.

—   Kāda?

Bet Merls atkal neko tuvāk nevarēja paskaidrot. Viņš vienīgi bezpalīdzīgi noplātīja rokas.

—   Mums vajadzētu atlikt sarunu uz rītu.

—  Jūs domājat, ka es ierados, lai klausītos blēņas? — Trujans skarbi uzprasīja. — Es kategoriski pieprasu, lai viss tiktu nokārtots jau šodien, un misters Bērdmors vēlas to pašu.

Džeimss Bērdmors iesmējās.

—   Nedomāju, ka tas būtu tik svarīgi. Kāpēc mums mocīt misteru Merlu. Ja reiz nevaram nokārtot darījumu šodien, tad atliksim to uz rītdienu. Ceru, ka jūs paliksiet pie mums pa nakti, Merl?

—  Nē, nē, nē! — Merls gandrīz vai iekliedzās. — Šeit es nepalikšu.

—    Kā vēlaties, — Džeimss Bērdmors vienaldzīgi atteica, salocīdams papīrus.

Visi trīs izgāja vestibilā, kur satika Džeku. Pēc tam Bērdmora auto aizveda viesi, līdz ar viņa melno portfeli, uz staciju. Mistera Merla turpmākā rīcība bija vairāk nekā dīvaina. Vispirms viņš nopirka biļeti līdz pilsētai, nodeva bagāžas glabātuvē savu melno portfeli, bet pats izkāpa nākošajā pieturā. Jāsaka — tā bija necerēta varonība, jo viņš it raiti nosoļoja deviņas jūdzes, kas to šķīra no Bērdmoru muižas, un nekas vairs neliecināja par to, ka šim cilvēkam būtu sveša fiziskā piepūle.

Līdz ar krēslu Merls sasniedza krūmāju netālu no Bērdmoru muižas. Noguris, noputējis, bet ar ciešu apņemšanos sejā viņš izņēma no kabatas smagu automātisko pistoli un apsēdās, lai sagaidītu tumsu.

Meitene, kura glābjas bēgot

—   Nesaprotu, kāpēc tas cilvēks šorīt neatgriežas, — Džeimss Bērdmors pie sevis piktojās.

—   Kurš cilvēks? — vienaldzīgi vaicāja Džeks.

—   Es domāju Merlu, — tēvs atbildēja.

—  Tas druknais džentlmenis, ko es vakar redzēju? — gribēja zināt inspektors Jels.

Viņi stāvēja uz balkona. Nams bija uzcelts kalnā, no kura pavērās skaists skats uz apkārtni. Rīta vilciens pienācā un'aizgāja. Vēl brīdi varēja vērot bžtia; Jumu strūklu. Tad arī tā izgaisa.

—   Es piezvanīju Trujanam un paziņoju, ka Merls nav ieradies, — Džeimss Bērdmors sacīja. — Žēl. Mīklains cilvēks, vai nav tiesa? Zinu, ka viņš kādreiz nonācis konfliktā ar likumu, tomēr, šķiet — kopš tā laika labojies. Vismaz es domāju, ka labojies. Saki, Džek, kas viņu vakar tā nobiedēja? Pirmo reizi redzēju viņu tik bezpalīdzīgu.

—   Nav ne jausmas. Domāju, ka viņš slimo ar sirdi vai ko tamlīdzīgu. Arī pats Merls teica, ka brīžam tam uznākot šādas lēkmes.

Bērdmors skali iesmējās, iegāja istabā un atgriezās ar spieķi rokā.

—   Es gribu mazliet pastaigāties, Džek. Nē, tu mani nepavadīsi! Gribu mazliet pabūt vienatnē. Un arī jūs, Jel, neuztraucaties. Apsolu, ka nesperšu ne soli ārpus savas muižas, kaut gan man šķiet — jūs piešķirat draudiem pārāk lielu nozīmi.

Jels noliedzoši papurināja galvu.

—   Neaizmirstiet zīmi uz koka.

—    Brīnišķīgs mēģinājums izspiest no manis simts tūkstošus, — vecais Bērdmors īgni atņurdēja.

Nokāpdams pa kāpnēm, viņš vēl pamāja ar roku, tad lepni paceltu galvu aizgāja pa dārzu.

—   Vai jūs tiešām domājat, ka manam tēvam draud briesmas? — jautāja Džeks.

—   Briesmas? — Jels pārjautāja, nenovērsdams skatienu no dārza. — Jā, es domāju, ka tuvākajās dienās viņam draud briesmas.

Arī Džeks norūpējies lūkojās tēvā, kas pamazām attālinājās.

—  Atliek vienīgi cerēt, ka jums nav taisnība. Un arī tēvs acīmredzot šos draudus pārāk neņem pie sirds.

—  Tikai tāpēc, ka neapjauš, cik tie nopietni. Bet es uzzināju, ka misters Bērdmors apmeklējis vecāko inspektoru Bēru, un arī tas domā, ka jūsu tēvam draud briesmas.

'— Tās ir divas dažādas lietas. Nedomāju, mister Jel, ka galvenajai policijai varētu būt kaut kas kopīgs ar jums.

—   Lai gan Bērs ir iedomīgs, — Jels sacīja, — viņš

tomēr nekad nepārsteidzas, tāpēc es uzskatu viņu par vienu no krietnākajiem policijas ierēdņiem. Domāju, ka Sarkanā riņķa pēdējo noziegumu dēl augstākā policijas priekšniecība pret viiju izturējusies netaisni, pieprasīdama iesniegt atlūgumu, ja šo bandu uz karstām pēdām nav iespējams sasēdināt cietumā.

Kamēr viņi sarunājās, mistera Bērdmora stāvs pazuda meža ēnā.

— Es strādāju kopā ar viņu, atklājot Sarkanā riņķa pēdējos noziegumus, — inspektors Jēls turpināja, — un ievēroju…

Tālāk viņš netika. Mežmalā atskanēja šāviens. Abi steigšus saskatījās. Nākamajā acumirklī Džeks, pārlēcis margām, jau skrēja pa pļaviņu. Detektīvs viņam sekoja. Mežā uz taciņas gulēja Džcimss Bērdmors. Viņš bija miris. Kamēr Džeks, šausmās sastindzis, nolūkojās tēvā, viņā pusē no meža izskrēja meitene. Talija uz mirkli apstājās, lai ar šalles galu noslaucītu no rokas sarkanos traipus, tad pazuda krūmājā, kas atdalīja Trujana „.muižu no Bērdmoru īpašuma. Talija Dreimonda pirmo reizi atskatījās tikai tad, kad beidzot bija sasniegusi savu namiņu. Pārvērstu seju un smagi elsodama, viņa pārlaida skatienu mežmalai. Tad pazuda namiņā, trīcošiem ceļgaliem nometās uz grīdas un drebošām rokām satvēra lūkas vāku. Vāks padevās. Mirkli šaubījusies, meitene iemeta spraugā revolveri, kuru turēja rokā.

Talija Dreimonda — krāpniece

Komisārs paskatījās laikrakstā, kas atradās viņam priekšā uz galda, un nervozi paberzēja ūsas. Inspektors Bērs uzmanīgi sekoja katrai priekšnieka kustībai. Viņš bija maza auguma, piecdesmit gadus vecs, ar neparasti jauneklīgu seju. Diemžēl šī seja neliecināja nedz par izcilām gara spējām, nedz spožu intelektu. Galīgais deguns un ļumīgie vaigi vispārējo iespaidu tikai pastiprināja.

Komisārs paņēma laikrakstu un sacīdams:

—   Paklausieties, — sāka lasīt:

"Šogad jau otro reizi mūs pārsteidz populāru cilvēku nogalināšana. Neuzskatām par vajadzīgu sniegt tuvākas zinas par Sarkanā riņķa noziegumu, tomēr gribam darīt zināmas savas domas par to, ka galvenā policija nav spējīga noziedznieku bandu savaldīt. Inspektors Bērs, kas veselu gadu nodarbojas tikai ar šo izspiedēju un slepkavu vajāšanu, diemžēl nespēj mūs iepriecināt ne ar ko citu, kā vien ar nenoteiktiem solījumiem. Acīmredzot galvenajā policijā nepieciešama darbinieku maina. Tāpēc mēs ceram, ka cilvēki, kas atbildīgi par mūsu drošību un labklājību, šajā gadījumā nešauboties liks lietā visstingrākos līdzekļus."

—   Nu, — noņurdēja pulkvedis Mortons, — ko jūs par to domājat?

Bērs klusēja.

—  Džeimsu Bērdnioru nogalināja pēc tam, kad policija bija savlaicīgi brīdināta, — komisārs domīgi turpināja. — Viņu nošāva netālu no paša mājas, un slepkava vēl arvien atrodas brīvībā. Tas ir jau otrais gadījums, tāpēc varu jums darīt zināmu, ka šoreiz no tiesas centīšos īstenot laikraksta ieteikumu. Iepriekšējā gadījumā jūs ļāvāt, lai visu slavu par noziedznieka notveršanu piesavinās misters Jels. Ceru vismaz, ka jūs ar viņu esat ticies?

Detektīvs palocīja galvu.

—   Ko viņš saka?

Bērs samulsis mīņājās.

—   Viņš man sastāstīja bezgala daudz muļķību par cilvēku, kuram sāp zobi.

—   Ko viņš ar to domāja?

—   Viņš to bija izsecinājis, aplūkojot zemē atrasto patronu, — detektīvs atbildēja. — Bet mani šie psiholoģiskie joki nebūt neinteresē.

Komisāram neatlika nekas cits, kā ievaidēties.

—   Izskatās — jūs vispār neinteresējaties ne par ko derīgu, Bēr, tikai tāpēc nevajag zoboties par Jēlu. Šim cilvēkam ir neparastas spējas.

—  Jūs taču negribēsiet apgalvot, ser, — Bērs mēģināja protestēt, — ka pietiek paņemt rokā patronu, lai spētu raksturot slepkavas ārieni un uzzinātu, ko viņš domājis. Tas izklausās pārāk muļķīgi.

—  Tur nav nekā muļķīga, — komisārs mierīgi atbildēja. — Parapsiholoģija kā zinātne pazīstama jau daudzus gadu desmitus. Ir cilvēki, kas pakļaujas ārējiem iespaidiem, tāpēc spējīgi noteikt visneiedomājamākās parādības. Jels ir viens tiem.

—   Viņš bija tur, kad notika slepkavība, — atteica Bērs. — Viņš atradās nepilnus simts jardus no slepkavības vietas kopā ar mistera Bērdniora dēlu, tomēr slepkavu neaizturēja.

—   Diemžēl ari jums tas neizdevās, — komisārs sacīja. — Pirms gada izklāstījāt savus plānus, kā noķert Sarkano riņķi. Domāju, ka esam lolojuši pārāk lielas cerības. Jums jāatrod citi varianti.

Bērs brīdi klusēja. Tad, pārsteigdams komisāru, nolika pie rakstāmgalda krēslu un, neviena neaicināts, apsēdās.

—  Pulkveža kungs, — viņš sacīja. — Sarkanā riņķa bandu nebūt nav tik grūti notvert. Ja jūs man dodat laiku, es notveršu katru atsevišķi. Bet daudz svarīgāk ir atrast atbalsta punktu centrā. Kad nokļūšu tur, sīkumi zaudēs nozīmi. Tomēr, lai to īstenotu, jums jādod man lielākas pilnvaras.

—   Lielākas pilnvaras! — ne pa jokam pārsteigtais komisārs iesaucās. — Pie velna, ko jūs ar to gribat teikt!

—   Tūlīt paskaidrošu.

Un viņš patiesi izskaidroja tik pārliecinoši, ka aiziedams. atstāja komisāru domās nogrimušu.

Atstājis Skotlendjardu, Bērs vispirms devās uz biroju pilsētas centrā. Trešajā stāvā, mazā dzīvoklītī, uz kura durvīm atradās plāksnīte ar dīvainu uzvārdu, viņu sagaidīja Jels. Uzreiz jāsaka — diezgan grūti nāktos atrast divus izskatā tik atšķirīgus cilvēkus.

—   Kā beidzās apspriede, Bēr?

—   Neteikšu, ka pārāk labi. Komisārs ir norūpējies… Vai jūs kaut ko atradāt?

—   Es atradu cilvēku, kuram sāp zobi, — negaidīti skanēja atbilde. — Viņa vārds ir Džibli. Viņš ir jūrnieks. Todien viņš redzēts netālu no Bērdmora mājas. Vakar šis cilvēks piedzērās, tāpēc tika apcietināts. Pie viņa atrada revolveri, ar kuru, liekas, izdarīts noziegums. Vismaz lode, kas nogalināja Bērdmoru, izšauta no līdzīga revolvera.

Bērs pārsteigts paskatījās viņā.

—   Kā jūs to atradāt?

Detektīvs Jēls klusu iesmējās.

—  Jūs ne visai uzticaties maniem secinājumiem, bet, kad pieskāros patronai, biju pārliecināts, ka redzu šo cilvēku tāpat kā šobrīd jūs. Tāpēc sūtīju ziņu, lai noskaidrotu savas aizdomas. Un, lūk, iznākums. — Jels parādīja inspektoram telegrammu.

Bērs stāvēja kā sastindzis, tad mierīgi sacīja:

—  Tātad jūs viņu notvērāt? Es gribētu zināt, vai šo vēstuli rakstījis viņš vai kāds cits?

To sakot, inspektors izņēma no piezīmju grāmatiņas apdegušu papīra gabaliņu un iedeva Jēlam.

—   Kur jūs to atradāt?

—   Vakar, Bērdmoru namā, starp atkritumiem.

Uz papīra raupjā, kroplīgā rokrakstā bija rakstīts:

Jūs viens… …es viens…

Bloks B.

Kukulis.

Izlasījis to, Jels papurināja ar galvu.

—    Neko nesaprotu. — Tad viņš mirkli paturēja vēstuli plaukstā un atkal papurināja ar galvu. — Diemžēl neko nejūtu. Uguns iznīcinājusi visas pazīmes.

Bērs rūpīgi salocīja papīra gabaliņu un no jauna paslēpa savā piezīmju grāmatiņā.

—  Es jums gribu kaut ko paziņot, — viņš sacīja. — Mežā atradies cilvēks, kuram kājās bijuši zābaki ar smailiem purngaliem un kurš smēķējis cigārus. Es atradu gan pēdu nospiedumus, gan cigāra pelnus.

—   Netālu no mājas? — detektīvs pārsteigts vaicāja.

Druknais inspektors apstiprinādams pamāja ar galvu, tad piebilda:

—  Acīmredzot kāds, kas gribējis brīdināt Bērdmoru, uzrakstījis šo vēstuli un, tumsai iestājoties, to viņam nodevis. Vecais vēstuli izlasījis, pēc tam sadedzinājis, jo atradu papīru vietā, kur kalpone parasti izber pelnus.

Pie durvīm atskanēja kluss klauvējiens.

—   Džeks Bērdmors, — Jels paskaidroja.

Jaunekļa sejā nepārprotami atspoguļojās pārdzīvotās

rūpju un sāpju dienas. Nevērīgi pamājis Bēram, viņš vaicāja:

—   Droši vien nekā jauna?

—   Nekā tāda, ko būtu vērts pieminēt, — inspektors atbildēja.

—   Es nupat biju pie Trujana, — sacīja Džeks. — Tā nebija patīkama saruna, jo viņš kļuvis pagalam nervozs. — Jauneklis gan noklusēja, ka apmeklējums bija nepatīkams arī tāpēc, ka neizdevās satikt Taliju Dreimondu.

Pēc tam Jels pastāstīja par jūrnieka apcietināšanu. Tiesa, viņš piebilda:

—  Ja arī patiešām šāvis šis cilvēks, — nevajag lolot cerības. Tas noteikti ir tikai viens no bandas locekļiem, un mēs droši vien dzirdēsim vecumveco stāstu par grūto dzīvi, kurai pateicoties, Sarkanā rinka vadonis piespiedis vinu izdarīt slepkavību. Tādējādi mēs esam tikpat tālu no mīklas atrisinājuma, kā līdz šim.

Trijatā viņi izgāja no biroja. Laukā spīdēja spoža rudens saule. Džekam vajadzēja tikties ar advokātu, kas kārtoja mantojuma lietas. Bērs ar Jelu savukārt grasījās braukt uz pilsētu, kur bija aizturēts varbūtējais slepkava. Ejot pa kādu no visdzīvākajām ielām, Džeks neviļus nodrebēja. Ielas pretējā pusē atradās liels lombards, un kāda jauna meitene iznāca pa sāndurvīm, kuras parasti lietoja tie, kas kaut ko ieķīlāja.

—    Velns parāvis! — līdzās atskanēja Bēra balss. — Divus gadus neesmu viņu redzējis.

Džeks pārsteigts palūkojās inspektorā.

—   Vai jūs runājat par šo dāmu? Jūs divus gadus neesat viņu redzējis?

—  Jā, es runāju par Taliju Dreimondu, — inspektors mierīgi atbildēja. — Viņa ir krāpniece un afērista draudzene.

Nozagtais dieviņš

To izdzirdējis, Džeks palika stāvam kā.zibens ķerts. Viņš nespēja dabūt pār lūpām ne vārda.

—   Interesanti, ko viņa tur meklēja, — Bērs prātoja.

—  Krāpniece? Afērista draudzene? — nedaudz attapies, Džeks mehāniski atkārtoja. — Dieva dēl, kur jūs ejat? — viņš iesaucās, redzēdams, ka inspektors grasās šķērsot ielu.

—   Es gribu uzzināt, ko viņa meklēja lombardā, — Bērs atbildēja.

Talija Dreimonda ir zagle! Tas šķita neticami, tik neiespējami, tomēr viņš bez pretošanās sekoja detektīvam, līdz pārziņa kabinetā kāds kalpotājs atnesa meitenes ķīlu. Tas bija mazs zelta Būdas tēls.

—   Ko viņa teica? — vaicāja Jels, kurš visu laiku bija klusējis.

—   Viņa teica, ka steigšus nepieciešama nauda, un tēvam esot daudz šādu greznuma lietiņu. Bet negribēja pārāk lielu summu, lai vēlāk varētu tēlu izpirkt.

—  Kā viņa sevi nosauca? Vai neatstāja savu adresi?

—  Talija Dreimonda, — kalpotājs paskaidroja, — dzīvo Beikparkā 29.

—   Bet tā taču ir Trujana adrese! — Jels pārsteigts iesaucās.

—   Iesim pie mistera Trujana, — sacīja Bērs.

Džeks izmisis mēģināja glābt Taliju:

—   Dieva dēj, nesagādājiet šai meitenei nepatikšanas. Tā var būt vistīrākā nejaušība. Ja vajadzīga nauda — esmu ar mieru to nokārtot.

Jels līdzjūtīgi paskatījās jaunekli.

—   Jūs pazīstat mis Dreimondu?

Džeks piekrītoši pamāja ar galvu. Viņu bija pārņēmis dzi|š izmisums. Negribējās pat runāt.

—   Neiespējami, — inspektors Bērs noteikti atcirta. Tagad viņš bija policists no galvas līdz kājām. — Tūlīt jādodas pie Trujana noskaidrot, vai viņš piekritis tēla ieķīlāšanai.

—   Tādā gadījumā ejiet viens, — Džeks sacīja.

Doma, ka būtu jāredz meiteni pazemotu, viņu šausmināja.

—   Bērs rīkojas neģēlīgi, — viņš turpināja, palicis ar Jelu divatā. — Meitene nekad mūžā nav spējīga izdarīt šādu zādzību. Nolādētais vecis!

Uzlicis roku uz jaunekļa pleca, Jels atteica:

—   Man liekas, Džek, jūs mazliet zaudējat līdzsvaru.

Kāpēc tāda pārspīlēta interese par mis Dreimondu?

Detektīvs Jels runāja vēl labu brīdi, pūlēdamies jaunekli nomierināt, beidzot aizveda vinu uz savu kantori, kur abi nosēdēja vairākas stundas, līdz atskanēja telefona zvans. Tas bija Bērs.

—   Es apcietināju Taliju Dreimondu un rīt no rīta izzinu nodošu tiesai, — viņš pavēstīja.

Jels nolika klausuli un nesteigdamies pagriezās pret jaunekli.

—  Tātad apcietināta, — viņš sacīja, uzminēdams pa telefonu teikto.

—  Diemžēl, Džek, — Jels sacīja. — Acīmredzot jūs esat maldināts tieši tāpat kā Trujans.

—   Vienalga — zagle vai slepkava — es vinu mīlu!

Apsūdzība

Bēra saruna ar Hārviju Trujanu ilga tikai dažas minūtes. Ieraudzījis detektīvu, viņš bailēs nobāla, jo zināja, ka tas izmeklē Bērdmora slepkavības lietu.

—   Kas noticis? —'Trujans trīcošā balsī jautāja.

—   Es ierados pavaicāt, cik ilgi Talija Dreimonda dzīvo pie jums.

—  Jau trešo mēnesi viņa strādā pie manis par sekretāri, — Trujans neuzticīgi atbildēja. — Kāpēc tas jūs interesē?

—   Cik jūs viņai maksājat? — Bērs turpināja.

Trujans nosauca smieklīgi mazu summu, un viņa

balsī ieskanējās atvainošanās.

—   Toties viņa ēd pie mana galda un vakaros ir brīva.

—   Vai viņa nav prasījusi jums avansu?

Trujans pārsteigts paskatījās detektīvā.

—   Vakar viņa lūdza, lai aizdodu piecas mārciņas. Protams, ka naudu nedevu. Tas ir pretrunā ar maniem principiem. Kā lai dod naudu par nepadarītu darbu! Tad jau es izputēšu.

—   Jums ir retu lietu kolekcija. Vai kaut kas nav pazudis?

Trujans pielēca kājās. Jau doma vien, ka varētu tikt apzagts, radīja viņā paniku. Ne vārda neteicis, viņš izskrēja no istabas, bet pēc trim minūtēm atgriezās.

—  Mans Buda. Vēl šorīt to redzēju savā vietā. Tas maksā… maksā simts mārciņas!

—   Pasauciet mis Dreimondu, — detektīvs lika.

Talija ienāca, kā parasti, salta un atturīga. Saruna

bija īsa un misteram Trujanam bezgala nepatīkama, tomēr uz meiteni tā acīmredzot neatstāja nekādu iespaidu. Redzot šefa satraukumu, viņa uzreiz secināja, ka zādzība atklāta.

—  Jūs… jūs esat mani apzagusi! — Trujans iesaucās spalgā balsī. — Jūs… jūs esat zagle.

—   Es lūdzu naudu, — meitene salti atbildēja. — Ja jūs savā skopumā nebūtu man to liedzis…

—  Jūs… jūs… — Trujans atkārtoja, nespēdams izdomāt neko jaunu. Tad kliegšus izkliedza: — Es viņu apsūdzu! Inspektor, es viņu apsūdzu zādzībā. Vienīgi gribu paskatīties, vai vēl kaut kas nav pazudis! Tūlīt…

—   Nepūlieties, — meitene sacīja, kad viņš grasījās skriet laukā no istabas. — Es paņēmu vienīgi Budu.

—   Atdodiet atslēgas! — Trujans nikni uzkliedza.

— Šausmas! Un es jums uzticēju savas darījumu vēstules!

—    Diemžēl nupat atvēru kādu vēstuli, kas jums nebūs pārlieku patīkama, — Talija mierīgi sacīja, sniegdama šefam aploksni.

Šausmās pārvērstu seju Trujans skatījās uz sarkano riņķi, līdz pamazām tas izplūda viņa acu priekšā, papīrs izkrita no pirkstiem, un viņš nesamaņā nogāzās uz grīdas.

Talija tiesā

Tiesnesis izrādījās labsirdīgs cilvēks. Vairāk uzmanības nekā Bēram, kurš sēdēja uz liecinieku sola, viņš veltīja meitenei, kas izturējās pavisam mierīgi un bija vēl skaistāka kā parasti.

—  Vecums — divdesmit viens gads. Nodarbošanās — sekretāre, — tiesnesis lasīja.

Tad, iepazinies ar apsūdzības rakstu, viņš pievērsās inspektoram.

—   Kas jums sakāms?

—    Mēs jau labu laiku novērojam šo sievieti, — paskaidroja inspektors Bērs. — Kaut arī līdz šim viņai nekādas darīšanas ar policiju nav bijušas.

Tiesnesis pāri brillēm paskatījās uz Taliju.

—   Nesaprotu, kāpēc jūs to darījāt? Izglītotu meiteni apvaino dažu mārciņu zādzībā, kaut arī nozagtā priekšmeta vērtība ir neslīdzināmi lielāka. Šķiet, ka jums steidzami vajadzēja naudu, tomēr tas nemaina lietas būtību. Esmu gatavs sodu nosacīti atlaist, ņemot vērā, ka pirmo reizi atrodaties uz apsūdzēto sola. Bet vienlaikus nopietni brīdinu, ka nekas līdzīgs nedrīkst atkārtoties.

Meitene palocījās pret tiesnesi un atstāja apsūdzēto solu.

Arī Hārvijs Trujans piecēlās un atstāja tiesas zāli. Viņam dzīvē bija viens vienīgs mērķis — nauda, tāpēc tas neuzticējās nevienam uz pasaules, vēl jo vairāk šobrīd, kad tik spilgti atmiņā bija izbailes, kuras pārņēma, redzot Sarkanā riņķa brīdinājumu.

—   Šī sieviete apdraud sabiedrību, — viņš sūdzējās Bēram, ar kuru reizē gāja ārā no tiesas zāles. — Pilnīgi iespējams, ka viņai ir sakari ar maniem izspiedējiem. Padomājiet tikai — tie nelieši prasa no manis četrdesmit tūkstošus… četrdesmit tūkstošus, — viņš ievaidējās. — Jūsu pienākums ir gādāt, lai ar mani nekas neatgadītos. Sapratāt? Tas ir jūsu pienākums.

—    Jā, jā, — inspektors Bērs vienaldzīgi atteica. — Kas attiecas uz meiteni, tad par Sarkano riņķi gan viņa noteikti neko daudz nezina. Mis Drcimonda ir pārāk jauna.

—   Jauna? — Trujans norūca caur zobiem. — Nav svarīgi. Zagli ir jāķer un jāsoda! Citādi nekas viņus nepadarīs par normāliem pilsoņiem.

To pateicis, viņš neatvadījies aizsteidzās pie sava auto. Bērs pie sevis mīklaini pasmaidīja un, pārlaidis skatienu apkārtnei, ieraudzīja Džeku Bērdmoru, kas mīņājās pie tiesu kancelejas durvīm.

—   Piedodiet, mister Bērdmor, bet jūsu interese par mis Dreimondu ir daudz lielāka, nekā viņa to būtu pelnījusi.

—     Vienalga. Es neticu. Kāpēc šādai meitenei būtu jāzog? Tur slēpjas kaut kas tāds, ko nesaprotat nedz jūs, nedz es.

Šajā mirkli atvērās durvis un iznāca meitene. Ieraugot Džeku, viņa samulsa un piesarka.

—   Jūs bijāt tiesas zālē?

Džeks apstiprinoši pamāja ar galvu.

—  Jums to nevajadzēja darīt. — Meitene uztraucās. Pirmo reizi kopš apcietināšanas viņa necentās slēpt satraukumu. — Es loti nožēloju, mister Bērdmor, ka jūs to uzzinājāt. Un man ir vēl daudz nepatīkamāk, ka atnācāt šurp.

—    Bet tā taču nav taisnība, — jauneklis sacīja. — Man jūs varat atzīties.

—   Diemžēl tā ir taisnība. Es apzagu misteru Trujanu.

—   Kāpēc… kāpēc? — Džeks izmisis vaicāja.

—   Nožēloju, ka nevaru jums to izskaidrot, — viņa smaidīdama atzinās. — Man vajadzēja naudu, un tas ir pietiekošs iemesls.

—   Tam nu gan es nekad neticēšu! Jūs nepiederat pie ļaudīm, kas nodarbojas ar zagšanu.

Meitene brīdi lūkojās jauneklī, tad, pagriezusies pret inspektoru, sacīja:

—   Varbūt jūs varat misteram Bērdmoram visu izskaidrot. Es laikam to nespēšu.

—   Kurp jūs tagad dodaties? — Džeks vaicāja.

—   Mājup. Tikai lūdzu neiedomājaties nākt man līdzi, mister Bērdmor.

—   Bet jums taču nav mājas.

—   Es īrēju istabu.

—   Tādā gadījumā tomēr atļaušos jūs pavadīt.

Meitene vairs nepretojās, un viņi klusēdami devās

projām pa ielu, līdz sasniedza ieeju apakšzemes dzelzceļa stacijā.

—   Tagad gan man jādodas mājup, — Talija sacīja jau daudz laipnāk.

—   Ko jūs domājat iesākt? — Džeks vaicāja. — Kur jūs tagad dabūsiet darbu?

—  Vai tas ir tik drausmīgi? — vina vienaldzīgi vaicāja un gribēja jau doties uz piestātni, kad jauneklis satvēra meitenes roku.

—    Uzklausiet mani, Talij, — viņš čukstus sacīja. — Es mīlu jūs, tāpēc gribu precēt. Neesmu nekad teicis, bet ceru, ka pati jau nojautāt… Nekad nepieļaušu, ka jūs uz visiem laikiem pazūdat no manas dzīves. Sapratāt? Es neticu, neticu, ka esat zagle…

—   Mister Bērdmor, jūs esat drusku samulsis, tāpēc arī runājat muļķības. Jūs sakāt, ka neļausiet man pazust, bet es nekad nepieļaušu, ka zagles dē| izpostāt savu dzīvi. Jūs par mani zināt tik vien, ka esmu skaista. — Tad vina satvēra jaunekļa roku, acīm priecīgi iemirdzoties. — Varbūt mēs vēl kādreiz tiksimies, bet tad mans romantiskais mirdzums noteikti būs pagaisis. Sveiki!

Pirms Džeks paspēja kaut ko bilst, meitene pazuda viņpus barjeras.

Sarkana riņķa aicinajums

Talija Dreimonda atgriezās savā mēbelētajā istabā, ko īrēja, pirms iestājās darbā pie Trujana par sekretāri. Acīmredzot baumas par viņas rīcību bija paspējušas aizsteigties priekšā, jo saimniece sagaidīja meiteni vairāk nekā vēsi. Diezin vai viņa maz būtu to laidusi iekšā, ja vien īre visu šo laiku netiktu kārtīgi nomaksāta.

Istaba bija neliela un, kaut arī vienkārši, tomēr glīti iekārtota. Izlikdamās neredzam saimnieces skābo seju, Talija iegāja savā istabā. Bija aizvadīta nepatīkama nedēla. Apģērbs vēl tagad oda pēc cietuma mitrā gaisa. Meitene to atcerējās ar nepatiku. Vispār viņa daudz ko atcerējās… Hārviju Trujanu… Džeku Bērdmoru… Un velti pūlējās šīs atmiņas aizgaiņāt. Domas atgriezās pie Trujana. Meitene neieredzēja savu bijušo darba devēju, viņa skopumu, kašķīgo raksturu, īgnumu, ar kādu tas vēroja ik kumosu, ko kalpotāji cēla pie mutes.

"Par laimi, šis cilvēks man vismaz neuzmācās," Talija pie sevis nodomāja un pasmaidīja, jo nekādi nespēja iedomāties, ka Trujans būtu varējis iegūt kādas sievietes labvēlību. Tad meitene devās projām, aizslēgdama aiz sevis durvis. Saimniece viņu zīmīgi uzlūkoja.

—  Kā redzu, jūsu īrniece atgriezusies, — sacīja kaimiņiene.

—   Jā, atgriezusies, — saimniece dusmīgi atcirta. — Neko teikt — lieliska jaunkundze. Pirmo reizi manā namā dzīvo krāpniece. Un arī pēdējo. Jau rīt pat es viņai uzteikšu istabu.

Talija to vairs nedzirdēja. Viņa iekāpa autobusā un aizbrauca līdz Flītstrītai. Pēc tam iegāja kāda pazīstama laikraksta kantori. Paņēmusi no galda sludinājuma blanku, meitene, mirkli padomājusi, uzrakstīja:

"Sekretāre, jauna dāma, ieradusies no kolonijām, meklē sekretāres vietu ar nelielu algu. Vēlas dzīvot pie darba devēja. Prot stenogrāfiju un mašīnrakstīšanu."

Vakarā Talija atgriezās savā istabā. Saimniece uz netīras paplātes ienesa vakariņas.

—   Mis Dreirnonda, ar jaunnedēlu man vajadzīga jūsu istaba, — viņa teica it kā starp citu.

—   Tātad tas nozīmē, ka man šī istaba jāatstāj?

—  Tieši to tas nozīmē, jo nevaru pieļaut, ka manā mājā dzīvo tādi cilvēki kā jūs. Esmu loti vīlusies, uzskatīdama jūs par godīgu jaunu lēdiju.

—  Domājat tāpat arī turpmāk, — Talija vēsi atteica.

Bet saimniece tikai runāja tālāk:

—  Lieliska lēdija, kas vairo mana nama labo slavu… veselu nedēlu nosēž cietumā. Domājat — es nezinu, domājat — nelasu avīzes.

—    Acīmredzot lasāt, — meitene mierīgi atteica. — Un neuztraucaties — jaunnedēļ es pārvākšos uz citurieni.

Palikusi viena, Talija aizdedzināja petrolejas spuldzi un sāka manikirēt nagus. Šo nodarbošanos pārtrauca vakara pasts. Vispirms meitene dzirdēja atveramies durvis, pēc tam saimnieces smagos solus uz kāpnēm.

—   Jums vēstule, — atskanēja no lejas.

Talija pavēra durvis un paņēma aploksni.

—  Pasakiet saviem draugiem, ka drīz mainīsiet adresi, — saimniece vēl arvien nelikās mierā.

—  Diemžēl neesmu nevienam pat teikusi, ka dzīvoju tik šausmīgā mājā, — Talija atcirta un steigšus aizslēdza durvis, lai nevajadzētu turpināt bezjēdzīgo sarunu.

Spuldzes gaismā aplūkojot vēstuli, viņa neviļus pasmaidīja. Adrese bija rakstīta lieliem drukātiem burtiem. Meitene nopētīja pastmarku, tad atplēsa aploksni un izņēma baltu kartīti. To ieraugot, viņas sejas izteiksme spēji pārmainījās. Tas bija četrstūrains kartons ar lielu sarkanu riņķi vidū, uz kura tādiem pašiem drukātiem burtiem varēja lasīt:

"Jūs mums esat vajadzīga. Rītvakar desmitos Steinskvēra stūrī jūs gaidīs automašīna."

Viņa nolika kartīti uz galda. Atklāti sakot, viņa gaidīja šo uzaicinājumu, tomēr ne tik drīz.

Atzīšanas

Nākamajā vakarā bez trim minūtēm desmitos pie Steinskvēra apstājās automobilis. Pēc dažiem mirkļiem laukuma otrā pusē parādījās Talija Dreimonda. Viņa bija ^.ģērbusies garā, melnā mētelī. Seju slēpa biezs plīvurs.

Ne mirkli nešaubīdamās, viņa iekāpa automašīnā. Tumsā tikai ar grūtībām varēja atšķirt šofera siluetu. Varēja just, ka automašīnas motors strādā, lai gan nekas neliecināja, ka tā grasās braukt tālāk.

— Jūs nesen apvainoja zādzībā un vakar tiesāja, — pie stūres sēdošais iesāka bez jebkāda ievada. — Vakar pēcpusdienā jūs ievietojāt laikrakstā sludinājumu, kurā apgalvojāt, ka esat ieradusies no kolonijām. Tātad gribat atrast darbu, kur savu zagles karjeru varētu turpināt?

—   Tas izklausās interesanti, — Talija mierīgi atbildēja. — Taču šaubos, vai uzaicinājāt tikties, lai atstāstītu man pašas pagātni. Diezin vai tādē] rakstījāt vēstuli, kuru saņēmu vakar vakarā. Domāju, ka varu jums noderēt. Un tas ir vienīgais jautājums, kas mani interesē.

—    Uz to es atbildēšu, kad uzskatīšu par nepieciešamu.

—  Ticu. — Talija tumsā pasmaidīja. — Bet, pieņemsim, ka šurpnākot sazinājos ar policiju un atvedu sev līdzi ne tikai misteru Bēru, bet arī viltīgo Jelu.

—  Tādā gadījumā jūs tagad gulētu beigta, — šoferis mierīgi atteica. — Mis Dreimonda, es gribu jūs iekārtot labi apmaksātā darbā un rast iespēju viegli tikt pie naudas. Neiebildīšu, ja brīvajā laika nodarbosieties ar personīgajām lietām, bet galvenais uzdevums tomēr būs kalpot man. Sapratāt?

Vina palocīja galvu, bet attapusies, ka tumsā to diezin vai var redzēt, noteica:

-Jā.

—   Ka jau sacīju, par savu darbu jus saņemsiet labu atalgojumu. Turklāt es arvien būšu tuvumā, lai palīdzētu vai arī sodītu, ja mēģināsiet mani nodot. Sapratāt?

—   Pilnīgi, — viņa atbildēja.

—   Darbs būs pavisam vienkāršs, — svešinieks turpināja. — Jau rīt pat dodieties uz Brabadona banku. Tur vajadzīga sekretāre.

—   Bet vai mani pieņems? — meitene steigšus iebilda.

—  Nepārtrauciet mani! Par šo pakalpojumu es jums maksāšu divsimt mārciņas. Paņemiet naudu, — šoferis pasniedza divas banknotes. Rokām saskaroties, Talija zem svešinieka mēteļa sataustīja kaut ko cietu.

"Bruņas pret lodēm," viņa nodomāja. Tad skaļi vaicāja:

—  Bet ko lai es Brabadonam saku, runājot par savu agrāko nodarbošanos?

—   Jums neko nevajadzēs nedz teikt, nedz darīt. Attiecībā uz visu saņemsiet manus norādījumus, kurus atliks vienīgi izpildīt.

Dažas minūtes vēlāk Talija Dreimonda iekāpa taksometrā, kas viņu aizveda mājup. Pirmajam taksometram sekoja otrs. Turēdamies neuzkrītošā attālumā, tas brauca līdz pat mājai, kurā meitene īrēja dzīvokli. Kad viņa slēdza vaļā ārdurvis, inspektors Bērs atradās ne vairāk kā desmit solu attāluriiā.

Ja arī Talija zināja, ka tiek novērota, viņa nelikās to manām.

