Volless Edgars

Stiprāki par Skotlendjardu

Edgars Volless

STIPRĀKI PAR SKOTLENDJARDU

Romāns

1. NODAĻA VĪRS, KAS NEPAZINA ŽĒLASTĪBU

Aizstāvība apgalvo, ka misters Noa Stedlends ir izspiedējs, ka viņš saņēmis no apsūdzētā ievērojamu naudas summu. Tiesa nevar ņemt vērā apgalvojumu, kuram nav nekādu pierādījumu, jo vairāk tāpēc, ka tiesājamā liecības netika apstiprinātas ar zvērestu. Pierādījumu, kas apstiprinātu šādu apgalvojumu, nav, aizstāvība pat nespēja mums atklāt, kādā veidā misters Stedlends varēja draudēt…

Prokurora spožā uzstāšanās, kā vienmēr, bija ieturēta labākajās tiesu tradīcijās, un piesēdētājiem nevajadzēja ilgi apspriesties un šaubīties, lai pasludinātu verdiktu: vainīgs.

Tiesas zāle atdzīvojās, publika, apspriezdama lēmumu, sačukstējās, bet tiesnesis, uzspraudis uz deguna brilles kaula ietvarā, sāka rakstīt.

Apsūdzētais sēdēja aiz augsta koka nožogojuma un laiku pa laikam raidīja uzmundrinošus skatienus jaunai, bālai sievietei, kas ne mirkli nenovērsa no viņa savas acis.

Piesēdētāja lēmums viņu nebija izbiedējis, un pašlaik viņš nopētīja sarkanā mantijā tērpto tiesnesi ar balto parūku — tiesnesis cītīgi turpināja rakstīt.

Apsūdzētais nobrīnījās, ka tiesnesis spēj šādos apstākļos rakstīt. Varbūt viņš gatavoja uzmetumu spriedumam? Apsūdzēto pārņēma nepacietība. Tagad, kad liktenis bija izlemts, viņam bija tikai viena vēlēšanās: pēc iespējas ātrāk izbeigt visas formalitātes. Atrasties šajā milzīgajā zālē un izjust uz sevi vērstos daudzo acu skatienus bija pārāk mokoši.

Viņš juta, kā sāk kaitināt advokāta vienaldzīgā seja, tāpat vēl divi viņam sveši cilvēki, kas sēdēja netālu no advokāta un nekautrīgi pētīja notiesāto.

Viņš labprāt būtu gribējis uzzināt, kas tie ir par cilvēkiem un kāpēc tik dedzīgi interesējas par procesa iznākumu.

Varbūt tie ir nejauši tiesas zālē ieklīduši ārzemju žurnālisti, kas meklē iespaidus? Vismaz viņi izskatījās pēc ārzemniekiem. Viens no viņiem bija loti gara auguma (to varēja pamanīt, kad viņi piecēlās kājās), otrs — maza auguma vārgulis un, lai gan bija pavisam sirms, izskatījās pēc pusaudža.

Abi bija rūpīgi skuvušies, ģērbušies melnos uzvalkos, klēpī viņi turēja melnas, mīkstas platmales.

Tiesneša runa pārtrauca apsūdzētā novērojumus.

— Džefrij Stor, — tiesnesis sacīja, — es pilnīgi piekrītu piesēdētāju spriedumam. Jūs apgalvojat, ka Stedlends atņēmis visus jūsu ietaupījumus un ka ielauzāties viņa namā, lai viņu sodītu un atgūtu savu naudu un kaut kādu dokumentu. Jūs neko nepaskaidrojāt par šo dokumentu, vienīgi norādījāt, ka šis dokuments pierādītu, ka Stedlends ir vainīgs. Bez redzamiem pierādījumiem tāda veida apgalvojumus tiesa nevar ņemt vērā. Jūsu liecības izskatījas tā, it kā jūs būtu dzirdējis vai lasījis "Četru taisnīgo" bēdīgi slavenos piedzīvojumus. Vairākus gadus viņi netraucēti rīkojās, bet tagad, par laimi, viņu izdarībām pielikts punkts. "Četri taisnīgie" uzņēmās kļūt par soģiem tajos gadījumos, kad taisnā tiesa neuzskatīja par vajadzīgu sodīt. Jūs atlāvātics uzstāties tur, kur taisnā tiesa nesaskatīja iemeslu iejaukties. Tādā veidā jūs esat izdarījis noziegumu, un tas apstāklis, ka aizturēšanas brīdī pie jums tika atrasts šaujamierocis, jūsu vainu padara tikai smagāku. Es piesprjcžu jums septiņus gadus cietumsoda.

Džefrijs Stors nokāra galvu, apcirtās un, nepaskatījies uz jauno sievieti, devās uz koridoru, kas veda uz kamerām.

Abi ārzemnieki, kas ar savu klātbūtni bija aizkaitinājuši apsūdzēto, vieni no pirmajiem atstāja tiesas zāli.

Tiklīdz viņi bija izgājuši uz ielas, garākais pievērsās savam biedram:

—   Mēs viņu tepat pagaidīsim, — viņš tcica.

—   Vai viņi ir precējušies? — ceļabiedrs pavaicāja.

—  Jā, viņa kļuva sieva tieši tajā nedēlā, kad viņš tik muļķīgi atdeva savu naudu. Kāda dīvaina sagadīšanās, ka tiesnesis uzskatīja par vajadzīgu pieminēt "Četrus taisnīgos".

Mazais ārzemnieks nosmīkņāja.

—   Manfred, tieši šajā zālē tev piesprieda nāvessodu.

—  Mani interesēja noskaidrot, vai vecais tiesu izpildītājs mani vēl pazīs. Stāsta, ka viņam esot apbrīnojama atmiņa uz cilvēku sejām, — pietiekot tikai kādu reizi redzēt un viņš to spējot atpazīt pat pēc vairākiem gadiem. Tomēr acīmredzot tas, ka es esmu nodzinis bārdu, ir paveicis brīnumu. Es pat viņu uzrunāju, tomēr viņš mani nepazina. Re, kur viņa…

Par laimi, jaunā sieviete iznāca no tiesas nama viena.

"Kāda skaista seja,"— Gonsalcss, tā sauca jaunāko svešinieku, nodomāja. Galvu viņa turēja lepni paceltu, mazliet atmestu atpakaļ, un sejā neredzēja ne pazemojumu, ne asaru pēdas.

Gonsaless un Manfrēds sekoja viņai pa Ņūgeitstrītu, un, kad jaunā sieviete nogriezās uz Getogārdenu, viņi to panāca un uzrunāja.

—   Misis Stora, lūdzu jūs atvainot mūsu netaktiskumu.

Viņa strauji pagriezās pret svešiniekiem un aizdomīgi tos nopētīja.

—   Ja jūs esat reportieri… — viņa iesāka.

—  Nē, es neesmu reportieris, — Manfrēds smaidīdams atbildēja. — Nevaru pat apgalvot, ka esmu jūsu vīra draugs, kaut arī biju nolēmis tā sacīt. Domāju, ka tāds apgalvojums varētu atvainot mūsu izturēšanos un to, ka uzrunājam jūs uz ielas.

Svešinieka atklātā valoda atstāja labu iespaidu.

—   Man negribētos runāt par nabaga Džefrija šausmīgo likteni,— viņa sacīja. — Man ir tikai viena vēlēšanās — pabūt vienai.

—  To var saprast, — Manfrēds nomurmināja, un viņa balsī varēja saklausīt līdzjūtību. — Bet es tiešām nožēloju, ka neesmu viens no jūsu vīra draugiem, — iespējams, ka tad es varētu viņam palīdzēt. Tas, ko viņš tiesā pastāstīja, taču ir skaidra patiesība, vai ne, Leon?

—    Šaubu nav, viņš runāja patiesību, — Gonsalcss apstiprināja. — Es uzmanīgi vēroju viņa acis. Kad cilvēks melo, viņš, katru reizi atkārtodams savus melus, neviļus mirkšķina. Dārgais Džordž, vai tu esi ievērojis, ka vīrieši nespēj melot, ja ir sakrustojuši rokas uz krūtīm, kamēr sievietes, kad spiestas melot, tās sažņaudz dūrēs?

Misis Stora pārsteigta paskatījās Gonsalesā. Viņai nebija ne mazākās vēlēšanās noklausīties lekciju par melu psiholoģiju. Pat, ja viņai kļūtu zināms, ka Gonsaless ir sarakstījis pētījumu trijos sējumos, ko varētu likt līdzās Lombrozo vai Montegaca darbiem, viņa nesāktu klausīties viņa vārdos.

Manfrēds nojauta sievietes garastāvokli un steigšus aprāva draugu:

—   Misis Stora, mēs tiešām domājam, ka spētu atbrīvot jūsu vīru no cietuma un pierādīt viņa nevainību. Taču, lai to izdarītu, mums nepieciešams viss materiāls par šo lietu.

Kādu mirkli viņa vilcinājās.

—   Es īrēju divas mēbelētas istabas Greinsroudā — varbūt jūs būsiet tik laipni un pavadīsiet mani turp? Mans advokāts uzskata, ka nav nekādas jēgas iesniegt apelāciju, — viņa turpināja, vērsdamās pie saviem jaunajiem paziņām, kas nāca viņai līdzi.

Manfrēds papurināja galvu.

—  Augstākās instances aprobežotos ar to pašu spriedumu, — viņš rāmi sacīja. — Ja jums nav iespējas uzrādīt kādus jaunus pierādījumus par jūsu vīra nevainīgumu, tad pilnīgi veltīgi vēlreiz griezties tiesā.

Jaunā sieviete vīlusies viņā paskatījās, un viņas acīs iemirdzējās asaras.

—   Man likās… jūs taču teicāt…— viņa nedroši iesāka.

Manfrēds pamāja ar galvu.

—   Mēs jau sen pazīstam Stedlendu, un laiku pa laikam mūs sasniedz ziņas par viņa noziegumiem. Leon, vai tu vēl atceries Velingforda lietu?

Gonsaless piekrītoši pamāja.

—   Jūs tātad esat detektīvi? — misis Stora jautāja.

Manfrēds pasmaidīja.

—  Nē, mēs neesam detektīvi, mēs tikai interesējamies par noziegumiem. Man liekas, ka par noziedzīgo pasauli mums ir vairāk ziņu nekā jebkuram citam pasaulē. Turklāt mums ir ziņas arī par tiem noziedzniekiem, kam izdevies izvairīties no taisnās tiesas.

Kādu brīdi viņi gāja klusēdami.

—   Stcdlends nav labs cilvēks, — Gonsaless pēkšņi ierunājās, it kā viņam būtu ienākusi prātā kāda doma. — Vai tu ievēroji, kāds viņam ausu veidojums? Tās ir neparasti lielas, un lejasdaļā smailas. Ievēroji, ka auss gliemene viņam loti savdabīgi dalās uz pusēm? Noziedzniekam loti raksturīga auss. Šis cilvēks ir slepkava.

Misis Storas dzīvoklītis bija loti mazs un pilnībā atbilda priekšstatam par mēbelētām istabām. Manfrēds pārlaida skatienu pieticīgi mēbelētajai ēdamistabai. Jaunā sieviete iegāja guļamistabā un pēc mirkļa atgriezās bez mēteļa un cepures. •

Viņa uzaicināja abus draugus apsēsties.

—  Redzams, man nāksies izpaust savu noslēpumu, — viņa ar vāru smaidu izrunāja, — taču es jūtu, ka jūs no tiesas vēlaties man palīdzēt un, nezinu kāpēc, man ir priekšnojauta, ka tikai jūs to spējat. Policija pret mums izturējās ar vislielāko uzmanību un darīja visu, kas bija tās spēkos. Droši vien viiii jau sen misteru Stcdlendu tur aizdomās un cerēja, ka mēs varēsim viņiem sagādāt pierādījumus. Kad neizdevās to panākt, viņiem nekas cits neatlika, kā izvirzīt apsūdzību pret manu vīru. Ko gan jūs gribat no manis uzzināt?

—  To, ko jūs noklusējāt tiesā, — Manfrēds atbildēja.

Kādu brīdi viņa klusēja, it kā cenzdamās sakopot

domas.

—   Labi, — viņa izlēma, — es jums izstāstīšu visu. Līdz šim brīdim lietu patiesais stāvoklis bija zināms tikai manam advokātam. Taču man liekas, ka arī viņš neticēja tam, ko es viņam pastāstīju, — viņa nedroši turpināja. — Ka gan es varu cerēt, ka jūs man noticēsiet?

—  Par to jums nav jāuztraucas, — Gonsaless steidzās piebilst. — Mēs ticam jums uz vārda.

Manfrēds piekrītoši pamāja ar galvu.

Atkal iestājās klusums.

Laikam jau misis Storai nebija viegli uzsākt stāstījumu, un Manfrēds to saprata.

—   Būdama jauna meitene, es apmeklēju skolu Saseksā. Mūsu skolā mācījās pāri par divsimts skolnieču. Nekādā gadījumā negribu attaisnot savu rīcību, — viņa steigšus piebilda, — bet es iemīlējos kādā jauneklī, turienes miesnieka dēlā. Tas izklausās briesmīgi, vai ne? Taču jums jāņem vērā, ka toreiz es vēl biju tīrais bērns, turklāt pārlieku jūtīga un viegli ietekmējos no visa jaunā un neparastā. Es zinu, ka tas, ko jums stāstu, ir nelāgs, tomēr gribu, lai jūs zinātu visu patiesību… Es satikos ar viņu dārzā aiz lielās atpūtas zāles. Viņš pārrāpās pāri dzīvžogam, un mēs ilgi pļāpājām, reizēm pat stundu. Taču tā bija tikai parastā meitenīgā sentimentālisma nosliece un es tiešām nesaprotu, kādēļ tik muļķīgi toreiz rīkojos.

—  Montegaca savā "Mīlestības psiholoģijā" devis ļoti pamatotu izskaidrojumu tamlīdzīgām būšanām, — Gonsaless pie sevis noteica. — Taču, atvainojiet, es pārtraucu jūsu stāstu.

—   Mūsu starpā nebija nekā nosodāma, mums bija tīri draudzīgas attiecības. Man viņš likās varonis, vīrišķības iemiesojums. Man šķiet, viņš patiesi bija pats skaistākais un labākais miesnieks, — viņa turpināja ar tikko jaušamu smaidu. — Ne reizi es no viņa nedzirdēju dusmīgu vārdu, viņš vienmēr pret mani bija ļoti uzmanīgs. Tikpat nemanāmi, kā mūsu draudzība radās, tā būtu arī izgaisusi, ja es nebūtu izdarījusi kļūdu — sākusi viņam rakstīt vēstules. Tās bija pavisam parastas mīlestības vēstules, kas neko neatšķīrās no citām, — pavisam nevainīgas, vismaz man toreiz tā likās. Tagad, šīs vēstules pārlasot, man sirds sažņaudzas no domām par to, ka tās varēju uzrakstīt es.

—  Tas nozīmē, ka vēstules vēl arvien ir pie jums? — Manfrēds pārjautāja.

—   Nē. Es runāju par vienu konkrētu vēstuli, un arī tad par kopiju, kuru man iedeva misters Stedlends. Šī vienīgā vēstule, kas netika iznīcināta, nonāca jaunekļa mātes rokās. Vēstule viņu ļoti satrauca, un viņa to atnesa skolotājai. Skolotāja vēstuli uztvēra ļoti nopietni un draudēja par to rakstīt maniem vecākiem, kas dzīvoja Indijā. Tomēr, kad biju svinīgi devusi vārdu vairs ar puisi nesatikties, skolotāja nomierinājās un apsolīja par notikušo nevienam nestāstīt. Kā vēstule nonākusi Stedlenda rokās, man nav zināms. Par šo cilvēku es uzzināju tikai tad, kad bija atlikusi nedēla līdz manām kāzām. Džefam bija nelieli ietaupījumi, apmēram divi tūkstoši mārciņu, mēs gatavojāmies salaulāties, kad nāca šis trieciens kā pērkons no skaidrām debesīm. Es no pilnīgi sveša cilvēka saņēmu vēstuli ar uzaicinājumu ierasties viņa kantorī. Un tad es pirmo reizi tikos ar šo nelieti. Viņš rakstīja, ka vēstule, ar kuru esmu uzaicināta pie viņa uz kantori, man jāpaņem līdzi. Viņa priekšlikums mani ieinteresēja, un es devos uz viņa kantori, kas atradās netālu no Rīdžentstrītas. Gaidīt nenācās ilgi, un mana ziņkāre tika pilnībā apmierināta. Parūpējies saņemt atpakaļ savu vēstuli, viņš atklāja, kāpēc ir mani uzaicinājis.

Manfrēds pamāja ar galvu.

—   Acīmredzot viņš vēlējās jums pārdot vēstuli. Cik viņš jums par to prasīja?

—   Divi tūkstoši mārciņu. Tas bija velnišķīgi zemiski! — meitene satraukti iesaucās. — Viņš precīzi zināja, kādi bija Džefrija ietaupījumi.

—   Vai viņš toreiz jums parādīja vēstuli?

—   Nē, tikai fotogrāfiju. Es iepazinos ar vēstules saturu un, kad biju sapratusi, kādas sekas tā var izraisīt, man nekas cits neatlika, kā izstāstīt Džefrijam to, ka Stedlends draudēja vēstules kopiju nosūtīt visiem mūsu paziņām, tai skaitā Džefrija tēvocim, kas grasās viņu atzīt par savu mantinieku. Par laimi, es savlaicīgi biju Džefrijam pastāstījusi par to, kas notika skolā, un šī vēstule viņam neradīja nekādas aizdomas. Džefrijs devās pie Stedlenda, un man liekas,ka viņi tur saķildojās. Neraugoties uz saviem gadiem, Stedlends ir ļoti spēcīgs, liela auguma vīrs, un viņš izrādījās par Džefriju stiprāks. Galu galā Džefrijs apsolījās izpirkt vēstuli par diviem tūkstošiem mārciņu, turklāt Stedlendam par šo summu vajadzēja parakstīties tās pašas vēstules otrā pusē. Šī nauda mums nozīmēja uz vietas zaudēt visus ietaupījumus un to, ka kāzas mums nāksies atlikt. Džefrijs katrā ziņā bija nolēmis savu vārdu turēt. Misters Stedlends dzīvo lielā namā…

—   Pārkfjūvesta 148,— Manfrēds iestarpināja.

—  Jums zināma viņa adrese? — jaunā sieviete izbrīnījās. — Jā, Džefrijam vajadzēja doties turp, lai šo lietu nokārtotu. Misteram Stedlendam ir tikai viens kalps. Viņš pats sagaidīja manu vīru un ieveda savā kabinetā. Džefrijs saprata, ka strīdēties vai mēģināt pierunāt būtu veltīgi, un pēc norunas samaksāja Stedlendam visu summu amerikāņu banknotēs, kā Stedlends bija pieprasījis.

—  Šīs banknotes ir daudz grūtāk sazīmēt nekā angļu lielās naudaszīmes, — Manfrēds atzīmēja.

—   Pēc tam Stedlends paņēma vēstuli, tās otrā pusē parakstījās, ielika vēstuli aploksnē un atdeva manam vīram. Kad Džefrijs mājās atvēra aploksni, viņš, sev par lielu pārsteigumu, atrada tajā vien baltu papīra lapu.

—   Blēdis viņu piemānīja! — Manfrēds iesaucās.

—  Tieši tā! Džefrijs teica to pašu. Tad arī viņš izšķīrās par šo neprātīgo, pārsteidzīgo soli. Viņš atcerējās par "Četriem taisnīgajiem". Droši vien arī jūs esat par viņiem dzirdējuši?

—  Jā, es esmu par viņiem dzirdējis, — Manfrēds visā nopietnībā apgalvoja.