Bērs, stāvot ielas pretēja pusē, dažas minūtes vēroja namu, līdz vienā no augšstāva logiem iedegās gaisma. Tad viņš pagriezās un devās pie taksometra, ar kuru bija sekojis Talijai Dreimondai. Inspektors jau pavēra ^durvis, lai sēstos mašīnā, kad viņam steigšus garām pagāja kāds vīrietis. Ierāvis galvu apkaklē, tas, neviena nepazīts, gribēja nozust tumsā, kad Bērs uzsauca:

—   Fleš!

Uzrunātais bija neizskatīgs vīrelis, kalsnu seju, toties it vingru stāvu. Ieraudzījis inspektoru, viņš ne pa jokam izbijās.

—   Ak, jūs tas esat, mister Bēr! Kāda necerēta sastapšanās, — vīrietis šķietami bezrūpīgi sacīja.

—   Es gribētu ar jums parunāt, Fleš. Vai nevēlaties man sekot?

Tas bija daudznozīmīgs aicinājums, ko pieminētais misters Flešs bija dzirdējis ne vienu reizi vien.

—   Ceru, ka neturat mani par kaut ko aizdomās?

—  Nekas konkrēts, — Bērs atzinās. — Turklāt jācer, ka tagad dzīvojat godīgi. Ja nemaldos — tieši to jūs man apsolījāt, iznākot no cietuma.

—    Pilnīgi pareizi, — Flešs Bērnets atbildēja, atviegloti nopūzdamies. — Mēģinu sapelnīt naudu, lai varētu apprecēties.

—   Ko jūs sakāt! — resnais Bērs izlikās pārsteigts. — Un kas būs jūsu līgava? Bella vai Millija?

—   Millija, — atbildēja Flešs, pie sevis sodīdamies par inspektora lielisko atmiņu. — Arī viņa tagad uzsākusi godīgu dzīvi un strādā kādā uzņēmumā.

—   Sakiet atklāti — Brabadora bankā. — Varēja redzēt, ka inspektoram nedod mieru kāda doma.

—  Millija ir īsta lēdija, — Flešs steigšus ņēmās skaidrot. — Nekādi negribētu, ka jūs par viņu domātu kaut ko sliktu. Mēs abi tagad dzīvojam godīgi.

Bērs pasmaidīja.

—   Tic tik ir jaunumi, Fleš. Kas to būtu domājis! Un kur Millija dzīvo pašlaik?

—    Mēbelētās istabās viņā pusē upei, — Flešs negribīgi atbildēja. — Ceru — jūs negrasāties uzvandīt pagātni?

—   Dieva dēl! Bet kādreiz es tomēr labprāt ar viņu papļāpātu. Varbūt… Tas ir likteņa pirksts, ka jūs satiku, un laika arī man diezgan…

Flešu šī liktenīgā tikšanās nebūt neiepriecināja, tomēr viņš nekavējoties piekrita.

—   Lieliski, — noteica Bērs.

Jocīgi tikai, ka pēc pusstundas, kad Bērs tikās ar detektīvu Jēlu, viņš šo tikšanos nepieminēja ne ar pušplēstu vārdu. Kaut arī abi pārsprieda Sarkanā riņķa noslēpumu, inspektors neko neteica nedz parTaliju Drcimondu, nedz satikšanos Steinskvērā.

Agri no rīta viņi aizbrauca uz mazu provinces pilsētiņu, kur sakarā ar slepkavību bija apcietināts izbijušais jūrnieks Džibli. Džeks Bērdmors tos pavadīja, lai gan nopratināšanā nepiedalījās. Džibli pēc izcelsmes bija pa pusei skots, pa pusei zviedrs. Viņš nemācēja ne lasīt, ne rakstīt, un viņa vārds policijai jau bija pazīstams. Cietumā viņš visu noliedza, bet Jels, likdams lieta visu savu prasmi, drīz vien panāca atzīšanos.

—   Jā, es to izdarīju, — Džibli beidzot sacīja.

Viņi atradās kamerā, un policijas stenogrāfists pierakstīja noziedznieka atzīšanos.

—   Viņi mani notvēra, bet diezin vai tas izdotos, ja es nebūtu piedzēries. Un, ja reiz man jāatzīstas vienā slepkavībā, tad varu atzīties vēl kādā citā. Es nogalināju arī Hariju Hobsu. 1912. gadā mēs braucām uz "Dritiandas". Pakārt jau mani var tikai vienreiz. Hariju es nonāvēju un iesviedu jūrā. Kādēļ es to izdarīju — jūs gribat zināt. Vai nav vienalga, bet toreiz es to izdarīju sievietes dēļ. Un tagad drusku tuvāk šodienai… Redziet, pirms mēneša es nokavēju savu tvaikoni, tāpēc apmetos jūrnieku namā. No turienes mani izsvieda, jo nāvīgi apdzēros un tiku arestēts uz astoņām dienām. Ja toreiz tas vecais mulka tiesnesis būtu iesēdinājis mani uz mēnesi, nekad mūžā neatrastos šeit. Iznācis no cietuma, es kādu vakaru bezmērķīgi klīdu pa īstlendu. Biju netīrs kā lops, gribējās iedzert, un, kā par nelaimi, piedevām vēl sāpēja zobi…

Bērs paskatījās Jelā, kurš tikko jaušami pasmaidīja.

— Tā nu es klīdu, meklēdams vismaz kādu papirosa galu, kad pēkšņi pie pašas auss izdzirdu: "Leciet iekšā!" Neticēju savām acīm. Uz ielas man līdzās stāvēja automašīna. Bet iekšā sēdētājs vēlreiz atkārtoja: "Ko jūs tūļājaties, Ieciet iekšā!" Un… nosauca mani vārdā. Pēc tam mēs kādu laiku braucām un klusējām. Ievēroju vienīgi, ka viņš vairās no apgaismotām ielām. Tad viņš apturēja mašīnu un sāka man stāstīt, kas es tāds esmu. Viņš zināja pilnīgi visu. Pat atgadījumu ar Hariju Hobsu. Pašās beigās šis cilvēks vaicāja, vai negribu nopelnīt simts mārciņas. Simts mārciņas… man… toreizēja stāvoklī… protams… Un viņš izstāstīja par kādu vecu džentlmeni, kurš dzīvojot uz laukiem, par to, ka šis džentlmenis nodarījis tam daudz ļauna, tāpēc viņš gribētu to nogalināt. Sākumā nevēlējos šai lietā iepiņķēties, bet svešinieks nelikās mierā un atgādināja, ka par Hobsa slepkavību it viegli var nonākt pie karātavām. Pašās beigās viņš centās man iestāstīt, ka lieta ir pilnīgi droša, un man būs velosipēds, ar ko aizbēgt. Galu galā es piekritu. Nedēlu vēlāk satikāmies Steinskvērā, kur saņēmu pēdējos norādījumus. Tālāk… Krēslā sasniedzu Bērdmoru māju. Paslēpos mežā. Bija zināms, ka misters Bērdmors katru rītu iziet mežā pastaigāties, tāpēc man tur bija jāpavada visa nakts. Nebiju nogaidījis ne stundu, kad mani pārņēma stipras izbailes, jo izdzirdu solus. Tas bija gara auguma cilvēks, ko redzēju gauži pavirši. Otrā rītā vecais džentlmenis devās uz mežu staigāt, un es viņu nošāvu. Kaut arī biju paņēmis līdzi un izdzēris pudeli viskija, tomēr uzsēdos uz velosipēda un aizbraucu. Tā arī pazustu bez pēdām, ja vien nebūtu piedzēries.

—   Vai tas ir viss? — jautāja Bērs, kad protokols bija nolasīts.

—   Viss, — bijušais matrozis atbildēja, pavilkdams apakšā trīs krustus.

—   Un jūs nezināt, kas jūs pierunāja?

—  Nav ne mazākās jausmas. Atceros tikai — viņam bija paradums lietot vārdu, ko agrāk nekad netiku dzirdējis.

—   Kādu vārdu? — Bērs jautāja.

—  Neatceros. Kā zināt, es neesmu skolās gājis. Tomēr… ja izdosies atminēties, es jums noteikti pateikšu.

Bērs un ļels izgāja no kameras.

Apmēram pēc četrām stundām uzraugs atnesa apcietinātajam Džibli ēdienu. Bijušais matrozis gulēja, un uzraugs, domādams, ka tas aizmidzis, papurināja vinu aiz pleca.

—   Celieties!

Bet Džibli tā arī nekad vairs nepiecēlās — viņš bija miris. Uz galdiņa krūzītē atradās ūdens, ar kuru nelaimīgais acīmredzot bija dzesējis slāpes. Kā vēlāk izrā"dījās — ūdenim bija pievienots tik daudz zilskābes, ka ar to varēja aizraidīt uz viņpasauli vismaz piecdesmit cilvēkus. Bet inspektoru Bēru vairāk par indi interesēja mazais, sarkanais papīra riņķis, ko atrada peldam ūdenī.

Zabaki ar smailo purngalu

Fēlikss Merls sēdēja savā guļamistabā. Durvis bija aizslēgtas, un tas, ko viņš darīja, uzjundīja nepatīkamas

atmiņas. Pirms divdesmit pieciem gadiem, sēdēdams Tulūzas cietumā, viņš bija strādājis kurpnieku darbnīcā. Tiesa, toreiz viņš laboja zābakus, nevis grieza apavus gabalos, kā šobrīd, kad ar asu nazi centās iznīcināt pāri lakotu zābaku ar smailu purngalu. Katru nogriezto gabalu Merls iemeta ugunī. Kādā laikrakstā bija parādījusies ziņa par zābaku nospiedumiem, kas atrasti Bērdmoru muižā, tādēļ bailēm, kas jau tā mocīja šo vīru, pievienojās vēl jaunas. Drīz vien pēdējais ādas gabals ielidoja ugunī, un viņš mirkli vēroja, kā tas sadeg. Tad, nolicis nazi, atvēra logu.

Fēlikss Merls domāja, ka būtu bijis daudz labāk, ja viņš toreiz būtu izpildījis savu lēmumu, tāpēc lādēja sevi par bailēm, kas piespieda mūžīgās spalvas vietā paņemt līdzi revolveri. Tomēr, visu apsverot, viņš secināja, ka neviens to nav redzējis un tagad nekas vairs nevar liecināt viņam par sliktu. Merls piederēja pie cilvēkiem, kuru garastāvoklis svārstās no vienas galējības otrā.

Pēc brīža, nokāpjot mazajā bibliotēkā, draudošās briesmas jau bija pilnīgi aizmirstas. Merls uzrakstīja lūdzošu, pazemīgu vēstuli, kura, kā viņš cerēja, noteikti sasniegs savu mērķi. Vēl uz brīdi pārņēma šaubas. Tad bailes. Varbūt, ka viņu patiešām atrod?

—  Nē! — Fēlikss Merls beidzot secināja un pārstāja domāt par šādu varbūtību.

Viesmīlis atnesa vakariņas.

—   Vai jūs nevēlaties aprunāties ar to džentlmeni, ser?

—   Ar kādu džentlmeni?— Merls nesaprata.

—  Es jau sacīju, ka jūs gaida kāds džentlmenis, kurš vēlas ar jums runāt.

Tagad Merls atcerējās, ka viija darbošanos ar zābakiem pārtrauca klauvējiens pie durvīm.

—   Kā vinu sauc?

—   Vizītkarte ir uz jūsu galda, ser.

—   Vai sacījāt, ka esmu aizņemts?

—   Jā, bet viņš apgalvoja, ka pagaidīšot, kamēr atbrīvosieties.

Viesmīlis pasniedza vizītkarti. To izlasījis, Merls nobālēja.

—    Inspektors Bērs, — viņš pārsteigts murmināja. — Ko viņš vēlas? Lūdziet vinu ienākt, — Merls sauca, slēpdams aiz muguras drebošās rokas, tomēr, ieraudzījis detektīvu, mazliet nomierinājās, jo nelielā auguma vīrietis ar sarkano seju tam nebūt nešķita pārāk briesmīgs.

—   Sēdieties, inspektor. Nožēloju, ka biju aizņemts.

—   Nekas. Varēju arī pagaidīt. Es gribēju ar jums parunāt par Bērdmora slepkavību.

Merls klusēja. Vinani vajadzēja loti valdīties, lai nobālušās lūpas nedrebētu. * — Vai jūs labi pazināt misteru Bērdmoru?

—   Ne visai. Mūs saistīja tikai daži darījumi.

—   Vai pazināt vinu jau agrāk?

Merls neatbildēja. Viņš bija cilvēks, kam meli nesagādāja nekādas grūtības, tomēr šoreiz vajadzēja rūpīgi apsvērt, ko īsti teikt vai neteikt.

—   Jā, — viņš atzinās. — Es redzēju misteru Bērdmoru pirms daudziem gadiem. Toreiz viņš pat neaudzēja bārdu.

—   Kur atradās Bērdmors, kad iegājāt mājā?

—   Viņš stāvēja uz terases.

—   Man stāstīja, mister Merl, — inspektors runāja tālāk, vienaldzīgi aplūkodams savu cepuri, — ka jūs pēkšņi ne no šā, ne no tā nobijāties. Kāpēc?

Merls paraustīja plecus un pasmaidīja.

—   Liekas — jau toreiz teicu, ka man uznāca sirdslēkme. Man ir slima sirds.

Bērs pagrozīja cepuri un, acis nepaceldams, turpināja iztaujāt:

—  Vai jūs nobijāties, ieraudzījis misteru Bērdmoru?

—  Protams — nē. Kāpēc man no vitia būtu jābaidās? Mēs sarakstījāmies, turklāt es viiju itin labi pazinu.

—   Bet jūs nebijāt tikušies?

—   Mēs nebijām tikušies daudzus gadus.

—    Un jūsu uztraukuma cēlonis bija sirdslēkme, Merl? — jautāja inspektors, pirmo reizi paskatīdamies savam sarunu biedram acīs.

—   Jā, tikai, — Merla balsī skanēja patiesība.

—   Es vēlētos vēl kaut ko noskaidrot, — sacīja slepenpolicists. — Kad apmeklējāt Bērdmoru, jums kājās bija zābaki ar smailiem purniem?

Merls savilka seju neizpratnē.

—   Esmu piemirsis. Kurš gan atceras tādus sīkumus.

—   Jūs tur pastaigājāties vai arī gājāt taisnā ce|ā un pēc tam tāpat atgriezāties stacijā?

—   Nē es nepastaigājos.

—   Vai jūs neapgrūtinātu lūgums parādīt zābakus, kuri todien bija jums kājās?

—   Nē, protams. — Merls piecēlās, uz mirkli izgāja un atgriezās ar lakotu zābaku pāri.

Paņēmis tos, inspektors aplūkoja zoles.

—   Šie, protams, nav īstie, jo, redzat, cik tie noputējuši, bet toreiz zeme pēc lietus bija slapja, dubļaina.

Merla sirds tik tikko nepārstāja pukstēt.

—   Diemžēl es valkāju šos zābakus, un tie, ko jūs saucat par putekļiem, ir sakaltuši dubli.

—   Tā vis nebūs, mister MerI, — inspektors laipni atteica. — Lai gan tas nav nemaz tik svarīgi. — Viņš nolika zābakus uz grīdas un brīdi tos aplūkoja.

Merls kļuva nepacietīgs.

—   Ar ko vēl varu pakalpot?

—   Iedodiet man sava drēbnieka uzvārdu un adresi.

—   Mana drēbnieka? — Merls pārsteigts palūkojās viesī. — Kādam velnam jums vajadzīgs mans drēbnieks? — Tomēr, piegājis pie rakstāmgalda, viņš uzšņāpa uz papīra lapas adresi.

—   Pateicos, ser. — Pat neizlasījis, Bērs iebāza papīru kabatā. — Loti nožēloju, ka nācās jūs traucēt, bet pats saprotat — man jānopratina ikviens, kas tajās dienās tikās ar misteru Bērdmoru. Sarkanais riņķis…

—  Sarkanais riņķis! — ievaidējās Merls, un slepenpolicists, mazliet pārsteigts, paskatījās viņā.

—    Vai tad jūs nezinājāt, ka slepkavību izdarīja Sarkanais riņķis?

Patiesības labad jāsaka — Merls to patiešām nezināja, jo bija lasījis tikai īsu paziņojumu, ka Džeimss Bērdmors nogalināts.

—   Sarkanais riņķis, — viņš norūca. —■ Ak Dievs, nekad nedomāju…

—   Ko jūs nedomājāt?

Bet Merls neko vairāk nevarēja pateikt kā tikai:

—   Sarkanais riņķis… Es domāju, tas tikai…

Pēc detektīva aiziešanas Fēlikss Merls vairāk nekā stundu nekustīgi nosēdēja krēslā. Tā bija pirmā reize, kad viņš, kaut ari iztālēm, saskārās ar šo izspiedēju bandu.

Pēc tam misters Merls norūca: — Man tas nepatīk, — un sāka pārbaudīt savus bankas noguldījumus. Ar rezultātiem viņš bija apmierināts, kaut arī cerēja izspiest mazliet vairāk, un tad…

Misters Merls izspiež mazliet vairak

Otrs Sarkanā riņķa aģents mierīgi devās gulēt. Talija bez iebildumiem tika pieņemta Brabadona dienestā. Acīmredzot cilvēkam, kurš vadīja automašīnu, bija sava nozīme un teikšana. Tomēr daudz vairāk meiteni mulsināja tas, ka gāja dienas, bet viņas jaunā, noslēpumainā priekšniecība nelikās ne zinis. Talija nostrādāja Brabadona bankā vairāk nekā mēnesi, līdz beidzot kādu rītu atrada uz sava galda vēstuli. Adrese bija rakstīta drukātiem burtiem. Pats vēstules teksts vēstīja:

"Iepazīstieties ar Merlu: Noskaidrojiet, kāpēc viņam uz Brabadonu tik liels iespaids. Paziņojiet man viņa tekošā rēķina summu un nekavējoties dariet man zināmu, tikko viņš savu rēķinu slēdz. Tāpat paziņojiet, vai banku apmeklējuši Bērs un Jels. Telegrafējiet. Džonsons, Mīlbredstrītā 23. Sitijā."

Viņa paklausīgi izpildīja visas instrukcijas, kaut gan pagāja vairākas dienas, līdz izdevās ieraudzīt Merlu. Savukārt Jels ieradās bankā vienu vienīgu reizi. Talija bija redzējusi viņu viesojamies pie Bērdmoriem, bet būtu pazinusi arī tāpat, jo laikraksti neskopojās ar siavenā detektīva fotogrāfijām. Par redzēto un visu pārējo meitene ziņoja Sarkanajam riņķim.

Bankas direktoram Džonam Brabadonam bija dīvains paradums — uztraucoties viņš abām rokām iebrauca savos biezajos, cirtainajos matos, satvēra kādu sprogu un nostiepa to pāri pierei. Džentlmenim, kas sēdēja viņam iepretim eleganti iekārtotajā birojā, nebija šādu acīs krītošu paražu. Varēja redzēt, ka dzīve to lutinājusi. Rokas sakrustojis virs vestes, viņš bija ērti iekārtojies krēslā.

—  Mīļo Merl, — baņķieris lūdzošā balsī sacīja, — nepārbaudiet veltīgi manu pacietību. Es negribu runāt par pretenzijām, ar kādām jūs vēršaties pret manu mantību.

Pretimsēdētājs iesmējās.

—   Es taču gribu dot jums segumu, Brab. Pat loti skaistu segumu, vecais!

—  Jūs ierodaties pie manis ar visfantastiskākajiem priekšlikumiem, un es, gatavais muļķis, līdz šim arvien

jūs esmu finansējis. Vienreiz tam jādara gals. Jums nekāda palīdzība vairs nav vajadzīga. Jūsu tekošajā rēķinā ir turpat simttūkstoš mārciņu.

Uzmetis skatu durvīm, Merls pārliecās galdam.

—  Es gribu jums izstāstīt kādu stāstu… Tas ir stāsts par jaunu kalpotāju, kurš apprecēja bankas direktora atraitni. Šī sieviete varēja būt viņa māte. Tomēr vēl interesantāk ir tas, ka viņa pēkšņi aizgāja bojā. Ņēma un iekrita kādā aizā Šveices kalnos. Es toreiz nofotografēju šo brīnišķīgo kalnu apgabalu. Vai tad es jums neesmu rādījis katastrofas uzņēmumus? Brab, arī jūs

tur esat redzams, kaut gan izmeklēšanas tiesnesim iegalvojāt, ka tajā laikā atradāties otrā pasaules malā.

Brabadona skatiens ieurbās rakstāmgaldā. Vina sejā neictrīcējās ne muskulis.

—  Bez tam, — Merls turpināja parastajā tonī, — jums tas nav nekas neiespējams. Runā, ka no jauna grasāties precēties, vai ne?

Baņķieris beidzot pacēla acis un savilka pieri grumbās.

—   Ko jūs ar to gribat teikt?

Misters Merls acīmredzot bija loti jautrā omā.

—   Mani interesē, — viņš smaidīdams sacīja, — kas tā par personu, ko jūs šais dienās satikāt Steinskvērā. Es runāju par to — slēgtajā limuzīnā. Atceraties? Tā bija lieliska, skaista mašīna.

Tikai tagad Brabadona sejā parādījās pirmās uztraukuma pazīmes. Vispirms tā k|uva pelēka, tad savilkās nejēdzīgos vaibstos, un acis izskatījās vēl vairāk iekritušas.

—   Jūs dabūsiet naudu, — beidzot viņš sacīja.

Merls nepaspēja izrādīt savu apmierinātību, jo pie

durvīm pieklauvēja. Tā bija sekretāre, kura nolika uz galda mapi ar dokumentiem.

Misters Merls pārsteigts vērās sievietē. Žilbinoši balta, maiga āda, sarkanas lūpas, zeltaini mati.

—   īsta karaliene, — viņš sacīja, kad meitene bija atstājusi istabu. — Vienīgi šķiet — kaut kur esmu vinu redzējis. Kā viņu sauc?

—   Dreimonda, Talija Dreimonda.

—  Talija Dreimonda, — Merls lēni atkārtoja. — Vai tā nav tā pati meitene, kas kalpoja pie mistera Trujana? Jūs viņā esat mazliet iemīlējies, mister Brabadon, vai ne?

—    Neesmu paradis iemīlēties savās kalpotājās, — cilvēks pie rakstāmgalda stingri noteica. — Mis Dreimonda ir teicama darbiniece. Tas ir galvenais, ko prasu no saviem kalpotājiem.

Merls smaidīdams piecēlās.

—   Par citām lietām parunāsim rīt, — viņš sacīja un skarbi iesmējās, bet Brabadons pat nepasmaidīja.

—   Rīt pusvienpadsmitos vai vienpadsmitos? — viņš tikai vaicāja, pavadīdams viesi līdz durvīm.

—   Labi. Vienpadsmitos.

Tiklīdz durvis aizvērās, Brabadons steigšus izņēma no sava rakstāmgalda baltu kartīti, uzzīmēja sarkanu riņķi un uzrakstīja:

"Fēlikss Merls novērojis mūsu tikšanos Steinskvērā."

Ielicis kartīti aploksnē, viņš uzrakstīja adresi:

"Misteram Džonsonam, Mīlbredstrītā 23. Sitijā."

Taliju ielūdz

Iedams cauri bankas telpām, Merls ar acīm meklēja meiteni, bet nevarēja viņu nekur ieraudzīt. Garās lodziņu rindas viņā galā atradās nodalījums, ko no ziņkārīgo skatieniem slēpa matēts stikls. Durvis bija atvērtas, un Merls beidzot ieraudzīja Taliju. Meitene, sēdēdama pie rakstāmmašīnas, ziņkāri nolūkojās viņā.

—   Jūs esat aizņemta, mis Dreimonda?

—   Loti, — viņa atbildēja itin laipni.

—   Te acīmredzot nav laika gurķoties?

—   Tā ir. — Meitenes tumšās acis uzmanīgi vēroja Merlu.

—   Bet vakarā? Varbūt mēs varam kaut kur paēst vakariņas un pēc tam aiziet uz teātri? — viņš apvaicājās.

Talija vērīgi nopētīja Merlu no galvas līdz papēžiem, tad sacīja:

— Kā dzīves baudītājs jūs gan esat bīstams, bet vakaros… vakaros man vienalga.

Merls līksmi pasmaidīja, un viija acīs iegailējās alkainas uguntiņas.

—   Ko jūs teiktu par "Pelēkajām dzirnavām"? — To sakot, Merls bija pārliecināts, ka šis jautājums par nomaļo restorānu noteikti tiks pieņemts.

Tomēr Talija nebūt nebija tik priecīga, kā viņš gaidīja.

—  Un kāpēc ne uz "Apašu zivju restorānu"? Es esmu ar mieru iet vienīgi uz "Rickārltonu" vai arī nekur.

Merls bija pārsteigts, bet priecīgs.

—  Jūs esat īsta princese, — viņš smaidīdams sacīja. — Kā princesei jums pienākas baudīt karaliskus ēdienus, kurus arī dabūsiet, tāpēc satiksimies šovakar pusastoņos pie manis Mērisbura laukumā. Manu uzvārdu atradīsiet uz durvju plāksnītes.

Viņš uz mirkli apklusa, gaidīdams iebildumus, un bija gluži pārsteigts, ka Talija piekrītoši pamāja ar galvu.

—   Uz redzi, mana dārgā! — Un atvadoties Merls sūtīja tai gaisa skūpstu.

—   Aizveriet durvis, — meitene noteica, atsākdama strādāt.

Tomēr drīz vien viiju atkal iztraucēja. Šoreiz tā bija slaida meitene, tērpusies jakā ar ādas piedurknēm. Tā bija stenogrāfiste, kas līdz tam ziņkāri tika vērojusi katru mistera Merla kustību.

—   Ko jūs vēlaties, Makroj? — Talija diezgan skarbi uzprasīja.

Tonis tik loti atšķīrās no meitenes maigās sejas, ka Millija Makroja izbrīnā paskatījās savā darba biedrenē.

—   Kas bija šis vecais ēzelis? — vina vaicāja.

—   Pielūdzējs, — Talija mierīgi atbildēja.

—  Jūs gan mākat cilvēkus samulsināt, — Millija mazliet skaudīgi noteica.

Iestājās klusums.

—  Nu? — jautāja Talija. — Jūs taču nenācāt šurp šīs manas dēkas dē|?

Millija pasmaidīja.

—   Ja runa par mīļāko, tad tas mani patiešām neinteresē. Es atnācu, lai parunātu ar jums pilnīgi atklāti.

—   Es mīlu atklātas sarunas, — Talija Dreimonda piezīmēja.

—  Vai jūs atceraties naudu, ko pagājušajā piektdienā apdrošinātā vēstulē aizsūtīja Gelingera sabiedrībai?

Talija apliecinādama pamāja ar galvu.

—   Ceru — jums zināms arī sabiedrības paziņojums, ka aploksnē atrasta tikai pavadvēstule.

—   Ko jūs sakāt! — Talija iesaucās. — Misters Brabadons man par to neko neteica. — Vina, acis nepamirkšķinot, izturēja sarunas biedrenes pētošo skatienu. Millijas acis izbrīnā iepletās vēl platākas.

—     Izrādās — jūs esat rūdīta, — vina sacīja. — Tāpēc atklāsim vien visas kārtis. Pirms mēneša, drīz pēc jūsu ierašanās darbā, ārzemju nodaļā pēkšņi trūka vienas banknotes simts mārciņu vērtībā.

—   Un tad?

—   Es zinu, ka šī banknote bija jums un jūs to izmainījāt. Varu pat nosaukt tās numuru.

Talija pagriezās un sarauktu pieri paskatījās Millijā.

—   Ko es redzu! — viņa mākslotās izbailēs iesaucās. — Detektīvs brunčos! Mans Dievs, es esmu iekritusi!

Skaidri nojauzdama šajos vārdos zobgalību, Millija samulsa.

—   Jūs esat pārdroša, — viņa atteica. — Gelingcra lietai var būt nepatīkamas sekas, un tad jums lieti noderētu draugi.

—   Ja lieta nonāks tik tālu, jūs gaida tāds pats liktenis, kā mani, — Talija vēsi atbildēja. — Jūs turējāt naudu rokās.

—   Bet jūs to paņēmāt, — Millija iebilda. — Neķildosimies, Dreimond. Ja mēs turēsimies kopā, nekādu seku nebūs. Es varu apzvērēt, ka aploksni aizzīmogoja manā klātbūtnē un tajā atradās nauda.

Talijas acīs pazibēja jautras dzirkstelītes.

—  Labi. Lai paliek. Pēc tam, kad esat mani izglābusi no nelaimes, varat prasīt gandarījumu. Kas attiecas uz naudu — es to paņēmu. Man pēkšņi vajadzēja naudu, bet pēdējā laikā pastā notikušas daudzas zādzības. Vēl pirms nedaudz dienām laikrakstā lasīju par to garu ziņojumu.

Millija Makroja, kurai bija diezgan plaša pazīšanās starp noziedzniekiem, izbrīnā palūkojās Talijā.

—   Jūs esat rūdīta, — viņa noteica. — Tikai jums jāatmet sīkās zādzības, citādi izpostīsiet īstu, liela vēriena pasākumu, un uz to es nevaru vienaldzīgi noskatīties. Jums jābiedrojas ar cilvēkiem, kas strādā apdomīgi. Sapratāt?

—   Jā, — Talija atteica. — Kas tie ir, ar kuriem jūs strādājat?

Šķiet, mis Makroja lāgā nesaprata jautājumu.

—   Ir kāds džentlmenis, ko es pazīstu…

—  Sakiet labāk — cilvēks. Vārds "džentlmenis" man atgādina drēbnieka darbnīcas izkārtni.

—   Kā vēlaties. Lai būtu cilvēks, — pacietīgā mis Makroja atteica. — Kāds mans paziņa pēdējās nedēļas jūs novēroja. Viņš atzīst, ka esat veikls skukēns, kas bez lielām pūlēm varētu pelnīt daudz naudas. Es runāju ar viņu par kādu citu lietu, bet tikāt pieminēta jūs, un viņš vēlējās ar jums satikties.

—  Vēl viens pielūdzējs? — Talija pārsteigta vaicāja, un Makroja tumši piesarka.

—  No tā nekas neiznāks. Šis cilvēks un es, tā sakot, mēs esam saderināti.

—   Pasarg Dievs, nostāties starp divām sirdīm, kas viena otru mīl, — Talija Dreimonda iesaucās.

—   Neesiet tik zobgalīga!

Bet Talija izlikās to nedzirdam. Rotaļādamās ar kaula nazīti, viņa vienīgi pie sevis noteica:

—   Un ja pieņemsim, ka es nevēlos iestāties jūsu savienībā…

Millija Makroja neuzticīgi paskatījās uz meiteni.

—   Pēc darba iesim paēst pusdienas.

—   Visi ielūdz pusdienās, — Taiija noņurdēja, un Millija Makroja uzreiz nojauta, par ko tiek runāts.

—  O, vecais pērtiķis jūs ielūdza pusdienās! — Viņa klusu iesvilpās. — Viņš ar aizdevumiem un procentiem sapelnījis kaudzi naudas. Es paredzu, mīlā, ka pēc nedēļas jūs jau valkāsiet briljanta kaklarotu.

Talija iesmējās un paņēma spalvu.

—   Es gan dievinu pērles, — viņa atzinās. — Labi, Makroj, satiksimies šovakar. — Un viņa atsāka pārtraukto darbu.

Mirkli Millija Makroja neveikli mīņājās, it kā grasīdamās iet projām, tomēr nevarēdama aiziet.

—    Klausieties, — beidzot viņa dabūja pāri lūpām, — jūs tikai tam džentlmenim neko nesakiet, ka es izstāstīju par saderināšanos.

—   Brabs zvana. — Talija paņēma stenogrammu grāmatu un zīmuli. — Neuztraucieties — es neko nestāstīšu. Es vispār neciešu tenkas.

Talija pazuda šefa kabinetā, bet mis Makroja pavadīja viņu ar diezgan niknu skatienu.

Kad meitene ienāca, Brabadons, sēdēdams aiz rakstāmgalda, pasniedza viņai aizzīmogotu aploksni.

—   Nododiet to nesējam, — viņš sacīja.

Talija uzmeta skatu adresei un piekrītoši pamāja ar galvu. Tad viņa ziņkāri palūkojās uz Brabadonu. Sarkanais riņķis acīmredzot sastāvēja no dažādu aprindu ļaudīm.

Talija iesaistas banda

Tovakar Talija Dreimoncla banku atstāja gandrīz vai pati pēdējā. Viņa stāvēja uz kāpnēm un, apkārtni pārlūkodama, vilka rokās cimdus. Ja meitene arī redzēja, ka ielas pretējā pusē kāds cilvēks to novēro, tad nekādi nelikās to manām. Viņas sejā nenodrebēja ne muskulis. Beidzot Talija ieraudzīja Milliju.

—   Jūs pārāk ilgi kavējāties, Dreimond, — Makroja sacīja. — Manam draugam nepatīk gaidīt.

—   Vajadzēs vien pierast, — Talija atteica. — Attiecībā uz vīriešiem es nekādus rīkojumus neatzīstu.

Nogājušas pārsimts jardus pa laužu pārpildīto ielu, viņas iegriezās Rīderstrītā. "Pelēkās dzirnavas" bija mazs, spoguļiem rotāts restorāns, kurš atstāja itin krāšņu iespaidu. Galdi bija klāti pusdienām, bet cilvēkus neredzēja. Meitenes pa šaurām kāpnēm uzkāpa otrajā stāvā. Cilvēks, kas sēdēja pie kāda galda, strauji piecēlās un panācās viņām pretī. Tas bija jauns vīrietis, brūni iedegušu seju un gludi sasukātiem matiem, kas izskatījās bagātīgi saziesti ar breolīnu.

—    Lūdzu sēdieties, mis Dreimond, — viņš jautri sacīja.

—   Tā ir Talija Dreimonda, — Makroja pilnīgi nevietā sacīja.

—    Mūs nav jāiepazīstina, — jauneklis iesmējās. — Esmu par jums daudz dzirdējis. Mani sauc Bēmets.

—   Flešs Bērncts, — Talija noteica.

—   Jūs par mani esat dzirdējusi? — Viņš izskatījās pārsteigts. Tomēr šajā pārsteigumā bija arī zināma da|a apbrīnas.

—  Viņa visu zina, — mis Makroja paskaidroja. — Vēl vairāk — viņa pazīst Mcrlu un šovakar ies ar viņu vakariņās.

Bērnets ašu skatu palūkojās te uz vienu, te uz otru pusi. Visbeidzot skatiens apstājas pie Millijas Makrojas.

—  Vai tu viņai esi kaut ko teikusi? — Balsī ieskanējās draudi.

—  Jā, vina visu zina, — Makroja bezrūpīgi noteica.

—  Tātad tu viņai visu pateici? — Bērnets atkārtoja.

—  Par Merlu? Nē, es domāju — tu pats to izdarīsi.

Viesmīlis atnesa tēju. Saruna uz brīdi aprāvās.

—   Es esmu vaļsirdīgs cilvēks, — Flcšs Bērnets sacīja, — un ziniet, kā es jūs nosauktu? Jā, jā, es jūs nosauktu par rūdīto Taliju. Tas skan skaisti, vai ne? Rūdītā Talija. Pats biju tiesā un redzēju, kas notika, kad vecais Trujans jūs apsūdzēja par nagu palaišanu.

—  Jūs esat pārsātināts ar informāciju kā pērnā gada almanahs, — Talija vēsi atteica, — bet, šķiet, ka mēs nesatikāmies, lai apmainītos komplimentiem.

—   Protams, ne, — Flešs Bērnets piekrita, un greizsirdīgā mis Makroja arvien neapmierinātāk vēroja, ka Talija pārlieku saista viņas mīļākā uzmanību.

—   Protams, ne, — Bērnets atkārtoja. — Es jūs ataicināju parunāt par kādu lietu. Mēs esam draugi un darbabiedri, tāpēc uzreiz atzīšos, ka neesmu sīks zaglēns, kas apmierinās ar nožēlojamu mazumu. Aiz manis stāv ļaudis, kas gatavi maksāt, cik vien vēlamies, bet jūs jaucat visu spēli, Talij.

—   Nesaprotu. Kā es varu jaukt jūsu spēli, ja neko par to nezinu.

Bērnets smaidīdams paskatījās viņai tieši acīs.

—   Mī|o meitēn, kā jums liekas — cik ilgi jūs dzīvosiet, izņemdama no aploksnēm naudu un tās vietā nosūtīdama vecus papīrus? Ja mans draugs Brabadons neiedomātos, ka zādzības notiek pastā, par jums jau sen interesētos policija. Turklāt, sakot — mans draugs Brabadons — es nebūt nepārspīlēju. Sapratāt?

Laikam viņš pats saprata, ka izpļāpājis pārāk daudz, tomēr bija grūti noklusēt draudzību ar tik ietekmīgu baņķieri. Šķita — viņš izstāstītu vēl vairāk, ja vien Talija neklusētu.

— Gribat, es jums kaut ko pateikšu? — noliecies pāri galdam, Bērnets čukstus vaicāja. — Millija un es jau divus mēnešus apstrādājam Brabadona banku. Tur ir pietiekami daudz naudas, kas nepieder pašai bankai. Brabadons ir mans draugs, tāpēc mēs izvēlamies kādu no vina klientiem. Bet vislielākais tekošais rēķins šajā bankā ir Merlam.

Šai dienā jau otro reizi Talijas lūpas savilkās smīnā.

—  Jūs maldāties. Par naudu, kas atrodas Merla tekošajā rēķinā, nevar nopirkt pat dārzeņu dobi.

* Flešs Bērnets neuzticīgi paskatījās meitenē, tad tikpat neuzticīgi vaicāja Millija Makrojai:

—  Tu teici, ka viņam pieder turpat simttūkstoš mārciņu?

—  Tā arī ir, — Millija apstiprināja.

—   Jā, tā bija līdz pat šai dienai, — Talija turpināja. — Bet pēc pusdienas misters Brabadons atgriezās no Anglijas valsts bankas, atnesdams jaunas banknotes. Pasaucis mani, viņš sacīja, lai slēdzot Merla tekošo rēķinu, jo turpmāk vairs nevēloties šādu klientu. Tad viņš paņēma naudu un, kā man šķiet, aizgāja pie Merla.

Atnācis atpakaļ, šefs pasniedza man Merla čeku un sacīja, ka slēdzot šo rēķinu un cerot, ka turpmāk šis izspiedējs mūs vairs netraucēšot.

—   Vai viņš zināja, ka Merls jūs uzaicinājis vakariņās? — jautāja Millija, bet Talija noraidoši papurināja galvu.

Bērnets klusēja. Atgāzies pret krēsla atzveltni, viņš ar roku braucīja zodu. Liekas — šī cilvēka domas tobrīd kavējās kaut kur tālumā. Tad, it kā attapies, viņš vaicāja:

—   Tā bija liela summa?

—   Sešdesmit divi tūkstoši, — Talija atbildēja.

—   Un tic atrodas pie vina mājās, — Bērnets konstatēja, uztraukumā piesarkušu seju. — Sešdesmit divi tūkstoši! Dzirdēji, Millij? Un šovakar jūs kopā ar vinu ēdīsiet vakariņas? — Flešs Bērnets lepni paskatījās apkārt. — Nu, ko jūs teiksiet?

—   Kas man jāsaka? — Talija Dreimonda vienaldzīgi vaicāja.

—  Tādas izdevības otrreiz vairs nebūs, — no uztraukuma viņa balss bija kļuvusi skarba. — Vai tiešām jūs negribētu veco ēzeli drusku pavazāt aiz deguna?

Meitene neatbildēja.

—  Es šo namu pazīstu, — Flešs Bērnets sacīja. — Tas ir viens no vecajiem, īpatnējiem namiem. Lai tur dzīvotu, jābūt bagātam.

—   Es zinu adresi, — Talija noteica.

Tomēr Flešs Bērnets to nedzirdēja, jo bija tā aizrāvies, ka nevarēja vien beigt:

—  Viņam ir trīs sulaiņi, bet tie aiziet, kad Merls gaida dāmu. Jūs mani sapratāt?

—  Viņš gan uzaicināja mani pavakariņot ārpus mājas.

—   Bet pēc teātra… Pieņemsim, ka viņš jūs uzaicina pie sevis, un jūs šo uzaicinājumu pieņemat.

—   jūs domājat — man viņš ir jāaplaupa? — Talija jautāja. — Jāpiedraud ar revolveri! Jāsaka — naudu vai dzīvību!

—   Neizliecieties par mu|ki. — Bērnets bija aizmirsis elegantās manieres. — Uzjautriniet viņu, piespiediet smieties… Jums ne no kā nav jābaidās. Arī es drīz būšu šajā namā. Un, ja jums draudēs briesmas, steigšos palīgā.

Pētīdama galdautu, Talija rotaļājās ar tējkarotīti.

—   Bet, ja nu pieņemam, ka viņš kalpotājus tomēr neaizsūta projām? Nē, šī lieta man tomēr par lielu. Daudz drošāk — sīkas zādzības.

—   Te nu bija, — Bērnets nicinoši norūca. — Tāda izdevība! Jūs esat prātu zaudējusi. Policija jūs nepazīst, atšķirībā no manis. Nē, to nedrīkst palaist garām — jums jāpiekrīt!

Talija vēl arvien lūkojās galdautā, pirksti nervozi virpināja tējkarotīti.

—    Labi, — meitene beidzot piekrita. — Vai nav vienalga, vai mani pakar jēra vai aitas dēļ.

To dzirdot, Bērnets jautri iesmējās un pamāja viesmīlim.

Atstājusi restorānu, Talija devās mājās. Lai nemodinātu aizdomas, viņa nebrauca ar taksometru, kā būtu gribējies, bet pievienojās gājēju straumei. Te pēkšņi meitene juta — kāds aizskar viņas roku. Pagriezusies viņa ieraudzīja slaidu jaunekli, kurš nebūt nesmaidīja, ka to darīja parejic cilvēki uz ielas, kas vēlējās pievērst sev uzmanību.

—   Talij!

Atskanot šai balsij, vina uz mirkli zaudēja savaldīšanos.

—   Mister Bērdmor!

Džeka seja piesarka. Viņš izskatījās bezgala samulsis.

—   Es gribēju ar jums parunāt. Meklēju šo iespēju jau vairākas nedēļas, — viņš steigšus atzinās.

—  Jūs zināt, ka es kalpoju pie Brabadona? Kas jums

teica?

—  Inspektors Bērs, — Džeks Bērdmors bailīgi atbildēja, bet, redzēdams meiteni smaidām, turpināja: — Vecais Bērs patiesībā nav slikts cilvēks.

—   Vai tas ir tik svarīgi. — Talija centās atbrīvot savu roku. — Mister Bērdmor, man no tiesas jāiet. Man gaidāma loti svarīga tikšanās.

Bet viņš nebūt nedomāja to atlaist.

-— Talij, kāpēc jūs apgrozāties tik šaubīgā sabiedrībā?

—   Kādā sabiedrībā?

—   Jūs nupat bijāt kopā ar Flešu Bērnctu. Tas ir cilvēks, kurš ilgi sēdējis cietumā. Savukārt Millija Makroja kādreiz piedalījusies kooperatīva apzagšanā Dārlingtonā. Abi sēdējuši cietumā.

—   Un tad? — meitene jautāja.

—  Jūs taču šos cilvēkus pazīstat? — Džeks nelikās mierā.

—   Bet kā jūs tos pazīstat? — vina atbildēja ar pretjautājumu. — Šķiet, jūs savos novērojumos neesat bijis viens. Vai tik misters Bērs nebija kopā ar jums? Izskatās, ka tieši tā būs bijis. Varbūt jūs gribat kļūt par policistu?

Džeks iepleta acis.

—   Vai jūs nesaprotat, ka Bēra pienākums ir zinot jūsu darba devējam, ar kādiem cilvēkiem satiekaties. Visu svēto dēļ, padomājiet, ko jūs darāt!

To dzirdot, meitene tikai pasmējās.

—   Lai Dievs mani sargā kavēt atbildīgu policijas ierēdni pildīt savu pienākumu, tomēr man būtu daudz patīkamāk, ja Bērs neietu pie Brabadona.

Ari Džeks pasmaidīja, kaut gan vina sirdi pildīja skumjas.

—  Jūs esat pārāk laba, Talij, lai satiktos ar tādiem šaubīgiem cilvēkiem. Ja nepieciešams, es labprāt jums palīdzētu.

Bet meitene jau sniedza jauneklim roku.

—   Uz redzi, — vina laipni sacīja.

Pagriezusies Talija strauji devās Pikadillijas virzienā.

Pēc tam iekāpa taksometrā un aizbrauca līdz kādam namam Mīrilbonroundā. Salīdzinot ar māju, kurā vina īrēja istabu, tā bija īsta pils. Šveicars ar liftu uzveda meiteni līdz trešajam stāvam, kur vina iegāja lepnā, grezni mēbelētā dzīvoklī.

—  Marta, — Talija Dreimonda sacīja kalponei, — vakariņas es mājās neēdīšu. Uznesiet man zilo tērpu un piezvaniet uz Valtona garāžu, ka divdesmit piecas minūtes pirms astoņiem man vajadzīga mašīna.

Te nepieciešams atgādināt, ka bankā mis Dreimonda pelnīja tieši četras mārciņas nedēlā.

Misters Merls dodas izklaidēties

—   Tātad jūs tomēr atnācāt, — sacīja Mcrls, pieceldamies un sasveicinādamies ar meiteni. — Cik jūs izskatāties grezna. Nē, jūs esat vienkārši burvīga, mana dārgā. Nav vārdam vietas… debešķīga, — viņš klusu pie sevis atkārtoja, vēl arvien nespēdams rimties. — Jāatzīstas — gatavodamies kopā ar jums apmeklēt tieši "Ric-Čarltonu" mazliet nervozēju. Ceru, ka piedosiet šo vaļsirdību. Vai nevēlaties cigareti?

Merls izņēma lielu zelta etviju.

—   Laikam iedomājāties, ka atnākšu kleitā, kas par sešām ginejām pirkta gatavo apģērbu veikalā, — viņa aizsmēķēdama iesmējās.

—   Atklāti sakot, jā. Vienu otru reizi man nācies piedzīvot tīri nepatīkamus atgadījumus.

—   Atliek tikai secināt, ka jums ir paradums ielūgt vakariņās jaunas un tīkamas meitenes.

Apsēdusies plīša krēslā pie kamīna, Talija puspievērtām acīm palūkojās vīrieti.

—   Neesmu tik vecs, lai nevarētu dāmu sabiedrībā izklaidēties, — rokas berzēdams, Merls atteica. — Bet jūs… jūs izskatāties brīnišķīgi!

Viņam bija aizdomīgi sārta seja, savādas kastaņkrāsas mati un pārsteidzoši veseli zobi.

—  Vispirms paēdīsim pusdienas, tad aizbrauksim uz teātri, — Merls turpināja. — Bet tad… — viņš drusku samulsa. — Ko jūs teiktu par mazām vakariņām?

—  Vakariņām? Es parasti neēdu tik vēlu, — atzinās Talija.

—   Bet no augļiem jūs taču neatteiksieties?

—  Kur? — meitene noprasīja. — Vairums restorānu pēc izrādes jau būs slēgti.

—   Kāpēc gan mēs nevarētu atgriezties pie manis? Jūs taču neesat svētule, mana mīļā.

—   Ne visai, — viņa atzinās.

Vakaru Talija pavadīja bezgala interesanti. Tiesa, "Ric-Čarltona" vestibilā viņa uz mirkli pamanīja Flcšu Bērnetu.

Tikai pēc izrādes, kad viņi gaidīja, kamēr šveicars izsauc auto, Talija, šķiet, sāka šaubīties. Bet daiļrunīgajam Merlam diezgan ātri izdevās salauzt viņas pretošanos, un pusdivpadsmitos abi jau atradās pie Merla nama ieejas. Merls nezvanīja sulainim, bet atslēdza durvis ar savu atslēgu. Vakariņu galds bija klāts ēdamistabā, ko greznoja rožkoka panelis.

—   Netraucēsim kalpotāju. Es pats jūs apkalpošu, mī|ā, — viņš sacīja, bet meitene pakratīja ar galvu.

—   Es nevēlos ēst un gribu tūlīt braukt mājās, — viņa sacīja.

^ — Palieciet vēl vismaz sekundi, — Merls lūdzās.

—   Un tomēr es gribu brauk't mājās.

—   Muļķības! — Merls bija pārskaities. — Nāciet labāk apsēdieties man līdzās.

Brīdi Talija domīgi skatījās viņā. Tad piegāja pie durvīm un nospieda rokturi. Durvis izrādījās aizslēgtas.

—   Es domāju, jums pašam būs labāk, ja atslēgsiet durvis.

y

—   Es gan tā nedomāju, — viņš iesmējās. — Talij, esiet taču laba un mīla meitene. Tāda, kādu es jūs iedomājos.

65

—   Nebūt negribu izgaisināt jūsu ilūzijas, — Talija vēsi atbildēja. — Atslēdziet durvis!

—   Lūdzu.

Merls, izlikdamies, ka meklē atslēgu, piegāja pie durvīm, tad negaidīti apskāva meiteni. Viņš bija spēcīgs cilvēks, un, apvijis Talijai rokas, saspieda to gluži kā spīlēs.

—   Laidiet mani va|ā, — meitene mierīgi brīdināja. Viņa nezaudēja savaldīšanos un neizrādīja bailes.

Smagi elsodams, viņš palaida meiteni vaļā.

—  Pasniedziet man augļus. — To dzirdot, Merla sejā atmirdzēja prieks.

—   Lieliski, mana mīlā, jūs patiesi esat jauka meitene… Kas tas! — pēdējos vārdus viņš burtiski kliegšus izkliedza.

Talija bija paņēmusi savu zīda somiņu, izņēmusi no tās melnu olveida priekšmetu, pēc tam nelielu adatu un nolikusi to visu uz galda. Merls redzēja, ka tā ir bumba.

—   Nē, nē, labāk lieciet adatu atpakaļ, — Merls nervozi čukstēja.

—  Neuztraucieties, — Talija vēsi sacīja, —: man somiņā ir vēl viena, tāpēc atveriet durvis.

Drebošu roku viņš atslēdza durvis. Tad vitjš skumji paskatījās uz meiteni.

—   Tā ir rokas granāta, — Merls izdvesa.

—   Jā, rokas granāta, — meitene lepni atbildēja un izgāja no istabas. Viņš sekoja tai līdz pat ārdurvīm. Durvīm aizkrītot, Merls, vēl arvien drebēdams, iegāja guļamistabā, aizslēdza durvis un aizgrūda aizbīdni.

Namā valdīja klusums. Flešs Bērnets, slēpdamies aiz

drēbju skapja, dzirdēja, ka Merls ieiet savā guļamistabā. Vairāk neko nevarēja saklausīt. Vienīgi gaismas stars, kas, izlauzies pa ventilatora lūku, atspīdēja griestos, liecināja par to, ka istabā kāds atrodas.

Flešs uzmanīgi piezagās durvīm un sāka klausīties. Likās — Merls, tur iekšā, sarunājas pats ar sevi. Piestūmis galdiņu, kas stāvēja koridorā, Flešs caur ventilatora lūku mēģināja ieskatīties guļamistabā. Pēkšņi viņš izdzirdēja klusu troksni. It kā pa grīdsegu kāds staigātu. Nolēcis no galda, Flešs Bērnets aizskrēja līdz kāpnēm. Visapkārt bija tumsa, tāpēc viņš drīzāk juta nekā redzēja, ka uz trepēm kāds stāv. Nevarēja saprast — vīrietis vai sieviete. Varbūt bija atgriezies sulainis. Aizgājis līdz koridora viņam galam, Flešs mirkli nogaidīja. Klusums. Neviens tā arī neparādījās. Viņš nolēma nesteidzoties pārmeklēt māju, sevišķi izpētot naudas skapi bibliotēkā.

Šī pārbaude ilga divas stundas. Laimējās atlauzt arī naudas skapi, bet cerētā milzu summa tur neatradās. Neatlika nekas cits kā mēģināt iekļūt guļamistabā, jo -līdz rītam laika vēl bija gana. No Merla istabas, tāpat kā pirmīt, spīdēja gaisma, un iekšā valdīja klusums.

Flešs pāri zālei devās pie sāndurvīm, kur šurpnākot bija atstājis savus zābakus, jo, lai nesaceltu troksni, līdz šim staigāja zeķēs. Ticis laukā, viņš uzmanīgi gāja apkārt namam. Šajā ceļā atradās neliels dārziņš, ko ieskāva sēta. Flešs Bērnets nokļuva līdz vārtiņiem un sataustīja rokturi. Bet, līdzko viņš tos atvēra, kāds pēkšņi uzlika uz pleca roku.

— Jūs man esat vajadzīgs, Fleš, — sacīja pazīstama balss. — Es esmu inspektors Bērs. Atceraties?

—   Bērs! — pārsteigtais Bērnets iesaucās un izrāvies metās uz ielas. Bet tur to gaidīja trīs policisti, kas viņu taisnā ceļā nogādāja policijas iecirknī.

Bērs tikmēr uzkāpa pa trepēm un pieklauvēja pie durvīm. Atvērt neviens nenāca.

—    Ejiet un uzmodiniet kalpotājus, — viņš sacīja slepenpolicistam, kas to pavadīja. Bet policists, drīz vien atgriezies, paziņoja, ka neviena kalpotāja nav mājās.

—  Te kaut kas slēpjas, — sacīja inspektors un, iegājis namā, ar kabatas lukturi apgaismoja koridoru. Uzkāpis pa kāpnēm un ieraudzījis galdu, viņš ar savam vecumam neraksturīgu veiklību uzlēca uz tā un ielūkojās ventilatora lūkā.

—   Es redzu kādu guļam gultā, — inspektors sacīja. — Ei, jūs, celieties!

Gulētājs pat nepakustējās.

—   Pameklējiet cirvi. Jālauž durvis, — Bērs komandēja. — Man tas nepatīk.

Cirvis neatradās, toties izdevās sameklēt āmuru.

—  Parādiet uguni, mister Bēr, — lūdza policists, un inspektors pavērsa sava luktura gaismu pret durvīm. Durvis bija pilnīgi baltas, izņemot ar gumijas spiedni uzspiestu sarkanu riņķi.

—   Lauziet! — Bērs, smagi elpodams, pavēlēja.

Pēc piecu minūšu dauzīšanas atslēga beidzot padevās.

Spuldze, kas vēl arvien dega, spoži apspīdēja gultā gulošo cilvēku. Viņa sejā bija sastindzis ķēmīgs smaids, kas nepārprotami liecināja, ka šis cilvēks ir miris.

Ziepju burbuļu putejs

Bija pāri pusnaktij. Dercks Jcls sēdēja savā mazajā, glīti iekārtotajā darba kabinetā. Pie durvīm klauvēja, un viņš piecēlās, lai ielaistu inspektoru Bēru.

Bērs izstāstīja pēdējo dienu notikumus.

—   Kāpēc gan jūs neziņojāt man? — Jcls pārmezdams vaicāja. — Man loti žēl… Šķiet, visu laiku jaucos jūsu lietās… Tomēr, kā gan slepkavam laimējās aizbēgt? Jūs sakāt, ka divas stundas esot novērojis namu un redzējis, kā meitene iznāca no turienes?

—   Bez šaubām. Viņa iznāca un aizbrauca mājās.

—   Neviens cits neiznāca?

—   Nevaru galvot, — Bērs atbildēja. — Katrā ziņā tam, kas atradās mājā, vajadzēja ierasties tur labu brīdi pirms Mcrls atgriezās. Es noskaidroju, ka ir vēl viena izeja caur garāžu. Sakot, ka nams bija ielenkts, mazliet pārspīlēju. Agrāk pat nenojautu, ka tur ir arī dārzs. Bez šaubām, slepkava aizbēdzis tieši pa dārza vārtiem.

—   Jūs turat aizdomās meiteni?

Bērs noliedzoši pakratīja galvu.

—   Kāpēc tad jūs vispār aplencāt Merla namu?

Sekoja negaidīta un pārsteidzoša atbilde:

—   Tāpēc, ka Merlu pēdējā laikā novēroja. Sevišķi pēc tam, kad noskaidroju, ka viņš rakstījis vēstuli, kuras atliekas pussadegušas atradu Bērdmondā. Es salīdzināju rokrakstus, un tas neradīja nekādas šaubas. Lūdzu, lai Merls uzraksta sava drēbnieka adresi.

—   Merls? — Jcls neticīgi jautāja.

—   Nezinu, kādi darījumi bija vecajam Bērdmoram ar Merlu. Nezinu, kāpēc viņš vispār ieradās fermā. Bet jūs taču atceraties, ka Merlu, kad viņš ieradās fcrniā, kaut kas briesmīgi nobiedēja?

—   Atceros, — Jēls atteica.

—   Viņš atsacījās palikt fermā un vēlējās atgriezties Londonā, — Bērs turpināja. — Bet patiesībā aizbrauca tikai līdz nākošajai stacijai, kas atrodas kādas deviņas jūdzes no Bērdmoru fermas. Portfeli viņš nosūtīja uz Londonu, bet pats kājām atgriezās atpakaļ. Kāpēc gan viņš atgriezās, ja bailes piespieda viņu bēgt? Kāpēc viņš rakstīja vēstuli, ko vajadzēja nodot nākošajā nakti, ja visu varēja pateikt pats, kad sarunājās ar Džeimsu Bērdmoru?

Iestājās klusums.

—   Kā Mcrls nogalināts? — Jels pēc brīža jautāja.

—   Nesaprotu. Slepkava noteikti nav varējis iekļūt istabā. Es runāju ar Flešu Bērnetu — viņš par slepkavību neko nezina, bet viņš atzinās, ka ielauzies namā, lai iegūtu bagātu laupījumu. Viņš sacīja, ka dzirdējis kādu kustamies, un paslēpies. Vēl viņš apgalvo, ka dzirdējis savādu šalkoņu. It kā no caurules plūstu gaiss. Tomēr visdīvainākais ir mitrais plankums uz spilvena tikai dažas collas no nonāvētā galvas. Sākumā domāju, ka tā ir Sarkanā riņķa zīme, bet tad atradu līdzīgu traipu uz drēbēm. Arī ārsts nāves cēloni nevarēja konstatēt. Skaidrs vienīgi, ka tā ir slepkavība. Kā stāsta baņķieris Brabadons, tad vakar Merls izņēmis no bankas prāvu naudas summu, un viņa tekošais rēķins ticis slēgts. Acīmredzot viņi par kaut ko saķildojušies. Ugunsdrošo skapi, protams, atlauzis Flcšs Bērnets, bet izmeklēšanā pie viņa naudu neatrada. Tātad vēl viens jautājums — kas piesavinājās naudu?

—   Kas jums zināms par Brabadonu? — jautāja Jels.

—  Tikai tas, ka viņš ir baņķieris, kuram ir plaši sakari ārzemēs.

—   Vai viņš ir maksātspējīgs?

Inspektors lēni pacēla savas skumjās acis, līdz tās satikās ar Jela skatienu.

—   Nē, — viņš noteica. — Man jāatzīstas, ka esmu saņēmis vairākas sūdzības.

—   Vai Merls un Brabadons bija draugi?

—  Diezgan labi, — Bērs, mazliet šaubīdamies, atbildēja. — Kā nojaušu, tad Merls spēja Brabadonu jūtami ietekmēt.

—  Bet Brabadons ir maksātnespējīgs, — Derekls Jels zīmīgi noteica. — Vakar Merls slēdza savu rēķinu. Kādos apstākļos? Vai viņš bija bankā?

Inspektors atstāstīja visu, kas noticis. Varēja manīt, ka par notikumiem Brabadona bankā viņš ir labi informēts. Jels sāka cienīt šo cilvēku, ko sākumā iedomājās esam krietni vien aprobežotāku.

—   Vai es šonakt varu apmeklēt Merla namu?

—  Pats tikko gribēju jūs uzaicināt, — Bērs atbildēja, — tāpēc arī atstāju lejā savu auto.

Pa ce|am Jels klusēja un pirmo reizi ierunājās tikai, kad viņi nonāca Merla nama vestibilā:

—  Kaut kur te mēs atradīsim mazu tērauda cauruli.

Policists, kas stāvēja sardzē, pienācis sveicināja.

—   Mēs garāžā atradām tērauda pudeli, ser, — viņš ziņoja.

—  O! — Dereks Jels pašapzinīgi iesaucās. — Tā jau es domāju.

Viņš uzskrēja augšā pa trepēm un apstājās gaiši apgaismotajā koridorā. Mazais ozolkoka galdiņš vēl aizvien stāvēja zem ventilatora, un Jēls devās pie tā. Nometies ceļos, viņš paostīja grīdu un sāka klepot. Pieceļoties vir,ia seja bija kļuvusi pavisam sarkana.

—   Parādiet man cauruli, — Jels teica.

Minētā caurule tik tiešām vairāk līdzinājās pudelei ar šauru kaklu, kuru noslēdza maza caurulīte. Caurulītē bija ierīkots aizgrieznis.

—  Te kaut kur jābūt krūzītei, — Jels sacīja. — Viņš tak to nav atnesis pudelē.

—  Garāžā blakus caurulei atradās maza pudelīte, — sacīja policists, — bet tā bija sasista.

—  Nesiet šurp! — detektīvs pavēlēja. — Cerēsim, ka tā nebūs tik sasista, lai mēs neko nenojaustu par tās saturu.

Resnais Bērs drūmi paskatījās detektīvā.

—   Ko tas nozīmē? — viņš jautāja.

Dereks Jels iesmējās.

—   Jaunu nonāvēšanas paņēmienu, mister Bēr. Labāk iesim paskatīties guļamistabā.

Ar palagu apsegtais Merla līķis vēl arvien gulēja gultā, un apaļais, mitrais traips nebija nožuvis. Atvērtajos logos vējš plivināja aizkarus.

—   Protams, smaržu te nejūt, — Jels klusi noteica, vēlreiz nometies ceļos un apostījis grīdsegu.

Tikmēr atnesa pudeles atliekas ar dažiem pilieniem šķidruma. Jels pakratīja pudeli.

—   Ūdens un ziepes, — viņš sacīja. — Tā jau es domāju. Bet tagad es paskaidrošu, kā tika nogalināts Merls. Zaglis Flešs Bērnets dzirdēja šņākoņu. Tā bija smagā gāze, kas izplūda no caurules. Man liekas — šajā tērauda pudelītē bija diezgan indes, lai mūs abus aizraidītu viņpasaulē. Inde vēl jūtama uz grīdas. Tā ir viena no smagajām indīgajām gāzēm, kas izplatās pie zemes.

—   Bet kā vini nonāvējuši Merlu? Pūšot tam tieši virsū gāzi?

Dereks Jēls noliedzoši pašūpoja galvu.

—  Sarkanais riņķis pielietojis daudz vienkāršāku un nāvējošāku paņēmienu. Viņi pūtuši ziepju burbuļus.

—   Ziepju burbuļus!

—   Jā. Caurules galus vispirms iemērca ziepju šķīdumā un tad izbāza cauri ventilatoram. Aizgrieznis bija vaļā, izveidojās ziepju burbulis un nolidoja uz grīdas. Divi vai trīs burbuli nav sasnieguši mērķi. Viens nokrita uz Merla spilvena, bet man liekas — tas noticis pēc viņa nāves. Viens skāris sienu — vēl tagad redzams mikls plankums. Vairāki saplīsuši uz viņa sejas. Nāve, liekas, iestājās momentā.

Bērs, muti ieplētis, vērās kolēģī.

—   To visu es noskaidroju jau pa ceļam uz šejieni. Traips uz spilvena man atgādināja par bērnību, kad pats savā guļamistabā pūtu ziepju burbuļus. Kad pieminējāt ventilatoru un šņākoņu, biju pilnīgi pārliecināts par secinājumu atbilstību.

—    Ienākdami istabā, mēs tomēr nesaodām gāzes smaku, — sacīja Bērs.

—  Augšpusē gāzi droši vien izklīdinājis caurvējš, — atbildēja Jels. — Bet pie grīdas… Palūkojieties šurp!

Viņš aizdedzināja sērkociņu un lēni tuvināja grīdsegai.

—  Jā, tagad cs saprotu, — inspektors Bērs noteica.

—   Vai nepārmeklēt namu? Varbūt varu jums palīdzēt? — Jēls apvaicājās.

Šis piedāvājums neguva atsaucību. Policisti, kas godbijīgi klausījās viņa izskaidrojumus, it labi saprata inspektora Bēra izjūtas. Acīmredzot to saprata arī Jels, jo, skali iesmējies, atvadījas. Ir brīži, kad arī policisti jāatstāj vienatnē. Lai nu kurš, bet Dereks Jels to zināja labāk par pārējiem.

Fleša Berneta stāsts

Pēc rūpīgas apskates inspektors Bērs devās uz iecirkni nopratināt Flešu Bērnctu. Bet uztrauktais un sadrūmušais vīrs nevarēja neko kaut cik jēdzīgi paskaidrot. Vina aizvadītās nakts guvums gulēja uz seržanta galda. Tur bija pulksteņu un gredzenu kolekcija, čeku grāmatiņa, kurai svešās rokās nebija nekādas vērtības, un sudraba pudele. Vēl Fleša kabatā tika atrastas divas pilnīgi jaunas simtmārcinu banknotes, tomēr vīrs ietiepīgi apgalvoja, ka tā ir vina paša nauda.

—   Tik tiešām tā ir mana nauda. Kāpēc gan lai es jums melotu?

—  Skaidrs, ka jūs melojat, — inspektors Bērs mierīgi noteica. — Ja tā ir jūsu, tad pasakiet, kur to ieguvāt.

—   Man to iedeva draugs.

—   Kāpēc jūs bibliotēkā iekūrāt uguni? — inspektors pēkšņi vaicāja, un Flešs samulsa.

—   Man sāka salt. — Bet šī atbilde nekādā ziņā neizklausījās pārāk pārliecinoša.

—   Interesanti, interesanti…. Viņam kabatā ir divsimts mārciņas, viņš ielien svešā namā, atlauž naudas skapi un iekurina uguni. Kāpēc? Varbūt, lai sadedzinātu kādu dokumentu, kas glabājās naudas skapī?

Flešs Bērnets klusēdams klausījās.

—    Kāpēc jums samaksāja par ielaušanos namā? Taču lai jūs izņemtu kaut ko no naudas skapja un pēc tam to sadedzinātu. Vai ne? Pareizi?

—   Lai zeme mani aprij, ja tā ir taisnība, — Flešs iesaucās.

—   Tādā gadījumā jūs nokļūsiet ellē, — inspektors vienaldzīgi noteica. — Prātīgāk gan būtu visu izstāstīt, jo vēl nevar zināt, vai jūs neapvainos slepkavībā.

—  Slepkavībā! — Bērnets iekliedzās, pietrūkdamies no sola. — Ko jūs ar to gribat teikt? Es nevienu neesmu nogalinājis!

—   Tomēr Merls ir beigts.

Nākamajā dienā, kad inspektors atkal tikās ar apcietināto, tas neko vairs neslēpa.

—  Es pazīstu kādu jaunu dāmu, kura strādā Brabadona bankā, — Flešs stāstīja. — Vienu vakaru stāvēju, viņu gaidot, kad mani uzrunāja kāds džentlmenis, kurš tikko bija iznācis pa sāndurvīm. Izdzirdis savu vārdu, biju pārsteigts, bet, ielūkojies viņa sejā, tik tikko nenogāžos gar zemi.

—   Tas bija pats Brabadons? — jautāja Bērs.

—   Jā. Brabadons mani ieaicināja savā kabinetā un pastāstīja, ka Merls izspiežot no viņa naudu, bet pats savā ugunsdrošajā skapī glabājot dažas vēstules. Brabadons man apsolīja tūkstoš mārciņas, ja es atrastu šis vēstules. Piedevām lika saprast, ka Merlam mājās glabājas krietna naudas summa. Viņš zināja, ka esmu sēdējis cietumā par ielaušanos, un acīmredzot domāja, ka es varētu būt noderīgs. Aplūkojis namu, secināju, ka lieta nebūt nav tik vienkārša. Mājā pastāvīgi atradās kalpotāji, izņemot gadījumu, kad Merls ielūdza pie sevis kādu dāmu, — Flešs nedaudz samulsa. — Bet bankā kalpoja kāda meitene, kurā Merls bija iemīlējies līdz ausīm.

—   Talija Dreimonda? — jautāja inspektors.

—  Jā, ser. Tas bija, tā sakot, likteņa pirksts. Kad es to uzzināju, sapratu — izdevīgāka gadījuma vairs nebūs. Skapi atvērt izdevās viegli. Tur atradu aploksni, bet tajā tikai fotogrāfiju, uz kuras bija redzami vīrietis un sieviete. Šķiet, uzņemta ārzemēs, kalnos. Izskatījās, ka viņš vinu mēģina nogrūst aizā, bet sieviete pēdējiem spēkiem turas pie koka. Varbūt, ka tas bija kadrs no filmas, tomēr drošības pēc to sadedzināju.

—   Saprotu, — noteica inspektors Bērs. — Un tas ir viss?

—   Viss, ser. Naudu, kurai vajadzēja būt skapī, es neatradu.

Septiņos no rīta Bērs divu policistu pavadībā ar apcietināšanas pavēli kabatā devās pie Brabadona.

Kalpotājs, ielaidis agros viesus, pavadīja tos līdz baņķiera istabai. Durvis bija aizslēgtas, tāpēc Bērs bez liekām ccrmonijām tās nekavējoties uzlauza. Istaba izrādījās tukša. Atvērtais logs un ugunsdzēsēju kāpnes nepārprotami norādīja ceļu, pa kuru bija aizbēdzis baņķieris. Gan kārtība istabā, gan neuzklātā gulta, gan viss pārējais liecināja, ka šī bēgšana notikusi jau labu laiku pirms policijas ierašanās.

Uz galdiņa pie gultas atradās telefons. Bērs piezvanīja centrālei.

—  Vai jūs nevarat noskaidrot, kas šonakt runāja ar šo numuru? — viņš vaicāja.

—  Bija divas sarunas, — skanēja atbilde. — Es pati savienoju. Viena no Beisvoteras…

—  Tā bija manējā, — sacīja inspektors. — Bet otra?

—   No Rietumu īstčeindžas. Pustrijos naktī.

Nolicis klausuli, viņš nikni paberzēja degunu un noteica:

—  Talijai Dreimondai vajadzēs pameklēt citu vietu.

Talija pieņem piedāvājumu

Talija pameta banku ar nedēļas algu somiņā. Dabūt jaunu darbu nebija nekādu izredžu.

Turklāt inspektors Bērs, visiem dzirdot, vēl izmeta:

—      Jūs no vissmagākajiem apvainojumiem glābj vie_nīgi tas, ka pats savām acīm redzēju, kā iznācāt no

Mcrla nama, un viņš aizvēra durvis.

—   Būtu vēl priecīgāka, ja tas mani pasargātu arī no liekas uzbāzības, — meitene atcirta.

—   Man viņa ir mīkla, — sacīja Dcreks Jels, kad Talija bija aizgājusi. — Jo vairāk domāju, jo viņa kļūst mīklaināka. Makroja stāsta, ka viņa bankā nodarbojusies ar sīkām zādzībām, bet pierādījumu nav. Vienīgais, kas varētu kaut ko liecināt, ir mūsu pazudušais draugs Brabadons. Kāpēc jūs viņu neizsaucāt par liecinieku Bērneta lietā?

—  Tic būtu tikai mutiski pierādījumi. Bērneta lieta ir pārāk skaidra.

Jels domīgi savilka pieri.

—  Gribētos zināt, — viņš sacīja pēc brīža, — vai šī meitene nevarētu dot kādas sīkākas zinas par Sarkano riņķi. Esmu gatavs viņu pieņemt darbā.

Bērs kaut ko neskaidri pie sevis norūca.

—  Zinu, ka uzskatāt mani par prātā jukušu. Bet šajā priekšlikumā ir jēga. Manā birojā nav ko zagt, viņa visu laiku būs te, acu priekšā, un, ja viņai ir kādi sakari ar Sarkano riņķi, es tos atklāšu.

—   Kāpēc jūs sniedzāt viņai roku? — Bērs ziņkāri vaicāja.

Jels pasmaidīja.

—   Tāpēc, ka viņa mani interesē. Sajutu, ka to iespaido kāds tumšs, noslēpumains spēks. Meitene nerīkojas patstāvīgi. Aiz viņas slēpjas…

—   Sarkanais riņķis? — Bērs zobgalīgi pārtrauca.

—    Iespējams, — Jels pavisam nopietni atbildēja. — Lai nu kā, tomēr es ar šo jauno lēdiju aprunāšos.

Tās pašas dienas pēcpusdienā viņš patiesi ieradās pie Talijas. Kalpone ieveda Jelu mazā, skaistā viesistabā. Mirkli vēlāk ienāca Talija un, pazinusi viesi, pasmaidīja.

—   Jūs atnācāt mani brīdināt, mister Jel?

—   Nē, es atnācu piedāvāt darbu.

—   Jums vajadzīgs palīgs? — meitene ironiski jautāja. — Vai arī jūs esat nolēmis mani pāraudzināt? Daudzi to vēlētos.

Viņa nosēdās pie klavierēm un salika rokas aiz muguras.

—   Kāpēc jūs zogat, mis Drcimonda?

—  Tāpēc, ka man ir divas dabas, — viņa bez kautrēšanās atbildēja. — Kāpēc gan lai kleptomānija piedienētos tikai turīgajiem?

—   Vai tas jūs apmierina?

—  Man ir diezgan patīkams dzīvoklis, laba kalpone un diezin vai kādreiz miršu badā. Jā, tas mani apmierina. Bet tagad labāk pastāstiet par maniem pienākumiem. Vai man jāklust par sievieti detektīvu?

—   Nē, nē, — Jels steigšus iebilda. — Man vienkārši vajadzīga sekretāre, kurai varu uzticēties. Darbība plešas plašumā, tāpēc arī korespondence ir ievērojama. Vēl vienīgi varu piebilst, ka manā birojā jums būs loti maz kārdinājumu, — viņš jautri izmeta. — Tāpēc šo risku uzņemos itin labprāt.

Viņa mirkli domāja, skatīdamās detektīvā.

—   Ja jau jūs uzņematies šo risku, tad kāpēc lai es to neuzņemtos? Kur atrodas jūsu birojs?

Viņš iedeva adresi.

—   Rīt desmitos būšu tur.

"Lieliska meitene," nodomāja Jels, atgriezdamies pilsētā.

Teikdams Bēram, ka šī meitene ir mīkla, Jels nemeloja. Viņš bija saticies ar dažādiem noziedzniekiem, tāpēc droši vien pazina tos nesalīdzināmi labāk nekā Bērs, neraugoties uz inspektora milzīgo pieredzi un neskaitāmajiem piedzīvojumiem.

Tad viņš sāka domāt par Bēru, kurš bija kritis nežēlastībā. Tomēr Jēlam šķita, ka galvenā policijas pārvalde inspektoru neatlaidīs no darba, neskatoties uz neveiksmēm ar Sarkano riņķi.

Misters Bērs tovakar domāja tieši par to pašu. Mājās viņu gaidīja galvenās policijas īss, oficiāls paziņojums, ko izlasījis, viņš saviebās. Baidīdamies no visļaunākā, inspektors uztraukti domāja par nākotni.

Nākamajā rītā viņu izsauca pie Trujana, kur priekšā jau atradās Jels. Attiecības abu detektīvu starpā bija ieguvušas sacensības raksturu. Prese neslēpa, ka Bēra zvaigznes noriets nav tik daudz saistīts ar neveiksmēm, tvarstot Sarkano riņķi, cik ar viņa sāncenša pācilvēcisko neatlaidību darbā.

Kaut gan Jels pieprasīja milzīgus honorārus, Trujans pieņēma viņa pakalpojumus jau pēc Sarkanā riņķa pirmā brīdinājuma. Viņa ticība policijai bija sairusi, ko šis džentlmenis nemaz nemēģināja slēpt.

—   Misters Trujans nolēmis maksāt.

Tie bija pirmie vārdi, ko inspektors dzirdēja.

—   Protams, ka es maksāšu, — Trujans teikto apstiprināja.

Bēram šķita, ka Trujans pēdējās dienās kļuvis pavisam vecs. Seja bija tapusi vēl bālāka un kalsnāka, un arī viņš pats bija gluži sakrities.