—  Mans vīrs ticēja viņu darbības metodei un vienmēr par viņiem sajūsminājās. Viņš nekad nelaida garām ne rindiņu, kur tie bija pieminēti. Reiz kādā vakarā drīz pēc mūsu kāzām — es biju uzstājusi, ka mums nekavējoties jāsalaulājas — viņš pienāca pie manis un sacīja: "Grcisa, tagad es lietošu pret Stedlendu "Četru taisnīgo" metodi." Viņš man izklāstīja savu plānu. Džefs bija noskaidrojis Stedlenda dzīvesveidu un uzzinājis, ka dzīvoklī nav neviena cita, izņemot pašu Stedlendu un kalpu. Džefrijs bija izdomājis, kā iekļūt Stedlenda namā. Ak vai, Džefrijs izrādījās neveiksmīgs kramplauzis. Jūs jau tiesā dzirdējāt, kā viņam izdevās iekļūt Stedlenda istabā. Viņš cerēja, ka viņam izdosies šo cilvēku iebiedēt, ja piedraudēs ar revolveri.

Manfrēds nogrozīja galvu.

—   Savā laikā Stedlends bija viens no Dienvidāfrikas labākajiem šāvējiem un nekad nenobīsies no ieroča. Viņš nekad neaizšauj garām, un, protams, pirms vēl jūsu vīrs paspēja uz viņu notēmēt savu revolveri, Stedlends jau bija stāvokļa noteicējs, apsteidza jūsu vīru un, draudot ar revolveri, piespieda padoties.

—  Jā, tieši tā tas notika, — misis Stora mierīgi piekrita. — Ja jūs spētu Džefrijam palīdzēt, es būtu jums bezgala pateicīga…

Manfrēds lēnām piecēlās.

—  Tāda rīcība bija gaužām pārsteidzīga. Jūsu vīram vajadzēja iedomāties, ka Stedlends nekad neglabātu mājās dokumentu, kas varētu viņu atmaskot, jo katru dienu viņš spiests pavadīt ārpus mājas vismaz sešas stundas. Iespējams, ka viņš vēstuli iznīcinājis, lai gan tāda rīcība nebūtu viņam raksturīga. Stedlends vēstuli ir saglabājis, lai kādreiz vēlāk atkal varētu to izmantot. Parasti izspiedēji lieliski pazīst cilvēku dabu, un viņš zina, ka varēs vēl jūsu vēstuli izmantot savā labā. Taču, ja šī vēstule vēl joprojām eksistē…

—  Ja tā joprojām eksistē… — viņa atkārtoja drebošām lūpām. Jaunā sieviete bija vīrišķīgi uzņēmusi liktenīgo pārbaudījumu, tomēr beidzot spēki bija viņu atstājuši un iestājās atslābums.

—   Tādā gadījumā ne vēlāk kā pēc nedēļas tā būs jūsu rokās, — Manfrēds sacīja. Tad abi jaunie misis Storas paziņas atsveicinoties paklanījās un atstāja viņu.

Izejot no tiesas zāles, mistera Noa Stedlenda prāts nebūt nebija līksms. Viņu iepriecināja vienīgi tas, ka viņam bija iespēja iziet pa parādes durvīm, nevis pa sānu durtiņām, pa kurām aizveda apsūdzētos, lai nosūtītu uz cietumu.

Stedlends nebija gļēvulis, tomēr dažas lietas arī viņu nespēja atstāt vienaldzīgu. Viņam likās, ka tiesneša rūpīgi izvēlētie vārdi, lai gan netieši, izklausījās kā viņam adresēts nosodījums. Stedlendam piederēja visai ievērojams īpašums, kas bija iegūts dažādiem ne visai piedienīgiem paņēmieniem. Dažbrīd viņa īpašums strauji palielinājās par visai ievērojamām summām. Viņa centieni vienmēr vainagojās panākumiem, un vēl nebija gadījies, ka tos spētu ietekmēt sirdsapziņas balss vai līdzcietība pret savu tuvāko.

Šim plecīgajam, druknajam cilvēkam dzīve bija tikai spēle. Viņam galīgi nekas nebija pret Džefriju Storu, vienkārši viņš šajā spēlē bija nonācis pretiniekā pozīcijās.

Stedlendu nemocīja sirdsapziņa par to, ka Storam nāksies ilgus gadus pavadīt ieslodzījumā, — viņš neizjūta ne žēlumu, ne līdzcietību. Par Storu viņš domāja kā par pretspēlētāju, kuram nav paveicies tā kā viņam.

Viņš atslēdza sava nama durvis un rūpīgi aiz sevis aizslēdza, apgriezdams durvīs atslēgu divas reizes.

Pēc tam viņš uzkāpa pa trepēm, kuras klāja izdilusi grīdsega, un iegāja savā kabinetā. Cilvēku dvēseles, kurām Stcdlenda darbošanās bija izpostījusi dzīvi, būtu padarījušas uzturēšanos šajā kabinetā neiespējamu, ja vien Stedlends ticētu gariem.

Viņš ar pirkstu pārvilka noputējušam sarkankoka rakstāmgaldam un skaļi izlamāja nevīžīgo apkopēju.

Stedlends aizkūpināja lielu cigāru, atlaidās pret krēsla atzveltni un centās izanalizēt sajūtas, kas viņu bija pārņēmušas tiesas zālē.

Ne tiesneša runa, ne advokāta izturēšanās neliecināja par to, ka viņa rīcība būtu tikusi nosodīta. Vēl mazāk Stedlendu satrauca apsūdzētā un viņa sievas liktenis. Un tomēr viņš juta neizskaidrojamas, nepamatojamas bailes.

Kādu pusstundu Stedlends pavadīja pārdomās… Tad pie ārdurvīm noskanēja zvans, un Stedlends steidzās lejā atvērt durvis.

Pie durvīm, mulsi smaidīdams, stāvēja Stedlenda vienīgais kalpotājs, kas pildīja visus pienākumus, sākot no pārvaldnieka un beidzot ar izsūtāmo.

—   Nāc iekšā, Jope! — Stedlends sacīja un aizvēra aiz viņa durvis. — Nokāp pagrabā un atnes man pudeli.

—  Vai jūs esat apmierināts ar manu liecību? — Kalpotājs pašapmierināti smīkņāja.

—  Stulbeni! — Stedlends atrūca. — Kāpēc tu ņēmies apgalvot, ka dzirdēji palīgā saucienu?

—   Es iedomājos, ka tas jums varētu nākt par labu un ka tiesnesis būs pret to tipu neiecietīgāks, — Jope lišķīgi skaidroja.

—   Lai es tevi sauktu palīgā? — Stedlends izsmējīgi pārjautāja. — Vai tiešām tu iedomājies, ka es sauktu tādu palīgu kā tu? Kāds labums būtu no tevis, ja izceltos īsts kautiņš? Ej, atnes viskiju!

jope drīz atgriezās, nesdams viskija pudeli un šifonu ar sodas ūdeni. Stedlends stāvēja pie loga un domīgi noraudzījās uz mazo dārziņu, ko apņēma augsts dzīvžogs. Aiz dārza pletās liels klajums, kurā bija iesākta kādas ēkas celtniecība. Tur cēla fabriku aizsardzības vajadzībām, taču kara beigās būvdarbus pārtrauca un ēka palika nepabeigta. Katru reizi, kad Stedlends lūkojās uz neuzcelto māju, viņā auga nepatika, jo klajums, kurā sāka celt fabriku, piederēja viņam.

Pēkšņi viņš pagriezās un novērsa skatienu no loga.

—  Jope, vai tiesas zālē bija kāds pazīstams? — viņš jautāja.

—  Nē, mister Stedlend, — kalps atbildēja, — izņemot policijas inspektoru…

—    Es nerunāju par viņu,— Stedlends nepacietīgi iesaucās. — Es pazīstu pēc skata visus inspektorus. Tomēr, vai tu neredzēji nevienu, kam varētu būt zobs uz mums?

—  Nē, mister Stedlend, — kāda gan tam būtu nozīme? — Jope droši atvaicāja. — Paldies Dievam, mums ne no viena nav jābaidās.

—   Cik ilgi mēs ar tevi esam kopā? — Stedlends neapmierināts norūca un ielēja sev viskiju.

jope glaimīgi pasmaidīja.

—   Mēs jau sen esam kopā, mister Stedlend,— viņš atbildēja.

Stedlends izdzēra glāzi un noslaucīja lūpas.

Tad viņš atkal piegāja pie loga.

—   Pilnīgi pareizi, — pēc nelielas pauzes viņš ierunājās. — Mēs jau sen esam kopā. Ja es savā laikā būtu pastāstījis policijai to, kas man par tevi zināms, tu tagad beigtu atsēdēt septiņgadu ieslodzījumu…

Jopem kļuva neomulīgi, un viņš steidzās mainīt sarunas tematu.

Viņš būtu varējis iebilst, ka, mainot cietumu pret kalpošanu Stedlendam, viņš septiņu gadu ieslodzījuma vietā nokļuvis mūžīgā verdzībā, taču Jope nebija tik noteikts un drosmīgs savos spriedumos, lai kaut ko tādu uzdrīkstētos pasacīt.

—   Vai ir vēl kaut kāds rīkojums bankai? — viņš izrādīja centību, pakalpīgi apjautādamies.

—  Nerunā muļķības! Bankas slēdz ciet trijos, — Stedlends aizsvilās. — Turpmāk tu gulēsi virtuvē.

—   Virtuvē? — kalps pārjautāja.

Stedlends pamāja ar galvu.

—  Es nevēlos, lai mani vēlreiz pārsteigtu kāds nelūgts pusnakts viesis. Tas puisis tik ātri iekļuva manā istabā, ka es nepaspēju pat apjēgt, kas noticis. Ja man nebūtu klāt revolvera, viņš mani būtu pieveicis. Vienīgā iespēja tikt manā mājā ir caur virtuvi, un man ir tāda nojauta, ka tuvākajā laikā kaut kam jānotiek.

—   Bet to taču iebāza cietumā.

—   Par viņu es vispār nerunāju, — Stedlends atbildēja. — Ceru, ka tu tagad esi sapratis, ka tev jāguļ virtuvē?

—   Bet tur ir tik auksts… — Jope mēģināja iebilst.

—   Tu gulēsi virtuvē! — Stedlends uzbrēca.

—   Klausos! — kalps steidzās piekrist.

Kad kalpotājs bija aizgājis, Stedlends novilka uzvalku un uzģērba notaukotus mājas svārkus. Tad viņš piegāja pie ugunsdrošā skapja, atslēdza to un izņēma bankas grāmatiņu. Pārlūkojis tajā ierakstītos skaitļus, viņš apmierināti pavīpsnāja. Skaitli ļāva viņam aizsapņoties par lielu plantāciju Dienvidamerikā, par mierīgu, patīkamu dzīvi.

Sakrātais īpašums bija divpadsmit smagu Londonā aizvadītu gadu rezultāts. Stedlends allaž bija rīkojies lietišķi, izspiešana vienmēr tika veikta ar vislielāko piesardzību tā, ka celt pret viņu apsūdzību nebija iespējams.

Viņa tekošais rēķins baņķiera Viljama Molberī un Co kantorī bija viens no lielākajiem. Šī Sitijas banka bija pazīstama ar to, ka tās klientu darbība bija noslēgta un noslēpumaina. Turklāt bankas darījumu sistēma bija visai mūsdienīga, un tās seifos pastāvīgi turējās lielas skaidrās naudas rezerves. Šis apstāklis misteram Stedlendam bija sevšķi pievilcīgs, jo deva iespēju jebkurā laikā ātri realizēt viņam piederošās vērtības.

Gan vakars, gan nakts pagāja bez jebkādiem sarežģījumiem. Nakts sagādāja tikai vienas nebūšanas — Jope nedaudz saaukstējās un aizsmaka. Rītā, servēdams savam saimniekam brokastis, viņš ziņoja, ka nakts bijusi visai auksta un ka viņš virtuvē ar pūlēm varējis iemigt.

—   Paņem vēl vienu segu, — Sledlends īsi atcirta.

Pēc brokastīm viņš devās prom no mājas un kājām

gāja uz Sitiju.

Jope palika mājās, pieskatot strādājošo apkopēju.

Viņš nekavējoties atstāstīja nelaimīgajai sievietei saimnieka vārdus, ka viņa saņemot pietiekami lielu atalgojumu un pilsētā esot pietiekami daudz bezdarbnieku, lai varētu no viņas gaidīt rūpīgāku darbu. Turpmāk viņas paviršībai darbā sekošot atlaišana.

Vienpadsmitos no rīta pie ārdurvīm piezvanīja sirms neliela auguma vīrietis. Jope atvēra durvis un apvaicājās, ko kungs vēlas.

—  Mani sūtīja Depozītu Banka, — atnācājs paskaidroja.

—   Kāda banka? — Jope pārjautāja.

—  Fiterleina Depozītu Banka. Mani atsūtīja uzzināt, vai pēdējā bankas apmeklējuma laikā jūsu kungs nav aizmirsis sava seifa atslēgas.

Jope noraidoši papurināja galvu.

—   Mums nav nekādu darīšanu ar Depozītu Banku.— viņš steidzās paskaidrot.— Turklāt,— viņš izteiksmīgi piemetināja, — mans kungs nekad neatjautos aizmirst sava bankas seifa atslēgas.

—  Tādā gadījumā lūdzu mani atvainot, — acīmredzot esmu sajaucis adresi,— padzīvojušais kungs sacīja un pasmaidīja. — Vai tad šis nav mistera Smitsona dzīvoklis?

—   Nē, — Jope atbildēja un visai nelaipni steidzās aizcirst ieejas durvis.

Svešinieks lēni nokāpa no lieveņa un devās uz tuvāko krustojumu. Tur viņš satikās ar kādu citu kungu.

—   Nē, Manfred, viņiem nav nekādu darījumu ar Depozītu Banku, — viņš sacīja.

—   Tā jau es domāju,— otrs svešinieks piekrita. — Es biju pārliecināts, ka viņš visus savus dokumentus un vērtības glabā savā bankā. Tu runāji ar Jopi?

—   Jā, — Gonsaless domīgi atbildēja, — tam puisim ir savdabīga seja. I^oti neattīstīts zods un normālas ausis. Viņam ir asi cirsta piere un mazliet stūrains galvaskauss.

—  Nabaga Jope! — Manfrēds nopietni sacīja. — Tomēr tagad mums jāpadomā par laika apstākļiem, — no Biskajas līča brāžas anticiklons. īstbornā jau jūtama tā labvēlīgā ietekme. Ja tas triju dienu laikā sasniegs Londonu, tad domāju, mēs tiešām varētu misis Storai nodot labas ziņas.

—   Es arī tā domāju, — Gonsaless piekrita, un viņi devās uz savu mājokli Džērmenstrītā.

—  Acīmredzot vienkārši tāpat uzbrukt tam puisim — šāda iespēja nepastāv?

Manfrēds papurināja galvu.

—   Nezinu kāpēc, bet man nav vēlēšanās nomirt, — viņš sacīja, — tomēr vienmēr jārēķinās ar iespējām priekšlaicīgi nokļūt viņpasaulē. Noa Stedlends ir apbrīnojams strēlnieks.

Manfrēda pareģojums piepildījās pēc divām dienām. Anticiklons sasniedza Angliju un pāri pilsētai nolaidās smalks, dzeltenīgs pārklājs. Pēcpusdienā gan, Manfrēdam par sarūgtinājumu, laiks sāka skaidroties.

Tomēr bija jābūt gatavam uz to, ka agrāk par pusnakti migla neizklīdīs.

Stedlenda Sitijas kantoris nebija sevišķi liels, taču labi iekārtots. Uz ieejas durvju matētā stikla greznojās vārdiņš: finansists. Sitijas tirdzniecības reģistrā misters Stedlends tiešām skaitījās kā diskontētājs. Izspiedējs Stedlends lieliski varēja izmantot informāciju, kura kļuva pieejama diskontētajam.

Nekā dīvaina nebija arī tajā apstāklī, ka viņš varēja aizdot naudu par necilvēcīgi augstiem procentiem, lai viņa upuris ar šo pašu naudu varētu samaksāt izspiedējam Stedlendam. Šādā veidā viņš varēja apstrādāt savu upuri divkārt.

Pustrijos pēcpusdienā klerks pieteica apmeklētāju.

—   Vīrietis vai sieviete?

—  Vīrietis, — klerks atbildēja. — Man liekas, ka tas ir Molberī bankas kalpotājs.

—   Jūs viņu pazīstat?

—   Nē, bet viņš bija iegriezies pie mums jau vakar un apjautājās, vai jūs esat saņēmis izrakstu par jūsu rēķina stāvokli.

Misters Stedlends pastiepās pēc cigāra, aizsmēķēja un sacīja:

—   Palūdziet ienākt.

Nekas nespēja tā satraukt misteru Stedlendu kā tas, ka kāds no čekiem, ko viņš saņēma no saviem klientiem, varēja izrādīties bez seguma.

Kabinetā ienāca ļoti uztraucies vīrs.

Aizvēris aiz sevis durvis, viņš nedroši palika stāvam, nervozi burzīdams rokās cepuri.

—  Lūdzu jūs, apsēdieties, — Stedlends viņu uzrunāja. — Vai vēlaties uzsmēķēt, mister…

—   Kērtiss, — atnācējs teica piesmakušā balsī. — Pateicos, es nesmeķēju.

—   Ko jūs vēlējāties?

—   Es vēlos ar jums aprunāties kādā loti personīgā un pilnīgi konfidenciālā lietā, — viņš, bailīgi skatīdamies apkārt, sacīja.

Viņa uzmanība bija pievērsta stikla durvīm, kas atdalīja darbinieku istabu no Stedlenda kabineta.

—   Jūs mierīgi varat turpināt, — Stedlends viņu uzmundrināja. — Varu apgalvot, ka tur nevar sadzirdēt neko no tā, kas tiek runāts manā kabinetā. Par ko jūs esat tā norūpējies?

Viņš iedomājās, ka viesim ir kādas naudas grūtības, un nosprieda, ka bankas ierēdņa neērtais stāvoklis var viņam ļoti noderēt.

—   Tiešām nezinu, ar ko iesākt, mister Stedlend, — apmeklētājs sacīja un bijīgi apsēdās uz krēsla maliņas. Viņa seja nervozi raustījās.

—   Tas ir briesmīgi, briesmīgi… šausmīgs stāsts…

Stedlendam ne reizi vien gadījās uzklausīt šausmīgus

stāstus. Visbiežāk šausmīgais stāsts bija par to, ka apmeklētājam draud tiesu izpildītāja apciemojums.

Tiesa, reizēm šai trafaretajai frāzei sekoja pavisam cita veida atzīšanās.

—   Izstāstiet man visu, — Stedlends vēlreiz uzmundrināja apmeklētāju. — Mani tik viegli nevar izsist no līdzsvara.

Šoreiz piebilde izrādījās pārsteidzīga.

—  Es neesmu tik daudz norūpējies par sevi, cik par savu brāli Džonu Kērtisu, kas jau divpadsmit gadus kalpo bankā par kasieri, — apmeklētājs satrauktā balsī iesāka. — Man nenāca ne prātā, ka viņam radušies materiālas dabas sarežģījumi un ka viņš nodarbojas ar biržas spekulācijām. To viņš tikai šodien man atklāja. Tas ir briesmīgi. Man bail, ka viņš var izdarīt pašnāvību. Džons ir tik nomākts par notikušo…

—   Ko tad viņš ir pastrādājis?

Stedlends mocījās nepacietībā.

—  Viņš iztērējis bankas naudu, — Kērtiss piesmacis turpināja. — Ja tas būtu noticis pirms gada, es tik daudz par to neraizētos, taču tagad, kad darījumi nav tik spīdoši, kad pēc ilgiem pūliņiem mums izdevās savest daudzmaz kārtībā mūsu bilanci… es pat nespēju stādīties priekšā, kādas tam var būt sekas…

—  Cik daudz naudas viņš ir piesavinājies? — Stedlends steidzās uzzināt.

—   Simtpiecdesmit tūkstoš mārciņu!