—  Ja jau galvenā policijas pārvalde atļauj šai neliešu bandai apdraudēt cienījamus pilsoņus, nespēdama ar tiem tikt galā, tad man neatliek nekas cits kā maksāt.

—   Misters Trujans maksās, — detektīvs Jels atkārtoja. — Tomēr man šķiet, ka šoreiz Sarkanais riņķis rīkojas pārāk nekaunīgi.

—   Ko jūs ar to gribat teikt? — jautāja Bērs.

—   Vai vēstule ir pie jums, ser? — vaicāja detektīvs Jels.

Trujans nikni atrāva atvilktni un nosvieda uz galda pazīstamo aploksni.

Bērs to paņēma un izlasīja:

"Svētdien pīkst. 4.00 pēcpusdienā mēs ieradīsimies Dereka Jela birojā saņemt naudu. Banknotes nedrīkst būt no vienas sērijas. Ja nauda nebūs nolikta, jūs mirsiet vēl tajā pašā naktī."

—  Tas visu atvieglo, — izlasījis Bērs sacīja. — Protams, ka vir.ii neatnāks.

—   Diemžēl man šķiet, ka atnāks gan, — Jels viiju mierīgi pārtrauca. — Es tos gaidīšu un vēlētos, lai arī jūs būtu tuvumā.

—   Labi, — inspektors vienaldzīgi noteica, — tomēr šaubos, vai viiji ieradīsies.

—  Nepiekrītu. Lai nu ko, bet drosmes trūkumu Sarkanajam rinkim nevar pārmest. Turklāt — manā birojā jūs satiksiet senu pazinu.

Bērs aizdomīgi paskatījās uz detektīvu un ievēroja, ka tas jautri pasmaida.

—   Dreimondu? — viiļš vaicāja.

Jels apstiprinoši pamāja ar galvu.

—   Jūs vinu pieņēmāt darbā?

—   Jā, viņa mani interesē. Piedevām man šķiet, ka šī noslēpuma atklāšanā vii.ia mums būs labu labais palīgs.

Atslēga no nama pie upes

Tika nolemts, ka ceturtdien no rīta Trujans izņems bankā naudu un samaksās prasītājiem. Jels ieradīsies

pēc naudas, bet Bērs visu laiku atradīsies viņa birojā un gādās par svešo viesu sagaidīšanu.

Pa ceļam uz galveno policijas pārvaldi Bērs iegriezās pie Džeka Bērdmora.

Pēdējo nedēlu notikumi jaunekli bija stipri pārvērtuši — no zēna viņš pēkšņi bija pārtapis par viru. Iegūdams milzīgu mantojumu, Džeks Bērdmors bija pazaudējis agrāko dzīvesprieku.

Lai kā arī viņš centās, tomēr nespēja atbrīvoties no domām par Taliju Dreimondu. Meitene to vajāja gan sapņos, gan nomodā. Neskaitāmas reizes jauneklis bija cieši apņēmies aizmirst Taliju uz visiem laikiem, bet * ko tas deva, ja viņas tēls mājoja paša sirdi.

Pēdējā laikā jaunekļa un inspektora Bēra starpā bija radusies savāda draudzība.

Tobrīd, kad policists ieradās, Džeks sēdēja ēdamistabā un ēda brokastis.

—   Nāciet iekšā, mister Bēr! — viņš aicināja. — Jūs taču noteikti nebūsiet ēdis. Kas jauns?

—  Nekas, — Bērs atteica. — Tikai Trujans nolēmis maksāt.

—   Tiešām? — Džeks nicinoši noteica, pirmo reizi pēc ilgāka laika iesmiedamies. — Es gan negribētu būt Sarkanā riņķa vietā.

—   Kāpēc? — jautāja Bērs, acīm līksmi iemirdzoties, jo, iespējams, nojauta atbildi.

—   Mans nabaga tēvs teica, ka Trujans ikreiz apraudājis katru pensu, kuru vajadzējis izdot, un nav rimies tikmēr, kamēr nav dabūjis to atpakaļ. Kad izbailes būs rimušās, viņš sāks Sarkano riņķi vajāt un nerimsies, līdz nedabūs atpakaļ savu naudu līdz pēdējai banknotei.

—   Varbūt, — inspektors piekrita, — tikai viņi šo naudu vēl nav saņēmuši.

Bērs izstāstīja Džekam par vēstuli, kuru Trujans bija saņēmis no rīta. jaunekli tas neizsakāmi pārsteidza.

—   Vai viņi pārlieku neriskē? Jābūt loti viltīgiem, lai uzveiktu Dereku Jelu.

—  Es arī tā domāju, — kājas ērti sakrustojis, atteica inspektors. — Jela priekšā man aiz cienības jānoņem cepure. Viņam ir dažas īpašības, kuras es no tiesas apbrīnoju.

—   Piemēram, parapsiholoģiskās spējas? — Džeks pasmaidīja, bet inspektors noraidoši pakratīja galvu.

—   Nē, tās man ir pārāk svešas un nepazīstamas lietas. Es domāju par citām īpašībām.

Pēkšņi viņš apklusa, un Džeks ievēroja inspektora patiesi nomākto garastāvokli.

—  Šķiet — jūs gaida ne visai patīkama saruna galvenajā policijas pārvaldē? — puisis jautāja. — Varu iedomāties, kā viņus tur uztrauc, ka Sarkanais riņķis vēl arvien nav notverts.

Bērs piekrītoši pamāja ar galvu.

—   Mans stāvoklis šobrīd patiešām nav pārāk spīdošs, tomēr tas mani pārāk neskumdina, — to sakot, viņš pēkšņi pavērās Džekā. — Jā, jūsu draudzene dabūjusi jaunu vietu.

Džeks nosarka.

—   Jūs gribējāt teikt…

—   Jā, es gribēju teikt — mis Dreimonda. Dereks Jēls pieņēmis viņu darbā pie sevis.

—   Jūs jokojat. — Džeks tam negribēja ticēt.

—  Arī es domāju, ka viņš joko, bet Jels ir loti savāds tips.

—   Runā, ka viņš dabūšot darbu galvenajā policijā, — teica Džeks un tūlīt pat apjauta savu kļūdu, bet Bērs nelika manīt, ka jūtas aizvainots.

—   Kuru katru tur vis neņem, — viņš smaidīdams atteica, kaut gan smaidīja loti reti. — Mūsu draugs, bez šaubām, ir darbīgs cilvēks, taču ar to vien nepietiek.

Piegājis pie loga, policists paskatījās laukā.

—   Vai tā nav mis Dreimonda? — viņš pēkšņi jautāja. Bērs vēroja meiteni, kas, pētīdama namu numurus, nesteigdamās tuvojās Džeka Bērdmora mājai.

—  Vina nāk šurp, — Džeks pārsteigts konstatēja un, izsteidzies no istabas, atvēra ārdurvis tieši tajā brīdī, kad meitene grasījās nospiest zvana pogu.

—  Priecājos jūs redzēt, Talij, — viņš sacīja, satverdams viešņas roku. — Nāciet vien iekšā. Ēdamistabā jūs satiksiet mūsu kopējo pazinu.

—   Vai misteru Bēru?

—   Uzminējāt, — Džeks iesmējās, aizvērdams durvis. — Bet varbūt jūs gribat runāt ar mani vienatnē, — kļūdams atkal nopietns, viņš painteresējās.

—   Nē. Es atnācu mistera Jela uzdevumā. Viņš lūdz iedot atslēgu no jūsu nama upmalā.

Viņi iegāja ēdamistabā. Sastapusi Bēra vienaldzīgo skatienu, meitene vēsi palocījās. Džeks pateica apciemojuma iemeslu.

—   Manam tēvam ir īpašums upes krastā, — viņš paskaidroja. — Jau ilgus gadus tur neviens nedzīvo, un, kā apgalvo speciālisti, māju pat neesot vērts remontēt — tas izmaksāšot pārāk dārgi. Nezin kāpēc Jels domā, ka Brabadons slēpjas tieši šajā pamestajā namā. Tiesa, tas diezgan ilgi atradās Brabadona pārraudzībā, kurš to pat mēģināja pārdot. Brabadons vispār pārvaldīja krietnu dalu no tēva īpašumiem. Tomēr es neticu, ka pašlaik viijš tur varētu slēpties.

Bērs izstiepa savas biezās lūpas un domīgi pamirkšķināja acis.

—  Vienīgais, ko droši zinu, ka viņš vēl nav paguvis aizbēgt uz ārzemēm. Domāju — nav diez cik prātīgi apmesties namā, kuru var pārmeklēt. Lai gan… tas nebūt nav izslēgts. Acīmredzot viņam ir nama atslēga. Kā tur izskatās?

—   Tā ir pa pusei noliktava, pa pusei dzīvojamā ēka, — atteica Džeks.

—   Nekad tur neesmu bijis, tomēr domāju — tas ir viens no tiem namiem, kādus tirgotāji būvēja pirms divsimts gadiem.

Viņš atvēra atvilktni, kurā glabājās atslēgu saišķi.

<%>— Liekas — šīs būs īstās, mis Dreimonda. Kā jums patīk jaunais darbs?

Jauneklim vajadzēja krietni saņemties, lai to pavaicātu, jo meitenes klātbūtne iedvesa bailes un nedrošību.

—   Darbs ir interesants, — vina smaidīdama atbildēja. — Lai gan neko vairāk nevaru pateikt, tāpēc ka tikai ar šorītu sāku strādāt.

—    Jūs gan esat dīvaina būtne, — noteica Bērs. — Kaut gan esmu pārliecināts, ka jūsos ir arī kaut kas labs…

Šķiet, šie vārdi meiteni iepriecināja, jo viņa sāka smieties un Džeks tai pievienojās. Vienīgi paša Bēra nopietnība nebija satricināma.

—   Esiet uzmanīga! — viņš zīmīgi teica, un meitene mitējās smaidīt.

—   Nebaidieties, es būšu loti uzmanīga, mister Bēr. Un, līdzko radīsies kādas problēmas, nekavējoties meklēšu jūs rokā.

—   Ceru, ka tic nav tikai tukši solījumi, — Bērs atteica, — lai gan, atklāti sakot, šaubos.

Nams upmalā

Atgriezusies birojā, Talija atrada Dereku Jēlu lasām korespondenci.

—  Ak atslēgas? — viņš izklaidīgi teica. — Pateicos. Nolieciet tās tur. Domāju, ka uz visām šīm vēstulēm jums pašai arī būs jāatbild. Pārsvarā tie ir jaunekļi, kas grib kļūt par detektīviem. Sagatavojiet atbildes paraugu un pati parakstiet visas vēstules. Arī šai dāmai atbildiet, ka pašlaik esmu pārāk aizņemts, lai varētu atļauties jaunus pienākumus. — To sakot, viņš pasniedza vēl vienu vēstuli. Pēc tam Jels paņēma atslēgas un pasvārstīja plaukstā.

—   Jūs satikāt misteru Bēru?

Talija iesmējās.

—  Tas ir vienkārši briesmīgi, mister Jel. Jā, es satiku Bēru. Tikai — kā jūs to zināt?

—     Nedomāju, ka tas ir tik sarežģīti. Jūs taču savu daiļumu vai, teiksim, paradumu piesavināties svešas, vērtīgas lietas ari neuzskatāt ne par ko sevišķu.

—   Es cenšos laboties, — meitene atbildēja pēc brīža.

—  Arī man šķiet, ka ar laiku jūs labosieties. Jūs mani interesējat, loti interesējat.

Pamājis ar galvu, viņš atļāva Talijai iet. Meitene bija iegrimusi darbā, kad Jels, nostājies uz sliekšņa, palūdza:

—   Papūlieties mani savienot ar misteru Bēru.

Savienojumu izdevās dabūt tikai pēc kādas pusstundas.

—  Tas esat jūs, mister Bēr? — Meitene caur aizvērtajām durvīm dzirdēja Jela balsi. — Gribu aizbraukt uz Bērdmora namu upmalā un to pārmeklēt. Šķiet, ka tur slēpjas Brabadons… Vai nevēlaties ierasties pie manis pustrijos?

Klausīdamās sarunu, Talija Dreimonda izdarīja dažas stenogrāl'iskas atzīmes savā piezīmju grāmatiņā.

Pustrijos ieradās Bērs. Talija to neredzēja, jo Jela istabai bija atsevišķa ieeja no koridora, bet vina dzirdēja inspektora balsi. Drīz vien abi vīrieši aizgāja. Kad tie bija projām, meitene paņēma telegrammas veidlapu un uzrakstīja: "Džeksonam", tālāk adresi un tekstu —

"Dereks Jels aizbrauca pārmeklēt Bērdmora namu upmalā."

Iespējams, ka Talijai Dreimondai bija viena otra slikta īpašība, tomēr savu pienākumu viņa vienmēr pildīja apzinīgi.

Nams atradās pie akmens tilta un patiešām izskatījās gan pamests, gan nolaists. Tilta balsti bija sabrukuši, nama pamati izgāzusies, pagalms aizaudzis ar nezālēm. Pati māja, kas reiz, neapšaubāmi, bijusi lepna un skaista, tagad vairāk līdzinājās gruvešu kaudzei. Zemes gabala vienā stūrī atradās varena mūra noliktava. Tā bija uzcelta pašā upes krastā un acīmredzot savienota ar dzīvojamo ēku. Pasaules karā bumba bija sadragājusi noliktavas stūri, bojādama arī jumtu, tā ka tagad ēka atradās lietus un vēja varā.

—   Jautra vietiņa, — noteica Jels, vērdams durvis. — Grūti gan iedomāties, ka te varētu dzīvot elegantais Brabadons.

Koridors bija pilns drazu un putekļu, no griestiem karājās zirnekļu tīkli. Pats nams šķita kluss un izmiris. Abi vīri steigšus izstaigāja visas istabas, tomēr bēgļa pēdas nekur nemanīja.

—   Vēl palikusi bēniņu istaba, — sacīja Jels, norādīdams uz kāpnēm, kas veda augšup.

Viņš uzskrēja augšā, atgrūda lūku un pazuda. Bērs dzirdēja detektīva solus. Drīz vien Jels atgriezās.

—  Diemžēl neviena, — viņš sacīja, aizcirzdams lūku.

—  Nemaz arī necerēju, ka jūs tur kādu atradīsiet, — atteica Bērs, pirmais pamezdams vientuļo namu.

Kad abi pa aizaugušo taku devās projām, no bēniņiem tos caur noputējušu stiklu vēroja kāda bezgala bāla seja. Bārda liecināja, ka šis vīrs nav skuvics vismaz nedēlu, un diezin vai pat tuvākie draugi spētu šajā cilvēkā sazīmēt baņķieri Brabadonu.

Sarkana riņķa sūtnis

—  Es domāju — jūs esat detektīvs, bet jūs esat muļķis un idiots, ser, — ārdījās Trujans, uzlūkodams banknotes, kas bija sakrautas uz rakstāmgalda. Apzina, ka jāšķiras no šādas summas, sagādāja tam patiesas elles mokas, bet Dercku Jelu bija diezgan grūti aizvainot.

Tāpēc viņš tikai noteica:

—   Varbūt, varbūt… Bet, ja es uzskatu, ka meitene mani var tuvināt Sarkanajam riņķim, tad viņa strādās pie manis un viss.

—  Jūs redzēsiet! — Trujans kratīja dūri detektīvam tieši pie deguna. — Meitene ir bandas locekle. Esmu pārliecināts, ka tieši viņa ieradīsies pēc manas naudas.

—   Tādā gadījumā viņa nekavējoties tiks apcietināta, — paskaidroja Jels. — Ticiet, mister Trujan, arī es nevēlos pazaudēt šīs banknotes. Bet, ja Sarkanais riņķis tās paņems, tad ne es, ne jūs nebūsim vainīgi. Mans pienākums ir glābt jūsu dzīvību, noliekot par atriebības ēsmu pašam sevi.

—   Pilnīgi pareizi, pilnīgi pareizi, — Trujans steigšus atrūca. — Redzu, ka jums var uzticēties. Tāpēc rīkojieties, rīkojieties… Varbūt patiešām jūs zināt labāk, ko darīt.

Viņš mirkli parotaļājās ar banknotēm, tad ielika tās aploksnē un īgni pasniedza detektīvam.

—   Kas jauns dzirdams par Brabadonu? Tas nelietis mani aptīrīja par vairāk nekā divtūkstoš mārciņām, kuras aiz muļķības ieguldīju kādā no Merla pasākumiem.

—  Ko jūs īsti zināt par šo Merlu? — jautāja detektīvs.

—   Tikai to, ka viņš ir bijis nelietīgs izspiedējs.

—   Bet kā viņš iesāka, un no kurienes ieradās?

—   Liekas — viņš ieradās no Francijas, — Trujans atbildēja. — Zinu par šo cilvēku gauži maz. Džeimss Bērdmors mani iepazīstināja ar vinu. Stāstīja, ka Francijā viiļš esot sēdējis cietumā par spekulāciju ar nekustamo īpašumu. Bet es baumām neticu, vēl jo vairāk tāpēc, ka reizēm šis vīrs bija visai izdarīgs, un ar vina starpniecību es nopelnīju itin solīdas summas.

Iedomādamies, ka šim vecajam sīkstulim par dažiem nenozīmīgiem zaudējumiem gan nevajadzētu uz Merlu dusmoties, Jels pasmaidīja. Birojā viņu jau gaidīja Bērs un Džeks Bērdmors. Jaunekļa apmeklējumu detektīvs nebija paredzējis, tomēr saprata, ka to šurp atvilinājusi interese par Taliju Dreimondū.

—   Diemžēl es aizsūtīju sekretāri uz mājām, Bēr. Negribu, ka meitene tiek iejaukta šīs pēcpusdienas notikumos, jo var gadīties nepatīkama sadursme. — Viņš aši palūkojās uz Džeku Bērdmoru. — Ceru, ka jūs esat gatavs jebkuram pārsteigumam.

—  Tik tiešām nožēlošu, ja neatgadīsies kaut kas interesants, — Džeks jautri atbildēja.

—   Kāds ir jūsu rīcības plāns? — jautāja Bērs.

—  Dažas minūtes pirms sūtņu ierašanās ieiešu savā kabinetā. Abas durvis, kas ved uz koridoru un uz šo istabu, aizslēgšu. Atslēgu atstāšu jūsu pusē un lūgšu mani ieslēgt. Jābūt gatavam jebkuram variantam. Tiklīdz jūs dzirdēsiet klauvējam un es vēršu durvis, ziniet, ka viesis ir ieradies, un, kad durvis atkal aizslēgšu, nostājieties koridorā.

Bērs palocīja galvu.

—  Samērā vienkārši, — viņš sacīja. Tad, piegājis pie loga, pamāja ar mutautiņu, [els līdzcietīgi pasmaidīja.

—   Cik laužu jums tur būs?

—   Kādi astoņdesmit. Viņi pašlaik ielenc namu.

Arī Jels atzinīgi pamāja.

—   Katrā ziņā jārēķinās ar to, ka Sarkanais riņķis var atsūtīt visparastāko ekspresi, un tad vajadzēs tam sekot. Es gribu, lai naudu saņem pats Sarkanā riņķa vadonis.

—   Pareizi, — atteica Bērs. — Tomēr esmu pārliecināts, ka šis džentlmenis, lai kas viņš arī būtu, pats gan neieradīsies. Vai drīkstu pārlūkot jūsu biroju?

Nesagaidījis atbildi, Bērs iegāja istabā. Iepretim durvīm logs, stūrī — sienas skapis. Tajā karājās viens vienīgs mētelis.

—   Ja jums nebūtu iebildumu, — inspektors Bērs ierunājās pazemīgā balsī, —es vēlētos, lai jūs uz mirkli uzkavētos kancelejas telpās. Pateicos. Es pieslēgšu durvis. Man nepatīk, ja mani kāds novēro.

Jels smiedamies izgāja no istabas, un Bērs aizvēra aiz viņa durvis. Pēc tam varēja dzirdēt, kā viņš atver durvis uz koridoru, bet drīz vien tās atkal aizver.

—   Varat ienākt, — viņš sacīja. — Es redzēju visu, ko vēlējos.

—   Nedomāju, ka viņš varētu izbēgt pa skursteni, — jautri noteica Jels, ievērojis, ka inspektors pēta kamīnu, kas, neskatoties uz vēso laiku, nebija iekurts.

Džeku šī apskate bija ieinteresējusi. Viņš uzmanīgi aplūkoja miniatūro revolveri, kas atradās uz detektīva galda. Jels izņēma no kabatas aploksni ar banknotēm. Nolicis to blakus revolverim, viņš paskatījās pulkstenī.

—  Lai jūs pārliecinātu, iziesim kancelejā un aizslēgsim durvis, — viņš sacīja, pie viena aizslēgdams koridora durvis.

—   Tas mazliet uztrauc, — Džeks izmeta.

—   Ceru, ka viss noritēs mierīgi, — Jels atbildēja.

Bērs un Džeks izgāja kancelejā, ieslēdza misteru Jelu

un apsēdās. Jauneklis pēkšņi iedomājās par Taliju Dreimondu. Vai viņa ir vai nav saistīta ar Sarkanā riņķa bandu? Negribējās ticēt nedz personiskajai pieredzei, nedz veselajam saprātam. Džeks sakoda zobus. Paceļot galvu, viņa un detektīva skatieni sastapās.

—   Man nav parapsiholoģisku spēju, — Bērs nesteidzīgi sacīja, — tomēr tā vien šķiet, ka jūs domājat par Taliju Dreimondu.

—   Tik tiešām, — jauneklis atzinās. — Vai arī jūs domājat, ka viņa ir tik slikta kā izliekas?

—   Jūs gribat zināt, vai es ticu, ka viņa Trujanam nozaga Būdas tēlu? Diemžēl — es par to esmu pārliecināts.

Džeks klusēja. Viņš necerēja šo stūrgalvīgo vīru pārliecināt par meitenes nevainīgumu, vēl jo vairāk tāpēc, ka viņa pati taču atzinās.

—   Mazliet klusāk, — no istabas atskanēja Jela balss.

Bērs kaut ko pie sevis noņurdēja. Viņi apklusa. Sākumā abi dzirdēja Jelu staigājam pa istabu, tad soli apklusa, jo bija pienācis noliktais brīdis. Inspektors Bērs izņēma pulksteni. Tas rādīja tieši pusčetri. Kuru katru brīdi vajadzēja ierasties sūtnim. Bērs sēdēja saliecies uz priekšu, Cenzdamies ieklausīties klusumā, kas valdīja visapkārt. Pēkšņi viņi Jela kabinetā izdzirdēja troksni. Savādu troksni. It kā detektīvs būtu nokritis no krēsla.

Bērs pielēca kājās.

—   Kas noticis?

—   Viss kārtībā, — atskanēja ļela balss. — Es paklupu. Sēdiet mierīgi.

Tā viņi nosēdēja vēl piecas minūtes. Tad Bērs uzsauca:

—   Vai viss kārtībā, Jel?

Atbildes nebija.

—  Jel! — inspektors sauca vēlreiz. — Vai jūs mani dzirdat?

Arī šoreiz neviens neatbildēja. Pieskrējis pie durvīm, Bērs tās atslēdza un iemetās istabā. Džeks sekoja.

Aina, ko abi ieraudzīja, spētu izsist no līdzsvara vēl rūdītāku policistu nekā inspektors Bērs. Uz grīdas dzelžos saslēgtām rokām, sasietām kājām un dvielī ievīstītu seju gulēja Dereka Jela nekustīgais ķermenis. Logs bija vaļā. Varēja just stipru ētera un hloroforma smaku. Aploksne ar naudu no galda, protams, bija pazudusi. Hrms kādām pāris sekundēm vecs pastnieks ar vēstuļu somu plecā atstāja namu, un sardzē atstātie policisti to izlaida bez kādiem šķēršļiem.

Sieviete sienas skapī

Bērs norāva ar hloroformu piesūcināto dvieli no Jela sejas. Detektīvs atvēra acis.

— Kas noticis? — viņš vaicāja vārgā balsī. Inspektors tikmēr atslēdza roku dzelžus. Džeks drebošām rokām centās atpinkēt kāju saites. Pēc tam viņi palīdzēja Jēlam piecelties.

—  Kas noticis? — viņš vēlreiz atkārtoja, atslīgdams krēslā.

—   Arī es to gribētu zināt, — Bērs noteica. — Kur viņi palika?

—   Nezinu. Neko neatceros. Vai durvis aizslēgtas?

Džeks pieskrēja pie durvīm. Tās bija aizslēgtas no

iekšpuses. Tātad pa šo cclu neviens nevarēja tikt projām. Mulsināja vienīgi atvērtais logs. Bērs palūkojās laukā. Viņi atradās virs astoņdesmit pēdu dziļa bezdibeņa. Nebija redzamas nedz trepes, nedz kas cits, ko būtu varējuši izmantot zagli.

—   Nezinu, kas notika, — Jels, mazliet atjēdzies, iesāka stāstīt. — Sēdēju krēslā, kad pēkšņi sejai uzsvieda dvieli un mani satvēra divas spēcīgas rokas. Pirms paguvu aizsargāties vai iekliegties, biju jau zaudējis samaņu.

—  Vai mūsu saucienu jūs dzirdējāt? — jautāja Bērs.

Jels noliedzoši pakratīja galvu.

—  Bet mēs dzirdējām troksni… Misters Bērs jautāja, vai viss kārtībā. Jūs atbildējāt… — Džeks paskaidroja.

—   Tas nebiju es, — Jels atbildēja. — Kopš man uzsvieda dvieli, neko neatceros. Atjēdzos tikai pēc jūsu ienākšanas.

Inspektore Bērs vēl aizvien stāvēja pie loga. Viņš to atvēra un atkal aizvēra, tad uzmanīgi aplūkoja palodzi.

—  Tas ir visasprātīgākais joks, kādu es jebkad mūžā esmu redzējis. —Turklāt, to sakot, inspektora sejā staroja apmierināts smaids.

Džekam atkal uznāca dusmas uz šo veco policistu.

—   Man gan tas nešķiet pārāk veikli. Viņi ne tikai laimīgi aizlaidās, bet arī gandrīz nogalināja misteru Jelu.

—  Tomēr es saku — tas ir loti veikli, — Bērs stūrgalvīgi atkārtoja un, atstājis kabinetu, nokāpa lejā, lai aprunātos ar sardzes policistiem.

Diemžēl policisti neko daudz nevarēja paskaidrot. Izņemot pastnieku, mājā neviens nebija iegājis un izgājis.

—    Tikai pastnieks? — Bērs domīgi apvaicajas. — Protams, ka pastnieks! Labi, seržant, varat atlaist savus (audis.

Atgriezies Jela birojā, inspektors sacīja:

—   Nauda, bez šaubām, ir pazudusi. Tagad mēs varam doties uz galveno policiju un zinot par rezultātiem.

Jcls bija paguvis atžirgt.

—   Šoreiz esmu vainīgs, — viņš teica, — tāpēc jums neko nepārmetīs. Visu laiku cenšos apjēgt, kā vini bez trokšņa tika iekšā pa logu un sasniedza mani.

—   Jūs sēdējāt ar muguru pret logu?

Jels piekrītoši pamāja.

^ — Nepievērsu logam uzmanību, jo sēdēju, vērodams abas durvis.

—   Tātad jūs sēdējāt ar muguru arī pret kamīnu?

—    Pilnīgi izslēgts. Caur kamīnu vini nevarēja šeit iekļūt. Nē, tas ir visneizskaidrojamākais, ko līdz šim esmu piedzīvojis. — Viņš lēni piecēlās. — Būtu loti labi, ja jūs atnāktu man līdzi pie Trujana. Viņš būs briesmīgi nikns, un baidos, ka man diezgan grūti nāksies tam izskaidrot notikušo.

Visi trīs izgāja no biroja. Jels aizslēdza abas durvis un atslēgas iebāza kabatā.

Trujans, protams, ārdījās kā paša nelabā apsēsts.

—   Jūs apgalvojāt, ka es savu naudu dabūšu atpakaļ, — viņš rēca, — bet tagad paziņojat, ka tikāt apdullināts… Un kur jūs bijāt, mister Bēr?

—   Blakusistabā. Jels stāsta tīru patiesību.

Trujana dusmas pēkšņi norima.

—    Labi, — viņš sacīja. — Sarkanais riņķis savu naudu dabūjis. Ar to arī šī lieta beigusies. Lūdzu piesūtiet man rēķinu.

—  Es neko nesaprotu, — brīnījās Bērs, kad tie uz ielas atkal satikās ar Džeku. — Sākumā domāju, ka viņu kers trieka. Jūs ievērojāt, kā viņš mainīja savu izturēšanos?

Jels klusēdams lēni pamāja ar galvu. Tobrīd, kad Trujans mainīja savu izturēšanos, viņa smadzenēs bija nobriedusi kāda ideja, radušās šaubas, kas spētu iedvest šausmas ikvienam.

—   Bet tagad, — Bērs jautri sacīja, — kad esmu izpalīdzējis jums — izpalīdziet arī man. Iesim un darīsim zināmu notikušo policijas komisāram.

Dereka Jela birojā valdīja klusums. Visi jau sen bija projām, kad pēkšņi kaut kas iečīkstējās. Lēni atvērās sienas skapja durvis un no tā izkāpa Talija Dreimonda. Viņa izņēma no kabatas koridora durvju atslēgu un jau pēc brīža atradās uz kāpnēm, kuras lietoja tikai šī nama iemītnieki. Tās veda uz sētnieka dzīvokli augšstāvā. Tikusi lejā, Talija atslēdza arī ārdurvis un pazuda starp strādniekiem, kuri tobrīd steidzās mājup no darba.

10 000 mārciņu liela balva

"Mertsona banka izsniegs 10 000 mārciņu lielu balvu personai, kas uzrādīs Sarkanā riņķa bandas vadoni. Iekšlietu ministrs sola amnestiju ikvienam bandas loceklim (ja vien tas nav vainojams tīšā slepkavībā), kurš sniegs pierādījumus, kas lautu sagūstīt vīrieti vai sievieti, tā dēvēto Sarkano riņķi."

Šo lielo, sarkaniem burtiem drukāto sludinājumu varēja lasīt uz visiem reklāmu stabiem, pasta kantoru logos un pie katra policijas iecirkņa. Dereks Jels to ieraudzīja pa ceļam uz savu biroju. Izlasījis viņš apsvēra, kā tas var iespaidot bandas vienkāršākos locekļus, kurus tas vajāja. Talija izlasīja paziņojumu, sēdēdama autobusā, kad tas apstājās tieši iepretim reklāmu stabam. To ieraugot, vina pie sevis pasmaidīja. Savukārt Hārviju Trujanu šis plakāts burtiski sajūsmināja. Viņš it kā tapa pat jaunāks. Arī Trujans tobrīd atradās ceļā uz savu kantori, kur izņēma no rakstāmgalda garum garo sarakstu. Tas bija Sarkanā riņķa nozagto banknošu numuru saraksts, ko, neskatoties uz pūlēm, bija izdevies sastādīt.

Ieradies kantorī, misters Trujans pagatavoja šim dokumentam norakstu. Pēc tam uzrakstīja vēstuli un kopā ar sarakstu nosūtīja to birojam, kas nodarbojās ar zagtu vai pazaudētu mantu meklēšanu. Vēstuli viņš pats iesvieda pastkastītē.

Jau nākamajā rītā ieradās pats firmas direktors Džeimss Begits — mazs, sakņupis vīriņš, kurš sarunājoties nemitīgi raustīja degunu.

Jāsaka — advokātu aprindās Begitu pārāk necienīja, tomēr darba viņam netrūka. Viņa klientu lielākā dala balansēja starp atļauto un aizliegto, bet pa starpām gadījās arī viens otrs cienījams pilsonis. Pat daudzas firmas, kas nozagto gribēja atgūt, iztiekot bez policijas iejaukšanās, izmantoja viņa pakalpojumus. Un Begits parasti itin sekmīgi tika galā ar saviem pienākumiem.

—   Esmu saņēmis jūsu paziņojumu, mister Trujan, — sacīja šis džentlmenis, — un varu jau iepriekš paziņot, ka neviena no minētajām banknotēm neaizies parasto ceļu.

Tad viņš apjucis mirkli klusēja.

—   Redziet, pazudis cilvēks, caur kura rokām aizplūda gandrīz visas sazagtās vērtības.

—   Kurš tas bija?

—   Brabadons, — skanēja atbilde.

—   Jūs runājat par baņķieri Brabadonu?

—    Jā, — Begits apstiprināja. — Domāju, ka tieši viņš ar zagtu mantu slēdza vislielākos darījumus visā Londonā. Brabadons pastāvīgi mainīja valūtu eksportam, tāpēc varēja darīt, ko vien vēlējās, nebaidoties, ka tiks pieķerts. Parasti vairums nozagto banknošu pazūd ārzemēs, kur tās viegli izmainīt, tāpēc jo grūtāk sadzīt tām pēdas. Ar to es gribēju teikt, ka sameklēt naudu ir bezgala grūts pasākums. Un… Ja nemaldos — jūs apgalvojāt, ka šajā lietā iejaukts Sarkanais riņķis?

—   Vai jūs viņu pazīstat? — Trujans vaicāja.

—   Nē, ar viņu man nav bijuši nekādi darījumi, lai gan esmu diezgan daudz par to dzirdējis. Iespējams, ka tieši Brabadons apzināti vai neapzināti būs bijis viņa līdzdalībnieks. Ko man darīt, ja atradīšu kādu nozagto banknoti un sadzīšu rokā cilvēku, kas tās izplata?

—   Nekavējoties ziņojiet par to man. Vienīgi man! Saprotiet, ka šai lietā uz spēles likta mana dzīvība. Ja Sarkanais riņķis uzzinās… man tas var beigties bēdīgi…

Advokāts piekrita. Acīmredzot Sarkanais riņķis bija viņu ieinteresējis, jo, sarunu turpinot, tas iztaujāja savu klientu sīki un pamatīgi. Taču misters Trujans to neievēroja.

—   Noziedznieku pasaulē šādi gadījumi gan nav nekas jauns, — beidzot advokāts konstatēja. — Itālijā, kur darbojas Melnā roka, naudas izspiešana ir visparastākā parādība. Neticami, ka tas notiek pie mums. Un vēl — dīvaini, ka Sarkano riņķi nevar atmaskot. Domāju, ka tas ir viens vienīgs cilvēks, kurš saliedējis nelielu laužu grupu, kuri cits citu nepazīst, bet katrs izpilda savu, noteiktu pienākumu. Citādi viņš jau sen būtu nodots. Tikai tas, ka paša darbinieki to nepazīst, ļauj tam tik ilgi darboties nesodītam.

Viņš paņēma cepuri.

—  Vai jūs pazīstat Fēliksu Merlu? Kādu no maniem klientiem apvaino sakarā ar ielaušanos un zādzību viņa mājā. Šo cilvēku sauc Bērncts.

Trujanam Bērneta vārds bija svešs, bet Merlu viņš pazina.

—   Kāpēc jūs tas interesē?

Advokāts pasmaidīja.

—   Savāds cilvēks. Jāsaka — pat loti īpatna persona. Savulaik viņš darbojies bandā, kas apkrāpa Francijas bankas. Šodien mani apmeklēja viņa advokāts, jo uzradusies kāda misis Merla, kas pretendē uz mantojumu. Šī sieviete arī visu izstāstīja. Mcrls darbojies kopā ar kādu Leitmani. Abi jau bijuši ceļā uz giljotīnu, tomēr

Mcrls izglābies, pieteiktdamies par liecinieku. Leitmanis, cik zināms, ticis sodīts.

— Tātad Brabadons uzpircis zagtas banknotes, bet Merls bijis visīstākais slepkava, — misters Trujans nebeidza vien brīnīties, vienlaikus priecādamies, ka darījumos ar šiem blēžiem zaudējis samērā maz un ticis sveikā cauri.

Vēlāk, pusdienās braucot, šo prieku gan aptumšoja domas, ka, neskatoties uz visu, viņš tomēr kļuvis nabadzīgāks par 50 000 mārciņām.

"Kas gan ir desmittūkstoš mārciņas," viņš domāja, pa ceļam vērodams plakātus, kas sludināja atlīdzību par Sarkanā rinka notveršanu. "Par šādu summu, šķiet, pat Brabadons neuzdrošināsies liecināt."

Tomēr jāsaka — viņš nepazina Brabadonu.

Upmalas nama iemītnieks

Ap to laiku Brabadons sēdēja vienā no upmalas nama augšstāva istabām un ēda maizi ar sieru. Baltais krekls netīrumos bija kļuvis gluži pelēks, fraka novārtīta putekļos, un cirtainā bārda šo nožēlojamo izskatu vēl pastiprināja.

Pabeidzis brokastot, viņš nokāpa lejā un devās uz virtuvi. Tā kā nebija nedz ziepju, nedz dvieļa, mēģināja nomazgāties ar mutautiņa palīdzību. Nervi pēdējo dienu laikā bija galīgi sabeigti. Arī pārtikas krājumi, ko naktī pēc bēgšanas bija atnesis noslēpumainais cilvēks, pamazām izsīka. Brabadons zināja — policija vinu meklē, tāpēc neticēja, ka spēs izvairīties no cietuma.

Nesen notikusī nama pārbaude bija viņu pamatīgi nobiedējusi. Kad Jēls pārmeklēja bēniņus, viņš gan veiksmīgi noslēpās aiz durvīm, tomēr atmiņas par šo apmeklējumu mocīja līdzīgi ļauniem murgiem.

Nokaudamies ar drūmajām domām, Brabadons apsēdās uz vienīgā krēsla, ko izdevās atrast šajā namā. Drīz vajadzēja ierasties cilvēkam, kas bija savlaicīgi viņu brīdinājis, un atnest jaunu pārtikas devu. Pēc kāda laika patiešām atskanēja atslēgu šķindoņa. Pacēlis lūku, viņš lejā izdzirdēja nepazīstamā dobjo balsi:

—   Nāciet šurp!

Brabadons nekavējoties paklausīja pavēlei. Arī iepriekšējā reizē viņš ar svešo bija sarunājies koridorā, kur valdīja akla tumsa.

—    Stāviet un klausieties, — balss izrīkoja. — Es jums atnesu drēbes un mazliet ēdamā. Te atradīsiet visu nepieciešamo, tāpēc noskujieties un savediet sevi kārtībā.

—   Kurp man jādodas? — Brabadons vaicāja.

—   Es rezervēju vietu uz tvaikoņa, kas parīt no Viktorijas doka dodas uz Jaunzēlandi. Čemodānā atradīsiet pasi un biļeti. Bet tagad klausieties labi uzmanīgi — ūsas atstājiet, toties noskujiet uzacis. Tieši uzacis ir raksturīgākā pazīme.

Brabadons pūlējās atcerēties, kur un kad redzējis šo cilvēku. Neviļus viņš ar roku pārlaida sejai, aptaustīdams uzacis, un bija spiests piekrist noslēpumainā viesa atziņai.

—  Naudu es jums neatnesu, — balss turpināja. — Jums ir sešdesmittūkstoš mārciņas, kas piederēja Merlam.

Slēgdams rēķinu, jūs viltojāt viņa parakstu, cerēdams, ka es Merlu nogalināšu, ko arī izdarīju.

—   Kas jūs tāds esat? — Brabadons vaicāja.

—   Sarkanais riņķis. Nesaprotu, kāpēc jūs jautājat. Mēs taču jau esam pazīstami:

—  Protams, — Brabadons atrūca. — Tikai man šķiet, ka zaudēju prātu. Kad varēšu no šejienes izkļūt?

—   Rītvakar.

—   Bet tvaikoni taču pārbaudīs. Vai jums nešķiet, ka tas ir pārāk bīstami?

—   Neuztraucieties! Briesmas jums nedraud. Tikai atdodiet man savu naudu.

—   Naudu? — pārsteigtais baņķieris iesaucās.

—   Atdodiet naudu, ka jums saka! — Balsī ieskanējās draudīgi toni, un Brabadons nobijās.

Viņš pasniedza saini ar banknotēm, bet pretī no svešinieka cimdotās rokas saņēma līdzīgu saini. Baņķiera jutīgie pirksti sataustīja, ka šajā sainī ir pilnīgi jaunas banknotes.

—   Jūs tās samainīsiet ārzemēs, — svešinieks paskaidroja.

—   Vai es nevaru aiziet no šejienes jau šodien? — Brabadons, bailēs drebēdams, vaicāja. — Ja palikšu te vēl kaut brīdi, es no tiesas sajukšu prātā.

Sarkanais riņķis mazliet padomāja, tad sacīja:

—   Kā vēlaties. Tikai atcerieties, cik tas ir bīstami, lai gan manis pēc… Bet tagad kāpiet augšā.

Brabadons klusēdams izpildīja bargo pavēli. Viņš dzirdēja, kā aizveras durvis, un cauri apputējušajam logam ieraudzīja uz ielas garu ēnu, kas drīz vien nozuda tumsā. Svešinieks bija projām.

Teikdams, ka čemodānā atradīsies viss nepieciešamais, nepazīstamais nebija melojis. Baņķieris aplūkoja arī naudu. Tās bija jaunas, dažādu sēriju un numuru banknotes. Arī vina banknotes bija jaunas, bet visas no vienas sērijas. Brabadons ziņkāri aplūkoja naudu, labi zinādams, ka gluži jaunas banknotes kases izsniedz nelabprāt. Tātad Sarkanais riņķis bija to kādam izspiedis, speciāli pieprasīdams, lai naudaszīmes nebūtu no vienas sērijas. Viņš nolika naudu sāņus un sāka pārģērbties.

Pēc stundas, atkal pārtapis elegantā kungā, baņķieris uzmanīgi izgāja pa dārza vārtiem. Noskūtās uzacis bija viņa ārieni pārvērtušas līdz nepazīšanai. Pat slepenpolicistam, kuram Brabadons tovakar pagāja garām un kurš līdz ar citiem saviem kolēģiem dzina viņa pēdas, neradās nekādas aizdomas.

Baņķieris noīrēja istabu vienkāršā viesnīcā netālu no piestātnes. Pirmo reizi pēdējās nedējas laikā viņš atkal mierīgi gulēja tīros palagos. No rīta pamodies, tas visu dienu nosēdēja istaba. Un vienīgi pret vakaru, kad viesnīcas numurā bija paēstas vakariņas, atkal atgriezās agrākā pašpaļāvība, un viņš izgāja laukā paelpot svaigu gaisu. Pie muzeja Brabadons ieraudzīja nesen izlīmēto plakātu.

"10 000 mārciņas un pilnīga atbrīvošana no soda," iešāvās prātā.

Šis paziņojums ieinteresēja vēl jo vairāk tāpēc, ka viņš nebūt nebija tik pārliecināts, ka izdosies pazust. Ticamāk, ka policija to notvers. Turklāt vajāta suņa likteni pat nauda nespēj darīt tīkamāku. Tas bija tik vilinoši — 10 000 mārciņas un brīvība. Neviens neko nezina par Fēliksa Merla naudu. Rīt viņš to paslēps seifā, bet pats dosies uz galveno policiju.

—   Tā arī darīšu! — viņš skali teica.

—  Es arī domāju, ka tas būs prātīgi, — atskanēja aiz muguras.

Iztrūcies Brabadons apcirtās riņķī. Tur jau viņš stāvēja — šis nelielā auguma, druknais vīrietis, kura pienākums bija tvarstīt noziedzniekus.

—   Inspektors Bērs, — baņķieris īgni norūca.

—  Pilnīgi pareizi, — policists atteica. — Es ceru, ka nāksiet man līdzi labprātīgi.

Kad viņi iegāja policijas iecirknī, durvīs uz mirkli parādījās kāda sieviete, bet Brabadons bija pārāk uztraucies, lai sazīmētu savu bijušo darbinieci. Salta ierēdņa balss nolasīja viņam apcietināšanas pavēli, kurā bija uzskaitīti visi pastrādātie noziegumi.

—   Jūs varat izvairīties no nepatikšanām, ja izstāstīsiet patiesību, — Bērs teica. — Zinu gan to, ka esat apmeties viesnīcā, gan arī to, ka rīt no rīta grasāties bēgt uz ārzemēm.

Baņķieris saprata, ka melot vai liegties būtu veltīgi. Un viņš izstāstīja pilnīgi visu. Sākot ar mīklaino telefona zvanu, kad tika uzaicināts uz satikšanos, un beidzot ar apcietināšanu.

—  Tātad jūs visu laiku atradāties tajā namā? — inspektors domīgi jautāja. — Kā jums izdevās paslēpties no mistera Jela?

—  Tātad tas bija Jels? — Brabadons izskatījās pārsteigts. — Es domāju, ka jūs. Tur bija kaut kas līdzīgs pieliekamajam. Es paslēpos aiz durvīm. Aiz bailēm tik tikko nenomiru.

—  Tātad Jclam atkal ir taisnība. Jūs patiešām atrādāties tur, — inspektors sarunājās it kā pats ar sevi. — Un ko jūs tagad domājat darīt, Brabadon?

—  Izstāstīju jums pilnīgi visu, ko zinu par Sarkano rinki, tāpēc ceru, ka mani norādījumi palīdzēs viņu notvert.

Bērs pamanīja, ka viņš atkal runā agrākajā pašpārliecinātajā tonī.

—   Acīmredzot tā ir Trujana nauda, ko viņš jums iedeva, — Bērs konstatēja.

—  Šo naudu viņš neiedrošinājās apmainīt, bet tagad grasās samainīt manējo. Tagad jums ir jaunas lieliskas iespējas…

Inspektors gan šaubījās, bet, kad Brabadons bija ievietots kamerā, viņš piezvanīja Trujanam un pastāstīja, kas noticis.

—  Vai nauda ir pie jums? Nāciet tūlīt pie manis, — tas satraukts sacīja.

—   Es labprāt aiziešu pie jums, tikai vispirms gribu aļzrādīt, ka šī nauda vairs nav jūsu, kaut arī banknotes Sarkanais riņķis patiešām ieguvis no jums.

Ieradies pie Trujana, viņš īsumā raksturoja lietas būtību. Nācās likt lietā visas pūles, lai nomierinātu šo vīru, kas tik ļoti bija pieķēries savai naudai. Kā par brīnumu, viņš tomēr drīz pārvarēja zaudējuma rūgtumu un negaidīti loģiski ievaicājās:

—   Vai jūs zināt to banknošu numurus, kuras bija Brabadonam?

—   Jā. Visas ir no vienas sērijas.

Kad inspektors nosauca šos numurus, Trujans tos cītīgi atzīmēja savā bloknotā.

Hloroforma pudele

Talija Drcimonda fakstīja vēstuli, kad negaidot ieradās Millija Makroja. Kaut ari meitene izskatījās neveselīgi bāla un nogurusi, ienākusi skaistajā viesistabā, viņa nespēja noslēpt tīri bērnišķīgu sajūsmu.

—  Mana mīlā, jūs dzīvojat pilī! — viņa iesaucās, pilnīgi pretēji tam, kā būtu gribējusi izturēties. — Jūs gan protat strādāt! Katrā ziņā daudz labāk par nabaga Flešu.

—   Bet kā klājas elegantajam Flešam? — Talija vēsi apvaicājās.

Millijas Makrojas sejiņa sadrūma.

—   Es tieši gribēju runāt ar jums par Flešu, — viņa sacīja. — Dzirdēju, ka to grasās sodīt par slepkavību, bet jūs taču lieliski zināt, ka viņš nevienu nav nogalinājis.

—   Kā gan lai es to zinu? — Talija vienaldzīgi paraustīja plecus. — Pat to, ka viņš atradies namā, uzzināju tikai pēc tam, kad izlasīju laikrakstos.

Tomēr Millija Makroja nedomāja atkāpties. Viņa bija pārliecināta, ka Flešs noteikti jāglābj. »

—   Negribu ar jums ķildoties, Dreimond.

—   Priecājos, — Talija atbildēja. — Lai gan, starp citu, nemaz neredzu, par ko mums vajadzētu ķildoties.

—  Labi, tas nebūt nav svarīgi. Es vienīgi vēlos zināt, ko jūs grasātics darīt Fleša labā? Jūs pazīstat tik ievērojamus kungus… Kalpojat pie policijas okšķera Jela… Tieši Jcls uzveda Bēru uz pēdām… Un jūs strādājat viņa labā.

—  Jāsmejas, — Talija nicīgi novilka. — Protams, ka es strādāju pie Jela — rakstu vēstules, veicu citus sekretāres pienākumus, bet par ievērojamajiem kungiem neko nezinu, tāpat kā nezinu, vai var palīdzēt Bērnetani.

—  Jūs varētu apmeklēt inspektoru Bēru un izstāstīt viņam kādu vecu pasaciņu, — Makroja paskaidroja. — Piemēram, jūs varētu mēģināt iestāstīt, ka Flešs jūs mīlēja, tāpēc, ieraudzījis ieejam šajā namā, nekavējoties sekoja, tomēr nevarēja atrast.

—   Bet kā būs ar manu labo slavu? — Talija vēsi vaicāja. — Nē, izdomājiet kaut ko labāku! Piedevām, ja var ticēt tam, ko teica Jels, tad diezin vai Flešu apvainos slepkavībā.

Viņa piecēlās un sāka nesteidzīgi staigāt pa istabu.

—  Un kādēļ gan vispār man būtu jārūpējas par jūsu pielūdzēju?

—  Ja Brabadona lieta nonāks tiesā, tad neviens man netraucēs izstāstīt, kā jūs, strādādama pie viņa, it viegli pelnījāt sev naudu. To taču jūs negribēsiet, ko?

—   Protams, bet tikai tad, kad Brabadona lieta norfeiks tiesā. Vai tad Brabadons jau notverts?

V …

Šajos vārdos jautās neslēpta ironija.

—   Diemžēl viņš ir notverts, — Millija gavilēdama atbildēja. — Šovakar, tas ir Bēra darbs. Nupat biju policijā un uzzināju par naudu, ko Flešs man atstājis, pirms atvests uz cietumu.

—   Brabadons… apcietināts… — Talija nopūtās.

Makroja neuzticīgi pašķielēja uz meiteni. Tagad viņa

Taliju Dreimondu burtiski ienīda, lai gan tajā pašā laikā baidījās no tās. Tāda aukstasinība bija sievietei pilnīgi neraksturīga.

Tā viņas brīdi uzmanīgi viena otru vēroja, līdz Talija pirmā pārtrauca klusumu:

—  Labi, esmu ar mieru darīt Fleša Bērneta labā visu, kas manos spēkos. Tikai nedomājiet, ka esat mani nobaidījusi. Jūsu liecība man ir pilnīgi vienaldzīga. Izmeklēšana šajā jautājumā arī jums pašai nebūtu sevišķi patīkama, Makroj, bet nabaga puisītis tik tiešām nav vainīgs. Rīt es parunāšu ar Jelu. Neticu, ka tam būs kāda nozīme, tomēr parunāt ar vinu parunāšu.

—   Pateicos, — Millija Makroja atteica jau krietni laipnāk un no jauna pievērsās dzīvokļa iekārtojumam.

Talija izvadāja vinu pa visām istabām.

—   Bet kas atrodas tur?

—   Virtuve.

To dzirdot, Makroja aizdomīgi vinu uzlūkoja.

—   Vai jums ir draugs?

Talija nepaguva viešņu aizkavēt, kad tā, atvērusi durvis, jau atradās nelielajā virtuvē. Tā, protams, bija tukša. Talijas sejā atkal parādījās pārākuma smaids, bet šoreiz diemžēl tikai uz īsu brīdi. Millijas uzmanību saistīja kāda pudele.

—   Kas tas? — viņa apvaicājās, izlasījusi uzrakstu uz tās.

Pudele līdz pusei bija pildīta ar bezkrāsainu šķidrumu. Makroja pat nepūlējās izvilkt stikla korķi. Viss jau tāpat bija skaidrs.

—   Hloroforms ar ēteri. Kam jums vajadzīgs hloroforms ar ēteri?

Talija iesmējās.

—     Iedomājoties vien, ka Flešs Bērnets sēž cietumā, man neatliek nekas cits kā tvert pēc ētera, lai aizmirstu šo brašo puisi.

—   Jūs esat nelabojama. Ticiet man, kādu rītu jūs pamodinās astoņos un visžēlīgi apvaicāsies, vai nevēlaties kaut ko nodot saviem draugiem.

—  Un es teikšu, — Talija laipni atbildēja, —aprociet mani blakus visu noziedznieku karalim Flešam Bērnetam.

Mii lijai Makrojai trūka vārdu, lai atbildētu uz tamlīdzīgu nekaunību. Vēlāk, izgājusi uz ielas, viņa gan aptvēra, ka Talija Dreimonda taču neko tā arī īsti nebija apsolījusi.

Mistera Bēra māte

Uzzinājis, ka Brabadons apcietināts, Džeks Bērdmors nekavējoties aizbrauca uz galveno policiju, lai satiktu Bēru. Diemžēl viņam nelaimējās. Nelaimīgā kārtā inspektors jau bija aizgājis uz mājām. No dežuranta Džeks Bērdmors uzzināja, ka Bērs dzīvo Stempfordas avēnijā, kur jauneklis viņu noteikti satikšot.

Nekādas īpašas vajadzības Džekam gan nebija. Dereks Jels pa telefonu visu, kas zināms un ko vien varēja izstāstīt, bija jau izstāstījis.

—   Bērs domā., ka šī apcietināšana .var dot lietai negaidītu risinājumu. Pats Brabadonu vēl neesmu redzējis, toties rīt kopā ar inspektoru piedalīšos nopratināšanā.

Tā bija teicis Jels. Pēc tam vēl piebilzdams, ka šovakar apmeklēšot teātri. Džeks nesteigdamies devās mājup.

Meklēdams taisnāko ceļu, viņš devās cauri tumšajam parkam. Pēkšņi tam šķita, ka dzird kādu sekojam. Taka veda gar bieziem rododendriem. Pagriezies Džeks nevienu neredzēja, tomēr gribot negribot solis kļuva raitāks. Kad viņš nākamajā reizē pameta skatienu atpakaļ, tam tomēr šķita, ka uz mirkli ierauga kādu cilvēku, kurš viņam seko. Džeks apstājās. Ari troksnis aiz muguras noklusa. Vai tur maz kāds bija? Tomēr pamazām pārliecība, ka viņš nekļūdās, tapa arvien ciešāka. Džeks nezināja, ko darīt. Nevienam taču nebija aizliegts savā nodabā pastaigāties parkā vai arī sekot kādam zināmā attālumā.

Beidzot jauneklis tālumā ieraudzīja vientuļu gājēju un tūlīt noprata, ka tas ir policists. Tuvojoties kārtības sargam, viņš sajuta atvieglojumu un bija gandrīz pārliecināts, ka nepazīstamais sekotājs nozudis. Atskatījies viņš secināja, ka tas patiešām tā arī ir. Uzzinājis no policista, kā nokļūt Stcmpfordas avēnijā, Džeks Bērdmors tomēr devās apciemot Bēru. Durvis atvēra pats inspektors. Viņa sejā nebija nedz īgnuma, nedz pārsteiguma.

—  Nāciet vien iekšā, mister Bērdmor. Arī es nupat atnācu un grasījos ēst vakariņas. Ceru, ka jūs vismaz esat pavakariņojis.

—  Dieva dēl! Ncjūtieties traucēts! Uzzināju, ka apcietināts Brabadons, tāpēc nolēmu — varbūt ir kādi jaunumi, kas spētu interesēt arī mani.

Vadīdams Džeku uz ēdamistabu, inspektors pēkšņi sastinga, it kā spēja sitiena ķerts.

—  Šausmas! — viņš iesaucās. — Jums tomēr nāksies mazliet uzgaidīt.

Pirmo reizi Džeks redzēja Bēru tik samulsušu.

—    Man vispirms jāpasaka krustmāmiņai, kas jūs esat. Viņa nav pieradusi pie apmeklētājiem. Kā zināt, esmu vecpuisis, un krustmāte ir tā, kas vada manu saimniecību.

Viņš iesteidzās ēdamistabā. Pagāja dažas minūtes. Kāds izgāja no istabas, pēc tam Bērs atkal atvēra durvis.

—   Nāciet iekšā, ser!

Viņa sārtā seja bija vēl vairāk piesārtusi.

—  Sēdieties un piedodiet, ka liku jums gaidīt.

Ēdamistaba bija iekārtota gaumīgi un mājīgi. Līdzās

pašam inspektoram Džeks ieraudzīja arī viņa krustmāmiņu — vecu, izklaidīgu dāmu, kas acīmredzot sagādāja tam ne mazums rūpju. Bērs viņu nepārtraukti uzmanīja un pārtrauca, līdzko tā ierunājās.

—  Nu, ko jūs vēlaties zināt?

Džeks smaidīdams sāka atvainoties par savu vēlo apmeklējumu.

—   Sarkanais riņķis ir tik sarežģīta lieta, ka ar katru jaunu aģentu man rodas aizdomas, vai tik tā nav galvenā persona, — sacīja Džeks. — Vai jūs domājat, ka Brabadona apcietināšana palīdzēs atklāt šo noslēpumu?

—   Nezinu, — Bērs lēni atbildēja. — Nav izslēgts, ka Brabadons var mums krietni palīdzēt. Viņa apsardzei es norīkoju vienu no saviem cilvēkiem un noteicu, ka pat ieslodzīto pārzinis nedrīkst to apmeklēt.

—   Jūs atceraties matrozi, ko noindēja?

Bērs piekrītoši pamāja.

—   Vai jums nešķiet, mister Bērdmor, ka tā bija viena no Sarkanā riņķa mīklaino slepkavību vislielākajām mīklām?

Viņš jautāja to loti mierīgi, bet Džeks pamanīja inspektora acis iedzirkstamies.

—    Jūs smejaties? Kāpēc? Domāju — tā bija gluži neizprotama. Vai jums tā nešķiet?

—  Bez šaubām! Vēl vairāk — man šķiet, ka tieši matroža Džibli noindēšana Sarkanā riņķa lietā spēlēs daudz lielāku lomu nekā Brabadona apcietināšana.

—   Es nevēlos, ka jūs runājat vienīgi par noziedzniekiem, — krustmāmiņa dusmīgi iebilda. — Visu laiku tikai par noziedzniekiem. Tu, Džon, to vien proti, kā bojāt citiem nervus. Mātei tas varbūt patiktu…

—  Protams. Ļoti nožēloju, — Bērs strauji atteica, un, kad vecā dāma izgāja, Džeks Bērdmors tomēr nespēja novaldīt ziņkāri:

—   Māte savā ziņā, liekas, jums bijusi paraugs.

Bērs iesmējās.

—  Jā viņa tiešām bijusi cildena māte, bet tagad tā dzīvo pie mums.

—   Jūsu māte, mister Bēr?

—   Nē, mana vecmāmiņa, — atteica inspektors.

Šāviens naktī

Inspektors bija gadus piecdesmit vecs, un Džeks gluži automātiski izskaitļoja, cik gan veca varētu būt šī vecmāmiņa, kas interesējas par noziedzniekiem.

—   Tai jābūt loti vecai lēdijai, — jauneklis sacīja. — Acīmredzot arī viņu interesētu Sarkanais riņķis.

—   Interesētu? — Bērs iesmējās. —Ja mātei būtu manas pilnvaras un viņa sāktu sekot šai bandai, tad visi noziedznieki jau šovakar sēdētu cietumā. Bet diemžēl tas tā nav. Man neatliek nekas cits kā vien pašam paturēt savas pilnvaras.

Bēram nepārprotami bija pļāpīgs noskaņojums, tāpēc viņš izstāstīja Džekam arī par incidentiem ar komisāru.

— Pilnīgi saprotams, ka nepārtrauktie noziegumi galveno policijas pārvaldi krietni uztrauc, — viņš nesteidzīgi klāstīja. — Pēdējos piecdesmit piecos gados nekas tamlīdzīgs nav noticis. Līdz šim parasti noziedznieku bandas bija visai pavirši organizētas, tās balstījās galvenokārt uz zagļu godaprātu, ui> neesmu piedzīvojis, ka tās būtu pastāvējušas ilgāku laiku. Sarkanais riņķis ir pirmais īstais noziedznieku organizators pēdējo piecdesmit gadu laikā. Tas neuzticas nevienam. Pat zemākie locekli nevar viens otru nodot, jo esmu pārliecināts, ka tie nemaz cits citu nepazīst.

Pulkstenis rādīja pusdivpadsmit, kad Džeks atvadījās no Bēra.

—  Es jūs pavadīšu līdz automašīnai, — laipni piedāvājās inspektors.

—   Nē, es atbraucu ar taksi.

—   Hm-m! — inspektors noņurdēja. — Man liekas — pie durvīm stāvēja automašīna. Mūsu kaimiņiem nav personīgo auto. Iespējams, ka tā būs kāda ārsta mašīna.

Viņš atvēra ārdurvis, un uz ielas abi patiešām ieraudzīja automašīnu.

—   Šķiet, ka esmu šo auto jau kaut kur redzējis. — To teikdams, Bērs pagājās pa ielu uz priekšu.

Tajā pašā mirklī tumšajā limuzīnā uzliesmoja uguns, atskanēja apdullinošs sprādziens, inspektors Bērs atslīga pret Džeka roku un lēni noslīdēja pie zemes. Nodzēstām spuldzēm automašīna trakā ātrumā rāvās uz priekšu, paspēdama pazust aiz stūra, pirms vēl atvērās visi logi un durvis.

Pieskrēja policists. Kopīgiem spēkiem viņi pacēla inspektoru un ienesa ēdamistabā. Labi vismaz, ka vecmāmiņa bija aizmigusi, tāpēc neko netika dzirdējusi.

Bērs pavēra acis.

—  Netīra lieta, — viņš sacīja, sāpēs viebdamies. Tad aptaustīja vesti un izvilka plakanu svina gabaliņu. — Vienīgā laime, ka viņš nešāva ar automātisko pistoli. — Redzēdams Džeka pārsteigto seju, viņš iesmējās.

—   Sarkanā riņķa džentlmenis ir viens no trim, kas valkā bruņuvestes, — viņš sacīja. — Es esmu otrais… Bet… trešā… kā nesen uzzināju, ir Talija Dreimonda.

Kādu laiku visi klusēja. Tad inspektors piedāvāja Džckam:

—   Vai nevēlaties piezvanīt misteram Jēlam?

Jauneklis tā arī izdarīja.

Dereks Jels ieradās tik ātri, it kā jau iepriekš būtu gaidījis šo uzaicinājumu. Varēja domāt, ka viņš gulējis ar visām drēbēm, jo bija taču jau vēla nakts stunda.

Noklausījies Bēra stāstu, Jels sacīja:

—   Negribu būt rupjš, inspektor, bet jūsu nāvi gan es nevēlētos.

—  Pateicos, — atbildēja inspektors, uzmanīgi ar vati apstrādādams lodes atstāto sāpīgo zilumu.

—   Nedomāju, ka šie ļaudis sāks izaicināt policiju, — Jels teica. — Nevaru neko saprast. Brīnījos, kam viņai tas jāzina. Es runāju par Taliju Dreimondu. Šorīt vina man vaicāja jūsu adresi. Neesat taču minēts ne adrešu, ne telefonu sarakstā.

—   Ko jūs atbildējāt?

—   Skaidrs, ka noraidīju šo lūgumu.

—   Tātad vina… — inspektors iesāka.

—   Viņa varēja ieskatīties manā personīgajā adrešu sarakstā. Kāpēc gan neizmantot šādu izdevību?

Džeks īgni nopūtās.

—  Vai tik jūs negribat apgalvot, Jel, ka šāvēja bijusi mis Dreimonda? Tas izklausītos vienkārši smieklīgi! Es zinu — jūs iebildīsiet, ka viņa vainojama ne vienā vien sīkā noziegumā. Bet tas vien vēl nepārvērš cilvēku slepkavā.

—  Jums taisnība, — Jels piekrita. — Laikam esmu netaisns, tomēr diezin vai mani var pārāk nosodīt tā-

-pēc, ka no sirds vēlos šo meiteni labot. Diemžēl… — Turpinādams runāt, viņš izņēma no kabatas kartīti. — Kā jums patīk šī nekaunība?

—   Kad jūs to saņēmāt?

—  Tā atradās uz rakstāmgalda, bet dīvainā kārtā ieraudzīju to tikai tad, kad steidzos pie jums. Jāsaka — tas pārspēj visu līdzšinējo.

Uz kartītes bija sarkans riņķis, kas pats par sevi lika Džekam nodrebēt. Šoreiz apli papildināja šāds teksts:

"Jūs strādājat zaudētāju labā. Strādājiet mums, un mēs maksāsim desmit reizes vairāk. Ja neņemsiet to

vērā, lad nākošā mēneša ceturtajā datumā jums draud

nāve."

—  ļums dotas desmit dienas, — Bērs nopietni sacīja. Aiz sāpēm vai uztraukuma viņa seja pēkšņi nobālēja.

—   Desmit dienas… — inspektors nomurmināja.

—  Es šos draudus, protams, neņemšu vērā, — atteica Dcrcks jels, — bet pēc nepatīkamā piedzīvojuma birojā jāatzīst, ka viņiem piemīt pārdabiski spēki.

Desmit dienas… — Bērs pie sevis atkārtoja.

—   Kur jūs esat ieplānojis atrasties nākošā mēneša ceturtajā datumā?

—    Biju nolēmis braukt zvejot. Patapināju motorlaivu, cerēdams nakti pavadīt uz ūdens. Viss jau sagatavots.

—  Varat gatavoties, kā vien vēlaties, tomēr viens jūs nekur nebrauksiet, — inspektors kategoriskā tonī paziņoja. — Bet tagad abi pazūdiet! Sakiet paldies Dievam, ka vecmāmiņa nepamodās un māte izgājusi.

Sarkanais rinkis

Hārvijs Trujans neuzticējās nevienam. Varbūt vienīgi mazliet savam advokātam, bet, ņemot vērā, ka arī tas ielaidās darījumos ar dažādu sugu ļaudīm, šī uzticība bija visai nosacīta.

Divas dienas pēc uzbrukuma inspektoram mazais advokāts ieradās pie sava klienta. Viņš bija sadzinis pēdas banknotei, ko Sarkanais rinkis tika atņēmis Trujanam.

—     Tagad mēs zinām, kādā virzienā meklēt. Ja turpināsim izmeklēšanu, mister Trujan, drīz vien uzzināsim, no kurienes nāk šī banknote.

Bet Trujans, kurš līdz šim daudzmaz uzticējās Begita firmai, bija izdomājis mainīt taktiku. īsumā viņš to darīja zināmu advokātam.

— Žēl, — tas sacīja, — ka negribat |aut turpināt izmeklēšanu. Manās rokās jau ir pietiekami daudz ziņu… Varu jums galvot, ka starp uzzināto un atrasto nav liela atšķirība.

Hārvijs Trujans to lieliski saprata.

Džeimss Bērdmors savā laikā bija sacījis taisnību apgalvodams, ka šis vecais sīkstulis nerimsies, pirms nebūs atguvis visu savu naudu. Tāpēc tagad, kad pirmās ziņās bija iegūtas, Hārvijs pats gribēja nobeigt izmeklēšanu.

Savu bagātību viņš bija ieguvis, tirgodamies ar zemi visās pasaules malās. Iesācis pilnīgi bez naudas, viņš, pateicoties savai stūrgalvībai, galu galā tika pie miljoniem. Viņš daudz ceļoja, nekautrēdamies iejaucās citu cilvēku dzīvē.

Savas naudas meklēšanai Trujans nodevās ar visu sirdi, bet nedz Bērs, nedz Jels par to neko nezināja.

Kā jau apgalvoja Begits, izsekot banknotes ceļam nenācās grūti. Vispirms tas aizveda uz kādu kantori, pēc tam uz ceļojumu biroju un visbeidzot uz loti solīdu banku. Pēdējā Trujanam laimējās, jo tā bija filiāle bankai, ar kuru viņam pašam nācās kārtot finansiālus darījumus. Trīs dienas misters Trujans meklēja, taujāja, pētīja tirdzniecības grāmatas, ko patiesībā nemaz nedrīkstēja. Pamazām viņš arvien vairāk tuvojās mērķim, un nelikās mierā, līdz nebija atrasts cilvēks, kurš iemainīja šo banknoti.

Tad kādu rītu Trujans aizbrauca uz Franciju. Dažas stundas uzkavējies Parīzē, viņš devās uz dienvidiem, lai deviņos no rīta ierastos Tulūzā. Te Hārvijam atkal laimējās, jo kāds no pilsētas ievērojamākajiem ierēdņiem bija viņa aģents, kurš viesi uzņēma visnotaļ sirsnīgi. Tomēr, uzzinot īsto apciemojuma iemeslu, viņa sajūsma noplaka.

—   Ar tādām lietām es nenodarbojos, — sacīja Brasārs. — Lai gan esmu advokāts, tomēr krimināllietas nav mana specialitāte. Merlu gan es labi atceros. Merlu un vēl kādu cilvēku. Šķiet — angli.

—   Vārdā Leitmanis?

—   Jā, tā viņu sauca. Tas ir labi zināms stāsts, jo tie bija vareni blēži. Viņi noslepkavoja bankas kasieri un naktssargu, vēl divas slepkavības tepat Tulūzā. Bet pēc tam… tas drausmīgais atgadījums! — Viņš nošūpoja galvu.

—   Kāds atgadījums? — Trujans gribēja zināt.

—    Man liekas — tie muļķa bendes bija pamatīgi piedzērušies, kad Leitmanim izpildīja nāvessodu. Nazis krita divas trīs reizes, bet skāra vienīgi pakausi. Uzbudinātie skatītāji sāka uztraukties, tāpēc neatlika nekas cits kā vest noziedznieku atpakaļ uz cietumu. Jā, Sarkanais riņķis izbēga giljotīnas nazim.

—   Ko? — Trujans gandrīz apgāza kafijas tasi.

—   Kas jums notika? — Brasārs bija pārsteigts.

—   Jūs teicāt — Sarkanais riņķis? Kā to saprast… Sarkanais riņķis…

—  Jā, tā Leitmani parasti dēvēja, — Brasārs paskaidroja, tūlīt piebilzdams: — Lai gan mans kalpotājs zinās pastāstīt labāk.

Viņš piezvanīja, un istabā ienāca padzīvojis vīrietis.

—  Vai jūs atceraties Sarkano riņķi, Žil?

—  Pat loti labi, — vecais Žils piekrītoši pamāja. — Es piedalījos sodīšanā. Tas bija briesmīgi.

—   Kāpēc viņu sauca par Sarkano riņķi?

—   Dzimumzīmes dēļ. — Vecais novilka ar pirkstu gar kaklu. — Viņam ap kaklu bija sarkans aplis, un jau pirms sodīšanas runāja, ka nazis to neskars, jo tamlīdzīgām zīmēm piemītot burvju spēks. Tomēr neviens nevarēja paredzēt, ka bendes būs piedzērušies un giljotīna nepareizi uzstādīta.

Trujans nopūtās.

—   Kas ar Sarkano riņķi notika vēlāk?

—   Nezinu. — Žils paraustīja plecus. — Viņu it kā aizsūtīja uz koloniju, bet Merlu atbrīvoja. Dažus gadus vēlāk es dzirdēju, ka Leitmanim laimējies izbēgt. Nezinu, vai tas tiesa.

jttb

Leitmanis izbēdzis. Trujans to bija nojautis jau agrāk. Visu nākošo dienu viņš drudžaini meklēja vajadzīgos dokumentus, apmeklēja prokuroru un savu divpadsmit stundu garo darbadienu pabeidza cietuma priekšnieka kantorī, aplūkodams noziedznieku fotogrāfijas.

Tonakt Trujans aizgāja gulēt bezgala apmierināts. Viņu iepriecināja sekmes, kādas bija guvis šajā mīklainajā lietā, ko policija nekādi nevarēja atrisināt. Patiesībā Sarkanā riņķa noslēpums bija atklāts.

Ka Trujanu piespieda klusēt

Hārvija Trujana brauciens uz Franciju nepalika noslēpums. Par to uzzināja Dcreks Jcls un arī inspektors Bērs. Par to uzzināja arī Sarkanais riņķis, ja vien Talijas Dreimondas kārtējā telegramma sasniedza mērķi.

Detektīvs Jels ieradās galvenajā policijas pārvaldē tieši tajā vakarā, kad Hārvijs Trujans gavilēdams atgriezās no Francijas. Kad Bērs ienāca birojā, Jels sēdēja pie rakstāmgalda un ar savām dīvainajām spējām kavēja laiku klātesošajiem policistiem. Palīgs iedeva inspektoram aizzīmogotu aploksni. Uzmetis skatienu adresei, Bērs ielika to Jela izstieptajā rokā.

—   Pasakiet, no kā!

To dzirdot, Jels iesmējās.

—  No neliela auguma cilvēka ar sarkanu bārdu, kurš runā caur degunu un kuram pieder tirdzniecības uzņēmums.

Bērs pasmaidīja, bet Jcls vēl piebilda:

—  Šoreiz tā nav parapsiholoģija, jo es tīri nejauši zinu, ka šo vēstuli sūtījis Džonsons, kurš dzīvo Mīlbredstrītā.

Tagad bija inspektora kārta brīnīties. Tomēr, kad viņi palika vieni, Dereks Jels paskaidroja:

—   Es nejauši uzzināju, ka esat atradis adresi, uz kuru Sarkanajam rinkim tiek sūtīti ziņojumi. Gribu atzīties, ka es jau sen to zināju, un pats izlasīju katru viņam adresēto vēstuli.

—   Tātad jūs to zinājāt? — Bērs lēni jautāja.

—   Jā, es zināju, ka Sarkanajam riņķim adresētās vēstules nosūta uz mazu sludinājumu kantori, un katru pēcpusdienu pēc tām ierodas kāds zēns. Kauns atzī

ties — diemžēl līdz pat šim brīdim neesmu noskaidrojis, kā tiek iztukšotas zēna kabatas.

—   Iztukšotas kabatas? — pārvaicāja Bērs, bet Jēlam šī jaunā mīkla šķita visai valdzinoša.

—   Zēnam piekodināts iebāzt vēstules kabatā un doties uz laužu pilno Haistrītu. Tur kāds nemanot kabatas iztukšo.

Inspektors Bērs apsēdās krēslā, kuru Jels atbrīvoja, un sāka berzēt zodu.

—   Ko jūs vēl uzzinājāt? — viņš vaicāja.

—   Tikai to, ko sen jau nojautu, — ļels atbildēja. — Talijai ir sakari ar Sarkano riņķi, un viņa tam ziņo par visu, ko vien pati uzzin.

—   Ko jūs gribat darīt?

—   Jau teicu, — Jels mierīgi paskaidroja, — ka viņa mūs novedīs pie Sarkanā riņķa. Ticiet man, šis pareģojums piepildīsies. Man izdevās pierunāt sludinājumu kantora īpašnieku uzrādīt visas Džonsonam adresētās vēstules. Tālākais nenācās viegli, jo Džonsons ir apbrīnojami godprātīgs cilvēks, tomēr visgodīgākie -cilvēki ir gatavi atklāt noslēpumus, ja tas kalpo taisnībai. Es iedrošinājos uzdot sevi par policijas ierēdni. Ceru, ka neņemsiet ļaunā.

—   Ir brīži, kad nopietni apsveru, vai jums tiešām nevajadzēja kalpot policijā. Tātad Talijai Dreimondai ir sakari ar Sarkano riņķi…

—  Protams, viņa turpinās strādāt pie manis, — Jels sacīja. — Tas būs mazāk bīstami.

—   Kāpēc Trujans brauca uz ārzemēm? — Bērs vaicāja.

6*

Jels paraustīja plecus.

121

—   Viņam ārzemēs daudz darījumu.

Apklusuši abi iegrima katrs savās pārdomās. Bērs, piemēram, vēl arvien lauzīja galvu par Trujanu un vina braucienu uz Tulūzu.

—  Kā jūs uzzinājāt, ka viņš bijis Tulūzā? — vaicāja Dereks Jels.

Jautājums bija tik tiešs un negaidīts, ka Bērs pielēca kājās.

—   Dieva dēj! Jūs taču lasāt domas.

—  Dažreiz, — Jels nopietni atbildēja. — Bet man nezin kāpēc šķita, ka viņš bijis Parīzē.

—   Viņš bijis Tulūzā, — inspektors strupi atteica.

Neviens Dercka Jela spēju pārbaudījums inspektoru

nebija tā pārsteidzis, kā šī domu lasīšana. Bērs izskatījās krietni vien uztraucies un pilnīgi izsists no līdzsvara, kad viņam piezvanīja Hārvijs Trujans.