Stedlends uzbudinājumā pielēca no krēsla.

—   Simtpiecdesmit tūkstoš mārciņu? — viņš neticīgi pārvaicāja.

—  Tieši tā. Es atnācu pie jums lūgt aizlikt par viņu labu vārdiņu. Jūs taču esat viens no bagātākajiem bankas klientiem, un uz jums liktas lielas cerības.

—   Ko? Jūs gribat, lai es vēl par jūsu brāli aizlieku labu vārdu?! — Stedlends iesaucās. Taču tūlīt apvaldījās un pierima.

Viņš zibenīgi aptvēra radušos situāciju un ātri pieņēma lēmumu.

Paskatījies pulkstenī, Stedlends ieraudzīja, ka ir bez ceturkšņa trīs.

—  Vai bankā kāds zina par notikušo? — viņš jautāja.

—  Nē, pagaidām neviens neko nezina, taču es uzskatu par savu pienākumu ziņot direktora kungam par notikušo. Tikko banka būs slēgta, es lūgšu mani pieņemt un pats viņam visu izstāstīšu…

—   Jūs tagad gribat doties uz banku?

—   Jā, — Kērtiss izbrīnīts sacīja.

—   Uzklausiet mani, draudziņ, — Stedlenda seja sastinga kā neizdibināma akmens maska. Viņš no kabatas izvilka divas banknotes un pasniedza tās Kērtisam. — Te jums būs simt mārciņu — ņemiet tās un ejiet mājās!

—   Bet man taču jāiet uz banku, tur jau tāpat visi ir pārsteigti par manu nozušanu…

—  Tam nav nekādas nozīmes. Jums būs pietiekami daudz iemeslu, kā attaisnot savu prombūtni, kad visa šī lieta izpeldēs virspusē. Vai jūs nevēlaties uzklausīt mani un doties mājās?

Kērtiss nedroši pastiepās pēc banknotēm.

—   Es tiešām nesaprotu, ko jūs…

—  Tas uz jums neattiecas, ko es grasos darīt. Es jums šo naudu dodu, lai jūs klusētu un steigtos mājās. Vai tiešām tas jums nav skaidrs?

—  Jā…es saprotu…— Kērtiss noslēpa naudu un svārstīdamies gāja uz durvīm.

Pagāja piecas minūtes…

Molberī bankas durvis plaši atvērās mistera Stedlenda priekšā. Stedlends sparīgiem soliem devās uz kasi.

Bankas kantorī valdīja klusums un kārtība. Kasieris, kurš pazina misteru Stedlendu personīgi, laipni uzsmaidīja un nāca viņam pretī.

Stedlends, ne vārda neteikdams, pasniedza kasierim papīra lapiņu un tas, iepazinies ar raksta saturu, izbrīnā sarauca uzacis.

—   Mister Stedlend, tas taču ir gandrīz viss jūsu noguldījums, — viņš sacīja.

—  Pilnīgi pareizi. Man nākas steidzami aizbraukt, un maz ticams, ka es atgriezīšos Londonā ātrāk kā pēc diviem gadiem. Tomēr summa, kas jums paliks, būs pietiekama, lai mans rēķins paliktu atvērts.

Vispārzināms bija tas, ka Molberl banka nekad nevienam līdzīgās situācijās nelika nekādus šķēršļus.

—  Tādā gadījumā jūs droši vien gribēsiet ņemt līdzi arī sava seifa saturu? — kasieris pieklājīgi apjautājās.

—  Jā, palūgšu jūs par to parūpēties.

Tā Stedlcndam izsniedza metāla kārbiņu, kurā viņš laiku pa laikam noglabāja vērtīgos dokumentus, ko neuzdrošinājās turēt savās mājās.

Desmit minūtes nebija pagājušas, kad viņš atstāja bankas kantori. Viņam kabatā bija simttūkstoš mārciņu banknotēs, bet rokās metāla kārbiņa. Otru roku turēdams kabatā, viņš iesēdās taksometrā, kas gaidīja uz ielas, un drāzās uz savu māju Klifemā.

Klifemā ieradies, Stcdlcnds vispirms iegāja savā kabinetā, ieslēdzās un steidzīgi pārlika naudu un lādīti ugunsdrošajā skapī. Tad viņš piezvanīja, pasauca Jopi un ielaida to istabā.

—  Vai mums mājās ir vēl kāda saliekamā gulta? — viņš jautāja

—   Tieši tā. Vēl ir viena gulta.

—  Tādā gadījumā papūlies to atnest šurp. Šonakt es gulēšu savā kabinetā.

—   Kas noticis?

—  Neuzdod muļķīgus jautājumus un pasteidzies izpildīt manu pavēli.

Viņš cerēja nākošajā dienā pārvest savu īpašumu uz kādu drošāku vietu, taču šonakt nācās pašam rūpēties par saviem dārgumiem.

Visu vakaru viņš neizgāja no kabineta, vēlāk atlaidās gultā, taču ne jau lai aizmigtu, bet turpinātu palikt nomodā. Blakus sev uz krēsla viņš nolika revolveri.

Stedlends vienmēr bija piesardzīgs cilvēks, taču šoreiz, neraugoties uz visu piesardzību, viņš iesnaudās. Viņu pamodināja troksnis uz ielas.

Lejā bija dzirdamas visiem pazīstamās ugunsdzēsēju sirēnas un zvanu skaņas. Tad ielu piepildīja ugunsdzēsēju mašīnu dārdoņa un neskaidra balsu murdoņa.

Tikai tagad Stedlends istabā sajuta spēcīgu sviluma smaku un, paskatījies visapkārt, ieraudzīja griestos sarkanus uguns atspīdumus.

Viņš strauji izlēca no gultas, gribēdams noskaidrot, kur izcēlies ugunsgrēks.

Fabrikas ēka, kas slējās klajumā, bija uguns liesmu pārņemta.

Ugunsdzēsēji jau bija sākuši dzēšanas darbus un pašaizliedzīgi cīnījās ar uguni.

Stedlends pasmīnēja. Ugunsgrēks viņam lieti derēja — starp citu, fabrika bija apdrošināta par ļoti augstu summu, un misters Stedlends tīksmi izbaudīja gaidāmo pelņu.

Pēkšņi viņš izdzirda balsis. Gaitenī kāds kaut ko stingri izrīkoja, bet Jope veltīgi pūlējās runātājam iebilst.

Stedlends atslēdza durvis un ieraudzīja, ka gaitenis ir gaiši apgaismots un uz sliekšņa stāv gara auguma ugunsdzēsējs ķiverē, jope, no aukstuma drebēdams, bija uzmetis sev uz pleciem mēteli un centās strīdēties ar ugunsdzēsēju.

—   Neko nevaru darīt! — ugunsdzēsējs kategoriski noteica, — Man ar mūra sitēju jātiek pie ioga. Neko nevaru darīt! Jums nevajadzētu man maisīties pa kājām.

Stedlends veltīgi cerēja, ka viņam izdosies izvairīties un ka prieks ielaist savā mājā ugunsdzēšamās iekārtas un šļūteni, tiks kādam no viņa kaimiņiem.

—   Nāciet augšā, es ar jums aprunāšos,— Stedlends sacīja.

Ugunsdzēsējs trokšņaini slampāja augšā pa kāpnēm.

—   Neko nevar darīt, ugunsdzēšamo šļūteni nāksies vilkt šeit…

—   Pagaidiet, draudziņ, — Stedlends viņam uzsmaidīja. — Domāju, ka mums izdosies vienoties. Blakus atrodas pietiekami daudz māju, un divsimtmārciņu banknote jums palīdzēs man piekrist, ka daudz izdevīgāk ir šļūteni izvilkt caur kādu no kaimiņu namiem. Nāciet taču…

Stedlends iegāja kabinetā, aicinādams ugunsdzēsēju viņam sekot, devās pie ugunsdrošā skapja un atslēdza to. Ugunsdzēsējs vērīgi raudzījās, kā Stedlends rosās.

—   Nebiju domājis, ka tas būs tik vienkārši, — viņš pēc brīža sacīja.

Stedlends satrūcies strauji pagriezās.

—   Rokas augšā! Noa, neradiet sarežģījumus, citādi ar jums ir cauri! Es varu tikpat viegli jūs piebeigt, kā ar jums sarunāties.

Noa Stedlends pamanīja, ka ugunsdzēsēja seju zem spožās ķiveres slēpj melns apsējs.

—   Kas jūs esat? Kas?… — izspiedējs gārdza…

—  Esmu viens no "Četriem taisnīgajiem", — viens no tiem, kurus pāragri uzskata par mirušiem…

Pulkstenis nākamajā rītā jau bija nositis deviņas reizes, bet misters Stedlends vēl nebija izgājis no sava kabineta. Brokastis viņa priekšā stāvēja neaiztiktas.

Pēkšņi pie viņa augšā uznāca Jope, atnesdams nepatīkamas vēstis.

Starp citu, viņš nepaspēja tās savam saimniekam izstāstīt, jo tūlīt aiz viņa parādījās policijas inspektors Helovejs policistu pavadībā.

—   Vai jums nebūtu nekas pretī ar mani pastaigāties? — inspektors laipni uzrunāja Stedlendu.

Stedlends ar pūlēm piecēlās no krēsla.

—   Par ko jūs mani apsūdzat? — viņš izdvesa.

—   Par šantāžu. Mūsu rokās ir pietiekami daudz apsūdzības materiāla, lai varētu jūs aizsūtīt uz karātavām. Šo materiālu mēs saņēmām diezgan neparastā veidā. Jūs novedāt Storu cietumā, — no jūsu puses tas bija zemiski.

—  Vai jums ir zināms, kurš jūs nodeva? — vecākais policijas inspektors jautāja Stedlendam, kad izspiedējs bija nogādāts Skotlendjardā.

Taču atbildi viņš nesaņēma.

Uz Stedlendu neizdzēšamu iespaidu bija atstājuši pēdējie Manfrēda vārdi, pirms viņš paguva izgaist Londonas miglā.

—   Ja mēs būtu gribējuši jūs nogalināt, tad būtu to izdarījuši bez kādām grūtībām. Katrā ziņā tam, kurš sevi dēvēja par ICērtisu, tas būtu pavisam vienkārši. Tas būtu tikpat viegli, kā aizdedzināt jūsu fabriku. Bet, ja jūs iedomātos mūs nodot policijai, jums nāktos teikt dzīvei ardievas, — nekas nespētu jūs glābt, pat ne patveršanās

Pentonvilas cietuma nepieejamās sienās, kur jūs apsargātu pulks karavīru.

Stedlends zināja, ka viņa ienaidnieks runā patiesību. Tomēr uzskatīja par labāku klusēt, un policijas inspektoram neko neatbildēja. Viņš nerunāja arī tiesā, pēc kuras Stedlendam bija lemts daudzus garus gadus aizvadīt cietumā.

2. NODAĻA VIRS AR LIELAJIEM PRIEKŠZOBIEM

—   Dārgo Džordž, slepkavība pieder pie tiem noziegumiem, kurā nejaušībai ir vislielākā loma, — Leons Gonsaless sacīja Manfrēdam.

To teikdams, viņš noņēma brilles raga ietvarā un domīgi lūkojās sarunu biedrā.

Staltais, garais "Četru taisnīgo" vadonis Manfrēds mīlēja savu draugu un vienmēr sajūsminājās par viņa seju, kad tas bija iegrimis pārdomās.

—  Poakars ir sacījis, ka slepkavība ir viena no histērijas izpausmes formām, — viņš smaidīdams piemetināja. — Kāpēc gan tu iedomājies apspriest tādas briesmīgas lietas brokastu laikā?

Gonsaless uzlika acenes un atsāka lasīt avīzi.

Tas, ka viņš neatbildēja draugam, netika darīts ar nodomu, — Manfrēds saprata, ka draugs tik dziļi aizdomājies, ka nedzird apkārtējo jautājumus.

Neteikdams ne vārda, Manfrēds turpināja pārlapot avīzi, pēc tam ierunājās:

—   Astoņdesmit procenti cilvēku, kurus apsūdz par slepkavību, stājas tiesas priekšā pirmo reizi mūžā… Tāpēc es vienmēr esmu apgalvojis, ka slepkavas nav rūdīti noziedznieki. Pats par sevi saprotams, es domāju anglosakšu izcelsmes slepkavas. Viņi ir loti jauki cilvēki, patiešām ļoti jauki.

Gonsaless apmierināti smaidīja.

—   Tam es nekad nepiekritīšu, — Manfrēds drūmi atbildēja. — Man viņi izraisa riebumu. Es uzskatu, ka slepkavība ir pati lielākā netaisnība un ļaunums.

—  Iespējams, ka tev taisnība, — Gonsaless izklaidīgi piekrita.

—  Kā tu nonāci pie tik savāda secinājuma? — Manfrēds jautāja, salocīdams avīzi.

—  Vakar es satiku kādu cilvēku, kuram bija tipiska slepkavnieka seja. Viņš man palūdza sērkociņu un, kad es to pasniedzu, sāka smieties. Paspēju ievērot viņa brīnišķīgos zobus, taču…

—   Ko tu gribi teikt?

—  Viņam bija pārlieku lieli priekšzobi. Šo īpatnību papildināja ļoti dziļi sēdošas acis un nepareizi sejas vaibsti. Pēdējā pazīme gan ne vienmēr liecina par cilvēka noziedzīgajām nosliecēm.

—  Pēc tava apraksta spriežot, viņa izskats bija diezgan kroplīgs.

—  Nē, gluži otrādi, — viņš izskatījās diezgan jauks, — Gonsaless steidzās piebilst un tā labot paša radīto iespaidu. — Trūkumus viņa sejā var pamanīt tikai tāds, kas pētījis cilvēka sejas vaibstus.

Gonsaless turpināja skaidrot, kādos apstākļos viņam izdevies šo cilvēku sastapt. Iepriekšējā vakarā viņš devies uz koncertu, lai pavērotu, kā muziķa iedarbojas uz dažāda tipa cilvēkiem. Vina programmiņa līdz vakara beigām bija nosēta ar piezīmēm, kuras vēlāk naktī tika atšifrētas un sistematizētas, lai izprastu savus novērojumus.

—   Viņš ir profesora Toblemona dēls. Cik man zināms, viņš nesatiek ar savu tēvu, jo tēvu neapmierina dēla izvēlētā līgava. Viņam ir arī brālēns.

Manfrēds skali iesmējās.

—   Tu patiešām esi lielisks. Vai viņš pats labprātīgi tev to visu izstāstīja, vai arī tu viņu nohipnotizēji un piespiedi visu izklāstīt? Tu neesi pat uzskatījis par vajadzīgu apjautāties, ko es darīju vakar vakarā.

Gonsaless rūpīgi aizsmēķēja papirosu.

—   Jaunais Toblemons ir loti garš, labi veidots un viņam ir, lūk, tik plati pleci! — Gonsaless iepleta rokas, lai parādītu, cik plati pleci ir viņa nejaušajam paziņam. — Viņam ir lielas, spēcīgas rokas, turklāt viņš ir diezgan pazīstams sportists ar lieliska futbolista reputāciju. Un kur tu, Manfred, biji vakar vakarā? Atvaino, ka nepajautāju to tev agrāk.

—   Skotlendjardā, — Manfrēds atbildēja.

Ja Manfrēds būtu gaidījis, ka šī ziņa pārsteigs sarunu biedru, tad viņam būtu jāpiedzīvo vilšanās. Taču Manfrēds labi pazina savu draugu un uz izbrīnu nevarēja cerēt.

—  Skotlendjards ir loti laba celtne, — Gonsaless piezīmēja. — Tikai arhitektam būtu vajadzējis ēkas rietumu fasādi pavērst uz dienvidiem — tas būtu stilam atbilstošāk. Ceru, ka tev nenācās grūti sapazīties?

—  Nē. Viņi zina manus darbus par spāņu krimināllikumiem un daktiloskopiju, un es bez īpašām grūtībām nokļuvu pie policijas priekšnieka.

Londonā Manfrēdu pazina kā kriminālistu senjoru Fuentesu. Viņi ieradās Londonā ar Spānijas justīcijas ministrijas cildinošām atsauksmēm, kas viņus rekomendēja kā ievērojamus kriminālistikas zinātniekus. Šīs rekomendācijas visur pavēra ceļu. Manfrēds vairākus gadus bija nodzīvojis Spānijā, bet Gonsaless tur bija dzimis. Trešais viņu brālības dalībnieks, stiprais un piemīlīgais Poakars reti šķīrās no saviem dārziem Kordovas tuvumā. Pirms divdesmit gadiem vēl bija dzīvs arī viņu slepenās organizācijas pēdējais loceklis.

—  Tev derētu par to uzrakstīt mūsu draugam Poakaram. Šī ziņa viņu noteikti interesēs, — Leons sacīja. — Es šodien saņēmu no viņa vēstuli. Atnesušās divas cūkas. Viņa apelsīnu dārzi pašlaik ir pilnā plaukumā. — Un Gonsaless iesmējās. Tad aprāvās un nopietni jautāja:

—   Tātad policisti tevi spieda pie krūts?

Manfrēds pamāja ar galvu.

—  Viņi pret mani izturējās ļoti laipni un sevišķi uzmanīgi. Rīt mēs pusdienosim policijas priekšnieka sera Redžinalda Feira sabiedrībā. Jāatzīst, ka mūsu prombūtnes laikā Londonas policija ir redzami augusi. Daktiloskopijas nodaļa ir vienkārši priekšzīmīga, cilvēki, kas pārzina bagāto pirkstu nospiedumu kolekciju, ir tiešām veikli un apķērīgi.

—   Pagaidi, pienāks laiks un viņi mūs aizraidīs uz karātavām, — Leons apmierināts piebilda.

—   Diez vai kādreiz to piedzīvosim, — Manfrēds atbildēja.

Pusdienas Rickarltonā aizritēja visai patīkami. Gonsaless bija sevišķi apmierināts ar savu sarunu biedru. Misters Feirs, pusmūža vīrs, bija ne vien ievērojams policijas pārvaldes darbinieks, bet arī patīkams sarunu biedrs un cilvēks, kas labi pārzina sava darba lauku.

Saruna bija dzīva, un tajā nemitīgi tika piesaukti Lombrozo, Montcgacas, Marro, Elisa un citu kriminālistikas spīdekļu vārdi.

—  Profesionāla noziedznieka mūžs sastāv no cietuma ieslodzījuma termiņiem, un tajos brīžos, kad viņam dota iespēja izbaudīt brīvību, viņš noteikti domās par to, ko varētu pasākt, — misters Feirs sacīja. — Tas nav tikai mans uzskats. Tāda atziņa izteikta jau pirms simts gadiem. Tāpēc ar profesionāliem noziedzniekiem ir viegli cīnīties. Toties gadījumos, kad nākas sastapties ar cilvēkiem, kas nepieder noziedznieku šķirai, ar slepkavām vai likuma pārkāpējiem nejaušas apstākļu sakritības dēļ…

—    Pilnīgi pareizi, — Gonsaless steidzās piekrist, — es vienmēr esmu apgalvojis…

Savu domu viņš nepaspēja pasacīt līdz galam, jo viens no izsūtāmajiem zēniem pasniedza misteram Feiram vēstuli. Policijas priekšnieks atvainojās un steidzās iepazīties ar vēstules saturu.

2*

—   Hm… Kāda dīvaina apstākļu sakritība,— viņš teica un domīgi palūkojās uz Manfrēdu. — Vakar jūs izteicāt vēlēšanos izdevīgā brīdī pavērot manu ierēdņu darbu, un es apsolīju jūs iepazīstināt ar mūsu darba metodēm. Lūk, tieši tagad šāda iespēja radusies.

33

Misters Feirs pasauca apkalpotāju un samaksāja rēķinu.

—  Iespējams, ka šajā lietā man būs nepieciešama jūsu palīdzība un zināšanas, tāpēc ka pati lieta man izskatās tik noslēpumaina, ka mums nāksies izmantot visas mūsu rīcībā esošās iespējas.