—   Es vēlos jūs redzēt, — tas sacīja. — Paņemiet līdzi arī Jelu. Man jums paziņojams kaut kas ārkārtīgi svarīgs.

Bērs domīgi nolika klausuli.

—   Interesanti gan, ko viņš uzzinājis?

Jeia acīs, kas uzmanīgi vērās inspektorā, uzliesmoja savāds mirdzums.

Talija Dreimonda, paēdusi vakariņas, ķērās pie zeķu lāpīšanas, lai gan šīs nodarbošanās mērķis bija pavisam cits — pacensties nedomāt par Džeku Bērdmoru. Dažbrīd domas par šo jaunekli tai sagādāja gatavās mokas, ko miers un vientulība tikai vēl pastiprināja. Viņa nolika aizsākto darbu, kad atskanēja zvans.

Tas bija nesējs, kas pasniedza kurpju kārbai līdzīgu četrstūrainu kastīti. Adrese bija rakstīta drukātiem burtiem. Tas bija Sarkanais riņķis.

"Jūs zināt Trujana mājas izkārtojumu. No dārza ugunsdrošā telpā zem kabineta ved eja. Pamēģiniet tur iekļūt, paņemot līdzi šis kastītes saturu. Gaidiet pagrabā, līdz saņemsiet no manis turpmākos rīkojumus."

Viņa uzmanīgi apskatīja kārbas saturu. Tur atradās garš vīrieša kreisās rokas cimds un ass duncis. Brīdi aplūkojusi šos priekšmetus, viņa piecēlās un sāka zvanīt pa telefonu. Centrāle atbildēja, ka abonents neatbild. Pulkstenis bija jau astoņi. Talija ielika nazi un cimdu somā, uzvilka mēteli un izgāja no mājas. Pusstundu vēlāk Dereks Jels kopā ar Bēru uzkāpa pa Trujana nama kāpnēm, kur tos sagaidīja sulainis. Pirmais, ko detektīvs Jels ievēroja, bija spilgtais apgaismojums. Visas spuldzes vestibilā un pat kāpņu augšējā laukumiņā gaiši dega. Pavisam jocīgi, ja ņem vērā Hārvija Trujana skopumu.

Bibliotēka atradās līdzās vestibilam. Durvis bija plaši atvērtas, un viesi ieraudzīja, ka arī šī telpa, tāpat kā «pārējās, ir apgaismota.

Trujans sēdēja pie rakstāmgalda un smaidīja. Neskatoties uz nogurumu, ko nevarēja noslēpt, viņa seja pauda pašapmierinātību.

— Nu, džentlmeņi, — Trujans jautri uzsauca, — es gribu pastāstīt kaut ko tādu, kas noteikti ielīksmos arī jūs. Nupat ziņoju galvenajam inspektoram, Bēr, jo manā situācijā krietni jānodrošinās, un tāpēc tagad gaidu viņa zvanu. Galu galā ar jums var kaut kas atgadīties, bet šo noslēpumu nekādi nedrīkst uzticēt kuram katram.

Iezvanījās telefons.

—   jā, jā, pulkveža kungs, — Trujans steigšus atsaucās. — Man jums jāpaziņo kaut kas loti svarīgs. Pēc cik minūtēm varu piezvanīt? Labi. — Klausuli noliekot, viņa pierē iegūla dziļa pārdomu rieva. — Diemžēl, džentlmeņi, es vispirms parunāšu ar pulkvedi. Piedodiet, bet būtu labi, ja jūs uzgaidītu blakusistabā. Pievēršu durvis. Nekādi negribu sabojāt pārsteigumu, ko esmu jums sagatavojis.

—   Protams, — Bērs piekrita un izgāja.

Detektīvs Jēls šaubījās:

—   Vai tas attiecas uz Sarkano riņķi?

—  To es pateikšu vēlāk, — atbildēja Trujans. — Tagad dodiet man divas minūtes, un jūs piedzīvosiet lielāko pārsteigumu savā mūžā.

—   Mani tik viegli vis nesamulsinās. — Dereks Jels iesmējās.

Izejot no istabas, viņš uz brīdi palika stāvam pie durvīm.

—   Bet pēc tam es jums pastāstīšu kaut ko par mūsu kopējo paziņu Taliju Dreimondu, — detektīvs uzsauca. — Zinu, ka viņa jūs neinteresē, tomēr esmu pārliecināts, ka šis stāsts jūs pārsteigs ne mazāk kā tas, ko grasāties stāstīt mums.

Bērs redzēja ļelu pasmaidam. Trujans noņurdēja kaut ko nesaprotamu.

—  Vai nav neparasti gaišs? — Jels jautāja sulainim, kad līdz ar inspektoru bija izgājis vestibilā.

—  Jā, ser, — tas atbildēja. — Misters Trujans parasti ar elektrību neškiežas, bet šovakar viņš lika aizdedzināt visas spuldzes, jo nevēloties riskēt, kaut gan nesaprotu, ko tas nozīmē. Dīvaini šķiet arī tas, ka viņam kabatā ir divi revolveri.

—   Kā jūs zināt?

—   Es pats tos pielādēju. Turklāt viens no šiem revolveriem ir manējais.

Dereks Jēls iesvilpās un palūkojās inspektorā.

—   Izskatās, ka viņš ne vien pazīst Sarkano riņķi, bet kuru katru brīdi gaida to ierodamies. Vai jūsu cilvēki ir tuvumā?

Bērs piekrītoši palocīja galvu.

—   Uz ielas atrodas daži slepenpolicisti.

Pagāja apmēram pusstunda. Jēls kļuva nepacietīgs.

—   Pajautājiet, vai mēs vēl esam vajadzīgi? — viņš vaicāja, pagriezies pret sulaini, bet tas noliedzoši papurināja ar galvu.

—  Es nedrīkstu viņu traucēt. Varbūt kāds no džentlmeņiem ieies.

Bērs atvēra Hārvija Trujana kabineta durvis. Tāpat kā pirmīt gaiši dega spuldzes, bet, ieraudzījis krēslā sakņupušo augumu, inspektors acumirklī saprata, kas -noticis. Hārvijs Trujans bija miris. Krūšu kreisajā pusē bija ietriekts nazis, un uz rakstāmgalda gulēja asinīm notraipīts ādas cimds.

Bērs šausmās iekliedzās, un Dereks ļels metās istabā. Inspektora seja bija nāves bālumā. Neviens nevarēja dabūt pāri lūpām ne vārda.

Bērs ierunājās pirmais:

—   Pasauciet manus ļaudis. Neviens nedrīkst atstāt šo namu! Un sakiet sulainim, lai saaicina kalpotājus virtuvē.

Inspektors uzmanīgi aplūkoja istabu.

Lielajiem logiem, aiz kuriem atradās dārzs, priekšā bija smagi samta aizkari. Tos atbīdījis, viņš pārliecinājās, ka logi ir cieši aizvērti.

Kas gan varēja nonāvēt Hārviju Trujanu?

Rakstāmgalds atradās iepretim veclaicīgam kamīnam.

—   No kuras puses slepkava piezadzies? No aizmugures? Nazis durts no augšas uz leju. Bet kādam nolūkam kalpojis ādas cimds? — Bērs paņēma to rokās. Parasts novalkāts ādas cimds, kādus ikdienā lieto šoferi.

Tad viņš piezvanīja policijas komisāram, jo domāja, ka pulkvedis gaida Hārvija Trujana ziņojumu.

—   Tātad viņš nav jums zvanījis?

—   Nē. Kas noticis?

Bērs īsumā pastāstīja. Pēc tam, atgriezies vestibilā, viņš jau sastapa tur savus ļaudis.

—   Es pārmeklēšu istabas, — Bērs noteica.

Pagāja vēl kāda pusstunda.

—   Nu? — vaicāja ļels, kad inspektors atgriezās.

—   Nekā. Pilnīgi nekā. Nesaprotu, kā viņi iekļuva istabā. Vestibilā vienmēr atradās kāds cilvēks, izņemot brīdi, kad kalpotājs iegāja viesistabā.

—   Varbūt, ka grīdā ir lūka? — Jels ieminējās.

—   Londonas rietumos viesistabu grīdās parasti nav lūkas.

Tomēr… izrādījās, ka šis apgalvojums neatbilst patiesībai. Paceļot grīdsegu, viņi patiešām ieraudzīja lūku. Sulainis paskaidroja — kara sākumā, kad pilsētu gandrīz ik dienas apdraudēja gaisa uzbrukumi, Trujans pavēlējis vīna pagrabā ierīkot paslēptuvi. Tajā varēja nok|ūt pa trepēm no darba kabineta.

Bērs ar sveci rokā nokāpa mazā četrstūrainā telpā, kas līdzinājās cietuma kamerai. Tur viņš uzdūrās aizslēgtām durvīm. Pārmeklējot Trujana kabatas, atradās atslēga. Aiz pirmajām durvīm atradās vēl otras — apkaltas ar tēraudu.

—   Pa tām var nokļūt dārzā, — sacīja Jels, — un esmu gatavs derēt, ka slepkava gājis šo ceļu.

Izgaismojis zemi ar kabatas lukturīti, viņš pēkšņi iesaucās:

—   Te redzamas svaigas pēdas! Sievietes kāju nospiedumi.

Bērs palūkojās pār plecu.

—   Nav divu domu. Turklāt pēdas ir pilnīgi svaigas.

To sakot, virjš šausmās satrūkās.

—  Mans Dievs! Kāda velnišķīga izdoma…

Bērs smiltīs bija sazīmējis tieši Talijas Dreimondas kāju nospiedumus.

Talija Dreimonda atbild uz dažiem jautājumiem

Dcreks Jels sēdēja, galvu rokās atspiedis, un lasīja laikrakstu. Torīt viiļš jau bija izšķirstījis veselu kaudzi laikrakstu.

—   "Policijas acu priekšā", — viņš lasīja. — "Galvenās policijas bezspēcība". — Tad zīmīgi pakratīja galvu. — Redziet, prese mūsu draugam Bēram neatrod neviena laba vārda, bet viņš taču nespēja aizkavēt noziegumu, tāpat kā es vai jūs.

Talija Dreimonda izskatījās nogurusi. Zem acīm bija iegūluši zili loki, bet sejā varēja vērot savādu stingumu, kas nemaz neatbilda meitenes parastajai jautrībai.

—   Nav nekāds brīnums, ja, nodarbojoties ar šādām lietām, saņem dūrienus sānos, — vina sacīja. — Viss taču nevar norisināties tā, kā to vēlas policija.

Jels ziņkāri paskatījās uz Taliju.

—   Liekas — jūs pārāk nedusmojaties uz policiju, mis Dreimond?

—   Nē, — vina atbildēja, nolikdama Jēlam priekšā vēstuļu kaudzi.

—  Jūs gan esat dīvaina meitene. Dažreiz man liekas — jums ir sveša līdzjūtība. Kādreiz taču pati strādājāt pie Trujana?

—   Jā, — vina strupi atteica.

—   Un dzīvojāt viņa namā?

—  Jā, — Talija vēsi atbildēja. — Tikai nesaprotu, kāpēc pašlaik mani izvaicājat?

—   Noteikti taču zinājāt par betonēto pagrabu? — Dereks Jels it kā garāmejot pajautāja.

—  Protams, ka zināju. Nabaga misters Trujans bieži stāstīja, cik šī būve izmaksājusi.

Jels mirkli domāja, tad atkal vaicāja:

—  Kur parasti glabājās pagraba atslēgas?

—  Trujana rakstāmgaldā. Vai jūs gribat apgalvot, ka esmu šīs slepkavības līdzdalībniece?

Viņš iesmējās.

—  Es neko negribu apgalvot, es tikai jautāju. Jūs nama izkārtojumu pazīstat labāk nekā pārējie iemītnieki, tāpēc mana ziņkāre ir gluži dabīga. Vai jūs domājat, ka lūku varēja pacelt bez trokšņa?

—  Bez šaubām, — meitene atteica. — Tā atveras ar atsvaru palīdzību.

—   Ko jūs darījāt vakar vakarā, mis Dreimonda?

—   Es biju mājās, — vioa atbildēja.

—   Visu vakaru?

Meitene klusēja.

—   Vai taisnība, ka pusdeviņos izgājāt no mājas ar saini rokās?

Vina vēl arvien klusēja.

—    Kāds mans draugs jūs nejauši redzējis, — Jels turpināja. — Tad jūs pazudāt. Atgriezāties tikai ap pusvienpadsmitiem. Kur jūs bijāt?

—    Es pastaigājos, — Talija vienā mierā atbildēja. — Iedodiet man Londonas plānu, un es mēģināšu atsaukt atmiņā savas gaitas.

—   Pieņemsim, ka dalu no tām mēs jau zinām.

—   Tad man nemaz nav jāpūlas stāstīt, kur esmu bijusi.

—      Bet tagad klausieties! — To sakot, Jels pārliecās »,pār galdu. — Es ticu, ka dvēselē jūs neesat slepkava.

Tas ir drausmīgs vārds, kas pats par sevi vien jau liek cilvēkiem nodrebēt. Tomēr jūsu vakardienas pastaigā ir vairāki aizdomīgi momenti, par kuriem inspektors Bērs vēl nezina.

—    Aizdomas man nav nekāds jaunums, — viņa atbildēja. — Ja jūs tik daudz zināt, tad man vairs nav, ko stāstīt.

Kārtējo reizi Talija izturēja Jela skatienu, ne aci nepamirkšķinot.

—   Man vienalga, kur jūs esat bijusi, — viņš sacīja.

—   Man arī tā šķiet. — Vina zobgalīgi pasmaidīja, atgriezdamās savā istabā un apsēzdamās pie rakstāmmašīnas.

—   Lieliska sieviete, — Jels pie sevis norūca.

Viņš atkal paņēma laikrakstu un vēlreiz pārdomāja

piezīmi par galvenās policijas bezspēcību. Drīz vien ieradās Bērs. Uztraukts viņš atslīga krēslā.

—   Komisārs man ieteica iesniegt atlūgumu, — viņš sacīja un, Jelu pārsteigdams, tālāk jau turpināja itin jautri: — Vispār tas mani neuztrauc, jo gribēju atstāt dienestu jau pirms gadiem trim, kad saņēmu brāļa mantojumu.

—   Bet ko jūs domājat darīt tagad?

—   Ja jau priekšniecība vēlas, es paklausīšu, — inspektors atbildēja. — Tomēr darīšu to tikai nākošā mēneša beigās. Gribu redzēt, kas ar jums notiks, mans draugs.

—   Ar mani? — Dereks Jels izbrīnīts vaicāja. — Ak, pareizi, jūs runājat par draudiem mani nonāvēt ceturtajā datumā. Domāju, ka nav vērts gaidīt. Man atlikušas divas vai trīs dienas, ko dzīvot, — viņš apklusa un pēc brīža turpināja: — Bet lai paliek joki. Kāpēc jums jāatsakās? Kā būtu, ja es parunātu ar komisāru?

—   Veltīgi, — Bērs atbildēja. — Sarkanā riņķa lieta pagaidām paliek manā pārziņā, un par to man tāpat jāpateicas jums.

—  Man?

Resnais inspektors pasmaidīja.

—  Es viņam pierādīju, cik jūsu dzīvība valstij dārga, tāpēc palikšu dienestā, līdz aizritēs šis liktenīgais datums.

Tajā brīdī parādījās Talija ar jaunu vēstuļu kaudzi.

—   Labrīt, mis Dreimond!

—   Es šorīt lasīju par jums, — Talija vēsi atteica. — Jūs pamazām kļūstat ievērojams, mister Bēr.

—    Reklāmas dēļ cilvēks dara visu, — inspektors atņurdēja. — Jūsu vārds gan sen nav parādījies laikrakstos.

—  Gan jau kādreiz, — meitene atbildēja. — Kādi ir pēdējie jaunumi par Sarkano riņķi?

—   Pēdējās ziņas ir tādas, — Bērs mierīgi paskaidroja, — ka visu korespondenci, ko Sarkanajam riņķim sūtīja uz Mīlbredstrītu, turpmāk sūtīs uz citu adresi.

Talijas seja pārvērtās. Tas ilga tikai sekundi, tomēr inspektoru Bēru pilnībā apmierināja reakcija, ko bija izraisījuši šie vārdi.

—   Vai Sarkanā riņķa ļaudis atver biroju Sitijā?

—   Kāpēc ne? Viņi taču dara, ko vien vēlas. Kāpēc gan nevarētu iekārtoties namā, kur daudz kantoru, kur var izmantot gaismas reklāmu.

—  Nedomāju, ka gaismas reklāma būtu tiem piemērota. To taču ieraudzītu pat policija.

* Jels smaidīdams klausījās asajā vārdu pārmaiņā. Jo tālāk, jo vairāk meitene viņu pārsteidza. Bet ne tikai meitene — arī inspektors Bērs. Izrādījās, ka šis resnis spēj būt pat ļauns.

—   Kur jūs bijāt vakar vakarā, mis Dreimond?

—   Gulēju un kaut ko sapņoju.

—   Tādā gadījumā jūs pa sapņiem būsiet gājusi pastaigāties un ap pusdesmitiem tikusi līdz Trujana namam, — inspektors sacīja.

—   Jūs atradāt dārzā manu maigo kājiņu nospiedumus! Misters Jels jau kaut ko tamlīdzīgu aizrādīja.

Diemžēl nē, inspektor, — nakti es pastaigājos parkā. Vientulība ir gauži tīkama.

—   Mīļo jaunkundz, ja jūs vēlreiz pastaigāsieties pa parku, tad turieties tālāk no Džeka Bērdmora, jo pēdējo reizi, kad tam sekojāt, jūs viņu briesmīgi nobiedējāt.

Šoreiz viņš bija trāpījis mērķī. Meitene nosarka.

—  Misteru Bērdmoru tik viegli nemaz nevar nobiedēt, — viņa teica. — Turklāt… Turklāt…

Spēji apcirtusies, Talija izgāja no istabas. Kad Bērs pēc dažām minūtēm iegāja viņas birojā, mis Dreimonda drūmi nolūkojās inspektorā.

—   Ir brīži, kad es jūs patiešām ienīstu.

—   Jocīgi, — atteica inspektors.

Brauciens ārpus pilsētas

Galvenajai policijai bija pienākuši grūti laiki. Raksti avīzēs, pieprasījumi parlamentā, slēgtās apspriedes. Ik laikrakstā bija minēts Sarkanais riņķis, un pārmetumi inspektoram Bēram bira kā no pārpilnības raga.

Viņš palūdza atvaļinājumu, lai aizbrauktu uz Franciju. Atvaļinājumu piešķīra un sāka meklēt inspektoram vietnieku. Galvenajā policijā Bēram bija viens vienīgs draugs — pulkvedis Mortons, kura nodaļā tas kalpoja. Kaut arī tam nebija lielas nozīmes, tomēr šefs savu padoto mēģināja aizstāvēt. Palīdzēja arī detektīvs Jels.

— Man bija uzticēta Trujana apsardzība, tāpēc Bēru nevar vainot, — viņš sacīja.

—  Jūs neesat oficiāla pesrona, — atbildēja komisārs. — Neskaitāmas reizes inspektors varēja pierādīt savas spējas, tomēr vienmēr palaida garām šo izdevību.

Jels jau gribēja iet projām, tomēr komisārs lūdza vēl mirkli uzkavēties.

—  Vai atceraties Džeimsa Bērdmora slepkavu matrozi Džibli?

Jels pamāja ar galvu un no jauna iesēdās krēslā.

—   Kas atradās kamerā, kad jūs šo cilvēku nopratinājāt?

—   Es, Bērs un stenogrāfists.

—   Vīrietis vai sieviete?

—  Vīrietis. Domāju, ka tas bija kāds no jūsu kalpotājiem. Divas reizes parādījās uzraugs. Viņš atnesa ūdeni, kurā atrada indi.

Komisārs paņēma kādu aprakstītu papīra lapu.

—  Tā ir uzrauga liecība. Es jums to nolasīšu. — Un, uzlicis brilles, viņš nesteigdamies sāka lasīt:

—  Apcietinātais sēdēja gultā. Misters Bērs sēdēja iepretim, bet misters Jels stāvēja ar muguru pret kameras

-•durvīm. Es iegāju un pielēju māla krūzi ar dzeramo ūdeni. Blakuskamerā zvanīja, tāpēc, atstājis krūzi, aizsteidzos. Ar krūzi nekas ļauns nevarēja notikt. Kad atgriezos, misters Bērs paņēma krūzi un nolika uz galda, aizrādīdams man, lai vairs netraucēju.

—   Ievērojāt, ka stenogrāfists klusē? Jūs domājat, ka tas bija vietējais?

—   Es domāju, ka tas ir kāds no jūsu ļaudīm.

—   Jāpajautā Bēram, — komisārs noteica.

Bērs pa telefonu paskaidroja, ka stenogrāfistu pieņēmis mazajā pilsētiņā. Uztraukumā viņš par šo cilvēku

bija pilnīgi aizmirsis. Kad pulkvedis nolika klausuli, Jēls uzreiz saprata, ka tas nav uzzinājis neko jaunu.

—   Vai neatceraties, kāds šis cilvēks izskatījās?

Jels noliedzoši papurināja galvu.

—  Tas noteikti bija Sarkanā riņķa aģents, — komisārs konstatēja. — Noziedzīga paviršība. Diemžēl Bēram tomēr būs jāaiziet, jo viņš neattaisno mūsu cerības. Tiesa, kā vecās skolas policists viņš ir labs ierēdnis, bet kas nolemts, tas nolemts.

Šis nežēlīgais lēmums vismazāk iespaidoja pašu Bēru. Viņš turpināja pildīt savus pienākumus, it kā nekas nebūtu noticis.

Kādu pēcpusdienu inspektors nejauši satika Džeku Bērdmoru. Bērdmors par viņa lielisko omu bija bezgala pārsteigts.

—   Nu, vai jūs tuvojaties beigām? — jauneklis vaicāja.

—   Liekas gan, — pieredzējušais policists atbildēja. — Savām beigām.

Tātad bija pilnīgi skaidrs, ka inspektors tiek atvaļināts no dienesta. Džeks gribēja braukt uz savu fermu. Viņš nebija to apmeklējis kopš tēva nāves. Bet bija nepieciešamas dažas izmaiņas kontraktā, ko pilsētā nevarēja nokārtot, tāpēc gribot negribot jauneklim vajadzēja atgriezties namā, kur bija notikusi traģēdija.

—  Vai nevēlaties braukt līdzi, mister Bēr? Būtu priecīgs, ja vien Sarkanā riņķa lieta jūs nesaistītu pilsētā.

—   Ceru, ka iztiks bez manis, — inspektors rūgti noteica. —: Tāpēc labprāt braukšu jums līdzi. Gribētos vēlreiz pārbaudīt fermu.

Viņš paņēma divu dienu atvaļinājumu. Tā kā Džeks grasījās aizbraukt jau tajā pašā vakarā, Bērs, pārgājis mājās, sakravāja līdzņemamās mantas un stacijā satikās ar savu ceļabiedru.

Derekam Jēlam viņš atstāja vēstuli, pavēstīdams, kurp aizbrauc, un nobeigdams to sekojošiem vārdiem:

"Iespējams, ka nepieciešamības gadījumā man jāatgriežas pilsētā. Ja tāda rodas, lūdzu nekavējoties man ziņot."

Ievērojot šo pēdējo teikumu, Bēra turpmākā rīcība izliksies mazliet dīvaina.

Plakāti

Diemžēl inspektors Bērs izrādījās garlaicīgs līdzbraucējs. Viņš bija nopircis veselu kaudzi laikrakstu un uzmanīgi izlasīja visus rakstus par Sarkano riņķi. Džeks brīnījās, kā gan cilvēks var interesēties par rakstiem, kuros pats tiek nopelts. Tā arī viņš pateica.

, — Kritika vēl nevienam nav kaitējusi, — Bērs atbildēja, noņemdams brilles. — Tā traucē vienīgi tad, ja apzināti kļūdās. Bet es nekļūdos, tāpēc lai viņi raksta, ko grib.

—  Vai tiešām domājat, ka jums ir taisnība? — jauneklis ziņkāri vaicāja, bet Bērs neko neatbildēja.

Džeka Bērdmora ferma atradās trīs jūdzes no piestātnes. Šo ceļa gabalu viņi nobrauca ar auto. Uz nama sliekšņa kalpotājs pasniedza Bēram telegrammu.

—  Kad tā pienāca?

—  Piecas minūtes pirms jūsu ierašanās.

Atplēsis telegrammu, viņš ieraudzīja Dereka iela parakstu.

"Atgriezieties tūlīt Londonā. Loti svarīgi notikumi."

—   Žēl, ka deviņos neiet vilciens, — sacīja Džeks.

—   Es nebraukšu, — Bērs mierīgi atbildēja. — Neviena vara mani nepiespiedīs šovakar atgriezties Londonā. Viņš nosūtījis telegrammu vēlākais pusstundu pēc mūsu izbraukšanas. Vai jums ir telefons?

Inspektors pieteica sarunu ar Londonu. Beidzis runāt, viņš ienāca istabā un sacīja:

—   Tā jau es domāju — telegramma ir viltota.

—   Jūs nojautāt šo viltojumu?

Bērs piekrītoši pamāja.

—   Es esmu tikpat viltīgs kā Jels, — viņš jautri atteica.

Bērs visu vakaru mācīja jaunekli spēlēt piketu. Laiks aizgāja ātri, un Džeks palūkojās pulkstenī, kad tas jau rādīja pusnakti. Inspektoram tika iedalīta nelaika Džeimsa Bērdmora istaba.

—   Kur jūs gu|at? — viņš vaicāja saimniekam.

—   Blakusistabā, — jauneklis atbildēja.

Inspektors dzirdēja, kā Džeks aizslēdz durvis un

novelk virsdrēbes. Pats viņš neizģērbās, vienīgi uzvilka virs drēbēm vecus zīda rltasvārkus. Pēc tam nodzēsa spuldzi, apgūlās gultā un pārvilka pāri galvai segu. Bija gaiša nakts. Rīta pusē Bērs klusi piecēlās un piegāja pie loga. Viņš bija dzirdējis klusu dūkoņu. Kaut kur lēni brauca automašīna. Tad viss apklusa. Paņēmis krēslu, inspektors apsēdās. Pēc gandrīz pusstundu ilgas pacietīgas gaidīšanas viņš ieraudzīja tumšu stāvu, kas brīžam parādījās un tūlīt atkal pazuda starp kokiem.

Bērs klusi izgāja no istabas un nokāpa lejā pa kāpnēm. Galvenās durvis bija aizslēgtas un aizbultētas. Tās nemaz tik viegli nevarēja dabūt va|ā. Pagalms bija tukšs. Apgājis apkārt namam, viņš tomēr neko nemanīja. Toties atgriežoties dzirdēja aizbraucošas automašīnas troksni — nakts viesis bija pazudis.

Tikai no rīta, kad Bērs nokāpa brokastīs, noskaidrojās noslēpumainā apmeklētāja nolūks. Džeks stāvēja pie loga un lasīja kādu saburzītu papīru. Tas bija Sarkanā rinka ziņojums.

—   Ko jūs par to domājat? — jauneklis vaicāja inspektoram. — Mēs parkā pie kokiem atradām kādu pusduci šādu plakātu. Šis te bija pielīmēts zem mana loga.

Uz plakāta lasāms:

"Jūsu tēva vaina vēl nav izpirkta. Tā var palikt neizpirkta, ja jūs pierunāsiet savus draugus Dcreku ļelu un Bēru pārtraukt vajāšanu. Turpmāk mēs vairs nevērsīsimies pret privātpersonām."

—     Tātad vitjš izlīmēja šos plakātus, — inspektors •domīgi noteica. — Es brīnījos — kādēļ tāda steiga!

—   Jūs viņu redzējāt?

—   Mazliet.

Brokastojot inspektors klusēja. Strupi viņš atbildēja uz Džeka jautājumiem. Tikai vēlāk, pastaigājoties pa parku, Bērs vaicāja:

—   Es vēlētos noskaidrot, vai viņš zina, ka jūs mīlat Taliju Dreimondu?

Džeks nosarka.

—   Kāpēc jūs tā vaicājat? Domājat, ka viņš varētu vērsties pret Taliju?

Bērs strauji pagriezās, lai dotos atpakaļ.

—   Pietiks, — viņš noteica.

—   Es domāju, ka jūs aiziesiet līdz vārtiem. Izstaigāsiet ceļu, pa kuru torīt ieradās Merls.

Bērs pakratīja galvu.

—   Nē, es tikai gribēju pārliecināties, no kuras puses tas tuvojies namam. Vai jūs nevarētu parādīt vietu, kur viņu pēkšņi pārņēma uztraukums?

—  Tas notika mazliet tuvāk. Atceros — vēl saminu rožu krūmu, ko dārznieks tikko bija iestādījis.

—   Tas ir bezgala svarīgi, — Bērs sacīja. — Skaidrs, ka viņš melojis. Terasi no šejienes nevar redzēt. Merls man stāstīja, ka lēkmes brīdī ieraudzījis terasē jūsu tēvu.

—   Nav tiesa. Tēvs visu rītu atradās bibliotēkā un iznāca tikai tad, kad mēs jau atradāmies uz terases kāpnēm.

Inspektors kaut ko atzīmēja savā bloknotā.

Pa kreisi atradās saimniecības ēkas. Tām pretī dārzs, ko apjoza stiepļu sēta. Sētā vārtiņi, kuriem Merls noteikti gāja garām. Pa labi bija krūmājs, kurā slēpās spilgti izkrāsota lapene.

—    Tēvam loti patika šī lapene, — Džeks sacīja. — Pat viskarstākajās dienās krūmājs pasargāja no tveices. Reizēm tēvs te sēdēja stundām.

—   Liekas, esmu visu redzējis.

Atgriežoties inspektors apsēdās uz terases kāpnēm un atkal atcerējās nelūgto nakts viesi.

—   No Sarkanā riņķa puses tas bija kļūmīgs solis. Pagaidām vienīgais, — viņš sacīja. — Viņš ieradās izspiest nesaņemto naudu, bet pa ceļam savu nodomu mainījis. Sarkanais ritjkis gatavojas nopietnam triecienam, tāpēc arī vēlas, lai mēs ar Jclu izstājamies no spēles, bet viņš ir muļķis, ja domā, ka mēs to izdarīsim. Parādiet man vēlreiz plakātu.

Džeks atnesa plakātu, ko Bērs izklāja uz terases grīdas.

—   Tas rakstīts steigā — acīmredzot automobilī, un noteikti cita plakāta vietā, kuru viņš gribējis izlīmēt. Tāpēc interesanti — kāds būs viņa nākošais solis?

To viņi nekavējoties arī uzzināja, jo ai/elsics atskrēja sulainis, teikdams, ka misteru Bēru steigšus lūdz pie telefona.

Inspektors uzreiz pazina pulkveža Mortona balsi.

—   Ber, nekavējoties atgriezieties Londonā. Šodien pēcpusdienā jums jāpiedalās Ministru kabineta sēdē.

Noliekot klausuli, Bēra seju rotāja plats smaids.

—   Kas noticis? — Džeks gribēja uzzināt.

—  Es nokļūšu Ministru kabinetā, — policists atteica, savādi nosmiedamies.

Sarkanais riņķis vaja valdību

Kad viņi ieradās Londonā, visos laikrakstos jau bija parādījusies jaunākā sensācija.

Oficiālajos ziņojumos notikumu izklāsts bija šāds:

"Šorīt visi kabineta locekli saņēmuši ar rakstāmmašīnu rakstītu dokumentu. Nav minēta nedz adrese, nedz datums, vienīgi katrai lappusei uzspiests sarkans riņķis."

Tālāk sekoja paziņojuma teksts:

"Oficiālās un privātās policijas pūles nav spējušas pārtraukt mūsu darbību. Mūsu panākumu īstie iemesli jums tā arī paliks nezināmi. Nepatīkami, ka no ceļa nācās novākt tik daudzus cilvēkus. Tas drīzāk uzskatāms par brīdinājumu citiem nekā par atriebību. Šorīt dzīvību zaudēja advokāts Bcgits, kura līki jūs atradīsiet uz dzelzceļa pie Brikstonas. Begits no Hārvija Trujana bija saņēmis sevišķu uzdevumu, kuru atrisinot, varēja nopietni apdraudēt mūsu eksistenci. Laime pārējiem viņa firmas darbiniekiem, ka šo darbu tas veica vienatnē.

Ņemot vērā, ka policija ir pilnīgi bezspēcīga, mēs piekrītam valdības atzinumam, ka pašlaik esam sabiedrības lielākās briesmas. Esam nolēmuši izbeigt savu darbību ar noteikumu, ka mums izmaksās vienu miljonu sterliņu mārciņu. Turklāt jāizsludina vispārējā amnestija, lai gadījumā, ja k|ūtu zināms Sarkanā riņķa noslēpums, mēs varētu justies drošībā.

Neizpildot šos noteikumus, gaidāmas visnepatīkamākās sekas. Divpadsmit parlamenta locekli kā ķīlnieki atbildēs par prasību izpildi. Ja līdz nedēļas beigām nesaņemsim apstiprinošu atbildi, kāds no šiem džentlmeņiem pats par to varēs pārliecināties."

Pirmais, kas Bēru sagaidīja, bija detektīvs Jcls, kurš šoreiz no tiesas izskatījās norūpējies.

—   Es baidījos, ka tas tā notiks, — viņš sacīja. — Un vēl tieši šobrīd, kad grasījos notvert galveno vainīgo. Tas, protams, izjauc manu ieceri braukt zvejot.

—   Pareizi, šodien taču ir jūsu nāves diena, — Bērs atcerējās. — Bet liekas — Sarkanā riņķa amnestija jūs glābs.

—  Apsolu, ka pilnībā būšu jūsu rīcībā, — Jcls turpināja. — Jums jāzina, ka kabinets gatavojas pieņemt mani policijas dienestā un lietu pilnībā nodot man, bet es kategoriski iebildu. Negribu būt nevienam padots, un jūs esat īstais cilvēks, vienīgais, kas var šo mīklu atminēt.

—   Pateicos, — inspektors atteica, — bet iespējams, ka ministri domās savādāk.

Sēde notika Iekšlietu ministrijas telpās. Sarkanā riņķa paziņojuma saņēmēji ieradās pirmie, pēc tam pārējie. Vispirms uzklausīja Jēlu. Pēc stundas ceturkšņa Bēru. Attieksme pret viņu bija nepārprotami naidīga. Arī paviršais galvas mājiens, ar kuru sveicienam atbildēja Ministru prezidents, to tikai apstiprināja.

—   Mister Bēr, — Ministru prezidents sacīja, — mēs apspriežam Sarkanā riņķa lietu, kas tiešām kļuvusi par nacionālo problēmu. Jūs taču esat lasījis paziņojumu, ko šodien saņēma Ministru kabineta locekli?

—   Jā, ser.

—    Mēs negribam slēpt, ka jūsu darbība mūs neaptnierina, kaut gan tieši jums bija piešķirtas neierobežotas pilnvaras.

—   Es nevēlētos, ka jūs ziņotu kabinetam, kādas pilnvaras esmu saņēmis. Tāpat lūdzu nerunāt par priekšrocībām, kādas man uzticēja iekšlietu ministrs.

Tas Ministru prezidentu pārsteidza.

—  Labi, — viņš noteica, — tomēr gribu piebilst, ka, neievērojot ārkārtējās pilnvaras un iespējas, jums diemžēl nav laimējies atklāt noziedznieku un nodot to taisnīgam sodam.

Inspektors nolieca galvu.

—   Mēs domājam, ka turpmāk ar šo lietu ir jānodarbojas Derekam Jēlam, kurš tik veikli atklāja divus slepkavas, kaut ari nenoskaidroja galveno nozied/nieku. Misters Jēls vēlas, lai jūs lietu pārraudzītu. Viņš labprāt strādātu jūsu virsvadībā, kam piekritām. Es uzzināju, ka jūsu lūgums par atbrīvošanu no dienesta atrodas pie komisāra. Pagaidām tas paliks neizlemts. Mister Bēr, — Ministru prezidents teica, uzsvērdams katru vārdu, — mēs nevaram pildīt Sarkanā riņķa prasības. Tas apdraudētu likumību un galīgi satricinātu valsts varas pamatus. Tāpēc uzticamies jums un ceram, ka nosargāsiet katru apdraudēto valdības locekli. Atcerieties — jūs riskējat ar savu godu.

Inspektors piecēlās. Audience bija beigusies.

—   Ja Sarkanais riņķis turēs doto vārdu, — viņš sacīja, — galvoju, ka nevienam valdības loceklim nekas ļauns nenotiks. Vai es noķeršu Sarkano riņķi… šobrīd vēl nezinu.

—  Domāju — nav šaubu par to, ka Begits ir nogalināts? — teica Ministru prezidents.

Uz šo jautājumu atbildēja Jels:

—  Jā, ser. Viņa līķis atrasts šorīt. Misters Begits vakar izbrauca no Londonas ar vilcienu, un, kā liekas, noziegums izdarīts ceļā.

—   Ļoti žēl. Tās ir drausmīgas slepkavu dzīres, kurām diemžēl neredz gala.

Izejot no Vaitholla, Jelu un viņa pavadoni sagaidīja laužu pūlis. Jēlam nekavējoties sarīkoja ovācijas, bet Bēram, par laimi, izdevās pazust neviena nepamanītam.

Dienas varonis bija Sarkanais riņķis. Vakara laikrakstos bija iespiesta Sarkanā riņķa zīme, un it visur apsprieda jautājumu, vai noziedznieks tiešām savus draudus izpildīs.

Kad nākamajā dienā šefs ieradās darbā, Tai i ja Dreimonda ziņkāri pacēla galvu. Uz galda viņas priekšā gulēja laikraksts. Redzot, ka Jels to pamanījis, meitene mazliet samulsa.

—   Nu, mis Dreimond, ko jūs par to domājat?

—   Tas reizē gan pārsteidz, gan sajūsmina.

Viņš uzmanīgi palūkojās meitenē.

—   Es gan tur nesaskatu neko sajūsminošu. Jāsaka — jums ir neparasti un mežonīgi uzskati.

—   Ak tā? Neaizmirstiet, mister Jel, ka man ir arī neparasts un mežonīgs raksturs.

Apstājies pie sava kabineta durvīm, detektīvs labu brīdi skatījās uz meiteni, lai gan Taliju tas nemaz neuztrauca. Tad viņš noteica:

—   Domāju — jums vajadzētu priecāties, ka Džonsons Mīlbredstrītā vairs nesaņem jūsu interesantos sūtījumus.

^ Meitene neko neatbildēja. Jels iegāja kabinetā, bet drīz vien atkal iznāca.

—   Es laikam pārcelšos uz galveno policiju, — viņš sacīja. — Ņemot vērā, ka jums ceļš uz turieni nebūs pārāk patīkams, turpināsiet pildīt savus .sekretāres pienākumus šeit pat.

—  Jūs apņēmāties notvert Sarkano riņķi? — Talija Dreimonda vaicāja.

—   Es strādāšu inspektora Bēra uzraudzībā.

Abu saruna aprāvās. Atstājis meitenei kārtējos norādījumus, detektīvs Jels devās brokastīs apgalvodams, ka šodien vairs neatgriezīsies. Drīz pēc tam atskanēja telefona zvans.

—   Jā, tā esmu es, mister Bērdmor, — viņa sacīja satrauktā balsī. — Labrīt!

—   Vai Jels kabinetā? — jauneklis vaicāja.

—   Nupat aizgāja un šodien vairs neatgriezīsies, bet, ja kaut kas svarīgs, es varētu papūlēties vinu sameklēt.

—    Nezinu, cik tas ir svarīgi, — Džeks atbildēja. — Vienīgi šorīt, pārskatot tēva papīrus, atradu daudz norādījumu par Merlu.

—   Par Merlu? — Talija pārsteigta vaicāja.

—  Jā. Acīmredzot tēvs zināja par šo cilvēku vairāk nekā mums likās. Vai varat iedomāties, ka viņš sēdējis cietumā?

—   Nē, protams.

—   Tēvs pirms iepazīšanās arvien ievāca ziņas par cilvēkiem, un Merļs acīmredzot bijis pamatīgs nelietis. Šeit ir kāds dokuments — aploksne ar uzrakstu "Soda izpildīšanas fotogrāfijas". Tas apzīmogots Francijā, un, šķiet, — tēvs to nav atvēris.

—  Vai jūs tajā ieskatījāties? — Talija enerģiski jautāja.

—   Nē, — Džeks pārsteigts atbildēja. — Tikai kāpēc jūs jautājat tik skarbā tonī?

—   Džek, vai negribat man izdarīt pakalpojumu?

Pirmo reizi viņa nosauca jaunekli vārdā.

—   Protams, protams, Talij! Esmu gatavs darīt visu, ko vien vēlaties.

—    Neatveriet aploksni! Visus papīrus par Merlu glabājiet drošā vietā. Vai varat to man apsolīt?

—   Apsolu. Kaut gan šis lūgums izklausās dīvaini.

—   Vai jūs par to ar kādu jau runājāt?

—   Es uzrakstīju dažus vārdus inspektoram Bēram.

Viņa nopūtās.

—   Apsoliet klusēt vismaz par fotogrāfijām.

—   Protams, Talij, — viņš atteica, un saruna pēkšņi pārtrūka.

Brīdi viņa sēdēja, satraukti elpodama, tad piecēlās, uzlika cepuri un gāja paēst brokastis.

Talija ēd brokastis ar ministru

Ceturtais datums pagāja, bet ļels vēl arvien bija dzīvs. Runājot ar Bēru, viņš gan aizrādīja:

—  Bet no zvejošanas diemžēl nācās atteikties…

—   Labi, ka jūs neaizbraucāt, — Bērs atrūca. — Citādi būtu mums pazudis. Esmu pārliecināts, ka jūs nekad tā arī nebūtu atgriezies.

—  Jūs ticat Sarkanajam riņķim! —Jels iesmējās.

—   Daļēji jā.

—   Es dzirdēju, ka Brabadons nodevis policijai liecību, — detektīvs Jels pēc brīža ieminējās.

—   Jā, — inspektors atbildēja, — kaut ko jau viņš pastāstīja. Vismaz atzinās, ka ilgāku laiku Sarkanā riņķa uzdevumā mainījis naudu, ko tas izspiedis saviem upuriem.

—  Vai jūs gribat viņu apvainot Mcrla slepkavībā?

—   Tam nav pierādījumu.

To sakot, viņš salocīja un ielika aploksnē vēstuli, kuru tikko bija uzrakstījis.

—   Ko jūs uzzinājāt Francijā? — Jels atkal jautāja.

—    Gandrīz to pašu, ko nabaga Trujans. Pūlējos noskaidrot visus Mcrla grēkus. Jūs taču zināt, ka Francijā viijš piederējis pie noziedznieku bandas kopā ar savu draugu Leitmani. Leitmani giljotinēja, bet diemžēl bendes savu pienākumu neizpildīja, un vinu pēc tam aizsūtīja uz Velna salu vai kādu citu vietu, kur tas nomira.

—   Viņš izbēga, — Jels mierīgi noteica.

Bērs uzmanīgi palūkojās detektīvā.

—  Kāds nelabais viņam palīdzēja? Jāsaka — mani gan Merls interesēja vairāk par Leitmani.

—  Diemžēl Lcitmanis izbēga… — Jels turpināja. — Es gribētu zināt, kur viņš tagad atrodas.

—   Mani tas neinteresē, — inspektora balsī ieskanējās nepacietība.

—  Jūs neesat vienīgais. Nupat uz galda redzēju jaunā Bērdmora vēstuli. Viņš paziņo, ka tēva dokumentos atradis dažas ziņas par Fēliksu Merlu. Tas nu gan ir bijis uzmanīgs cilvēks.

Pēc šīs sarunas Bērs dzirdēja, kā komisārs ielūdz Jelu uz lenču, tomēr nebūt nejutās apvainots. Jāsaka — lenčs aizritēja klusi. Tikai pašās beigās Jels sāka klāstīt savu viedokli par bīstamo noziedznieku.

— Tātad jums šķiet — kāds no galvenās policijas? — komisārs neticīgi vaicāja. — Tas nav iespējams, mister Jel!

—   Es to neapgalvotu, ser. Mēs mēģinām notvert Sarkano riņķi, bet arvien kaut kas traucē. Vai gan Džibli varēja nogalināt kāds cits kā policijas ierēdnis?

Bet runājot par Trujanu… Namu bija ielenkusi policija. Neviens netika ne iekšā, ne ārā.

—  Runāsim atklāti, — mazliet nomierinājies, komisārs teica. — Jūs vainojat Bēru?

Dereks Jels iesmējās.

—  Nē. Grūti iedomāties, ka Bērs varētu būt noziedznieks. Bet, ja pārskata visas Sarkanā riņķa pastrādātās neģēlības, tad kļūst skaidrs, ka ik reizes aiz viņa stāvējusi kāda iespaidīga persona.

—   Bērs?

Dereks Jels iekoda lūpā.

—   Par Bēru negribas domāt, lai gan varbūt viņš ir kādas lielākas varas upuris, bet es nekavējoties viņu apsūdzētu, ja vien tam būtu pierādījumi. Tādā gadījumā es nesaudzētu pat jūs, ser.

Komisārs sarāvās.

—  Kas ir tā meitene, kura visu laiku raugās šurp? — viņš vaicāja, norādīdams uz restorāna stūri.

Atskatījies Jels viņam atbildēja:

—    Tā ir kāda Talija Dreimonda, bet viņas pavadonis, ja nemaldos, kabineta loceklis sers Rafaels Villingtons — viens no tiem, kuriem draudēja Sarkanais riņķis.

—  Talija Dreimonda? Liekas, viņa nesen par kaut ko iekrita. — Komisārs mēģināja atcerēties. — Vai viņa nebija Trujana sekretāre?

Jels piekrītoši pamāja.

—  Man viņa ir mīkla. Pārsteidzoši aukstasinīga sieviete. Patlaban strādā manā birojā.

—   Viņa kalpo pie jums? — Tas komisāru pārsteidza. — Bet kā gan tāda meitene varēja iepazīties ar Villingtonu?

Uz šo jautājumu Jels nespēja atbildēt. Viņi vēl arvien sēdēja pie galda, kad meitene piecēlās un kopā ar savu pavadoni devās projām. Ejot garām, Talija pasmaidīja un viegli palocīja galvu.

—   Ko jūs par to teiksiet? — Jels vaicāja.

Izskatījās, ka viņš ir pamatīgi noskaities. Meitene

bija tikko atgriezusies, kad detektīvs ienāca birojā.

—  Mis Dreimond, — viņš nikni sacīja, — kāpēc jūs aizgājāt, ja es teicu — palieciet šeit?

—  Misters Villingtons ielūdza mani uz lenču. Viņš ir valdības loceklis, un es negribēju atteikt.

—   Kur jūs ar viņu iepazināties?

—   Mani iepazīstināja.

—   Kad?

—   Šorīt pulksten divos. Es dažreiz dejoju Merro klubā. Tur arī iepazināmies.

Jels izņēma no kabatas naudu un nolika viņai priekšā uz rakstāmgalda.

—   Saņemiet algu par šo nedēlu. Pēcpusdienā jūs man vairs neesat vajadzīga.

Neizpratnē viņa savilka uzacis.

—   Vai tad jūs vairs nevēlaties, lai es labotos? — Redzot, kā Jelu pārsteidz šie vārdi, Talija sāka smieties.

—   Diemžēl jūs nevar pāraudzināt. Es spēju piedot daudz. Ja kasē pasta izdevumiem trūktu naudas, pat tad skatītos caur pirkstiem. Bet nekādi nevaru piedot, ja atstājat biroju, kad jums kategoriski noteikts palikt.

Paņēmusi naudu, meitene to pārskaitīja.

—  Taisni tik daudz, cik man pienākas, — viņa zobojās. — Jūs gan esat skops.

—   Ir tikai viens veids, kā jūs varētu laboties, Talij, — Jēls nopietni sacīja.

—   Kāds, lūdzu?

—    Ja jūs apprecētos. Es pats gandrīz gribētu mēģināt…

Sēžot uz rakstāmgalda malas, meitene sāka smieties.

—   Tas tiešām ir komiski. Atzīstieties, mister Jel, ka jūs tikai pajokojāt un nevērtējat mani augstāk kā mušu, kas lien pa sienu.

—   Mīlēt es jūs tiešām nemīlu, ja tas bija tā domāts.

—   Tas bija tieši tā domāts, — viņa atteica. — Nu ko, es pieņemu atlaišanu un pateicos, ka devāt iespēju iepazīties ar tik spožu ģēniju, ļaujot strādāt pie viņa.

Talijas Dreimondas atlaišana nozīmēja, ka Dereks Jels kaut ko nojauta vai arī gribēja viņu pazudināt. Pa ceļam uz mājām viņa pārdomāja aizrādījumu par Džonsonu Mīlbredstrītā 23. Tas izskatījās pēc kaut kā vairāk, nekā vienkāršs aizrādījums par sakariem ar Sarkano riņķi.

Mājās to gaidīja vēstule.

"Jūs strādājat teicami. Esat izpildījusi visas manas pavēles. Satikšanās ar Villingtonu bija izkārtota lieliski. Vēlētos, lai jūs tuvāk iepazītos ar šo cilvēku un izzinātu viņa vājības. Kā kabinets skatās uz manu priekšlikumu? Jūsu tērps lenča laikā nebija pietiekami elegants, tāpēc nedrīkstat žēlot naudu garderobei. Dereks Jels jūs šodien atlaidīs, bet par to nerūpējieties — nav vairs nepieciešamības strādāt viņa birojā. Šovakar jūs ar Villingtonu iesiet vakariņās. Viņš ir jūtīgs pret dāmām, tāpēc mēģiniet izkārtot, lai tiktu uzaicināta uz

mājām. Viņam ir vcca zobenu kolekcija. Jums būs iespēja iepazīties ar nama. izkārtojumu."

ļ

Talija ieskatījās aploksnē. Tajā atradās divas gluži jaunas simts mārciņu banknotes. Meitene ielika naudaszīmes savā rokassomiņā.

Sarkana riņķa sapulce

Rafaels Vilļingtoņs bija tipisks sava laika cilvēks. Pateicoties gribasspēkam, jau četrdesmit gadu vecumā viņš bija kļuvis par kabineta locekli. Tiesa, par pārāk populāru viņu nevarēja uzskatīt, tomēr viņš bija labākais runātājs parlamentā, kaut arī šīs runas tika uzņemtas bez sevišķas uzticības. Piedevām viņš bija loti nepastāvīgs. Tomēr, neskatoties uz to, viņam bija daudz piekritēju, kas akli balsoja par misteru Villingtonu.

Reiz viņš tik tikko nekļuva par kādas skandalozas laulību šķiršanas prāvas varoni. Policija divreiz pārmeklēja Merro klubu un vēl kādu greznu izpriecu vietu, kuru viņš mēdza apmeklēt. Acīmredzot ministru gribēja kompromitēt.

Villingtons priecājās, ka iepazinies ar Taliju Dreimondu, bet būtu nomiris aiz šausmām, ja vien zinātu, ka viņa ir Sarkanā riņķa aģente. Bet, kā jau zināms, Sarkanais riņķis bija teicami organizēts. Tam bija aģenti visās sabiedrības šķirās. Tajā skaitā kāds dzelzceļa sabiedrības direktors, ārsts, trīs viesnīcu pārvaldnieki… Sarkanais riņķis iekļuva visur, kur rēgojās nelaime un nabadzība. Šie cilvēki cits citu nepazina, tāpat kā nepazina savu vadoni.

Taisnības labad gan jāsaka — daži no aģentiem, baiļu mākti, atzinās galvenajai policijai, bet lielākā dala tomēr palika uzticīgi savam vadonim. Ap to laiku, kad komisārs ielūdza detektīvu Jelu uz lenču, tika izsūtīti uzaicinājumi uz Sarkanā rinka pirmo sapulci. Visi saņēma norādījumus, kādā apģērbā ierasties, lai biedri tos nepazītu, un no sapulces dalībnieku skaita bija izslēgti visi šaubīgie vai neapmierinātie.

Sitijā atradās Svētās Agneses baznīca. Veca, interesanta būve, kas bija saglabājusies neskarta pēc lielā ugunsgrēka. No visām pusēm to ieskāva noliktavas, starp kurām baznīcas tornis pilnīgi pazuda. Uz baznīcu veda šaura ieliņa, un cilvēku stāvi, kas zagās pa šo neapgaismoto ceļu, pazuda tumšajos vārtos. Šajā Svētās Agneses baznīcā arī notika pirmā un pēdējā Sarkanā rinka sapulce.

Arī te izpaudās lieliska organizācija. Katrs ieradās noteiktā laikā, tā ka pie ieejas nekad nesatikās divi cilvēki uzreiz. Talija Dreimonda nevarēja saprast, kur vadonis dabūjis baznīcas atslēgas un kā viņš varēja izplānot sapulces sākumu un beigas tik precīzi, lai tās notiktu tieši starp divām policijas sardzes apgaitām.

Viņa pati ieradās noteiktajā laikā, uzkāpa divus pakāpienus līdz durvīm, kas atvērās, lai ielaistu to baznīcā. Telpa nebija apgaismota. Tikai caur krāsainajiem logu stikliem ieplūda vāja gaisma.

— Ejiet taisni, — kāda balss čukstēja. — Apsēdieties uz otrā sola pa kreisi.

Bez meitenes baznīcā bija vēl citi cilvēki. Sēdēja pa divi uz katra sola. Drīz vien parādījās kāds, kurš nostājās pie altāra margām, jau no pirmajiem vārdiem Talija saprata, ka tas ir Sarkanā riņķa vadonis.

— Draugi, — viņš sacīja, — pienācis laiks likvidēt mūsu sabiedrību. Jūs noteikti lasījāt laikrakstos manu paziņojumu. Divdesmit procentus no valdības izmaksātās naudas saņemsiet jūs. Ja kāds vēlas mani nodot vai domā, ka šāda sapulce apdraud mūsu brīvību, tad varu droši apgalvot, ka šonakt mani neapcietinās. Lēdijas un džentlmeņi, negribu slēpt, ka mums draud briesmas. Vairākas reizes mani tik tikko neatklāja. Dereks Jels un inspektors Bērs ir vīri, ar kuriem jārēķinās. Šai kritiskajā brīdī aicinu mani atbalstīt. Rīt jūs saņemsiet turpmākos rīkojumus. Tie būs loti skaidri un noteikti, tāpēc kļūdīties nevarēs. Arī jūs, tāpat kā es, atrodaties briesmās, bet atalgojums, kas gaidāms, ir to vērts. Tagad viens pēc otra ar trīsdesmit sekunžu starplaiku atstājiet baznīcu. Pirmie divi no labās puses izies vispirms, viņiem sekos pirmie divi no kreisās puses. Uz priekšu!

Tumšie stāvi cits aiz cita pazuda durvīs pa kreisi no kanceles. Nepazīstamais nogaidīja, līdz visi aiziet. Tad arī viņš devās projām. Pulkstenis nosita pusvienu. Viņš aizslēdza ārdurvis, mazliet vēlāk iekāpa automašīnā un aizbrauca austrumu virzienā.

Arī Talija Dreimonda automašīnā brauca tajā pašā virzienā. Automobilī viņa novilka savu veco lietusmēteli un noņēma vecmodīgo cepuri. Izrādījās, ka viņa ir tērpusies smalkā zīda mētelī un brīnišķīgā balles kleitā, kas noteikti apmierinātu pat tās bijušo šefu. Ienākot Merro kluba spilgti apgaismotajā vestibilā, meitene drīzāk atgādināja dievišķu parādību, nevis šīszemes būtni.

Vismaz tā domāja Džeks Bērdmors, kurš kopā ar draugiem ari bija ieradies klubā, lai gan patiesībā necieta nakts uzdzīvi. Ieraudzījis Taliju ar kādu kungu, viņš greizsirdīgi vaicāja:

—   Kas tas tāds?

—   Dāmu es nepazīstu, bet viņas pavadonis ir Ministru kabineta loceklis Rafaels Villingtons, — atbildēja viens no draugiem.

Talija Dreimonda pamanīja jaunekli ātrāk nekā tas vir.iu un smagi nopūtās. Savā pavadonī vina nemaz neklausījās, jo domas kavējās kaut kur tālumā. Tikai izdzirdusi kādu frāzi, meitene attapās.

—   Ak, veci zobeni, — viņa sacīja. — Esmu dzirdējusi, ka jums ir brīnišķīga kolekcija, mister Villington.

—   ļūs tas interesē?

—   Mazliet. Loti, — Talija mulsi atzinās.

—   Vai drīkstu jūs ielūgt pēc vakariņām pie sevis uz tēju? — ministrs jautāja. — Reta sieviete interesējas par šādām lietām. Varbūt rīt?

Rīt gan ne. Labāk parīt.

Meitene redzēja, ka Džeks atstāj klubu, uz viņas pusi pat nepaskatījies. Tas pamatīgi sabojāja omu. Talija tik labprāt būtu ar jaunekli parunājusi, tāpēc cerēja, ka tas pienāks pie viņu galdiņa. Villingtons piedāvāja aizvest' meiteni uz mājām savā automobili. Atvadīdamās viņa atviegloti nopūtās.

Tomēr tālāk Talija izturējās pavisam dīvaini.

7*

Nama priekšā atradās mazs dārziņš. No sava pielūdzēja Dreimonda šķīrās uz ielas. Šajā brīdī viņa jau zināja, ka tumšajā pagalmā kāds gaida. Pēc tam, kad

153

Villingtona auto aizbrauca, Talija devās pie nepazīstamā. Tas kaut ko čukstus sacīja un viņa tāpat atbildēja.

Saruna bija īsa. Svešinieks aizgāja neatvadījies, bet Talija Dreimonda devās augšā uz savu dzīvokli.

Kaut gan nepazīstamais izlikās to nemanām, viņš tomēr zināja, ka tam seko. Ieraudzījis aiz muguras tumšo stāvu, tas nogriezās šķērsielā un sāka iet lēnāk. Drīz vien sekotājs viņu panāca un netālu no kādas laternas mēģināja ieskatīties sejā. Vajātais apcirtās un dzelžainu roku satvēra viņa kaklu. Cilvēks, kurš sekoja, nepaspēja pat iekliegties, kad pusnemaņā nogāzās uz ietves. Kā uz burvju mājiena no tumsas iznira trīs stāvi, kas metās pie zemē gulošā un piecēla to kājās. Tagad nelaimīgais ieraudzīja cilvēku, kuram bija sekojis.

—  Augstais Dievs, — viņš ievaidējās, — tas esat jūs.

—  Es ceru, ka nevienam to neteiksiet, mans draugs, — atbildēja šis cilvēks.

Es jus redzešu, ja būsiet vel dzīvs

Sāpīgi aizskarts, Džeks Bērdmors devās mājās. Tātad Talija… viņa dievinātā meitene… Un tomēr, gribot negribot pa galvu jaucās visļaunākās aizdomas… Ak, kāds viņš bija muļķis!

Džeks atvēra ugunsdrošo skapi, izņēma dokumentu saini un nolika uz galda. Visvairāk to saistīja aizzīmogotā aploksne. Viņš juta bērnišķīgu vēlēšanos tajā ieskatīties, ja vien Talija nebutu aizliegusi. Kāpēc gan viņa bija tik norūpējusies?

Jauneklis piecēlās, savāca papīrus, paņemdams tos līdzi uz guļamistabu. Viņš jutās noguris. Arī vēlēšanās atklāt šo fotogrāfiju noslēpumu bija zudusi. Nolicis aploksni uz tualetes galdiņa, Džeks izģērbās un aizmiga gandrīz vai tajā pašā mirklī, kad galva pieskārās spilvenam. Viņš sapņoja par Taliju, kura bija nonākusi kāda briesmoņa varā, kas atgādināja inspektoru Bēru.

No miega jaunekli izrāva gaismas atspulgs spogulī.

—   Kas tur ir? — viņš uzsauca, pastiepdams roku pēc kabatas spuldzes, bet nespēja to atrast. Kāds acīmredzot to bija paņēmis. Nākamajā acumirklī viņš izlēca no gultas.

No durvju puses atskanēja troksnis. Džeks metās turp un uzdūrās kādam cilvēkam. Tā bija sieviete. Pirms viņš kaut ko aptvēra, instinkts pateica priekšā — Talija Dreimonda.

Meitene bija pavisam bāla un drebēja ka rudens lapa. Viņa kaut ko slēpa sev aiz muguras.

—   Talij! — Džeks ievaidēdamies apsēdās.

Ko gan šī meitene meklēja viņa istabā?

—   Kāpēc jūs atnācāt? Ko jūs slēpjat tur, aiz muguras?

—   Kāpēc jūs paņēmāt šos papīrus līdzi uz istabu? Kāpēc neatstājāt ugunsdrošajā skapī? — viņa atbildēja ar pretjautājumiem.

Tikai tagad Džeks ieraudzīja tās rokā aizzīmogoto aploksni.

—   Bet… bet… Talij… Es neko nesaprotu.

—   Viņi šonakt bija šeit un meklēja. Neviens taču nevarēja iedomāties, ka esat tos paņēmis sev līdzi uz guļamistabu.

Viija gandrīz vai raudāja.

—  Kas šonakt bija šeit? Kādi viņi? — Džeks vaicāja.

—  Sarkanais rinkis, kurš zināja, ka jums ir fotogrāfijas. Arī es biju te, kad tic atnāca un lūdzos… lūdzos… kaut fotogrāfijas tiktu atrastas. Bet tagad vini domās, ka jūs esat tās redzējis.

—   Neko nesaprotu, — Džeks Bērdmors konstatēja, — izņemot to, ka manā namā notikusi ielaušanās. Vai nevēlaties nākt līdzi?

Meitene sekoja tam bibliotēkā. Naudas skapis patiesi bija uzlauzts. Tā saturs gulēja uz grīdas. Arī rakstāmgalda atvilktnes bija uzlauztas un to saturs izvandīts.

—   Bet tagad ņemiet papīru un rakstiet to, ko es diktēšu, — Talija sacīja.

—   Kam man jāraksta?

—   Inspektoram Bēram. Rakstiet: "Godātais inspektor, nosūtu jums fotogrāfijas, ko mans tēvs saņēmis nāves dienas priekšvakarā. Es neesmu aploksni atvēris, bet saturs var jūs interesēt."

Viņš paklausīgi uzrakstīja šo vēstuli un kopā ar fotogrāfijām ielika lielākā aploksnē. Paņēmusi vēstuli, Talija devās uz durvīm.

—   Es jūs redzēšu rīt, mister Bērdmor, ja būsiet vēl dzīvs.

Viņš gribēja smieties, bet meitenes skumjā sejiņa iznīcināja jebkuru patiku to darīt.

Talija apcietinata

Bija pagājusi nedēla kopš kabineta sēdes. Valdība, protams, vēl arvien negrasljās pildīt Sarkanā riņķa noteikumus.

Tās dienas pievakarē Rafaels Villingtons gatavojās uzņemt viešņu. Viņa nams bija bezgala vērtīga celtne. Tāda veida ieroču, reto akmeņu un gravīru kolekcijas bija pasaulē vienīgās. Pats ministrs tobrīd domāja par Taliju Dreimondu. Pat nesen saņemtā anonīmā vēstule, kas nebūt neglaimoja meitenei, nespēja šo vīru nobiedēt.

"Lai arī zagle," tas domāja. "Man viņa būs paklausīga un padevīga."

Pie ieejas Taliju sagaidīja sulainis. Meitene aplūkoja istabu, kurā tika ievesta. Visi logi bija plaši atvērti. Viņa cerēja ieraudzīt vakariņu galdu, bet tāda nebija, toties šajā istabā atradās Villingtona kolekcijas. Tūlīt parādījās arī pats ministrs un sirsnīgi sasveicinājās.

—  Dzeriet, ēdiet un līksmojiet, jo varbūt jau īit mums jāmirst, — viņš patētiski sacīja. — Var gadīties pat,

4<a šodien. Vai dzirdējāt pēdējos jaunumus?

Meitene noliedzoši pašūpoja galvu.

—   Es esmu Sarkanā riņķa pirmais upuris, — viņš jautri teica. — Jā, jā! Un traģēdijai jānorisinās manis paša namā šo pēcpusdien, tāpēc es jūs lūdzu…

Ienāca sulainis un pateica kaut ko itāliski. Talija nesaprata. Rafaels pamāja.

—  Auto ir pie durvīm. Ja vēlaties, mēs tēju dzersim manā muižā un būsim tur pēc pusstundas.

—   Es gan vēlētos palikt tepat, — Talija sacīja, bet Villingtons tam nepiekrita.

—  Dārgo lēdij, — ministrs nopietni sacīja, — es nebaidos no Sarkanā rinka draudiem, bet nebojāsim šo skaisto dienu. Jau aizsūtīju uz turieni divus sulainus, lai viss tiktu pienācīgi sagatavots. Turklāt ceru jums parādīt brīnišķīgāko celtni Londonas apkārtnē.

—   Labi, — viņa beidzot piekrita. Kad Rafaels izgāja, Talija ar interesi sāka aplūkot istabas iekārtojumu. Atgriezdamies viņš atrada meiteni pie sienas, kuru greznoja austrumnieku ieroči.

—  Vai nav skaisti? Žēl, ka nevaru tagad izstāstīt to vēsturi, — Villingtons sacīja un pēkšņi pārsteigts ievaicājās: — Interesanti, kas gan paņēmis manu asīricšu dunci?

Starp ieročiem patiesi bija kāda tukša vieta.

—   Es ari brīnos, — Talija atteica.

—  Varbūt vainīgs kāds no kalpotājiem. Noskaidrošu, kad atgriezīšos. — Un viņi izgāja no istabas. Tomēr meitene pamanīja, ka mistera Villingtona labā oma ir zudusi.

—    Nekādi nevaru saprast, — viņš sacīja jau pa ceļam uz Bērnetu, — vēl vakar šo dunci rādīju seram Tomasam.

—   Varbūt, ka telpā bijis kāds svešinieks.

Rafaels noliedzoši papurināja galvu.

—  Vienīgi džentlmenis no galvenās policijas, bet viņš taču nebūs ņēmis.

Pamazām ministra garastāvoklis no jauna uzlabojās. Viņš izturējās kā īsts džentlmenis — bez nekādām flirta divdomībām.

Villingtonu nams patiesi bija rets krāšņums. Mežu ieskauts, tas atradās jūdzes trīs no galvenās šosejas.

—   Lūdzu! Mēs esam klāt, — viņš sacīja, ievezdams Taliju lieliski iekārtotajā ēdamistabā.

Tējas galdiņš bija uzklāts, bet sulainus nekur neredzēja.

—  Paldies Dievam — nu mēs esam vieni, — Villingtons teica.

Vina izturēšanās krasi mainījās, un meitene juta, ka tuvojas izšķirošais brīdis, tomēr nemaz neuztraucās. Talija ielēja tēju, nolika glāzi, kad Rafaels viņu pēkšņi noskūpstīja. Mirkli vēlāk meitene jau atradās Villingtona skavās. Viņa nepretojās, vienīgi, cieši lūkodamās ministrā, sacīja:

—   Es gribu kaut ko teikt.

—  Manu eņģei, jūs varat teikt, ko vien vēlaties. — Rafaels iesmējās.

Tomēr, pirms viņa paguva iesākt, Villingtons atkal noskūpstīja meiteni uz lūpām. Talija mēģināja atbrīvoties, liekot lietā džiudžitsu, bet tas neizdevās. Rafaels, pacēlis viņu uz rokām, aiznesa aiz aizkara. Talija nekliedza un šķita daudz pieļāvīgāka nekā viņš bija paredzējis. Meitene vienīgi pūlējās atbrīvoties un kaut ko iebilst, bet nepaguva.

Abi sulaiņi, kas atradās virtuvē, izdzirdējuši kliedzienu, metās uz ēdamistabu. Durvis bija aizslēgtas, tomēr viņiem izdevās tās atraut. Līdzās aizkaram sakumpis gulēja Rafaels Villingtons, un plecā tam rēgojās asīriešu duncis. Turpat blakus nāves bālu seju stāvēja jauna meitene.

Viens no sulaiņiem izvilka dunci un noguldīja savu kungu uz dīvāna. Otrs pieskrēja pie telefona. Talija, gluži kā sapnī, izslīdēja no istabas. Viņa atradās brīvībā. Pie durvīm stāvēja Rafaela Villingtona automašīna. Šoferis nekur nebija redzams. Tuvumā vispār nebija neviena cilvēka. Vina ielēca automobilī un iedarbināja motoru, tomēr tā arī necik tālu netika. Ceļā atradās aizslēgti dzelzs vārti. Talija atcerējās, ka, jau turpbraucot, šoferim vajadzēja izkāpt, lai tos atvērtu. Bet kavēties nedrīkstēja. Pārslēgusi ātrumu, viņa stūrēja tieši virsū vārtiem. Atskanēja stiklu šķindoņa, vārti izgāzās no eņģēm, un mašīna atradās uz ceļa — ar sabojātu radiatoru, sadauzītām spuldzēm un saliektiem dub|u aizsargiem. Tomēr motors turpināja darboties. Neprātīgā ātrumā meitene drāzās uz Londonu.

Pat durvju sargs nepazina Taliju Dreimondu, kas pēc šī trakā brauciena izskatījās gluži kā mežone.

—   Kas jums noticis? — viņš vaicāja, kad tie abi brauca augšup liftā.

Viņa izvairīgi pakratīja galvu.

Tikko bija atslēgtas dzīvokļa durvis, meitene steidzās pie telefona. Stāsts, ko viņa stāstīja, bija bezgala nesakarīgs, turklāt ik pa brīdim to pārtrauca elsas, un acīmredzot arī tas, kurš klausījās, daudz ko nesaprata.

—   Es esmu gatava, pilnīgi gatava… — Talija šņukstēja. — Neko nevaru darīt. Tas bija tik briesmīgi.

Nolikusi klausuli, meitene atslīga uz dīvāna. Pagāja vairākas stundas, līdz viņa beidzot atjēdzās. Kad vakarā ieradās Dereks Jels, viņa jau bija atguvusi savu agrāko aukstasinību.

—   Kāds negaidīts viesis, — Talija Dreimonda vēsi sacīja. — Un turklāt jūs neesat viens. — Viņa ziņkāri uzlūkoja cilvēku, kas stāvēja līdzās detektīvam.

—   Man pavēlēts jūs apcietināt, — Jels teica.

—   Liekas — visu laiku esmu policijas rokās. Par ko mani apsūdz?

—   Mēģinājumā nogalināt Rafaelu Villingtonu. Ar šo brīdi viss, ko jūs sacīsiet, var tikt izmantots pret jums.

Jela pavadonis panācās uz priekšu un pieskārās meitenes rokai.

Nakti Talija Dreimonda aizvadīja policijas iecirknī.

Apcietināto ēdiens

—   Es vēlreiz izstāstīšu, kā tas notika, — sacīja Dercks Jels inspektoram Bēram, kurš bija pati uzmanība. — Ierados drīz pēc Villingtona un Dreimondas aizbraukšanas. Sulainis uz jautājumiem atbildēja atturīgi, tomēr drīz vien uzzināju, ka abi devušies uz ministra muižu. Palika iespaids, ka vina nebrauca turp labprātīgi. Es jau sen nojautu, ka Dreimonda ir tikai vienkārša Sarkanā rinka locekle. Uzzinājis, kur abi atrodas, arī pats steidzos uz muižu un ierados tur tieši tajā brīdī, kad vina ielēca automašīnā. Jāsaka — šī meitene ir loti aukstasinīga, jo redzēju, kā tika izlauzti vārti.

—   Kā jūtas Villingtons?

—    Brūce nav dzīvībai bīstama, tomēr noziegums pastrādāts. Dunča pazušanu Villingtons ievērojis pēc tam, kad atstājis meiteni uz brīdi istabā vienu. Kas notika pirms dūriena, viņš man nevarēja paskaidrot.

—   Hm-m, — Bērs norūca. — Kas tā bija par istabu? Tā istaba… kur tas notika?

—   Maza, skaista viesistaba, savienota ar tā dēvēto turku salonu, kas iekārtots burvīgā austrumnieku gaumē. Es varu iedomāties, kas notika pirms tam. Villingtonam šajā ziņā nav džentlmeņa slava. Salonu no viesistabas atdala tikai aizkari.

Bērs nogrima domās. No malas izskatījās, ka viņš iesnaudies. Patiesībā pieredzējušais policists domāja par to, ka viņa līdzstrādnieks atkal plucis kārtējos laurus, tikai šajā faktā nebija nekā apskaužama. Tad Bērs šķietami gluži nevietā noteica:

—   Visi lielie noziedznieki iekrīt, pateicoties sīkām kļūdiņām.

Jels pasmaidīja.

—    Šoreiz kļūda ir tā, ka viņi mūsu draugu Villingtonu nav nonāvējuši.

—  Es nerunāju par Villingtonu, — Bērs sacīja pieceldamies. — Es runāju par muļķīgiem, niecīgiem meliem, kurus man centās iestāstīt cilvēks, kam vajadzēja saprast, ko runā.

To pateicis, inspektors devās pie Džeka Bērdmora, lai pavēstītu jaunumus. Diemžēl jauneklis jau visu zināja. Vēsts par Talijas apcietināšanu bija iespiesta vakara laikrakstos. Kad Bērs ieradās, Džeks bija tuvu izmisumam.

—  Viņai vajag pieņemt labākos advokātus. Nezinu, vai maz varu jums, inspektor, uzticēties. Jūs taču esat viņas pretinieks.

—   Protams. Bet, neskatoties uz to, es Taliju Dreimondu cienu.

—   Jūs? — Džeks bija pārsteigts.

—    Es esmu cilvēks. Un ari noziedznieki ir tikai cilvēki.

—  Lūdzu nerunāsim par noziedzniekiem. Vai tiešām jūs domājat, ka mis Dreimonda ir Sarkanā rinka bandas vadone?

Bērs cieši saknieba biezās lūpas.

—   Ja kāds man apgalvotu, ka bandas vadonis ir Kenterberijas arhibīskaps, es nemaz nebrīnītos. Kad šī lieta būs galā, rezultāts mūs pārsteigs. Es iesāku savu darbību, turēdams aizdomās pilnīgi visus, — jūs, Merlu, komisāru, Dereku Jelu, Dreimondu un vēl neskaitāmus citus.

—  Un arī tagad domājat tāpat? — Džeks pasmaidīja.

—  Tad jau arī jūs varētu būt šis ļaundaris.

Bērs to nenoliedza.

—   Māte uzskata… — viņš iesāka.

To dzirdot, Džeks neviļus iesmējās.

—  Jūsu vecmāmiņa? Vai tad arī viņa pūlas atminēt Sarkanā riņķa mīklu?

Inspektors piekrītoši pamāja.

—   Jau sākot ar pašu pirmo slepkavību. Tieši no viņas es saņēmu visvērtīgākos norādījumus.

Džekam Bērdmoram no tiesas bija žēl Bēra. Šis neapdāvinātais cilvēks bija ieguvis tik augstu amatu vienīgi, pateicoties savai neatlaidībai.

—   Man vajadzētu iepazīties ar jūsu vecmāmiņu.

—   Viņa aizbraukusi uz laukiem, — skanēja atbilde,

—   tāpēc arī vakaros jūtos tik vientuļš.

Tad viņš pavērsa sarunu citā virzienā.

—  Dreimondu rīt nopratinās un pārvedīs uz izmeklēšanas cietumu.

—   Vai viņu nevar atbrīvot pret drošības naudu?

Bērs pakratīja galvu.

—   Nē. Viņu nogādās Helovejas cietumā, bet meitenei tas necik nekaitēs, jo tas ir viens no mūsu labākajiem cietumiem. Drīzāk var priecāties, ka beidzot viņa atradusi mieru.

—   Kā Jels viņu apcietināja?

—   Es devu rīkojumu. Tagad viņš atrodas policijas dienestā.

Tiesas sēde nākamajā dienā noritēja tieši tā, kā Bērs bija paredzējis. Tiesnesis nopratināja lieciniekus un pēc tam nosūtīja Taliju Dreimondu uz izmeklēšanas cietumu. Zāle bija pārpildīta. Arī uz ielas pulcējās daudz laužu. Notikums bija pārāk skandalozs. Villingtons vēl nebija tik tālu atspirdzis, lai pats ierastos tiesā, tomēr, neskatoties uz to, ka viņš bija cietis, tam nācās atbildēt uz Ministru prezidenta aso vēstuli un iesniegt atlūgumu kabinetam. Rafaels Villingtons bija kritis nežēlastībā. Ne tikai ienaidnieki, bet arī bijušie piekritēji uzskatīja par labāku nelikties par viņu ne zinis.