—   Kas noticis? — Manfrēds jautāja.

Viņi iesēdās mistera Feira automašīnā, kas ar pūlēm virzījās cauri pārpildītajām, naksnīgajām ielām Haidparka rajonā.

—  Atrasts cilvēka līķis. Šis vīrs mūsu zinātnes aprindās ieņēma diezgan ievērojamu vietu un atrasts miris visai mīklainos apstākļos. Varbūt, ka viņa vārds jums nav svešs, — viņu sauc profesors Toblemons.

—  Toblemons? — Gonsaless pārsteigumā pārjautāja. — Tas ir lieliski! Jūs tikko pieminējāt savādu apstākļu sakritību. Ja jūs atļautu, arī man piebilstams kaut kas visai dīvains.

Un Gonsaless pastāstīja par savu tikšanos ar profesora dēlu.

—   Šādā nejaušu apstākļu sakritībā personīgi es neredzu nekā normāla. Ja man ar rīta pastu lemts saņemt rēķinu, esmu pārliecināts, ka tajā pašā dienā saņemšu vēl kādu rēķinu vai pat vairākus. Ja es saņemu pa pastu čeku, es zinu, ka tajā pašā dienā saņemšu vēl otru čeku vai, iespējams, pat vairākus. Kādreiz es šai problēmai pievērsīšos pamatīgāk un centīšos atrisināt.

—  Profesors Toblemons dzīvo Celsijā, — misters Feirs stāstīja. — Pirms dažiem gadiem viņš no' kāda mākslinieka atpirka ateljē un ierīkoja tur savu laboratoriju. Viņš lasīja ķīmijas kursu Blūmsberijas universitātē.

Profesors bija diezgan pārlicis vīrs, man bija 1as gods būl ar viņu personīgi pazīstamam, un vēl pirms mēneša mēs kopīgi ieturējām pusdienas. Tai laikā viņam bija radušās nesaskaņas ar dēlu. Profesors bija noteikts un uzstājīgs cilvēks, nepakļāvīgs, prasīja bezierunu paklausību. Viņš piederēja tiem ļaudīm, kas seko Vecās Derības patriarhu piemēram un nevēlas pieņemt Jaunās Derības iecietīgumu.

Automašīna pieripoja pie profesora Toblemona skaistā namiņa. Vēsts par profesora traģisko bojāeju acīmredzot vēl nebija izplatījusies, jo ap māju vēl nedrūzmējās ziņkārīgie kaimiņi.

Pie ieejas viņus sagaidīja izmeklētājs un ieveda mājā. Cauri garam, slēgtam gaitenim viņi nonāca mājas otrajā pusē un, uzkāpuši pa dažiem pakāpieniem, iegāja laboratorijā. Laboratorijā nekā ievērības cienīga neredzēja, neparasts apmeklētājam varēja likties vienīgi bagātīgais apgaismojums. laboratorijai bija lieli logi, un pāri galvai pletās stikla jumts.

Abās pusēs gar sienām stiepās plati darbagaldi, bet telpas dzijumā atradās galds, uz kura stāvēja preparāti. Plauktos garās rindās virknējās stikla trauki ar dažādām vielām.

Redzēdams laboratorijā ienākam svešiniekus, skaists, jauns cilvēks piecēlās un nāca tiem pretī. Viņš izskatījās nobēdājies.

— Es esmu Džons Munsejs, profesora māsasdēls. Varbūt, mister Feir, jūs atceraties manu vārdu? Es biju nelaiķa asistents un palīdzēju viņa pētījumos.

Feirs pamāja ar galvu.

Viņa uzmanību piesaistīja līķis, kas gulēja uz grīdas.

—    Es neesmu tam pieskāries,— jauneklis sacīja.

—  Atstāju visu tieši tādā stāvoklī, kā tas bija, kad ieraudzīju, kas noticis. Izmeklētāji, kas jau paspēja ierasties, mazliet izkustināja ķermeni, lai lautu ārstam veikt apskati.

Profesors Toblemons bija garš, kaulains vīrs, un viņa sejā bija sastingušas šausmas.

—    Izskatās, ka viņš ir nožņaugts, — Fcirs sacīja.

—   Vai jūs te neatradāt aukliņu vai striķi?

—  Nē. Starp citu, izmeklētāji izteica tādu pašu domu. Viņi pārmeklēja visu laboratoriju un neko neatrada.

Gonsaless nometās uz ceļiem pie līķa, viņa uzmanību piesaistīja atsegtais kakls.

Kaklam apkārt stiepās zila svītra, it kā tas būtu apsiets ar lenti, kas dziļi iegriezusies ādā. Tuvāk apskatoties, izrādījās, ka tā nav lente, bet tikai āda, kas dīvainā kārtā nokrāsojusies zila.

Tad viņš pārlaida skatienu galdam, kuram blakus bija nogāzies profesors.

—   Kas tas tāds? — viņš vaicāja, norādīdams uz mazu, zaļu pudelīti un tukšu glāzi tai līdzās.

—  Tā ir liķiera pudelīte, — jauneklis atbildēja. — Mans tēvocis parasti, pirms gāja gulēt, iedzēra glāzīti liķiera.

—  Atļausiet? — Gonsaless jautāja, un Fiers piekrītoši pamāja ar galvu.

Gonsaless paņēma rokā glāzi, paostīja to un uzmanīgi nopētīja pret gaismu.

—  Šī glāze vakar nav lietota, — tajā netika liets liķieris. ļūsu tēvocis tika nogalināts, pirms viņš pēc sava paraduma paspēja iedzert liķieri, — misters Feirs sacīja. — Mister Munsej, vai jūs mums nepastāstītu visu, kas jums zināms par notikušo? Vai jūs nakšņojāt šajā namā?

Misters Feirs nodeva izmeklētājiem vairākus rīkojumus un sekoja jaunajam cilvēkam uz nelaiķa profesora bibliotēku.

—  Es biju sava tēvoča asistents un trīs gadus izpildīju arī sekretāra pienākumus, — misters Munscjs iesāka savu stāstu.— Mums vienmēr bija vissirsnīgākās attiecības. Parasti mans tēvocis no rītiem strādāja bibliotēkā, bet pēcpusdienās gāja uz universitāti vai savu laboratoriju. Pēc vakariņām viņš atkal pievērsās eksperimentiem laboratorijā, bet pēc tam gāja gulēt.

—   Vai parasti viņš maltītes ieturēja mājās?— misters Feirs jautāja.

—   jā. Tikai tad, kad viņam bija jāiet uz lekcijām, tēvocis ēda Sentdžeimsstrītā vai Karaliskās Biedrības klubā.

Kā jau jūs zināt, manam tēvocim bija domstarpības ar savu dēlu. jaunais Stefans Toblemons man ir liels draugs, un es darīju visu, ko spēju, lai viņus samierinātu.

Apmēram pirms gada tēvocis uzaicināja mani ierasties un paziņoja, ka mainījis savu testamentu un visu savu mantību novēlējis man. Viņa lēmums atņemt savam dēlam jebkurus iztikas līdzekļus man sagādāja lielas raizes, un es tūlīt pat devos pie Stefana, lai lūgtu viņu salīgt ar tēvu mieru. Taču Stefans sāka smieties un sacīja, ka tēva nauda viņam nav vajadzīga un ka viņš labprātāk atteiksies no mantojuma nekā no mis Faberes, kuru izvēlējies par savu nākamo dzīvesbiedri. Patiesībā domstarpības ar tēvu izcēlās šīs saderināšanās dēļ. Stefans uzskatīja par labāku atteikties no tēva naudas un pieticīgi dzīvot par tiem līdzekļiem, ko viņam bija atstājusi māte. Redzēdams, ka visas manas pūles Stefanu pierunāt ir veltīgas, es steidzos atpakaļ pie profesora un centos viņu pierunāt pārrakstīt testamentu par labu Stefanam. Man jāatzīstas, — viņš pasmaidīja, — ka cerēju, ja profesors mani uzklausīs, tad savā testamentā neaizmirsīs arī mani un kaut kas atlēks arī man. Es specializējos tajā pašā zinātnes nozarē, kurā strādāja mans nelaiķa tēvocis, un cerēju, ka varēšu turpināt viņa mūža darbu.

Tomēr profesors nevēlējās manī klausīties. Viņš bija loti aizkaitināts, man nācās apklust un no tālākās pierunāšanas atteikties. Neraugoties uz to, es laiku pa laikam aizliku par Stefanu labu vārdu. Pirms nedēļas, kad profesors bija sevišķi labā noskaņojumā, man izdevās no viņa izspiest piekrišanu iekļaut savu dēlu mantojumā. Viņš piekrita tikties ar savu dēlu. Jātiekas bija laboratorijā. Es nebiju klāt, kad viņi izskaidrojās, taču domāju, ka viņi pamatīgi sastrīdējās. Kad es atnācu uz laboratoriju, Stefana tur vairs nebija. Misters Toblemons bija gluži traks no dusmām. Laikam viņš bija uzstājis, ka Stefanam jāatliek savas laulības, bet Stefans viņa prasību kategoriski noraidījis.

—   Pa kurām durvīm Stefans iegāja laboratorijā? — Gonsaless vaicāja. — Mister Feir, jūs atļausiet man uzdot šo jautājumu?

Policijas priekšnieks piekrītoši pamāja ar galvu.

—   Viņš ienāca pa sānu durvīm. Tikai daži cilvēki drīkst nākt uz laboratoriju — tie, kas piedalās profesora zinātniskajā darbā.

—  Vai laboratorijā var iekļūt jebkurā laikā?

—  Jā. Līdz vakaram, kad dārza vārti tiek slēgti. Mans tēvocis mēdza pirms gulētiešanas mazliet pastaigāties. Parasti viņš gāja ārā pa šim durvīm.

—  Vai vakar vakarā dārzs kā parasti tika aizslēgts?

—   Nē. To es uzreiz ievēroju. Vārti nebija aizslēgti, — vienīgi aizvērti. Starp citu, jūs jau droši vien ievērojāt, ka tie patiesībā nav nekādi pamatīgie vārti, bet gan tikai metāla režģis.

—   Turpiniet. — Misters Feirs lāva saprast, ka šis apstāklis ir viņam zināms.

—   Pamazām profesors nomierinājās. Divas turpmākās dienas viņš bija noskumis. Man likās, ka viņš nožēlo savu izturēšanos. Pirmdien … kas mums šodien ir par dienu?… Otrdien viņš man sacīja: "Džon, es vēlreiz gribētu ar tevi aprunāties par Stefanu. Kā tev liekas, vai esmu pret viņu bijis netaisns?" — "Jūs esat bijis pret viņu ļoti cietsirdīgs," es atbildēju. "Laikam es patiesi esmu bijis pārāk skarbs pret viņu. Mis Faberci jābūt ļoti pievilcīgai būtnei, ja Stefans viņas dēļ gatavs pat atteikties no mantojuma." — Man jau sen gribējās noķert izdevīgu brīdi, lai aprunātos ar tēvoci par Stefanu, un tagad šāds labvēlīgs mirklis bija pienācis. E^s darīju visu iespējamo, lai tēvoci noskaņotu dēlam par labu. Galu galā vecais vīrs padevās un piekrita nosūtīt Stefanam telegrammu, kurā uzaicināja viņu ierasties nākamajā dienā. Profesoram nenācās viegli izšķirties par šādu soli, tāpēc ka visā, kas attiecās uz iedzimtību, viņš bija nepielūdzams un fanātisks.

—   Ko jūs ar to domājat, minēdams iedzimtību? —

Manfrēds iejaucās. — Vai jūs kaut ko zinājāt par mis Faberi?

—   Patiesību sakot, es neko īsti nezinu. — Munsejs paraustīja plecus. — Taču profesors bija kaut kur dzirdējis, ka virias tēvs esot miris alkoholiķu patversmē. Man liekas, ka tās bija tikai baumas.

—  Un kas notika vakar vakarā? — misters Feirs jautāja.

Cik man zināms, tēva aicināts, ieradās Stefans. Es atstāju viņus divatā un aizgāju uz savu istabu rakstīt vēstules… Apmēram pusdivpadsmitos es nokāpu lejā, taču profesors vēl nebija no savas laboratorijas iznācis. No mājas saskatāmi laboratorijas logi, un, redzot, ka laboratorijā deg gaisma, es nodomāju, ka profesors turpina sarunāties ar dēlu. Es cerēju, ka sarunas novedīs pie labiem rezultātiem un nolēmu viņus netraucēt. Tāpēc atgriezos savā istabā un gāju gulēt. Es devos pie miera mazliet agrāk nekā parasti, tomēr tas, ka nenovēlēju profesoram labu nakti, nebija nekas īpašs.

No rīta astoņos mani pamodināja pārvaldnieks. Viņš paziņoja, ka profesors nav atgriezies savā istabā.

Tas arī nebija nekas sevišķs. Gadījās, ka, ilgāk aizsēdējies pie sava darba laboratorijā, profesors aizsnaudās turpat krēslā un tā pavadīja visu nakti. Es nevienu vien reizi aizrādīju, ka tāds dzīvesveids novājina viņa spēkus, taču viņš maniem aizrādījumiem nepievērsa uzmanību.

Uzmetu rītasvārkus un steidzos uz laboratoriju, — pa to pašu ceļu, pa kuru mēs šodien gājām turp. Iegāju istabā un ieraudzīju, ka viņš gul uz grīdas, ka viņš ir beigts.

—  Vai durvis uz laboratoriju bija vaļā? — Gonsalcss gribēja zināt.

—  Jā, tās nebija aizslēgtas.

—   Bet vārti uz dārzu?

—   Arī tie bija vaļā.

—  Vai jūs nedzirdējāt nekādu troksni? Nesaklausījāt balsis, kas strīdās?

—   Nē. Es neko nedzirdēju.

Pie durvīm pieklauvēja.

Munsejs devās uz durvīm un tās atvēra.

—  Tas ir Stefans, — viņš atgriezies sacīja.

Tūlīt aiz viņa istabā ienāca misters Toblemons jaunākais.

Viņam sekoja divi detektīvi. Stefana seja bija bāla, un viņš ar samocītu smaidu sasveicinājās ar brālēnu.

Manfrēds pamanīja Stefana nesamērīgi lielos priekšzobus. Pārējie zobi bija normāla lieluma.

Stefans Toblemons bija loti liela auguma, un, kad Manfrēds ieraudzīja viņa milzīgās rokas, viņš domīgs saknieba lūpas.

—   Mister Toblemon, jūs dzirdējāt sliktās ziņas?

—   Jā, — Stefans atbildēja drebošā balsī. — Vai es varu redzēt savu tēvu?

—   Tūlīt, — misters Feirs asi atbildēja. — Taču vispirms jums nāksies atbildēt uz dažiem jautājumiem. Kad jūs viņu pēdējo reizi redzējāt?

—   Pēdējo reizi es viņu redzēju vakar vakarā, — jauneklis nevilcinādamies atbildēja. — Viņš uzaicināja mani ierasties laboratorijā, un mums bija gara saruna.

—   Cik ilgi jūs bijāt kopā?

—   Cik es atceros, apmēram divas stundas.

—   Vai jūsu saruna noritēja draudzīgā atmosfērā?

—  Jā, mans tēvs bija pret mani loti iejūtīgs, — Stefans izrunāja ar uzsvaru,— veselil gadu…— un saminstinājās. — Man nācās kopā ar viņu mierīgi pārrunāt vienu lietu.

—   Vai jūs ar tēvu apspriedāt saderināšanos ar mis Faberi?

—   Jā. Mēs par to runājām.

—   Vai jūs ar tēvu runājāt arī par citām lietām?

Stefans atkal saminstinājās.

—   Jā. Mēs runājāmies arī par citām lietām. Mēs runājām par naudu, — viņš piemetināja. — Mans tēvs nesamaksāja man naudas summu, kuru es parasti no viņa saņēmu personīgajiem izdevumiem, un tas man radīja zināmas grūtības. Man nācās pārtērēt savu bankas rēķinu, un tēvs apsolīja šo lietu izlabot. Pēc. tam mēs spriedām par nākotni.

—   Vai jūs, starp citu, nerunājāt arī par iedzimtību?

—   Jā. Mans tēvs man paziņoja, ka vēloties mainīt savu testamentu. — Viņš uzsmaidīja Munsejam. — Mans brālēns vienmēr ir bijis pret mani loti uzmanīgs un darīja visu, lai aizstāvētu manas intereses. Esmu viņam loti pateicīgs, ka viņš grūtā brīdī palika man uzticīgs.

—   Vai jūs no laboratorijas izgājāt pa sānu durvīm?

Stefans pamāja ar galvu.

—   Un aizslēdzāt durvis aiz sevis?

—   Nē. Durvis aiz manis aizslēdza mans tēvs. Es skaidri dzirdēju, kā aiz manis noklakšķēja slēdzene. Tai brīdī es jau gāju pa dārza celiņu.

—   Vai tās durvis ir atveramas arī no ārpuses?

—  Jā. Taču vienīgā šo durvju atslēga ir manam tēvam. Tā ir, Džon?

Munsejs piekrizdams pamāja ar galvu.

—  Ja profesors Toblemons aizslēdza aiz jums durvis, tātad durvis atvērt varēja tikai tas, kurš atradās laboratorijā?

Stefans izbrīnījies paskatījās uz runātāju.

—   Es ne visai izpratu jautājuma jēgu. Izmeklētājs man sacīja, ka manu tēvu atrada mirušu. Kas bija viņa nāves cēlonis?

—  Domāju, ka viņš tika nogalināts,— misters Feirs mierīgi atbildēja.

Stefans šausmās atkāpās pāris solu.

—   Nogalināts? — viņš čukstus atkārtoja. — Bet viņam nebija ienaidnieku.

—  To noskaidros izmeklēšana, misters Feirs sausi atteica. — Mister Toblemon, jūs esat brīvs. Nevaru jūs ilgāk aizkavēt.

Stefans kādu brīdi svārstījās, tad atstāja istabu un devās uz laboratoriju.

Viņš atgriezās pēc stundas ceturkšņa. Viņa seja bija līka bālumā.

—   Tas ir šausmīgi! Mans nabaga tēvs!

—   Mister Toblemon, cik man zināms, jūs esat studējis medicīnu? — misters Feirs jautāja. — Ja nemaldos, jūs Midlseksas hospitālī strādājāt par asistentu? Vai jūs man piekritīsiet, ka visas pazīmes rāda, ka jūsu tēvs ir nožņaugts?

Stefans pamāja ar galvu.

—  Tā izskatās. — Šos vārdus viņš izrunāja ar pūlēm.

—   Es nespēju mierīgi un objektīvi izmeklēt līķi, kā to varbūt varētu citā gadījumā. Tomēr acīmredzot…

Manfrēds un Leons atgriezās mājās.

Manfrēdam domas vislabāk rosījās staigājot. Viņi klusēdami gāja blakus, katrs iegrimis savās domās. Pēc ilgākas klusēšanas Leons pavaicāja: — Vai tu pamanīji, cik viņam lielas rokas? — Un viņa balsī ieskanējās triumfs.

—  Jā. Bet es pamanīju arī to, ka jauno Toblemonu notikušais ir ļoti satriecis.

Leons klusi iesmējās.

—  Tu laikam neesi lasījis Montegacas brīnišķīgo darbu "Sāpju fizioloģija". Droši vien tu nezini arī viņa rakstu "Jūtu sinonīmi", — citādi tu zinātu, ka sāpju izteiksme ne ar ko neatšķiras no nožēlas.

Manfrēds turpināja mierīgi vērot savu draugu un smaidīt.

—  Katrs, kas tevi nepazīst tā kā es, būtu pārliecināts, ka tu domā— profesoru Toblemonu ir nogalinājis viņa paša dēls.

—   Pēc nopietnas un ilgstošas saķeršanās, — Gonsaless apmierināts steidzās piebilst.

—  Pēc tam, kad jaunais Toblemons aizgāja no laboratorijas, tu taču to vēlreiz pārbaudīji. Tu neko īpašu nepamanīji?

—   Neko,— Gonsaless atbildēja.— Es apskatījos, kā tā iekārtota. Tur ir aparatūra šķidrā skābekļa izgatavošanai, aparatūra tā glabāšanai un virkne elektrisko ierīču. Man jāatzīmē, ka apskati veicu visai virspusēji, jo, tiklīdz pamanīju laboratorijā termosu, man bija skaidrs, kādos apstākļos nabaga profesors tika nogalināts.

Pēkšņi Leons sadrūma.

—   Svētā Miranda! — viņš iesaucās. — Es pavisam piemirsu.

Viņš apstājās uz ielas un paskatījās visapkārt.

—  Lūk, veikals, kur mēs varētu piezvanīt pa telefonu. Tu mani pagaidīsi šeit, vai nāksi līdzi?

—   Interesanti, ko gan tu gribi noskaidrot?

Viņi iegāja veikalā, un Gonsaless devās pie telefona aparāta.

Manfrēds dzirdēja, kā viņš nosauca numuru, un nemaz nebrīnījās par to, ka Gonsalesam zināms nelaika profesora telefona numurs, jo arī pats to bija iegaumējis.

—   Mister Munsej, tas esat jūs? — Gonsaless jautāja. — Vai jūs zināt, kas šeit runā? Es tikko biju pie jums… Man likās, ka jūs mani pazīsiet pēc balss. Es jums gribēju pavaicāt, kur atrodas profesora brilles?

—  Profesora brilles? — misters Munsejs, brīdi vilcinājies, pārjautāja.

—   Cik man zināms, tās bija pie viņa.

—   Es neatceros, ka būtu redzējis profesora brilles pie viņa vai vismaz kaut kur tuvumā. Vai jūs nebūtu tik laipns un neapskatītos, kur atrodas viņa brilles? Es pagaidīšu pie telefona.

Gonsaless šķietamā vienaldzībā dungoja kādu operetes melodiju, kas pirms desmit gadiem Madridē bija guvusi lielu popularitāti.

Pēkšņi viņš palika kluss un uzmanīgi klausījās.

—   Profesora guļamistabā? Pateicos! Atvainojiet, ka iztraucēju.

Viņš nolika klausuli. Manfrēdam nekas netika paskaidrots, jo Gonsaless nemēdza kaut ko izskaidrot, viņam vispār patika tīties noslēpuma plīvurā.

—   Lieli priekšzobi! — viņš atkārtoja. Varēja manīt, ka tas viņu uzjautrināja.

Nākamajā rītā brokastu laikā Gonsalesu gaidīja pārsteigums: sulainis viņam paziņoja, ka Manfrēds jau paspējis aiziet. Džordžs atgriezās apmēram desmit minūtes pēc tam, kad Gonsaless bija beidzis brokastot.

Gonsalcss vērīgi paskatījās biedrā.

—   Tu mani padari nervozu, tava seja ir kā maska. Es nesaprotu, vai tu bēdājies vai priecājies.

—  Es pats to nesaprotu, — Manfrēds atbildēja. — Es iegriezos Flitstrītā un pārlūkoju avīzēs sporta apskatus.

—   Kas tev ienācis prātā? — Gonsaless brīnījās.

—   Es nejauši satiku misteru Feiru. Viņš man pastāstīja, ka nelaika organismā nav atrasta inde un ka uz ķermeņa nav nekādu vardarbības pēdu. Policija gatavojas šodien arestēt Stefanu Toblemonu.

—  Tieši tas mani biedēja, — Gonsaless nopietni sacīja. — Kā tu iedomājies ieskatīties sporta apskatos?

Manfrēds uzreiz neatbildēja, bet turpināja stāstīt.

—   Feirs ir pārliecināts, ka slepkava ir Stefans Toblemons. Viņš domā, ka jaunais cilvēks zaudējis savaldīšanos, uzbrucis tēvam un to nožņaudzis. Katrā gadījumā sekcija rāda, ka kaut kas ir spēcīgi sažņaudzis profesora kaklu. Feirs stāsta, ka sākumā ārsti domājuši, ka tā ir noindēšanās. Taču ķermenī inde netika atrasta. Ārsti apgalvo, ka viņiem nav zināma inde, kas izraisītu tādas pazīmes. Pret Stefanu Toblemonu runā tas, ka pēdējo mēnešu laikā viņš izrādījis lielu interesi par toksikoloģiju — zinātni par indēm.

Gonsaless atspiedās pret krēsla atzveltni un iebāza rokas kabatās.

—  Nav zināms, vai viņš ir pastrādājis šo slepkavību, vai ne, — viiiš sacīja, — taču agrāk vai vēlāk viņš katrā ziņā kļūs slepkava. Atceros kādu Barselonas ārstu, kuram bija tieši tādi paši zobi. Viņš bija loti dievbijīgs cilvēks, ar nevainojamu reputāciju, pārticis vecpuisis. Viņam nebija nekāda iemesla slepkavot, un tomēr viņš kļuva par slepkavu. Ārsts nogalināja savu kolēģi, kas draudēja atklāt viņa kļūdu kādas operācijas laikā. Es varu apgalvot, ja cilvēkam ir tādi priekšzobi… — un Gonsalcss daudznozīmīgi apklusa. — Es palūgšu Feiram atļauju pavadīt dažas stundas Toblemona laboratorijā.

—  Kādēļ gan? — Manfrēds vaicāja, taču tūlīt pasteidzās piebilst: — Droši vien tev ir nopietns iemesls. Patiesību sakot, tamlīdzīgas mīklas man nesagādā grūtības, tomēr šoreiz lieta ir sarežģītāka un noslēpumaināka, nekā to varēja gaidīt. Ceru, ka tev šo noslēpumu ir izdevies atminēt. Pats dīvainākais ir tas, ka slepkavību pavada visādi blakus apstākli. Piemēram, kādēļ gan vecais profesors valkāja vilnas cimdus?

Gonsaless strauji pielēca kājās, un viņa acis iemirdzējās.

—  Mans Dievs! Kāds es biju muļķis! Kā gan es uzreiz tam nepievērsu uzmanību! Džordž, tu esi par to pārliecināts? Viņš tiešām nēsāja vilnas cimdus?

Manfrēds pamāja ar galvu un pasmaidīja, drauga satraukums viņu uzjautrināja.

—   Tagad man viss ir skaidrs! — Gonsaless līksmoja. — Es zināju, manā versijā trūkst viena posma. Tātad viņam bija biezi vilnas cimdi? Velns parāvis, kā gan viņam izdevās piedabūt veco tos uzvilkt? — viņš pats sev jautāja.

Misters Feirs labprāt piekrita Leona lūgumam, un abi draugi aizsteidzās uz laboratoriju. Tur viņus sagaidīja Džons Munsejs.

—   Es atradu tēvoča brilles blakus viņa gultai, — ieraugot Gonsalesu, viņš sacīja.

—   Ahā, pilnīgi pareizi, brilles… — Leons izklaidīgi atbildēja. — Vai atļausiet tās apskatīt? — Viņš paņēma brilles rokās. — Jūsu tēvocis bija loti tuvredzīgs. Mani pārsteidz tas, ka viņš vienmēr nevalkāja brilles.

Man liekas, viņš iegāja guļamistabā, lai pārģērbtos, — tā viņš mēdza darīt pēc vakariņām, — Munsejs domīgi skaidroja. — Laikam viņš tās aizmirsa guļamistabā. Parasti laboratorijā viņam stāvēja rezerves brilles. Taču kaut kāda iemesla pēc viņš tās netika paņēmis. Varbūt jūs gribat laboratorijā palikt vieni?

1 — Jā. Es uzskatu par labāku palikt viens pats, — Leons atbildēja. — Varbūt jūs būtu tik laipns un veltītu manam draugam dažas minūtes laika, kamēr es apskatīšu laboratoriju.

Kad Manfrēds Munseja pavadībā izgāja, Leons aizslēdza aiz viņiem durvis un sāka meklēt brilles, kurām vajadzēja būt laboratorijā.

Savāda nejaušība, viņš nekļūdīgi devās īstajā virzienā— tās atradās metāla atkritumu kastē pie durvīm. No brillēm vairs bija palikušas tikai lauskas un kaula ietvara atlūzas. Leons rūpīgi savāca briļļu lauskas, uzlika uz galda un devās pie telefona.

Laboratorija bija savienota ar telefona centrāli, un nepagāja ne piecas minūtes, kad Leons jau sarunājās ar Stefanu Toblemonu.

Jauneklis bija izbrīnījies: "Protams, mūsu sarunas laikā tēvam bija brilles uz deguna."

—   Pateicos, tas arī viss, ko es vēlējos uzzināt.

Gonsaless nolika klausuli un turpināja pētīt laboratoriju. Viņš piegāja laboratorijas stūrī stāvošajiem aparātiem un veselu stundu pavadīja, tos icpazīdams.

Tad viņš atkal piegāja pie telefona.

Aizritēja vēl pusstunda. Kad laiks bija pagājis, Gonsaless uzvilka siltus vilnas cimdus, atslēdza durvis un pasauca Manfrēdu.

—    Es palūgtu arī misteru Munscju ienākt, — viņš sacīja.

—    Izskatās, ka jūsu draugam ir liela interese par zinātnēm,— Munsejs atzīmēja, sekodams Manfrēdam.

—   Es uzskatu, ka viņš ir viens no gudrākajiem un zinošākajiem cilvēkiem visā pasaulē, — Manfrēds atbildēja.

Viņš kopā ar Munseju iegāja laboratorijā.

Manfrēds pārsteigts ieraudzīja Gonsalesu stāvam pie aparatūras un turam rokā liķiera glāzīti, kurā vīdēja gandrīz bezkrāsains šķidrums ar iezilganu spīdumu, un virs tā kūpēja dūmi.

—   Vai jūs jau beidzāt apskati? — Munsejs smaidīdams interesējās. Taču, ieraugot Leonu, viņa seja pārvērtās un vaigi nobālēja. Viņa acis iepletās šausmās, elpa aprāvās.

—   Vai jūs, mans draugs, nevēlētos iemalkot no šīs glāzes? — Gonsaless vēlīgi uzrunāja Munseju. — Brīnišķīgs dzēriens! Jūs varētu to sajaukt ar vecu, izturētu liķierīti, īpaši, ja jūs būtu padzīvojis, izklaidīgs, tuvredzīgs zinātnieks, kas pēkšņi nozaudējis savas brilles.

—   Ko jūs ar to gribat teikt? — Munsejam aizrāvās balss.— Es… es jūs nesaprotu…

—  Galvoju, ka šis dzēriens ir pavisam nekaitīgs, tas nesatur nekādas indes, ir tīrs kā gaiss, kuru mēs elpojam.

—   Nolādēts! — Munsejs iesaucās.

Taču viņš nepaspēja mesties savam mocītājam krūtīs, Manfrēds aizšķērsoja viņam ceļu un notrieca zemē.

—   Es atļāvos pa telefonu uzaicināt jauko misteru Feiru. Tūlīt viņš šeit ieradīsies kopā ar misteru Toblemonu jaunāko. Starp citu, tur jau viņi nāk…

Pie durvīm klauvēja.

—   Dārgo Džordž, vai tu nebūtu tik laipns un neatvērtu durvis? Man neliekas, ka mūsu draugs kaut ko uzdrošināsies uzsākt, un, ja viņš arī uzsāktu, es iešļāktu viņam sejā šīs glāzes saturu.

Misters Feirs ienāca kopā ar Stefanu Toblemonu un policijas ierēdni.

—   Mister Feir, man ir tas gods nodot jūsu rokās manu gūstekni, — Gonsaless paziņoja. — Lūk, te ir līdzeklis, ar kuru misters Džons Munsejs izdzēsa sava tēvoča dzīvību. Acīmredzot viņu piespieda izšķirties par tādu soli mistera Toblemona izlīgšana ar savu dēlu. Radinieks ar viltu panāca, ka testaments tika mainīts viņam par labu, bet pēc tam visas pūles izrādījās veltīgas.

—  Tie ir meli! — Munsejs iekliedzās. — Es darbojos tikai tavās interesēs — tev, Stefan, tas loti labi zināms. Es izdarīju visu, kas bija manos spēkos…

—  Tas viss ietilpa jūsu personīgajās interesēs. Ja man nav taisnība, — Gonsaless mierīgi turpināja, — tad jūs mierīgi varat izdzert jums piedāvāto šķidrumu. Tas ir tas pats šķidrums, kuru jūs pasniedzāt savam tēvocim.

—   Kas tas ir? — misters Feirs steidzās noskaidrot.

—   Pajautājiet to misteram Munsejam, — Gonsaless atbildēja un norādīja uz arestēto.

Džons Munscjs pagriezās un devās uz durvīm. Viņam sekoja policists, kas bija ieradies reizē ar misteru Feiru.

—  Tagad es jums pastāstīšu visu, kas notika, — Gonsaless sacīja. — Tas ir gaiss, saspiests līdz šķidram stāvoklim.

—  Šķidrs'gaiss? — misters Freirs iesaucās. — Ko jūs ar to gribat teikt? Kā var noindēt cilvēku ar šķidru gaisu?

—   Profesors Toblemons netika noindēts. Gaiss pārvēršas šķidrumā divsimt trīsdesmit divu grādu temperatūrā zem nulles. Zinātnieki to izmanto dažādos eksperimentos un parasti uzglabā īpaši šim nolūkam domātos, labi izolētos termosos ar vates aizbāzni, jo hermētiski noslēgts tas draud uzsprāgt.

—  Mans Dievs! — Stefans izbīlī iesaucās. — Tas nozīmē, ka zilā svītra uz mana tēva kakla bija…

—  Viņu nogalināja aukstums. Viņš nosmaka tieši tajā brīdī, kad šķidrais gaiss pieskārās viņa rīklei. Jūsu tēvs pirms aizmigšanas parasti iedzēra glāzīti liķiera, un nav ne mazāko šaubu, ka pēc jūsu aiziešanas Munsejs viņam iedeva sašķidrinātu gaisu. Kaut kādā veidā viņam izdevās pirms glāzītes pasniegšanas pierunāt veco zinātnieku uzvilkt cimdus.

—   Kāpēc? Saprotu, — lai viņš nesajustu aukstumu.

Gonsaless pamāja ar galvu.

—     Kā Munsejam izdevās savu panākt, mums droši vien neizdosies uzzināt. Viens katrā ziņā ir skaidrs — viņš veco piespieda uzvilkt cimdus. Pēc jūsu tēva nāves Munsejs veica visu nepieciešamo, lai aizdomas kristu uz kādu citu personu. Viņš piemirsa tikai vienu lietu, profesoram rokās palika cimdi.

Pēc kāda mirkļa Gonsaless piemetināja: — Man liekas, ka Munsejs jau vairākus gadus centās īstenot savu mērķi: sanaidot tēvu ar dēlu. Iespējams, ka tieši viņš izplatīja baumas par mis Faberes tēvu.

Stefans Toblemons pavadīja abus draugus līdz viņu dzīvoklim.

Gonsaless, pamanījis, kā jauneklis smejas par kādu viņa izteicienu, izbijās:

—   Jūsu zobi?! — viņš iesaucās.

Stefans nosarka.

—   Mani zobi? — viņš pārjautāja.

—   Kad es jūs pēdējo reizi redzēju, jums bija nesamērīgi lieli priekšzobi! Bet tagad… Manfred, tu taču atceries? — Gonsaless uztraucies turpināja. — Es vēl pievērsu tam uzmanību…

Stefans pēkšņi skali iesmējās.

—  Tie man bija liekie zobi, — viņš mazliet samulsis skaidroja. — Manus zobus izdauzīja futbola sacīkšu laikā, un mans draugs Bensons, pēc profesijas zobārsts, ielika citus. Tomēr jāatzīst, ka mans draugs ir draņķīgs dentists, jo priekšzobi iznāca pārlieku lieli un izskats bija vienkārši atbaidošs. Man nācās griezties pie cita zobārsta, kas ielika man citus.

—   Jums izsita zobus pagājušā gada trīspadsmitajā septembrī. Es par to lasīju sporta avīzē, — Džordžs piebilda.

Gonsaless pārmetoši uzlūkoja savu draugu.

—   Dārgais Leon, — Manfrēds sacīja un uzlika roku uz drauga pleca. — Es zināju, ka tie ir liekie zobi, tāpat kā tu zināji, ka tie ir nesamērīgi lieli.

Mazliet vēlāk, kad abi draugi bija palikuši vienatnē, Manfrēds sacīja:

—   Ja nu esam sākuši runāt par lieliem priekšzobiem…

—   Labāk parunāsim par kaut ko citu, — Gonsaless saērcināts noteica…

3. NODAĻA VIRS, KAS NECIETA SLIEKAS

"No Steinsas saņemta zina par mistera Folmouza, bijušā Londonas kriminālpolicijas priekšnieka nāvi. Izmantojot gadījumu, atgādināsim, ka misters Folmouzs savā laikā tika arestējis "Četru taisnīgo" vadoni Džordžu Manfrēdu.

Šīs noziedzīgās organizācijas vadoņa pārdrošo izbēgšanu var uzskatīt gandrīz par mūsu gadsimta kriminālvēstures izcilāko notikumu. Kā zināms, "Četri taisnīgie" bija noziedzīga organizācija, kas izvirzīja sev mērķi atriebt nesodītus noziegumus. Par organizācijas upuriem kļuva cilvēki, kurus nevarēja pēc likuma tiesāt. Valda uzskats, ka organizācija sastāvējusi no bagātiem cilvēkiem, kas nolēmuši savu dzīvi ziedot šai nelikumīgajai darbībai. Vairākus gadus par šo noziedzīgo brālību vairs nekas nav dzirdēts."

Šo rindkopu Manfrēds skaļi nolasīja no "Morning Telegraph". Leons Gonsaless sarauca pieri.

—   Es kategoriski iebilstu pret to, ka mūs dēvē par noziedzīgu organizāciju, — viņš sacīja.

Manfrēds par to tikai pasmaidīja.

—   Nabaga vecais Folmouzs, — viņš domīgi nočukstēja. — Viņš patiesi bija lielisks cilvēks.

—   Arī man viņš likās simpātisks, — sacīja Gonsaless.— Viņš bija gandrīz vai normāls cilvēks…

Manfrēds iesmējās:

—  Es zinu, ka viņš patiesi bija lielisks cilvēks, — un redzēdams, ka Gonsaless viņu atbalsta, ironiski piebilda: — Viņam bija spēcīgi attīstīti gudrības zobi.

Gonsaless nosarka: atgādinājums par reiz pieļauto kļūdu viņam lika pietvīkt.

Pārvarējis sevi, viņš sāka smieties. Tad svinīgi sacīja:

—   Dārgo Džordž, varbūt tevi interesēs uzzināt, ka slavenais doktors Karorra izpētīja gudrības zobus četrsimt noziedzniekiem un tikpat daudz normāliem cilvēkiem, un atklāja, ka normāliem cilvēkiem gudrības zobi ir daudz labāk attīstīti nekā noziedzniekiem.

—   Vai nebūs pietiekami par gudrības zobiem? — Manfrēds viņu pārtrauca. — Paskaties uz jūru — vai tu kādreiz esi redzējis kaut ko tik brīnišķīgu?

Viņi sēdēja zīdaini zaļā pļaviņā un lūkojās uz jūru. Saule laidās uz horizontu, un brīnišķīgā diena pamazām izdzisa.

Rietošās saules stari zeltīja koku lapotnes, virs zilās jūras slējās brūnganas klintis un vīdēja Devonšīras zaļie lauki.

—  Vai mums nevajadzētu pārģēbties vakariņām? Vai ari tavs paziņa, kuram tu veltī tādu uzmanību, vairāk godā bohēmu?

—  Viņš ir jaunās paaudzes pārstāvis, — Leons atbildēja, — un neievēro vecās tradīcijas. Es tiešām priecājos, ka iepazinos ar viņu. Viņam ir brīnišķīgas rokas.

Manfrēdam pietika saprāta nepajautāt savam draugam, kas viņu tik loti sajūsminājis paziņas rokās.

—  Es ar viņu iepazinos, kad spēlēju golfu, — Gonsaless turpināja. — Tad es ievēroju kaut ko loti interesantu. Kā viņš ieraudzīja zemē slieku, tā pārtrauca spēli, stāvēja kā iemiets, bet pēc tam ar nesaprotamu, neizskaidrojamu naidu nospieda nelaimīgo radību. Zinātnes pasaules pārstāvim, man liekas, nevarētu būt tādi aizspriedumi. Viņš ir loti bagāts. Kluba biedri man pastāstīja, ka tēvocis atstājis viņam mantojumā vairāk par miljonu. Turklāt viņš ir vienīgais mantinieks vairākām savām tantēm un māsīcām. Viena no viņām pagājušajā gadā nomira un atstāja mantojumā tādu pašu summu. Pats par sevi saprotams, ka viņš ir loti iekārojama precību kandidatūra. Diemžēl man nav vēl izdevies noskaidrot, ko par to domā mis Moleņjē, — viņš pēc mazas pauzes piebilda.

—    Augstais Dievs! — Manfrēds apjucis iesaucās. — Vai arī viņa ieradīsies šodien uz vakariņām?

—  Viņa būs klāt kopā ar savu māti, — Leons mierīgi paskaidroja. — Šī cienījamā dāma savā laikā neklātienē mācījusies spāņu valodu un tagad cenšas ar mani sarunāties gluži neiespējamā dialektā.

Abi draugi pa vasaru bija apmetušies Klifhauzā un cerēja, ka šeit viņiem izdosies atpūsties.

Manfrēdu Devonšīra īpaši pievilka aprīlī, kad laukus klāja brīnišķīgs, narcisēm caurausts pārklājs.

"Senjors Fuentess" rūpīgi iepazinās ar māju, pirms ņēmās to noīrēt.

Šeit valdīja klusums un miers, un tas labvēlīgi iespaidoja viiia darbīgo un dzīvīgo garu.

Manfrēds aizgāja pārģērbties vakariņām un pašlaik atradās lielajā ēdamistabā ar kamīnu. Kamīnā līksmi sprēgāja uguns.

Izdzirdējis tuvojamies automobili, Manfrēds piecēlās no savas vietas un devās uz durvīm.

Viņu apsteidza Leons Gonszaless un pirmais saņēma viesus.

No automobiļa izkāpa gara auguma slaids vīrietis. Viņš atstāja labu iespaidu: viņam bija smalki veidotas, taisnas uzacis, dziļi sēdošās acis apņēma biezs grumbiņu tīkls. Viņš mazliet augstprātīgi sasveicinājās ar Gonsalesu.

— Ceru, ka mēs jums nelikām pārāk ilgi gaidīt, es aizkavējos savu eksperimentu dēļ, — vīrietis paskaidroja. — Šodien darbs laboratorijā man kaut kā neveicās.

Manfrēds uzmanīgi vēroja viesi. Leons viņu stādīja priekšā dāmām. Mis Moleņjē bija jauna, skaista meitene, kuras sejā bija kaut kas savdabīgs un reizē pievilcīgs.

Manfrēds bija ārkārtīgi jūtīgs cilvēks, tāpēc tūlīt saprata, ka mis Moleņjē nomāc kādas slepenas rūpes. Viņas neapšaubāmi patiesais, laipnais smaids likās mazliet mehānisks. Arī Leons, kas cilvēkus vairāk vērtēja pēc viņu rīcības, nevis pēc noskaņojuma, nonāca pie līdzīga slēdziena.

Tālākajā vakara gaitā Manfrēda aizdomas pārvērtās stingrā pārliecībā.

Meitene bija baiļu varā! Leons labprāt būtu vēlējies uzzināt, no kā jaukā meitene baidās.

Protams, ka ne jau no savas mātes — apaļīgas, pašapmierinātas sievietes — viņa baidījās. Arī slaikais zinātnieks ar monokli acī nezin vai varēja bat viņas baiļu iemesls.

Kamēr dāmas kāpa augšā, Manfrēds paspēja tuvāk iepazīties ar doktoru Vinglovu. Viņam nenācās savu viesi izklaidēt, jo doktors Vinglovs izrādījās sabiedrisks cilvēks.

—   Jūsu draugs loti labi spēlē golfu, — viņš sacīja. — Taisnība gan, tas ir loti labi ārzemniekam. Jūs taču abi esat no Spānijas?

Manfrēds pamāja ar galvu.

Taisnību sakot, viņš bija īstāks anglis nekā viņa ciemiņš, taču pašlaik Anglijas teritorijā viņš uzturējās kā viesis no Spānijas, tu klāt ar spāņu pasi.

—   Ja es pareizi sapratu, jūsu izmēģinājumi vainagojušies panākumiem? — Leons apjautājās.

Doktora Vinglova acīs iedegās drudžains spīdums.

—   Jā, jā, esmu ar tiem loti apmierināts…

Pēkšņi viņš piebilda:

—   Kas jums to teica?

—   Jūs pats par tiem stāstījāt klubā.

Doktors sarauca pieri.

—   Tiešām? — Viņš pārlaida roku pār pieri. — Es kaut kā nevaru atcerēties. Kad es esmu kaut ko tādu stāstījis?

—   Šorīt no rīta. Var jau būt, ka jūsu domas nodarbināja kas cits, svarīgāks.

Jaunais zinātnieks iekoda sev lūpā.

—   Man nevajadzētu būt tik izklaidīgam!

Manfrēdam radās iespaids, ka doktors izcīna kādu

iekšēju cīņu, taču pēc brīža viņa seja atkal noskaidrojās.

—   Jā, man ir vienreizēji paveicies. Dažus mēnešus vēlāk manu vārdu zinās visa pasaule. Taču mani pētījumi maksā milzum daudz naudas. Tieši šodien es saskaitīju, ka tikai manām stenotipistēm vien man nākas maksāt sešdesmit mārciņu nedēlā.

Manfrēds uzmeta viņam pārsteigtu skatienu.

—  Jūsu stenotipistēm? — viņš lēnām atkārtoja. — Tas nozīmē, ka jūs strādājat pie liela zinātniska traktāta?

—   Lūk, arī mūsu dāmas! — doktors atbildēja.

Vēlāk, jau sēžot pie galda, Manfrēds nāca pie atziņas,

ka doktoram piemīt arī kaut kas nepievilcīgs.

Doktors Vinglovs sēdēja blakus mis Moleņjē. Pusdienas jau tuvojās beigām, kad viņš negaidot uzrunāja meiteni, sacīdams:

—   Mārgaret, tu šodien vēl neesi mani noskūpstījusi, — viņš skali pateica.

Jaunā meitene vispirms nosarka, pēc tam viņas seja nobālēja.

Viņas pirksti sāka trīcēt.

—   Fēliks, vai tad es šodien tevi nenoskūpstīju? — viņa nomurmināja.

Doktora seja niknumā pietvīka purpursarkana.

—   Goda vārds, tas ir apbrīnojami! — viņš iesaucās. — Esmu ar tevi saderināts, esmu tev novēlējis mantojumā visu savu īpašumu, es izmaksāju tavai mātei katru gadu tūkstoš mārciņas, bet tu pat nespēj atcerēties, vai esi mani noskūpstījusi.

—   Doktor! — Leons viņu pēkšņi pārtrauca. Leons ierunājās miermīlīgi, taču viņa balsī varēja jaust valdonīgu noti. — Varbūt jūs man varētu pateikt, kāds ķīmisks savienojums apzīmēts ar šo formulu?

Doktors Vinglovs lēnām pagrieza galvu pret runātāju un cieši to nopētīja.

Pamazām sasprindzinājums no viņa sejas izgaisa, un viņš nomierinājās.

—   Tas ir hlora anhidrīds, — viņš mierīgi atbildēja.

Saruna ievirzījās par zinātniskām tēmām.

Vienīgā persona pie galda, kuru nekādi neietekmēja

doktora uzvedība, bija mazā, pašapmierinātā dāma, kas sēdēja Manfrēdam labajā pusē.

Dzirdot doktoru pieminam viņai izmaksāto gada pensiju, dāma tikai iespurdzās. Kad sarunas sāka ritēt parastā gultnē, dāma pievērsās Manfrēdam:

—  Fēlikss reizēm mēdz būt visai ekscentrisks, tomēr parasti viņš ir mierīgs, pievilcīgs un jauks kungs. Par savu bērnu laimi allaž jābūt nomodā! Ceru, ka jūs man piekritīsiet?

Pēdējos vārdus viņa izrunāja izkropļotā spāņu valodā. Manfrēds piekrītoši pamāja ar galvu un pievērsa savu skatienu vēl joprojām bālajai un līdz nāvei pārbiedētajai meitenei.

—  Es esmu pilnīgi pārliecināts, ka viņi kopā būs laimīgs pāris, — godājamā māmuļa turpināja, — daudz laimīgāka nekā ar to neciešamo cilvēku.

Viņa nepaskaidroja, kurš tiek apzīmēts par "neciešamo cilvēku", taču Manfrēds saprata, ka aiz tā visa slēpjas milzīga traģēdija. Viņam nepiemita ne mazākās noslieces uz apstākļu romantizēšanu, taču pietika uzmest vienu skatienu jaunajai meitenei, lai saprastu, ka šī saderināšanās balstīta uz kaut ko nelāgu.

Tagad viņš nonāca pie tā paša slēdziena, ko jau pirms brīža bija izdarījis viņa draugs Leons: viņš saprata, ka meiteni māc neizmērojamas bailes.

Tagad viņš zināja arī to, no kā meitene baidās. Pagāja vēl kāda pusstunda, un abi draugi, durvīs stāvēdami, vēroja, kā tālumā samazinās un pēc tam izgaist doktora Vinglova automašīnas signāluguntiņas.

Tad viņi atgriezās ēdamistabā, un Manfrēds piesvieda kamīnā malkas pagales.

Gonsaless priecīgi saberzēja rokas. — Nu, kāds tev radās iespaids?

—  Man tas likās šausmīgi! — Manfrēds, apsēzdamies krēslā, atbildēja.

—  Man jau sāka likties, ka atgriezušies tie laiki, kad mātes ar varu izprecināja savas meitas nemīlamam cilvēkam.

—   Cilvēka daba vienmēr paliek nemainīga, — Gonsaless strauji iestarpināja. — Vairums māmuļu rīkojas loti vieglprātīgi gadījumos, kad izšķiras viņu meitu liktenis. Es zinu, ka tu man nepiekritīsi, bet varu tev to pierādīt, uzskaitot virkni gadījumu. Montegacam apkopota statistika par astoņi simti trīsdesmit četrām ģimenēm…

Manfrēds sāka skali smieties.

—  Tu priecājies, ka, izmantojot situāciju, vari atkal citēt Montegacu. Lūdzams pastāsti, vai pasaulē atradīsies kaut kas tāds, kas šim briesmīgajam cilvēkam būtu palicis nezināms?

—   Viņš pārzināja gandrīz visu. Tomēr labāk parunāsimies par mis Moleņjē, — Leons palika nopietns. — Tas ir skaidrs, ka vina nevēlas ar vinu precēties.

—   Kas notiek ar doktoru? Man viņš atstāja pilnīgi nepieskaitāma cilvēka iespaidu, — Manfrēds atzīmēja.

—   Viņš ir sajucis prātā, — Leons mierīgi atbildēja.

Manfrēds izbrīnījies paskatījās uz draugu.

—   Sajucis prātā? — viņš neticīgi pārvaicāja. — Vai tu tiešām domā, ka viņš ir jucis?

—   Jā! Vistiešākajā šā vārda nozīmē. — Gonsaless rūpīgi aizsmēķēja papirosu. — Nav šaubu, ka šis cilvēks ir zaudējis prātu. Pirms pāris dienām es vēl nebiju par to īsti drošs, taču tagad man nav ne mazāko šaubu. Viena no pašām izteiktākajām pazīmēm ir atminas traucējumi. Uz ārprāta robežas cilvēks reizēm nespēj atcerēties to, kas noticis pirms pāris stundām. Vai tad tu neievēroji, kā viņš apmulsa, kad es atstāstīju mūsu šārīta sarunu, kas viņam bija pilnīgi izgaisusi no atmiņas?

—   Jā, to es pamanīju, — Manfrēds atbildēja.

—   Pašlaik viņā norisinās neganta cīņa — viņa personības veselais "es" cīnās ar slimo — zinātnieks cīnās ar ārprātīgo. Kā zinātnieks viņš nevar neapzināties, ka atmiņas traucējumi nav nekas cits, kā ārprāta tuvošanās, tajā pašā laikā viņa nestabilais saprāts viņam iegalvo, ka viņš ir pasaules ievērojamākais ģēnijs, ka visi likumi, kas domāti cilvēkiem, uz viņu neattiecas. Rīt mēs viņu apciemosim un paskatīsimies, kā tad īsti izskatās tā izdaudzinātā laboratorija. Tad mēs arī noskaidrosim, par ko viņš savām stenotipistēm katru nedēlu maksā sešdesmit mārciņu. Bet tagad, dārgo Džordž, tev laiks doties gulēt, bet es vēl pirms iemigšanas izlasīšu kādu nodalu no lieliskā, mūžam patiesā Lombrozo.

Doktora Vinglova laboratorija bija iekārtota jaunā ķieģeļu namā uz Dārtmūras robežas.

Līdzās laboratorijas ēkai bija izbūvēta liela baraka, tajā strādāja milzīgais štats, kas sastāvēja no asistentēm un stenotipistēm.

—   Divu gadu laikā man nav iznācis sastapties ne ar vienu profesoru. Būs pa'gājuši jau kādi pieci gadi, kopš mana kāja spērusi laboratorijas slieksni, — Manfrēds, ejot uz doktora Vinglova laboratoriju, stāstīja. — Toties pēdējo nedēlu laikā man nācies iepazīties ar diviem izcilākajiem zinātniekiem. Viens no viņiem gan mūsu iepazīšanās laikā jau bija miris. Tagad, lūk, mēs ejam apmeklēt jau otro laboratoriju.

Leons pamāja ar galvu.

—  Reiz es noteikti izstrādāšu teoriju par norišu atkārtošanos un to sērijveida dabu, — viņš apsolīja.

Pie laboratorijas durvīm stāvēja pasta mašīna, un vairākas meičas tajā krāva iekšā vēstules— doktoram Vinglovam. bija milzīga sarakste.

—  Tiešām savādi, ka viņam ir tik milzīga korespondence, — Manfrēds izbrīnījās.

Doktors Vinglovs, tērpies baltā virsvalkā, stāvēja durvīs un sasveicinājās ar atbraukušajiem viesiem.

—   Lūdzu, nāciet manā birojā, — viņš sacīja, ievezdams ciemiņus plašā telpā.

Sev par lielu pārsteigumu, Gonsaless nespēja saskatīt nevienu mašīnu vai aparātu, kādi parasti atrodas laboratorijās vai citās pētnieciskās iestādēs.

—   Jums ir milzīga sarakste, — Leons sacīja.

Doktors Vinglovs skali iesmējās.

—  Pagaidām es šīs vēstules nosūtu uz Torkvejas pasta nodalu, kur tās gulēs tik ilgi, kamēr nebūšu pilnībā pārliecinājies par savu atklājumu. Zinātnes pārstāvim ir jābūt ārkārtīgi piesardzīgam un tālredzīgam, — viņš nopietni piebilda.— Ikviena atklājuma publicēšana vienmēr izraisa bailes, ka kaut kas varētu būt palicis nepamanīts, ka nākšana atklātībā ir bijusi pārsteidzīga. Tomēr esmu pārliecināts, ka mans atklājums ir bez vainas, — viņš pats sev sacīja. — Esmu pārliecināts, ka viss ir precīzi izrēķināts, tomēr man vajag par to pārliecināties.

Tad viņš ieveda viesus laboratorijā.

Manfrēds vienaldzīgi apskatīja laboratoriju; tā viņu interesēja tikpat maz kā nelaiķa profesora Toblemona laboratorija.

Doktors Vinglovs bija neparasti labā garastāvoklī un pļāpāja bez apstājas. Pēc dažām minūtēm iestājās reakcija, viņš apklusa un neturēja par vajadzīgu pat sniegt paskaidrojumus par atsevišķiem instrumentiem, kas bija piesaistījuši Leona uzmanību.

Leons uzdeva doktoram pāris jautājumu, taču viņa atbildes bija loti īsas un izvairīgas.

Ieejot nākamajā istabā, doktora uzvedība un manieres atkal pārmainījās, un viņš kļuva runīgāks.

—   Bet tagad es jums visu paskaidrošu, — viņš jūsmīgi iesaucās, — es jums visu paskaidrošu. To nezina neviena dzīva dvēsele, izņemot mani. Neviens nespēj aptvert, cik nozīmīgu darbu es esmu paveicis. Neviens nespēj novērtēt manu ieceru diženumu.

Doktora Vinglova acis iemirdzējās, seja atmaiga, un

Manfrēds klusībā nobrīnījās par straujajām pārmaiņām, kas risinājās doktorā.

Doktors atvilka vienu no rakstāmgalda atvilknēm, izņēma no tās porcelāna plāksnīti un uzlika to uz galda. Pēc tam viņš piegāja pie kāda skapja un izņēma no tā metāla kastīti. Kastītes saturu viņš uzkaisīja uz plāksnītes. Tā izrādījās parasta dārza trūdzeme. Manfrēds pārsteigts zemes kaudzītē ieraudzīja lokāmies slieku. Veiklais tārps mēģināja dziļāk ierakties zemē.

—  Nolādētais dzīvnieks! — doktors naidīgi uzkliedza. Viņš bija satraukts. Viņa seja raustījās. — Kā es tos radījumus neciešu! — Viņa acis dega trakā naidā, bet tajā pašā laikā doktors drebēja no bailēm.

Džordžs Manfrēds dziji ieelpoja un atkāpās soli atpakaļ, lai labāk varētu novērot doktoru un viņa darbošanos.

Pamazām doktors mazliet nomierinājās un paskatījās uz Leonu.

—   Man jau bērnībā nekas nelikās tik šausmīgs kā šie pretīgie radījumi, — viņš ierunājās drebošā balsī. — Man bija guvernante, ļauna un riebīga būtne, — reiz viņa man aiz apkakles aizbāza tārpu… Vai varat iedomāties, cik tas bija šausmīgi!

Leons viņam neko neatbildēja.

Leonam slieka bija visparastākais radījums, kas no pārējās dzīvnieku pasaules ne ar ko būtisku neatšķīrās. Viņš nespēja saprast, kāpēc doktors Vinglovs, izcils dabaszinātnieks, ienīst dzīvu radību..

—   Es izstrādāju teoriju, — doktors turpināja, slaucīdams nosvīdušo pieri. — Pasaule ir iekārtota tā, ka noteiktos periodos pēc kārtas valda dažādi dzīvnieku pasaules pārstāvji. Šobrīd pasaule pieder cilvēkam. Paies miljons gadu, cilvēki deģenerēsies, kļūs sīki kā skudras, bet pasaules valdniece būs slieka. Tās spējas un īpašības attīstīsies ar neiedomājamu spēku, un tā valdīs pār pasauli. Šī doma mani vienmēr mocīja…

Pamanījis, ka Leons un Manfrēds klusē, doktors turpināja tālāk:

—   Šī doma mani nomoka līdz šai baltai dienai. Ks sev uzdevu par pienākumu atbrīvot cilvēci no šausmīgās nolemtības. — Viņš dziļi ievilka elpu. — Šobrīd sliekas vēl nav pilnībā attīstījušās, un mums ir iespēja tās pieveikt.

Doktors atkal devās pi0 skapja un izņēma kolbu ar platu kaklu, kurā bija iepildīts kaut kāds pulveris. Vērsdamies pie Leona, viņš daudznozīmīgi norādīja uz trauku.

—   Tas ir divpadsmit garu gadu darba rezultāts, — doktors sacīja. — Atrast sastāvu, kas iznīcinātu šo nīsto sugu, nav grūti. Taču mans sastavs pilnīgi atšķiras no visiem pārējiem sastāviem.

Viņš paņēma pulvera šķipsniņu un iekaisīja to ūdens glāzē. Pulveris ūdenī lēni izkusa. Pēc tam doktors paņēma pipeti un uzpilināja dažus pilienus zemes kaudzītei. Pagāja dažas sekundes, vispirms zemē kaut kas sakustējās, tad kustēšanās izbeidzās. Viss bija galā!

—   Viņš ir beigts! — doktors Vinglovs iesaucās uzvarētāja balsī. Pabikstījis zemi, viņš turpināja:— Beigts ir ne vien tārps, bet arī augsne. Ja kāds tārpveidīgais tikai pieskarsies šai zemes saujai, tūlīt pat nobeigsies.

Viņš pazvanīja, un mirklī ieradās viens no asistentiem.

— Lūk, paņemiet šo le un izmetiet, — viņš sacīja, pretīgumā saviebies.

Pēc tam doktors sadrūmušu skatienu devās pie sava rakstāmgalda.

Atceļā Leons nebilda ne vārda. Viņš ierāvās mašīnas stūrītī, sakrustoja rokas uz krūtīm un par kaut ko saspringti domāja.

Tajā pašā vakarā viņš izgāja no mājas un pat nepūlējās paskaidrot draugam savas nozušanas iemeslu.

Manfrēds bija piedāvājis kopīgu pastaigu, taču Leons no viņa priekšlikuma kategoriski atteicās.

Gonsaless devās Bebekombas virzienā un apmēram deviņos vakarā tuvojās doktora Vinglova dzīvesvietai.

Doktors dzīvoja milzīgā mājā, un viņam bija liels skaits kalpotāju. Taču bez visām citām dīvainībām doktoram piemita vēl viena; viņš negulēja savā guļamistabā, bet mazā paviljonā, kas atradās dārza dziļumā.

Šo prom no mājas esošo celtni doktors Vinglovs par apmešanās vietu izvēlējās samērā nesen.

Agrāk viņam nekas nebija pretī dzīvot mājā, kurā bija mitis viņa tēvs. Pēdējā laikā naktīs viņu mocīja bailes un slimajās smadzenēs radās pārliecība, ka kalpotāji pret viņu sazvērējušies un gatavojas naktī nogalināt.

Tāpēc doktors izlika dārznieku un pats apmetās viņa namiņā.

Šeit viņš aizvadīja naktis. Durvis tika cieši aizslēgtas; doktors varēja vienatnē nodoties pārdomām, kamēr viņu pievārēja miegs.

Gonsaless par doktora īpatnībām bija dzirdējis, tāpēc, ievērodams piesardzību, taisnā ceļā devās uz paviljonu. Viņš zināja, ka nereti gļēvs un bailīgs cilvēks ir daudz bīstamāks par ļaundari. Gonsaless pieklauvēja pie durvīm, aiz tām atskanēja šļūcoši soļi un pēc tam balss:

—   Kas tur ir?

—   Tas esmu es, — Gonsaless atbildēja un nosauca savu vārdu.

Aizritēja vairākās minūtes. — acīmredzot doktors nekādi nespēja pārvarēt sevi un atvērt durvis.

—   Lūdzu, ienāciet, — sacīja doktors un aizcirta aiz apmeklētāja durvis. — Jūs laikam atnācāt mani apsveikt, ļā, jā, jums katrā zinā jāatnāk uz manām kāzām. Tie būs lieliski svētki, un es nolasīšu runu par sava atklājuma nozīmi. Vai nevēlaties dzert? Diemžēl man šeit nekā nav, taču es varu likt, lai jums atnes dzērienus no galvenā korpusa. Man guļamistabā ir telefons.

Leons papurināja galvu.

—   Doktor, es esmu daudz domājis par jūsu atklājumu,— viņš sacīja,— un man atklājās sakarība starp jūsu pētījumu un daudzajām paciņām, kas jānosūta pa pastu.

Doktors atplauka, viņa sejā varēja lasīt gandarījumu. Viņš atspiedās pret krēsla atzveltni un gatavojās uzsākt garu runu.

—   Tagad es jums visu paskaidrošu. Jau vairākus mēnešus es sarakstos ar dažādām lauksaimniecības biedrībām un apvienībām visā pasaulē. Es esmu pasaules līmeņa zinātnieks, — viņš pašapmierināti turpināja.— Esmu atklājis līdzekli pret filokseru un izglābis no bojāejas daudzus vīnogulājus.

Leons pamāja ar galvu — šoreiz doktors patiešām runāja patiesību.

—   Tāpēc, kā varai iedomāties, zemes saimniekiem mans vārds kaut ko nozīmē. Pēc vairākkārtējām pārrunām ar vietējiem fermeriem es secināju, — viņš saminstinājās, — ka savas nezināšanas pēc viņi pret manu projektu, kas paredz iznīcināt pretīgos radījumus, izturas noraidoši. Taču tagad esmu pārliecinājies par sava līdzekļa iedarbīgumu un varu dot pastam rīkojumu nosūtīt paketes. Es tieši gatavojos zvanīt pasta nodaļas priekšniekam, taču jūsu atnākšana mani iztraucēja. Uz visām paketēm ir adreses un pastmarkas.

—   Un kam jūs tās gatavojaties nosūtīt?

—   Visiem lauksaimniekiem. Es nosūtu vairāk nekā piecpadsmit tūkstošus pakešu adresātiem dažādās Eiropas valstīs. Katrā paketē ir lapiņa ar drukātu tekstu, kurā vairākās valodās pastāstīts, kā mans līdzeklis lietojams. Lai viņi tiešām manus norādījumus izpildītu, es viņiem paziņoju, ka mans pulveris ir jauns līdzeklis augsnes mēslošanai.

—  Kas visiem jūsu pakešu saņēmējiem būs jādara? — Leons jautāja.

—  Viņiem pulveris jāizšķīdina ūdenī un ar šķīdumu jāapmiglo lauki. Pilnīgi pietiks, ja viņi aprasinās tikai dalu lauku. Šie nolādētie radījumi paši parūpēsies, lai indevi pārnēsātu uz pārējiem laukiem. Esmu pārliecināts, ka nemaz nebūs jāgaida pat pusgads, kad visā Eiropā un Āzijā nebūs nevienas sliekas.

—  Tātad jūs cilvēkiem neatklāsiet, ka jūsu līdzeklis domāts slieku iznīcināšanai?

—   Nē, es jau jums paskaidroju,— doktors neapmierināts atkārtoja,— uzgaidiet mirklīti, es piezvanīšu uz pastu.

Viņš devās pie telefona, taču Leons aizsteidzās viņam priekšā un satvēra aiz rokas.

—  Mans dārgais draugs, — Gonsaless sacīja, — nedariet to!

Doktors Vingļovs pulējās izrauties.

—  Kāpēc? Laidiet mani vaļā! — redzēdams, ka viņa pūliņi ir veltīgi, doktors sāka kliegt. — Varbūt jūs arī esat viens no tiem dēmoniem, kas mani vajā?

Parastos apstākļos Gonsalesam Vinglova aizturēšana nekādas grūtības nesagādātu, taču vājprātīgajiem piemīt necilvēcisks spēks, un Vinglovam izdevās Gonsalesu nogāzt no kājām. Leons nokrita krēslā.

Kamēr viņš paspēja piecelties kājās, doktors metās uz durvīm, aizcirta tās aiz sevis un pēc tam slēdzenē noskanēja atslēga — durvis bija aizslēgtas.

Mazais paviljons sastāvēja no divām daļām — to pārdalīja koka šķērssiena, bet virs durvīm bija redzams neliels lodziņš. Leons ar strauju kustību pievilka galdu un izspieda stiklu.

—    Neaiztieciet telefonu! — viņš uzkliedza. — Jūs dzirdat?

Par atbildi doktors skaļi iesmējās.

—   Arī jūs esat šiem radījumiem pārdevies! — viņš iesaucās un pastiepa roku pēc telefona klausules.

Leons nospieda revolvera gaili.

Nākamajā rītā, atgriezdamies no parastās pastaigas, Manfrēds dārzā sastapa Gonsalesu. Leons smēķēja cigāru un pastaigājās dārzā.

—   Dārgo Leon, kāpēc tu man par to neko nepastāstīji?— Manfrēds jautāja un uzlika roku uz drauga pleca.

—  Es cerēju, ka būs labāk, ja nogaidīšu, kā risināsies notikumi.

—   Es pavisam nejauši dzirdēju šo stāstu. Runā, ka doktora paviljonā ielavījies zaglis un, kad doktors mēģinājis pa telefonu izsaukt palīgus, to nošāvis.

No paviljona pazuduši visi sudraba galda piederumi, kas tur glabājās, doktora zelta pulkstenis un viņa naudasmaks.

—  Tie atrodas jūras dibenā pie Bebekombas piestātnes, — Leons mierīgi atbildēja. — Kamēr tu mierīgi gulēji, jau paspēju izbraukt pamakšķerēt zivis.

Kādu brīdi draugi klusēja.

« — Vai tiešām bez tā nevarēja iztikt? — Manfrēds jautāja.

—   Pats par sevi saprotams! — Leons nopietni atbildēja. — Neraugoties uz to, ka šis cilvēks bija jucis, viņš atklāja ne tikai vienkāršu indi, bet vielu, kas izplatoties nodarītu neiedomājamu postu.

—   Vai tiešām sliekas bija pelnījušas tavu iejaukšanos? — Manfrēds jautāja.

—  Jā, viņu eksistence ir daudz vērtīgāka un nozīmīgāka, nekā doktora esamība. Visi dižākie lauksaimniecības speciālisti vienbalsīgi apgalvo — ja nebūtu šo neizskatīgo radījumu, augsne kļūtu nabadzīga. Ja nebūtu slieku, nepaietu pat septiņi gadi un cilvēce patiešām no bada izmirtu.

Manfrēds pārsteigts paskatījās draugā.

—   Vai tu tiešām tam tici?

Leons pamāja ar galvu.

—   jā, pasaules kārtībā sliekām ir sava neaizstājama vieta. — viņš nopietni atbildēja. — Tās uztur zemes auglību. Tās ir cilvēces labākie draugi. Taču tagad man laiks doties uz pastu — es mēģināšu pasta nodaļas priekšniekam izklāstīt kādu daudzmaz ticamu versiju, un pārliecināt viņu, ka viss lielais pakešu daudzums ir jānodod manā rīcībā.

—  jāatzīstas, ka esmu priecīgs par to, ka viss tā beidzies, — Manfrēds pasmaidīja. — Meitene atstāja uz mani brīnišķīgu iespaidu, un es esmu pārliecināts, ka tas "neciešamais cilvēks", par kuru ieminējās viņas māte, nepavisam nav tik "neciešams".

4. NODAĻA virs, kas divreiz tikĀs AR NĀVI

Nedaudz aizkavējās starpbrīdis starp otro un trešo cēlienu.

Vienā no ložām sēdēja trīs vīri tik jautrā noskaņojumā, ka pat nepūlējās starpbrīža laiku īsināt ar sarunām. Uz skatuves risinājās šabloniska detcktīvluga, un katrs no viņiem jau pirmā cēliena laikā bija paspējis atšifrēt uz skatuves izspēlētā nozieguma "noslēpumu". Visi trīs bez sevišķas piepūles bija pareizi atrisinājuši uzdevumu.

Misters Feirs vakariņas bija ieturējis kopā ar Gonsalesu un Manfrēdu, bet pēc tam visi trīs kopā devušies uz teātri.

Pēkšņi misters Fcirs sadrūma it kā būtu kaut ko nepatīkamu atcerējies. Viņš izdzirdēja klusu iesmiešanos, uzmeta skatienu Leonam un pamanīja, ka tas smejas.

—   Par ko jūs smejaties? — misters Feirs jautāja.

—   Par jūsu domām, — sekoja atbilde.

Par manām domām? — policijas priekšnieks pārjautāja.

ļā. lūs tikko domājāt par "Četriem taisnīgajiem".

—  Tas ir brīnišķīgi! Es tiešām nupat par to iedomājos. Kas tas ir? Domu nolasīšana no attāluma?

Gonsaless papurināja galvu.

Manfrēda uzmanību atkal bija piesaistījusi partera publika.

—   Nē, tā nav telepātija,— Leons atbildēja.— Man izdevās domas nolasīt no jūsu sejas.

—   Bet es taču ne vārdiņa nebiju par viņiem bildis. Kā jums ienāca prātā?

—  Sejas izteiksme, jo sevišķi, ja tajā izpaužas satraukums, jāpieskaita pie cilvēka jūtu visprimitīvākajām izpausmēm. Šīs jūtas neviļus un negribot atspoguļojas mūsu sejā.

Tā bija Leona mīļākā sarunu tēma.

—  Piemēram, ja biljarda spēlētājs sit pa bumbu, viņš parasti ķermeni pieliec uz to pašu pusi, uz kuru aizripo bumba. Jūs droši vien būsiet ievērojis, kādas dīvainas kustības spēlētājs neviļus izdara, ja viņam gadās aizsist bumbai garām. Cilvēks, griežot ar šķērēm vadmalu, neviļus saspiedīs lūpas, bet airētājs lūpas kustinās taktī ar airu vēzieniem. Mēs šīs kustības dēvējam par ncapzinātām. Izbadējies suns, sajūtot tuvumā gaļas gabalu, saspicē ausis…

—  Vai tiešām ir tāda neapzināta kustība, sejas izteiksme, kas atbilst manām domām par "Četriem taisnīgajiem"? — misters Feirs smaidīdams jautāja.

Leons pamāja ar galvu.

—  Izsmeļošs apraksts prasītu pārāk daudz laika, taču es negribu jūs mānīt. Jūsu domu gājienu es drīzāk gan atminēju, nekā izsecināju, balstoties uz noteiktām pazīmēm. Pēdējie vārdi, kas tika uz skatuves izrunāti, bija: "Taisnību! Taisnību! Taisnība stāv pāri likuma prasībām!" Es pamanīju, ka jūs sadrūmāl, dzirdot šos vārdus, un saskatījāties ar "Megafona" redaktoru, kas sēž blakusložā. Es atcerējos, ka jus viņa avīzei uzrakstījāt rakstu par "Četriem taisnīgajiem"…

—  Jūs laikam domājat to nekrologu nabaga Folrnozam, kuru es sarakstīju, — misters Feirs precizēja Leona stāstījumu. — jums taisnība. Es tiešām iedomājos par šiem cilvēkiem, kas uzņēmušies būt par tiesnešiem un reizē soģiem gadījumos, kad cilvēku dotais likums izrādās bezspēcīgs un ļaundaris var iziet cauri sveikā.

Manfrēds pēkšņi pievērsās sarunu dalībniekiem.

—    Leon! — viņš spāniski uzrunāja savu draugu. — Paskaties uz to subjektu, kas sēž parterī. Viņa kreklu rotā lieli briljanti… Ko tu par viņu domā?

Leons pavērsa binokli uz kungu, kuru Manfrēds bija parādījis.

—   Man loti gribētos paklausīties viņa balsi,— pēc mazām pārdomām Leons sacīja. — Viņam ir maiga seja, taču, neraugoties uz to, apakšžoklis ir tik spēcīgi attīstīts, ka apakšējie zobi izvirzījušies uz priekšu. Vai tu pamanīji, kādas viņam ir acis? Tās ir neparasti lielas.

Manfrēds atkal pagrieza binokli pret svešinieku.

—   Tās ir nedaudz aiztūkušas un mazliet izvelbtas.

—   Kas vēl tev likās uzkrītošs?

—   Viņam ir loti platas lūpas, taču arī pietūkušas.

Leons pasniedzās pēc binokļa un pievērsās Fciram:

—   Parasti es nekad neslēdzu derības, taču šoreiz esmu gatavs derēt uz tūkstoš pesetām, ka šim vīram ir zema, piesmakusi balss.

Arī misters Feirs uzmeta svešiniekam steidzīgu skatienu.

—   ļums taisnība. Misteram Belemam patiešām ir piesmakusi un dobja balss. Ko jūs no tā varat izsecināt?

—   Es izsecināju, ka viņš pēc rakstura ir ļauns, — Gonsaless atbildēja.

—   Dārgais draugs, šis cilvēks ir bīstams un riebīgs. Izvelbtas acis komplektā ar piesmakušu balsi nekad neko labu nesola.

Misters Feirs norūpējies paberzēja degungalu.

—  Ja es jūs tik labi nepazītu, tad tagad aizsviltos no dusmām un sarunātu daudz asu vārdu, ka šo cilvēku jau sen pazīstat un atļaujaties mani vazāt aiz deguna. Taču vakar jūs savas spējas pierādījāt tik spīdoši, ka esmu gatavs noticēt — šajā cilvēkā kaut kas slēpjas.

Misters Feirs atcerējās Leona un Manfrēda vizīti Skotlendjardā.

Gonsalesa priekšā izklāja četrdesmit fotogrāfijas, un Leons noraksturoja visus noziedzniekus, pat uzskaitīja visus viņu pastrādātos noziegumus. Viņš nokļūdījās tikai četros gadījumos, un arī tad viņa pieļautās kļūdas nebija būtiskas.

Jā, Gregors Belcms— riebīgs cilvēks,— policijas priekšnieks domīgi sacīja. — Viņam nekad nav gadījies nonākt mūsu rokās, taču tas nozīmē vienīgi to. ka viņam ir laimējies. Viņš ir velnišķīgi viltīgs, un es no visas sirds nožēloju, ka ar viņu kopā ir tāda brīnišķīga sieviete kā Ženija Madžore.

—  Vai jūs runājat par to dāmu, kas sēž viņam blakus? — Manfrēds gribēja zināt.

—  Jā. Viņa ir aktrise, — Gonsaless nopurpinaja. — Pievērsiet uzmanību, kā viņa nepārtraukti groza galvu pa labi, pa kreisi, lai gan it kā nekas nebūtu piesaistījis viiias uzmanību. Viņa ir pieradusi pie tā, ka uz viņu skatās, ka par viņu jūsmo. Tas pat nav aiz godkāres, cik aiz profesionāla pieraduma.

—  Ar ko šis Belems nodarbojas? — Manfrēds vaicāja.

—   Jūs taču esat lasījuši mūsu Dikensu? — misters Feirs atbildes vietā pajautāja, būdams pārliecināts, ka Manfrēds ir spānis. — Pateikt, ar ko misters Belems nodarbojas, ir loti grūti. Visādā ziņā viņa ienākumi ir loti lieli.— Pēc mirkļa viņš nopietni piemetināja: — Viņš nodarbojas ar kredītoperācijām un tamlīdzīgām ienesīgām lietām.

—   Piemēram, kādām?— Manfrēds pajautāja.

Misters Feirs nevēlējās sniegt izsmejošākus paskaidrojumus.

—  Esmu gatavs konfidenciāli jums to atklāt. Mums ir pamats domāt, ka Belems uztur zaņķi slepenajiem opija pīpētājiem. Viņa klientūra sastāv no loti bagātiem ļaudīm.

—  Vai jūs pagājušajā nedēlā lasījāt ziņojumu par to, ka Džons Lizvorts nošāvis savu aukli, bet pēc tam i zd a rijis pašnā vīb u ?

Manfrēds pamāja ar galvu.

—  Jā, viņš bija pazīstama personība.

—   Notikums sacēla lielu troksni. Viņš nākošajā dienā nomira. Izdevās noskaidrot, ka viņš bijis spēcīgā Indijas narkotisko vielu iespaidā. Pēdējās dzīves minūtēs viņš ārstiem izstāstīja, ka iepriekšējā dienā stipri piedzēries un nokļuvis upija smēķētāju midzenī. Vairāk viņš neko neatcerējās un atjēdzās jau slimnīcā. Viņš nomira, pat nenojauzdams, kādus briesmu darbus pastrādājis.

—   Viņš nokļuva Belema zaņķī? — Manfrēds ieinteresēts apvaicājās.

Tajā brīdī priekškars pacēlās, turpinājās izrāde, un Manfrēdam nācās iztaujāšanu pārtraukt.

'— Precīzi to neizdevās noskaidrot,— Feirs atbildēja,— lai gan viņš murgos minēja Belema vārdu. Mēs darījām visu, kas bija mūsu spēkos, lai noskaidrotu, kur Džons Lizvorts bijis. Mēs sākām novērot Belemu. Mēs apmeklējām visus bārus un midzeņus, kur viņš piestaigā, taču mums neizdevās noskaidrot neko tādu, kas varētu kalpot kā pierādījums pret viņu.

Gonsalesam piemita savas dīvainības. Visdzīvākais un darbaspējīgākais viņš mēdza būt no rītiem pie brokastu galda.

Nākošajā rītā, nolicis sānis avīzi, viņš pajautāja:

—   Kas gan patiesībā ir noziegums?

—   Dārgo profesor, — Manfrēds svinīgi sacīja, — tūlīt es atbildēšu pavisam precīzi. Noziegums ir cilvēku sabiedrības noteikta likuma pārkāpums.

—  Šī atbilde mani neapmierina. Dārgo Džordž, esmu pamanījis, ka tu no rītiem neesi uzdevuma augstumos. Ja es tev būtu pajautājis naktī, tu noteikti būtu man atbildējis, ka noziegums ir katra izrīcība, kas izraisa zaudējumus savam tuvākam.

Uz katru atklātu noziegumu ir desmitiem neatklātu. Tomēr lielākā dala laužu atzīst, ka par noziegumu uzskatāmi tie, ko pastrādā tā sabiedrības daļā, kas ir mazizglītota un ne visai apķērīga.

Šajā gadījumā nav šaubu, ka noticis noziegums. Mūsu pretinieks ir cilvēks, kas iznicina jauno cilvēku spēkus un spējas, atņem viņiem laimi un mieru. Mums ir cilvēks, kas savu tuvāko novirza uz netikumu ce|a, kas pazudina viņu dzīves, nomāc viņu labākos centienus, vilinot viņus uz dēkām, smalku vīnu un ēdienu izgaršošanu, un nedara neko, lai attaisnotu savu cilvēcisko eksistenci.

—   J^ar ko tu runā? — Manfrēds jautāja.

—  Tas, par kuru es runāju, dzīvo Džērmcnstrītā 993 un, tātad, ir mūsu kaimiņš.

—   Ahā, tu runā par misteru Belemu?

—  Tieši tā, — Gonsaless atbildēja. — Šovakar es iziešu no mājas kā aktieris no ārzemēm un piebāzīšu ar naudu pilnas kabatas. Esmu iecerējis no visas sirds izpriecāties, un nemaz nešaubos, ka man iznāks sastapšanās ar misteru Belemu. Džordž, kā tu domā, vai es izskatos pēc detektīva? — viņš jautāja.

—   Ak nē, tu drīzāk izskaties pēc pianista, — Manfrēds atbildēja. Gonsaless sarauca pieri.

—   Gadās, ka tu arī no rītiem vari prātīgi runāt, — viņš sacīja.

Noziedzniekiem, kas cenšas airi un viegli iedzīvoties bagātībā, jārēķinās ar divējādām briesmām. Vispirms viņiem jābaidās, ka noziegums var tikt atklāts un tam sekos sods, otrkārt, viņiem jāuztraucas, ka var pazust nauda, kas ieguldīta kādā pasākumā, cerot vēl vairāk nopelnīt.

Noziedznieks, kas nozieguma izdarīšanai ziedojis materiālos līdzekļus, gūst lielāku iespēju palikt nesodīts, tāpēc uz apsūdzēto sola vairumā gadījumu noklust vai nu nepieredzējuši noziedznieki, vai noziedznieki — plikatas, kamēr noziedznieki ar kapitālu atrod iespējas izbēgt savam liktenim.

Savā laikā misters Gregorijs Belems izsolē nopirka trīs namus Monlegjūstrītā. Mājas atrodas cita citai blakus, tā veidojot ēku kompleksu. Pirmajā namā izvietojušies dažādi kantori, parterī — advokāti; nākošajā stāvā— vīnu tirgotāji, otrā stāva amfilādi aizņēmis pats misters Belems— šeit viņš kārto savus darījumus. Turklāt viņš izmantoja arī pagraba telpas, kas bija no jauna izremontētas un pārveidotas par dzīvojamām istabām. No pagraba varēja nokļūt garažā, kas atradās aiz mājas.

Vienīgi strādnieki, kas veica pagraba pārbūvi, zināja par iespēju no pagraba iekļūt blakusmājā. Eja uz blakus esošo māju tika izbūvēta arī no mistera Belema kantora telpām.

Trešajā korpusā bija izvietojies starptautiskais aktieru klubs. Šajās telpās policija nekad misteru Belemu neizsekoja viena iemesla dēļ: misters Belems šo namu nekad neapmeklēja. Telpā zem aktieru kluba bija mājīga viesistaba, un laiku pa laikam tajā nezin no kurienes uzradās misters Belems.

Šeit viņš tikās ar ļoti šauru, īpaši izvēlētu personu loku. Pie logiem greznojās krāšņi aizkari, bet pati telpa it kā piederēja kādam misteram Reimondam, visai godājamam, padzīvojušam kungam, kas bija šeit apmeties kopā ar savu kundzi.

Misteram Reimondam bija paradums katru dienu desmitos no rīta doties uz savu kantori.

Visi apkārtnes iedzīvotāji pazina viņa spīdīgo cilindru un lietussargu, pat krustojumā stāvošais policists uzskatīja par savu pienākumu pasveicināt godājamo džentlmeni, kad viņš ar puķi pogcaurumā devās uz darbu.

Senāk misters Reimonds nēsāja garu un pilnīgi sirmu bārdu, un viņam piederēja visai solīds kapitāls. Viņa cienīgais izskats palīdzēja apmuļķot atsaucīgas vecmeitas un ziedojumu vācējas, viņš tām rakstija vēstules, un visas labprāt atbalstīja godprātīgo, paveco vīru.

Tagad viņš bija nomainījis gan profesiju, gan vārdu un, nodzenot bārdu, arī ārieni. Misters Reimonds izskatījās pēc atvaļināta admirāļa un katru nedēlu saņēma atalgojumu četru mārciņu apmērā par to, ka ik rītu desmitos izgāja uz ielas cilindrā, ar lietussargu, iespraudis pogcaurumā puķi.

Lielāko dienas dalu viņš pavadīja bibliotēkā, tad pulksten piecos tikpat cienīgi atgriezās savās mājās.

Pēc rūpju pilnās darbdienas viņš kopā ar sievu mazajā istabiņā spēlēja kārtis.

To darīdami, viņi draiski jokojās, un nejaušs liecinieks būtu satriekts, dzirdot piparotās sarunas.

Vienu stāvu augstāk šajā mājā atradās grezni ierīkota viesistaba. Tajā aiz biezajiem samta aizkariem narkomāni un narkomānes smēķēja opiju. Misters Belems izlauza vienu sienu un, savienojis divas telpas, izveidoja kaut ko līdzīgu zālei. Viņš pats uzraudzīja, lai šī zāle tiktu iekārtota pēc iespējas greznāk. Tā bija domāta vienīgi opija smēķētājiem. Hašiša smēķētājiem tika piedāvātas pagraba telpas. Reizēm šeit parādījās arī pats misters Belcms ar pīpi rokā, taču parasti gan viņš uzradās vienīgi tajās reizēs, kad patīkamais pienākums lika pavadīt kādu jaunu viesi uz šo zaņķi pirmo reizi.

Dīvainā kārtā uz misteru Belemu narkotikas neiedarbojas, un viņš ar to ārkārtīgi lepojās.

Tieši pašreiz viņš ieveda smēķēlavā jaunu viesi — spāņu mākslinieku. Belema aģenti mākslinieku klubā bija savākuši šo bagātnieku, kas nezināja, kur likt naudu, un nodevuši Belema rokās.

Misters Belems steidzās palielīties viesa priekšā par savu noturību pret narkotikām.

—   Uz mani arī tās neiedarbojās, — viesis atbildēja un ar rokas žestu atvairīja šķībacaino ķīnieti, kas pazemīgi viņam sniedza opija pīpi.

—   Parasti es sev līdzi paņemu savas personīgās zālītes. — To sacīdams, spānietis izņēma mazu sudraba kārbiņu. Belems ar interesi nopētīja narkotikas.

—   Kas tās tādas? — viņš jautāja.

—  Tas ir manis paša izgatavots maisījums,— viesis paskaidroja, — opijs un nedaudz turku tabakas. Garša maisījumam ir vēl patīkamāka nekā opijam, bet iedarbība daudz brīnišķīgāka.

—  Tomēr šo maisījumu jūs nedrīkstat šeit augšā smēķēt, — Belems pašūpoja galvu. — Labāk, vecīt, pamēģiniet opiju.

"Vecītis", lai gan pavisam sirmiem matiem, izskatījās visai jauneklīgs un nelāvās pierunāties.

—  Tas nekas, es varu arī pagaidīt. Uzsmēķēšu mājās. Patiesībā es šurp atnācu ziņkārības pēc.

Un spānis izlikās, ka grasās doties prom.

—   Kurp jūs steidzaties? — Bclcms aizrādīja. — Pagrabā mums atrodas cita telpa— hašiša un citu zālīšu smēķētājiem. Mani narkomāni necieš to smaku. Es nokāpšu lejā reizē ar jums un atļaušos nobaudīt jūsu maisījumu. Paķeriet līdzi savu kafiju!

Apakšējais salons bija pavisam tukšs. Viņi izvēlējās sev mājīgāko stūrīti un iekārtojās uz zemiem dīvāniņiem.

Belems maziem malciņiem dzēra kafiju un aizdomīgi skatījās uz Gonsalesa piedāvāto pīpi.

—  Gribēju jums uzdot vienu jautājumu, — vai tiešām, piekopjot šādu amatu, jūs naktīs nemoka bezmiegs?

—   Ko nu par to! — Belems attrauca un ar baudu ievilka no piedāvātās pīpes.

—    Patiesi loti veiksmīgs salikums. Par ko gan lai mani mocītu bezmiegs?

—  Jūs daudzus cilvēkus aizvedat prom no patiesības ceļa, — Gonsalcss atbildēja. — Cilvēki, kas kļūst atkarīgi no narkotikām, sabeidz savu veselību un agri vai vēlu nonāk arī trūkumā.

—   Tā ir viņu darīšana! — Belems augstprātīgi atcirta. — Tas uz mani neattiecas. Toties viņi iegūst daudz burvīgu mirkļu. Mēs visi tikai vienreiz dzīvojam, galu galā mums visiem būs jānomirst.

—  Dažiem lemts nomirt divas reizes,— Leons sausi aizrādīja. — Tie ir cilvēki, kas narkotiku iespaidā neapzināti izdara noziegumu, spēj nogalināt savu tuvāko. Austrumos ir narkotiska viela— tā padara cilvēku vājprātīgu un traku.

—   Tas uz mani neattiecas! — Belems sāka izrādīt nepacietību.

—   Man nav laika, un mums vajadzētu pasteigties! Smēķējiet ātrāk, un kāpsim atkal augšā! Šovakar gaidu ciemos dāmu, un es nevaru likt viņai gaidīt, mīļais draugs! — viņš smiedamies nobeidza.

—   Jūs maldāties! Jums vajadzētu interesēt tas, ko jums pateicu, un pat tad, ja esat sarunājis vakarā tikties ar mis Madžori…

Belems pārsteigts blenza uz savādo viesi.

—  Velns parāvis, par ko jūs runājat? —viņš jautāja.

—   Neraugoties uz to, ka esat norunājis ar viņu tikties, esmu spiests jūs brīdināt, ka šī Austrumos populārā narkotika, kas cilvēku pārvērš trakā zvērā, iedarbojas daudz spēcīgāk par opiju un citām narkotiskajām vielām.

—   Bet kāds tam sakars ar mani?— Belems norūca.

—  Ļoti liels, — Gonsaless sausi atcirta. — Pašlaik jūs smēķējat šīs vielas dubultporciju. Jūsu deva ievērojami pārsniedz to, kādu spēj izturēt normāls cilvēks.

Belems saniknots iebļāvās, pielēca kājās un aizmeta pīpi. Tālāko viņš vairs neatcerējās. Belems sajuta smeldzīgas sāpes pakausī— likās, ka kāds viņam pamatīgi iebelzis, acu priekšā uzplaiksnīja gaismas stabs, un tad viss pagaisa nebūtībā. Lēni vilkās gadu tūkstoši.

Ausis sasniedza neskaidrs troksnis, kādas nepazīstamas balsis kaut ko viņam čukstēja, un Belemu sāka pārņemt neskaidrs nemiers.

Viņš nespēja aptvert, cik ilgi vilkās šī aizmiršanās. Belems pūlējās apjaust, cik daudz laika varētu būt pagājis kopš brīža, kad viņš nokļuva dīvainajā stāvoklī, taču nespēja sakopot domas. Likās, ka aizritējuši gadi… Viņš vaidēdams atvēra acis un pārlaida roku galvai, kas no sāpēm plīsa vai pušu.

Pamazām viņš nonāca līdz sajēgai, ka gul gultā. Ar grūtībām uzslējies uz elkoņiem, viņš paskatījās apkārt viņš atradās vienkārši iekārtotā istabā, gultasveļa bija no raupja auduma. Tad viņa apziņa uztvēra betona grīdu un divas lampas. Viena no tam iedegta atradās uz galda. Pie galda sēdēja kāds cilvēks un lasīja avīzi.

—   Es redzu sapni,— Belems nočukstēja.

Cilvēks atrāva skatu no avīzes un pavērās Bclemā.

—   Vai jums nelabpatiktu celties? viņš jautāja.

Belems neko neatbildēja. Viņš pārsteigts blenza uz

vīrieti un nespēja ticēt savām acīm. Cilvēks, kas viņu uzrunāja, bija tērpies mundierī ar spožām pogām. Viņam bija armijas tipa mundieris un formas cepure ar kokardi. Belems ar grūtībām uz kokardes salasīja iniciāļus.

—   C. A.?… — viņš izdvesa.— Ko gan tas varētu nozīmēt?

Pēkšņi viss noskaidrojās.— "C. A." —cietuma apsardze!…

Viņš vēlreiz pārlaida skatienu istabai. Skatiens atdūrās ar masīvu režģi aizdarītā logā ar matētu stiklu. Pie sienas karājās kaut kāda tabula. Belems mēģināja izlasīt tās tekstu: "Karalisko cietumu iekšējie kārtības noteikumi."

Belems apskatīja savu apģērbu, — tas bija no rupja auduma, un gan kreklu, gan bikses greznoja melnas svītras.

Nebija ne mazāko šaubu — viņš atradās cietumā.

Cik ilgi viņš šeit bija?

—   Vai jūs nebūtu tik laipns un neuzvestos pieklājīgi? — sargs viņam pajautāja. — Mēs neesam noskaņoti sajūsmināties par jūsu izlēcieniem, kādus jūs bijāt sarīkojis šeit vakar.

—   Cik ilgi es te atrodos? — Belems aizsmacis vaicāja.

—  Jūs to lieliski zināt. Vakar pagāja tieši trīs nedēļas, kopš jūs esat šeit.

—  Trīs nedējas! — Belems šausmās iekliedzās. — Par ko es tieku apsūdzēts?

—   Dārgo Belem, vai jūs atkal domājat mani muļķot?— Sargs kļuva nedaudz laipnāks.— Jums ir labi zināms, ka sargiem ar ieslodzītajiem aizliegts sarunāties. Liecieties atpakaļ gultā un pamēģiniet aizmigt. Reizēm man patiešām liekas, ka jūs esat jucis.

—   Sakiet, vai es kaut ko esmu pastrādājis?

—   Kaut ko pastrādājis? — sargs izbrīnījies pārjautāja. — Es personīgi tiesā nebiju klāt, taču man stāstīja, ka jūs tiesas priekšā mēģinājāt tēlot vājprātīgo. Un, kad tiesnesis jums piesprieda nāvessodu…

—  Ak, Dievs! — Belems iesaucās un nobālēja kā audekls. Viņš nespēkā atlaidās gultā.

—   Uz nāvi notiesāts! — Viņš tiko spēja šos vārdus izteikt. — Ko es esmu izdarījis?

—  Jūs nogalinājāt kādu jaunu sievieti, vienu dāmu… nu jūs jau zināt, ko esat nositis. E^s tiešām brīnos, ka jūs mēģināt arī man spēlēt šo komēdiju, — es taču vienmēr esmu bijis pret jums tik uzmanīgs. Saņemieties un esiet ka vīrs!

Virs sarga galvas karājās noplēšamais kalendārs.

—   Divpadsmitais aprīlis,— Belems nočukstēja. Vismīļāk viņš būtu kliedzis cik spēka, sacēlis kājās visu cietumu, — jo bija pagājis vairāk nekā mēnesis kopš tikšanās ar svešinieku. Tagad viņš atcerējās visu, kas bija noticis. Viņu bija apdullinājuši ar narkotikām.

Visu atcerējies, viņš pielēca kājās un iekliedzās:

—   Es gribu runāt ar cietuma priekšnieku. Es gribu viņam izstāstīt patiesību par to, kā viss notika! Es viņam pastāstīšu, kas notika ar mani — es tiku apreibināts!

—  jūs jau ne vienu reizi vien stāstījāt šos niekus. — Sargs sāka skaisties. — Kad jūs nogalinājāt jauno sievieti…

—   Kuru jauno sievieti? Tak ne jau Madžori?!…

—   Jūs to zināt labāk par jebkuru citu, kuru jūs… Kāda jēga taisīt traci? Tas ir pilnīgi lieki — īpaši jau šonakt!

—   Man noteikti jāsatiek cietuma priekšnieks! Vai es nevarētu rakstiski vērsties pie viņa?

—   ja tas jums sagādā prieku, varat uzrakstīt viņam iesniegumu,— sargs vienaldzīgi sacīja un norādīja uz galdu.

Drebēdams no bailēm, Belems metās pie galda. Viņa priekšā gulēja dažas baltas papīra lapas ar pamatīgu uzrakstu "Vendvortas karaliskais cietums".

Tad, lūk, kur viņš atradās?! Belems atkal aplūkoja savu kameru. Tā neizskatījās pēc parastas cietuma kameras, tomēr nebija ne mazāko šaubu, ka viņš atradās cietumā. Istaba bija pārāk nemājīga un salta, durvis apkaltas ar dzelzi. Nekad agrāk Belems nebija sēdējis cietumā, un tagad secināja, ka šī kamera nepavisam nelīdzinājās viņa pieņēmumam par to, kā izskatās cietuma kamera.

Pēkšņi viņam ienāca prātā šaušalīga doma.

Kad., man., izpildīs… sodu?— viņš ar pūlēm čukstēja.

—   No rīta!

Šis pēdējais trieciens galīgi salauza misteru Belemu. Viņš atspieda galvu pret galdu, aizsedza ar rokām seju— un lāva izmisumam vaļu… Tad saņēmās un sāka drudžaini rakstīt. Belemam grūti vedās rakstīšana, acīs sariesās asaras un izplūda uz papīra lapas, viņš nespēja uzrakstīto salasīt.

Belems skricelēja nesakarīgus savu domu fragmentus. Viņš rakstīja par svešinieku, kas ieradās viņa midzenī un saindēja viņu ar briesmīgajām