Bērs cietumā apmeklēja Taliju Dreimondu. Meitene atsacījās runāt kamerā un pieprasīja, lai šajā sarunā piedalītos uzraudze. Atvainodamās viņa sacīja:

—  Piedodiet, bet daudzi Sarkanā riņķa locekli nelaikā miruši, sarunājoties ar policijas ierēdņiem savās kamerās.

—   Vienīgais, ko es varu atcerēties, ir Džibli, — atteica Bērs.

Viņa pasmaidīja.

—   Ko jūs vēlaties?

—   Es gribētu zināt, kas notika Villingtona muižā.

Meitene izstāstīja.

—   Kad jūs pamanījāt dunča pazušanu?

—  Aplūkodama istabu, kad misters Villingtons bija izgājis pēc mēteļa. Kā jūtas Rafaels?

—  Tīri labi. Cerams, ka drīz vien atspirgs. Par nožēlošanu… paldies Dievam, es gribēju teikt. Vai arī Villingtons tikai tad ievēroja dunča pazušanu?

-Jā-

—   jums bija līdzi roku sildītājs?

—   Vai tad tur slēpj nāvi nesošus ieročus?

—   Vai roku sildītājs jums bija līdzi arī, braucot uz muižu?

—   Jā, — vina nesteigdamās atbildēja.

Inspektors Bērs piecēlās.

—   Vai ēdienu jūs saņemat pietiekami?

—   Jā, no cietuma, — vina uzsvērti noteica. — Pateicos. Ar cietuma ēdienu var samierināties. Es nevēlos, lai aiz laipnības man piesūtītu ēdienu no ārienes.

—   ļums taisnība, — Bērs -atteica, berzēdams zodu.

Bēgšana

Uzbrukums Rafaelam Villingtonam izsauca kabinetā paniku. Nebija zināms, kad un pret ko vērsīsies nākamais trieciens. Laikraksti vēstīja, ka apdraudēta pat Ministru prezidenta dzīvība.

Kad Dereks Jels vakarā atgriezās mājās, pie durvīm vinu sagaidīja inspektors Bērs.

—   Vai kaut kas noticis? — Jels prasīja.

—     Man steigšus vajadzīga jūsu palīdzība, — Bērs atbildēja un, tikko viņi bija apsēdušies pie aizkurtā kamīna, nekavējoties atsāka sarunu.

—  Jūs jau zināt, ka man jāiesniedz atlūgums. Tagad izskatās, ka to vairs nav iespējams atlikt. Kabinets iecēlis komisiju, kura pārbaudīs galvenās policijas darbu, un komisārs mani lūdza rītvakar piedalīties neoficiālā apspriedē Ministru prezidenta namā.

—   Kādā nolūkā? — detektīvs gribēja zināt.

—   Jāziņo kabineta locekļiem par darbību Sarkanā riņķa lietā. Jūs jau zināt par manām ārkārtējām pilnvarām un par to, ka man nebūt viss nav jādara zināms valdības locekļiem. Bet piektdienas vakarā diemžēl būs jāatklāj visas kārtis, un es vēlētos, lai jūs man palīdzētu.

—   Dārgais draugs, esmu pilnīgi jūsu rīcībā, — Jels sirsnīgi sacīja.

Bet Bērs turpināja:

—   Sarkanā riņķa lieta ir loti mīklaina, tomēr pamazām šo to sāku saprast. Šķiet — viņiem ir kāds izpalīgs galvenajā policijā.

—    Arī es tā domāju, — Jels pasteidzās aizrādīt.

—   No kā jūs to secināt?

—    Piemēram, — Bērs nesteigdamies sāka stāstīt.

—   Jaunais Bērdmors tēva papīros atradis kādu fotogrāfiju un atsūtīja to man. Zīmogs uz aploksnes nebija bojāts, bet kāds to atvēris. Es tajā atradu vienīgi baltu kartīti. Džeks sacīja, ka vēstuli pastkastītē iemetusi Talija Dreimonda. Viņš gatavs to apzvērēt, jo, stāvēdams uz kāpnēm, pats savām acīm redzējis, kā meitene to iemetusi pastkastītē ielas pretējā pusē. Tātad aploksne tikusi atvērta galvenajā policijā.

—   Kas bija uz šīm fotogrāfijām?

—   Leitmanis soda izpildīšanas laikā. Vecais Bērdmors to saņēmis dienu pirms savas nāves, jauneklis savukārt fotogrāfijas atradis un…

—  Talijai Dreimondai piepalīdzot, atsūtījis galvenajai policijai, —Jels nobeidza teikumu. — Domāju — nav ko vainot policiju. Meitene Sarkanā riņķa lietā iejaukta vairāk nekā jūs domājat. Vakarā es pārmeklēju viņas dzīvokli un atradu šo te.

Detektīvs izgāja no istabas un atgriezās ar dzeltenā papīrā ietītu saini. Tajā atradās cimds un garš nazis.

—   Cimds līdzīgs tam, ko atrada uz Trujana galda, un arī nazis tieši tāds pats.

Bērs uzmanīgi aplūkoja atradumu.

—   Tas ir labās rokas cimds, bet uz Trujana galda atrada kreisās, —viņš sacīja. — Interesanti, kam šis cimds piederējis. Liekat lietā savas parapsihologa spējas, Jel!

—      Es jau mēģināju, bet cimds bijis tik daudzu rokās, „ka nekas neizdodas. Tomēr tas nešaubīgi liecina par

Talijas Dreimondas ciešajiem sakariem ar Sarkano riņķi. Kas attiecas uz jūsu lūgumu, inspektor, tad to es noteikti izpildīšu.

—   Es jūs lūgšu aizpildīt mana norēķina tukšās vietas, — Bērs sacīja. — Gribētos, lai tur būtu klāt mana māte.

—    Māte? — Jels pārsteigts vaicāja.

—    Jā, mana vecmāmiņa, — Bērs mierīgi atteica. — Vienīgais īstais detektīvs.

Sensācija sekoja sensācijai. Tomēr tas, ko Dereks Jels nākamajā rītā, vēl gultā gulēdams, izlasīja laikrakstā, šķita pilnīgi neticams. Talija Dreimonda izbēgusi no cietuma!

Kopš Helovejas cietuma pastāvēšanas nevienai ieslodzītajai vēl nebija laimējies no turienes izbēgt, tomēr no rīta, atslēdzot Talijas Dreimondas kameru, uzraudze pārliecinājās, ka tā ir tukša. Dereks Jels bija aukstasinīgs cilvēks, bet šoreiz viņš vairāk nespēja valdīt pār sevi. Tas bija kā pērkona grāviens no skaidrām debesīm. Steigšus detektīvs izlēca no gultas un, paēdis brokastis, aizsteidzās uz policiju, kur sastapa inspektoru Bēru, kurš bija reti labā omā. Arī tas viņu pārsteidza.

— Neticami, pavisam neticami. Viņai cietumā būs bijuši draugi.

— Es domāju tāpat, — misters Bērs atteica. — To pašu teicu komisāram. Bez draugu palīdzības viņa taču nespētu izbēgt.

Jels aizdomīgi paskatījās uz inspektoru. Nebija īstais brīdis, kad varēja atļauties vieglprātību.

Kas ir Sarkanais riņķis?

Neko sīkāk Jels tā arī neuzzināja, tāpēc, paņēmis auto, aizbrauca uz savu biroju, kur nebija bijis divas dienas.

Pirmais, ko viņš iegājis ievēroja — tukšā vēstuļu kastīte. Tā bija pamatīga kaste ar drošu vāku, kurai zagli

nevarēja piekļūt. Tomēr, neskatoties uz to, kaste bija tukša. Jels iegāja sava istabā un sastinga kā zemē iemiets. Rakstāmgalda atvilktnes atrautas vaļā, mazais ugunsdrošais skapis uzlauzts. Detektīvs palūkojās zem galda. Tur atradās neliela kaste, kurā tika slēpti Sarkanā riņķa lietas vissvarīgākie dokumenti. Šo kasti varēja atvērt tikai speciālists, bet zaglis bija vienkārši izlauzis tai sānos robu. Labu brīdi Jels nekustēdamies nosēdēja krēslā. Bija skaidrs, kas to izdarījis. Tomēr viņš pasauca lifta apkalpotāju, ko sīki iztaujāja.

—  Jā, ser, šorīt te bija jūsu sekretāre. Viņa ieradās ap to laiku, kad atver visus kantorus, sabija kādu stundu, pēc tam aizgāja.

—   Vai viņai bija somiņa?

—   Jā, ser, maza rokassomiņa.

Dcreks Jels atgriezās policijā, kur visu pastāstīja flegmātiskajam Bēram.

—   Tagad es jums izstāstīšu to, ko neesmu teicis nevienam. Pat komisāram ne, — nobeigumā viņš sacīja. — Mēs domājām, ka Sarkano riņķi vada viens cilvēks.

Bet es zinu, ka noslēpumainais vīrietis automobilī nav īstais vadonis. Viņš saņem rīkojumus no īstā vadoņa — Talijas Dreimondas.

—   Augstais Dievs! — iesaucās inspektors.

—  Jūs brīnāties, kāpēc pieņēmu viņu darbā pie sevis? Zināju — tas tuvinās mūs Sarkanajam riņķim, un man izrādījās taisnība.

—  Bet kāpēc tad jūs viņu atlaidāt? — Bērs steigšus ievaicājās.

—  Ja nebūtu atlaidis, viņa sāktu nojaust, ko īsti vēlos. Diemžēl veltīgi. Šis rīts pierāda, ka viņa tāpat jau

visu zina. Šovakar, pēc jūsu lietas Izklāsta pie Ministru prezidenta, arī es pastāstīšu šo to, kas pārsteigs ne vienu vien.

—   Mani nekas nepārsteigs, — Bērs atteica.

Nākošo pārsteigumu Jels piedzīvoja, atgriezdamies

mājās. Kalpotāju nebija. Dzīvoklis grima tumsā. Viņš iededza gaismu un izstaigāja istabas, bet ari te pārmeklētājs bija rīkojies ārkārtīgi uzmanīgi.

—   Nolādētā sieviete, — Dereks Jels norūca bez īstām dusmām.

Tad vins izņēma revolveri, aplūkoja to un iebāza kabatā. Bija gaidāms Sarkanā riņķa medību sensacionālais nobeigums. Fināls, kādu šīs traģēdijas skatītāji nespēja paredzēt.

Ministru prezidenta namā Jels negaidot satika Džeku Bērdmoru.

—  Jūs brīnāties. — Jauneklis pasmaidīja. — Saņēmis uzaicinājumu, arī es biju pārsteigts.

—   Kas jūs uzaicināja? Bērs?

—   Patiesībā gan Ministru prezidenta sekretārs, bet es domāju, ka tas ir Bēra roku darbs. Vai jūs nebaidāties?

—   Ne visai. — Jels pasmaidīja, uzsizdams Džekam uz pleca. Ienāca privātsekretārs un ieveda viņus viesistabā, kur jau priekšā bija kāds ducis džentlmeņu. Parādījās arī pats Ministru prezidents un sasveicinājās ar detektīvu.

—   Inspektora Bēra vēl nav? — viņš vaicāja, nezin kāpēc lūkodamies tieši uz Džeku Bērdmoru. — Jūs laikam esat misters Bērdmors? Inspektors loti lūdza, lai arī jūs būtu klāt. Domāju — viņš grib noskaidrot Džeimsa Bērdmora nāves apstākļus. Jūsu tēvs bija mans draugs.

Tieši tajā brīdī ieradās inspektors. Viņam sekoja komisārs. Visi vēl brīdi sačukstējās. Pa to laiku pulkvedis piegāja pie Jēla.

—  Vai jūs nojaušat, par ko Bērs grib zinot? — viņš neiecietīgi vaicāja. — Domāju, ka inspektors sniegs tikai pārskatu, bet izrādās, viņš grib atklāt Sarkanā riņķa noslēpumu. Ceru, ka ncsastāstīs te galīgās aplamības.

—   Neticu, ser. — Šos vārdus Džeks izrunāja pavisam mierīgi, un komisārs vaicājoši pavērās jauneklī. Jels abus iepazīstināja.

Ministru prezidents pamāja inspektoram. Tas sāka runāt. Sākumā mazliet nedroši, bet pamazām arvien pārliecinošāk un noteiktāk.

—    Sarkanais riņķis ir kāds Leitmanis. Noziedznieks, kas Francijā izdarījis vairākas slepkavības. Viņam piesprieda nāvessodu, bet nejaušība to izglāba. Šī cilvēka -pilns vārds ir Ferdinands Voltērs Leitmanis. Todien,

kad viņu vajadzēja sodīt, tam bija divdesmit trīs gadi. Noziedznieku aizsūtīja uz koloniju, no kurienes tas izbēga. Visi domāja, ka uz Austrāliju. Vismaz līdzīgs cilvēks, bet ar citu vārdu, astoņpadsmit mēnešus strādāja pie kāda tirgotāja Melburnā, bet vēlāk divus gadus un piecus mēnešus pie kolonista Makdonalda. Diemžēl Austrāliju tam nācās steigšus atstāt, jo muitas policija viņu gribēja apcietināt par izspiešanu. Kas ar viņu notika līdz tam brīdim, kad Anglijā parādījās izspiedējs, kurš sevi dēvē par Sarkano riņķi, mēs nezinām. Toties mēs zinām, ka šim vīram netrūka enerģijas un pacietības izveidot lielisku organizāciju, sapulcinot daudzus līdzstrādniekus, kuri cits citu nepazina. Galvenokārt viņš piesaistīja sev cilvēkus, kas ieņēma augstus amatus vai arī pirms tam tika sodīti par kāda nozieguma izdarīšanu. Parasti pirmās satikšanās notika automobilī, ko vadīja pats Sarkanais riņķis. Runājot par agrāk sodītajiem noziedzniekiem… Tāds, piemēram, bija matrozis Džibli, ko turēja aizdomās par slepkavību, Talija Drcimonda, — to sakot, inspektors nedaudz samulsa, — zagle un noziedznieku draudzene. Viņš atrada arī nēģeri, kurš nogalināja dzelzceļa sabiedrības direktoru, ievilināja savos slazdos Brabadonu un Merlu. Bet Merlam nelaimējās, jo abiem bija kopēja pagātne, par kuru Leitmanis savā laikā tikko nesamaksāja ar galvu. Piedevām Merls satika Leitmani Anglijā un pazina savu bijušo kompanjonu. Tas bija liktenīgi, jo līdz ar to Merla liktenis bija izlemts. Turklāt, lai izdarītu slepkavību, tika izmantots ģeniāls paņēmiens. Jūs mani saprotat, džentlmeņi? — Bērs vaicāja.

Visi uzmanīgi klausījās.

—   Sarkanais riņķis…

—   Kāpēc viņu sauc par Sarkano riņķi? — vaicāja Jels, un inspektors uz mirkli apmulsa.

Tad nesteigdamies turpināja:

—   Par Sarkano riņķi viņu sauc tāpēc, ka tā šo vīru nokristījuši paša cietuma biedri. Viņam ap kaklu ir dzimumzīme — sarkana svītra, un es ietriekšu jums lodi pierē, ja uzdrošināsieties pakustēties.

To sakot, viņš pacēla pret Jēlu revolveri.

— Rokas augšā! — Bērs pavēlēja. Pastiepis roku, viņš norāva augsto apkaklīti. Visi izbrīnā sastinga. It kā cilvēka roku uzkrāsota, ap kaklu bija redzama sarkana svītra.

Māte

Telpā klusu ienāca trīs cilvēki, un tajā pašā acumirklī Dcreka Jela rokas un kājas tika saslēgtas dzelžos. Kāda roka izvilka no kabatas revolveri, bet cita uzmeta galvā maisu, un viņu izveda no istabas.

Nosvīdušo pieri slaucīdams, inspektors Bērs stāvēja pārsteigto klausītāju priekšā.

—   Džentlmeņi, — viņš sacīja, — ja jūs mani tagad atbrīvotu, es šo stāstu pabeigtu rīt.

Visi alka uzdot jautājumus, bet inspektors noraidoši papurināja galvu.

—  Tas bija smags brīdis, — atskanēja pulkveža balss, — neviens to nezina labāk par mani. Es priecātos, ser Ministru prezident, ja sēdi patiešām pārceltu uz rītdienu.

—  Varbūt inspektora kungs ieradīsies pie mums uz lenču, — sacīja Ministru prezidents.

Bērs, paņēmis Džeku zem rokas, izgāja uz ielas. Tur gaidīja automašīna, kurā abi iekāpa.

—   Tas bija kā sapnis, — sacīja Džcks. — Dereks Jēls! Neiespējami! Un tomēr…

—  Pilnīgi iespējams, — smiedamies atteica inspektors.

—  Tādā gadījumā viņš strādājis kopā ar Taliju Dreimondu.

-Jā.

—   Bet, inspektor, kā jus visu to uzzinājāt?

—   Man palīdzēja māte. Jūs nevarat iedomāties, cik spējīga dāma ir mana māte. Piemēram, šovakar viņa man sacīja…

—   Tātad māte ir atgriezusies?

—   Jā. Es gribētu, lai jūs ar viņu iepazītos.

—   Labprāt. — Džeks iesmējās, kaut gan sirds tam smeldza. — Vai jūs tiešām domājat, ka Sarkanais riņķis beidzot ir notverts?

—   Noteikti, — inspektors atbildēja.

—  Tātad tas nozīmē, ka Talijas stāvoklis tikai jo vairāk sarežģās. Ja Jels ir Sarkanais riņķis, tad viņš to tiesā nesaudzēs.

—  Droši vien. Bet kāda velna pēc jūs tā lauzāt galvu par šo Taliju Dreimondu?

—   Tāpēc, ka es viņu mīlu, jūs, mu|ki! — Džeks uzkliedza un tūlīt pat atvainojās.

Tomēr inspektors to nebūt neņēma ļaunā.

—   Es zināju, ka esmu mulkis, — viņš smiedamies sacīja, — bet nebūt neesmu tāds vienīgais Londonā.

Bēra dzīvoklis atradās otrajā stāvā. Uzkāpis pa trepēm, inspektors atrāva durvis un nostājās uz sliekšņa.

—  Hallo, māt, — viņš uzsauca. — Es paņēmu līdzi Džeku Bērdmoru, lai iepazīstinātu ar tevi.

Džeks dzirdēja no istabas atskanam kādu balsi.

—  Ienāciet, mister Bērdmor, ienāciet un iepazīstieties ar māti.

Jauneklis iegāja istabā un apstājās kā zibens ķerts. Viņa priekšā smaidīdama stāvēja jauna meitene. Mazliet bāla un nogurusi, bet tā bez šaubām nebija neviena cita kā Talija Dreimonda. Viņa satvēra Džeka roku un aizveda pie trim personām klāta galda.

—   Tēt, tu sacīji, ka atvedīsi komisāru, — meitene pārmetoši teica.

—   Tēvs? — Džcks norūca. — Bet jūs runājāt par savu vecmāmiņu.

Viņa noglāstīja jaunekļa roku.

—  Tēvs jūs nedaudz izjokoja. Mājās mani sauc par māti, jo, kopš mirusi mana nabaga māmiņa, es vadu saimniecību.

—   Jūsu tēvs? — Džeks jautāja.

Talija pamāja ar galvu.

—   Talija Dreimonda-Bēra. Tā mani sauc, bet tagad ēdiet, mister Bērdmor, es pati gatavoju.

Diemžēl Džcks nevarēja ne ieēst, ne iedzert, tāpēc meitenei nekas cits neatlika kā sākt savu stāstu:

—      Kad Sarkanā riņķa lietu nodeva tēvam, es sapratu, kādu pienākumu viņš uzņēmies. Pienākumu, kas varēja atnest pilnīgu neveiksmi. Vēl jo vairāk tāpēc, -ka tēvam galvenajā policijā netrūka ienaidnieku. Komisārs pat mēģināja viņu atrunāt. Starp citu, komisārs ir mans krusttēvs un mums loti labvēlīgs. Tēvs, protams, neatteicās, lai gan, šķiet, drīz vien to nožēloja. Pati arvien esmu interesējusies par kriminālistiku, tāpēc, līdzko bija izpētītas Sarkanā riņķa metodes, nolēmu sākt savu noziedznieces karjeru. Jūsu tēvs pirmo vēstuli saņēma pirms trim mēnešiem. Divas dienas vēlāk es kļuvu par Trujana sekretāri, jo viņa ferma atradās blakus jūsējai. Sākumā gribēju dabūt darbu pie jums, bet man nelaimējās. Drausmīgākais, ka es atrados mežā tajā brīdī, kad viņu nogalināja. Šāvēju neredzēju, bet, aizskrējusi pie cietušā, pārliecinājos, ka līdzēt neko vairs nevar, tāpēc uzskatīju par labāku nozust, jo man rokās bija revolveris. Turklāt ieraudzīju mežā cilvēku un sekoju tam, vēlēdamās noskaidrot, ko tas nozīmē. Pēc jūsu tēva nāves kalpot Trujanam vairs nebija nozīmes. Gribēju tuvināties Sarkanajam rinkim. Uzskatīju, ka labākais veids, kā to izdarīt, ir pastrādāt noziegumu. Tā nebija nejaušība, ka jūs gājāt garām lombardam brīdī, kad no turienes iznācu es. Pārējo nokārtoja tēvs, nosaukdams mani par afēristi un zagļu draudzeni. Tas bija darīts, lai ietekmētu Dereku Jelu jeb, kā viņu patiesībā sauca — Ferdinandu Voltēru Lcitmani. Man nedraudēja briesmas nokļūt cietumā, jo nekad vēl nebiju sodīta. Šis mūsu aprēķins sevi attaisnoja, jo drīz vien pēc tam saņēmu uzaicinājumu tikties ar Sarkanā riņķa vadoni. Jāsaka — tēvs arvien atradās tuvumā. Vai ne, tēt?

—   Izņemot vienu vienīgu reizi, — inspektors drūmi sacīja. — Tad es biju norūpējies bez gala.

—    Kļuvusi par Sarkanā rinka bandas locekli, es saņēmu pirmo uzdevumu — sākt strādāt Brabadona bankā. Tā bija Jela metode — viens bandas loceklis sekoja otram. Sākumā man misters Brabadons bija mīkla. Nevarēja saprast, kas viņš ir — godīgs cilvēks vai krāpnieks. Lai uzturētu zagles reputāciju, man neatlika nekas cits kā turpināt šo nodarbošanos. Noslēpumainais šefs man aizrādīja, bet lietai tas nāca tikai par labu, jo tuvināja noziedznieku bandai. Tā es nokļuvu Fēliksa Mcrla namā tieši viņa nāves dienā. Vēlēdamies novērst aizdomas, Jels mani pieņēma darbā savā birojā. Viņš bija izdomājis man lomu ar traģiskām beigām. Tonakt, kad nogalināja Trujanu, man vajadzēja atrasties šī nama tuvumā ar līdzīgu nazi un otru cimdu no pāra, kuru Jels izmantoja sava drausmīgā nozieguma pastrādāšanai.

—   Bet kā jūs izbēgāt no cietuma? — Džeks vaicāja.

Viņas acis, lūkojoties jauneklī, smieklos uzdzirkstīja.

—  Kā gan es varēju izbēgt? Nakts tumsā mani izlaida pats direktors, un cienījamais inspektors pavadīja uz mājām.

—    Redziet, mēs gribējām iedzīt ļelu slazdos, — Bērs paskaidroja. — Uzzinājis, ka Talija tikusi brīvībā, viņš samulsa un gatavojās bēgšanai. Kad vēl noskaidrojās, ka birojs pārmeklēts, viņš jau bija pilnīgi pārliecināts, ka mis Dreimonda ir kas vairāk nekā sākumā bija licies.

Sāsta turpinājums

Nākamajā dienā, sekojot uzaicinājumam, Džeks kopā ar Taliju, kura pēc Sarkanā riņķa apcietināšanas bija kļuvusi par dienas varoni, devās uz lenču. Pēc lenča inspektors pabeidza savu stāstu:

—   Džentlmeņi, ja papūlēsieties atcerēties, tad nāksies secināt, ka, pirms parādījās Sarkanais riņķis, Dereka Jela vārds bija pilnīgi svešs. Tiesa, Sitijā viņam piederēja birojs, kura īpašnieks sevi dēvēja par detektīvu parapsihologu. Tomēr viņam nodeva tikai dažas lietas.

Protams, tās viņam nemaz nebija vajadzīgas, jo Jels gatavojās savai galvenajai lomai. Pēc pirmās slepkavības kādā no laikrakstiem bija publicēts raksts, kurā viņu uzaicināja pierādīt savas spējas. Kas gan vēl labāk par Jelu zināja slepkavas vārdu? Kas gan labāk par viņu zināja, kā šī slepkavība pastrādāta? Nēģeri apcietināja tieši Dereka Jela norādītajā vietā. Kad tas k|uva zināms plašākai sabiedrībai, detektīva reputācija uzmirdzēja jo spoži. Tieši to viņš vēlējās. Jēls saprata, ka cilvēki, kam uzglūnēs Sarkanais riņķis, turpmāk lūgs viņa palīdzību. Tādā kārtā viņš atradās savu upuru tuvumā, ieguva to uzticību, varēja vai nu piespiest maksāt, vai arī, ja viņi atteicās, aizraidīt uz viņpasauli. Iespējams, ka Trujans nebūtu nogalināts, ja pēc naudas zaudēšanas nesāktu izmeklēšanu pats uz savu roku. Soli pa solim tika noskaidrots, ka Leitmanis un Dercks Jcls ir viena un tā pati persona. Ja esat lasījuši oficiālo izmeklēšanas protokolu, tad atcerēsieties, ka tovakar misteru Trujanu māca bailes. Vispirms viņš gribēja piezvanīt komisāram. Šo zvanu arī izmantoja Jels. Trujans mums atvainojās un lūdza atstāt istabu. Es izgāju pirmais, cerēdams, ka Jcls neko neuzdrošināsies pasākt. Jau tad, kad iegājām istabā, ievēroju, ka Dereks Jels tur roku metēja kabatā. Šajā rokā bija šofera cimds un nazis, ar ko tika nonāvēts Trujans.

—   Kāpēc bija vajadzīgs cimds? — Ministru prezidents nesaprata.

—   Lai roka, kuru redzēšu, nebūtu notraipīta ar asinīm. Mirklī, kad novēcsos, viņš iegrūda nazi Trujana sirdī, un tas uz vietas bija beigts. Cimdu viņš atstāja uz galda, bet, piegājis pie durvīm, izlikās, ka sarunājas ar vēl dzīvu cilvēku. Es to visu zināju, bet man nebija pierādījumu. Turklāt viņš ievilināja šajā namā manu meitu tieši tad, kad mēs to pārmeklējām, gribēdams viņu apvainot slepkavībā. Bet es pārāk steidzos. Starp cilvēkiem, kurus mums vajadzēja nosargāt, bija Džeimss Bērdmors. Torīt, kad notika traģēdija, viņš gaidīja ierodamies kādu Merlu, kuru nekad agrāk nebija redzējis. Tuvodamies fermai, Merls pēkšņi ieraudzīja savu Tulūzas cietuma biedru, kurš toreiz tieši viņa nodevības dēl tika notiesāts uz nāvi. Dereks Jels, šķiet, stāvēja krūmājā. Merls to redzēja tikai uz īsu brīdi, tomēr nolēma nekavējoties atgriezties Londonā. Šo nodomu viņš neizpildīja, bet izlēma Leitmani nogalināt, pirms tas paguvis nogalināt viņu. Diemžēl arī to viņš neizpildīja, jo ar drosmi nevarēja lepoties, tāpēc uzrakstīja vienīgi vēstuli, ko pabāza zem loga. Dereks Jels vēstuli izlasīja un iesvieda ugunī. Kas tur bija rakstīts, es nevaru pateikt. Visticamāk, viņš piedāvāja netraucēt vienam otru. Ar šo brīdi arī Merls bija nolemts nāvei. Patiesībā šis cilvēks bija izspiedējs, kurš mēģināja iegūt prāvāku naudas summu no baņķiera Brabadona, kas bija Sarkanā riņķa aģents. Brabadons par to ziņoja savam šefam, nosūtīdams vēstuli uz kādu mazu biroju, kur pienāca visi Sarkanajam riņķim adresētie sūtījumi. Jels kā detektīvs ieradās birojā, vēstules atplēsa, izlasīja, un neviens pat nenojauta, ka viņš un Sarkanais rinkis ir viena un tā pati persona. Dienu pec Merla nāves Brabadons savāca naudu no Merla rēķina un bija nodomājis bēgt. Tieši uz viņu krita aizdomas. Bet pēc tam, kad Sarkanais riņķis bija to brīdinājis, Brabadons apmetās upmalas namā, kuru mēs pārmeklējām.

Inspektors Bērs iesmējās.

—   Patiesībā es gribu teikt, ka pārbaudi izdarīja tikai Jēls. Tieši viņš iegāja istabā, kurā, kā pats labi zināja, slēpās Brabadons, un iznācis paziņoja, ka viss ir kārtībā.

—  Lūdzu paskaidrojiet, kā Jēlu viņa birojā iemidzināja ar hloroformu? — jautāja Ministru prezidents.

—  Tas bija veikls triks. Jels pats sev uzlika roku dzelžus, pats sasēja kājas un sevi iemidzināja, kad naudu bija ielicis aploksnē un ar pneimatisko pastu nosūtījis uz savu adresi. Varbūt jūs, ser, atceraties, ka pastnieks atstāja namu dažas minūtes pēc nozieguma? Jēlam par nelaimi, es istabā ielaidu Taliju, kura, paslēpusies sienas skapī, novēroja šo komēdiju un pēc tam izņēma pudeli no rakstāmgalda atvilktnes. Pēdējais upuris — misters Rafaels Villingtons palika dzīvs tikai tāpēc, ka uzmācās manai meitai. Cīnoties viņa ieraudzīja, ka aiz aizkariem parādās roka ar dunci, kuru Jels nozaga, pildot savus detektīva pienākumus. Duncim vajadzēja trāpīt ministra sirdi, un Villingtonu izglāba tikai tas, ka mana meita to spēji pagrūda nost. Jels, protams, atkal piedalījās nozieguma atklāšanā, bet viņam bija grūti vainu uzvelt tikai Talijai Dreimondai-Bērai.

—   Padomājiet par šī cilvēka neticamo veiklību, — inspektors nesteigdamies turpināja. — Viņš iekļuva privātdetektīvu pirmajās rindās. Visbeidzot, sāka darboties galvenajā policijā, kur netraucēti varēja iepazīties ar visiem svarīgākajiem dokumentiem. Daži dokumenti gan nebija tik svarīgi, kā viņš domāja. Pateicoties tam, tika izglā*bta mistera Bērdmora dzīvība, jo tieši Jels pirmais ieraudzīja pats savu fotogrāfiju, kas savulaik tika uzņemta dažas minūtes pirms soda izpildīšanas.

Uz mirkli apklusis, Bērs turpināja:

—   Bet tagad, džentlmeņi, ja vēlaties, daži paskaidrojumi par vienu otru sīkumu. Piemēram, pirms divām dienām es Jēlam sacīju, ka visi lielie noziedznieki iekrituši nenozīmīgu un pat smieklīgu kjudu dēļ. Tobrīd Jels man nekaunīgi skaidroja, ka bijis mistera Villingtona namā pēc tam, kad Villingtons ar Dreimondu aizbraukuši, un kalpotāji pateikuši, uz kurieni. Ar to pietika, lai vinu pieķertu, jo torīt viņš ieradās Villingtona lauku muižā krietni pirms tam, kad tur parādījās sulaini-

—   Mani šobrīd, — sacīja Ministru prezidents, — interesē viens vienīgs jautājums — kādu atalgojumu piešķirt jūsu meitai, Bēr? Jūsu paaugstinājums it viegli nokārtojams, jo ir brīva komisāra vieta, bet kā lai atlīdzinām… Izņemot, protams, naudas balvu, kas izsolīta par noziedznieka notveršanu.

Šajā brīdī pēkšņi atskanēja Džeka balss:

—    Par mis Bēras likteni nevajadzētu uztraukties. Mēs drīz precēsimies.

Kad bija mitējušies apsveikumi, inspektors pāri galdam noliecās pie meitas.

—   Tu man par to neko neesi stāstījusi, māt.

—  Arī viņam neko tādu neesmu teikusi, — atbildēja Talija, domīgi lūkodamās Džekā.

—   Tātad tu gribi teikt, ka viņš nemaz nav jautājis, vai gribi k|ūt viņa sieva?

Meitene piekrītoši pamāja.

—  Tiesa, arī es viņam neesmu teikusi, ka vēlētos to par savu vīru. Bet man ir tāda nojauta, ka tam tomēr jānotiek.

Leitmanis jeb Jels bija rūdīts vīrs. Viņa vienīgais iebildums bija tas, ka pa ceļam uz soda vietu nelāva smēķēt.

—   Francijā tadas lietas tiek risinātas daudz labāk. Pēdējo reizi, kad mani sodīja…

Savukārt, sarunājoties ar cietuma garīdznieku, viņš interesējās par Taliju Dreimondu.

—   Otru tādu meiteni pasaulē grūti atrast. Domāju, ka jaunais Bērdmors viņu apprecēs. Tas gan ir laimes luteklis. Es personīgi maz interesējos par sievietēm, bet, ja būtu gribējis precēties, tad šai sievietei noteikti vajadzētu līdzināties Talijai Dreimondai.

Pelēkā marta rītā kamerā ienāca cilvēks un sasēja noziedznieka rokas.

Jels, paskatījies viņā pār plecu, teica:

—  Vai jūs kaut ko esat dzirdējis par mesjē Paijonu? Tas bija jūsu amata brālis.

Bende neatbildēja. Saskaņā ar noteikumiem viņš drīkstēja runāt tikai par noziedznieka grēku piedošanu, kurus tam nākamajā mirklī būs jāizpērk.

—     Jums tomēr derētu kaut ko zināt par Paijonu, — sacīja Jels, kad gājiens jau devās ce|ā, — un sekot šim paraugam. Piemēram, nekad nedzeriet. Tieši šī dzeršana mani pazudināja. Bez tās es nekad mūžā neatrastos šeit.

Šī doma vinu pavadīja līdz pat ešafotam. Beidzot galvu apsedza balts maiss un cilpa apvija kaklu. Tad bende tvēra tērauda naža spalu.

— Ceru, ka striķis nepārtrūks, — sacīja Dereks Jels.

Tic bija Sarkanā riņķa pēdējie vārdi.

Sagatavota iespiešanai SIA "Tapals". Heģ. apl. Nr. 2-0115. Adrese — Daugavgrlvas iela 36—9. Rīga, I.V—1007, talr. 7602672. Noliktavas adrese — (C/.usbaznlcas ielā 7a, Rīga. I.V—1050, talr. 7225669. Iespiests SIA Tipogrāfija «Rota» Rīgā, Dzirnavu Ielā 57, LV 1010 Ra2otne: Mūkusalas ielā 63

Ceturtais mēris Pie 3 ozoliem Londonas tumšās acis Noslēpumainais testaments Bongindas karalis Dvēseļu kapteinis Pazudušais mil jons Miljonāra kaimiņš Cilvēks, kas zina visu Trīs taisnīgi viri Spoku nams Savādā grāfiene Za|ais strēlnieks Kaislību upuri Dižciltīgais klaidonis Hipodroma blēži Nodevēju vārti Šausmu eņģelis Sidraba trīsstūris Tetovētās rokas Piektais dūzis Parādnieks Pirātu gūstā Durvis ar 7 atslēgām Dimantu straume Melnais abats Viesnīca pie Temzas Zila roka

IZDEVNIECĪBA TAPALS JAU IZDEVUSI ŠĀDUS E. VOLLESA DARBUS:

Varonīgā mantiniece

Baltā maska Diseldorfas slepkava Jūras meitene Kniepadatas noslēpums Cilvēks bez vārda Liktenīgā kļūda Dubultnieks Atriebējs Lords Bokseris Džons Fleks Cilvēks no Marokas Kokaina skandāls Kreica Kalps Spoku ieleja Bandītu karalis Mantojuma alkas Nenotveramais Bīstamie liecinieki Trīspadsmitā istaba Rīdera sestais prāts Biržas Krauklis Lidojošā brigāde Rokas augšā! Sliktā slava Kings Kongs Zaļā lente

SAGATAVOŠANĀ:

Ketija un viņas banda Nakts meitas

Tiesneša noziegums Atkal Nenotveramais Stiprāki par Skotlendjardu Sarkanais riņķis

Grāmatas var iegādāties visās grāmatnīcās, preses kioskos un lauku pasta nodaļās. Izdevniecības tālrunis: 7602672

Content

Volless Edgars Sarkanais riņķis

Prologs nagla

Ievads

Cilvēks, kurš nemaksaja

Mīklaina meitene

Misters Fēlikss Merls

Meitene, kura glābjas bēgot

Talija Dreimonda — krāpniece

Nozagtais dieviņš

Apsūdzība

Talija tiesā

Sarkana riņķa aicinajums

Atzīšanas

Zabaki ar smailo purngalu

Misters Merls izspiež mazliet vairak

Taliju ielūdz

Talija iesaistas banda

Misters Merls dodas izklaidēties

Ziepju burbuļu putejs

Fleša Berneta stāsts

Atslēga no nama pie upes

Nams upmalā

Sarkana riņķa sūtnis

Sieviete sienas skapī

10 000 mārciņu liela balva

Upmalas nama iemītnieks

Hloroforma pudele

Mistera Bēra māte

Šāviens naktī

Sarkanais rinkis

Ka Trujanu piespieda klusēt

Talija Dreimonda atbild uz dažiem jautājumiem

Brauciens ārpus pilsētas

Plakāti

Sarkanais riņķis vaja valdību

Talija ēd brokastis ar ministru

Sarkana riņķa sapulce

Es jus redzešu, ja būsiet vel dzīvs

Talija apcietinata

Apcietināto ēdiens

Bēgšana

Kas ir Sarkanais riņķis?

Māte

Sāsta turpinājums

IZDEVNIECĪBA TAPALS JAU IZDEVUSI ŠĀDUS E. VOLLESA DARBUS: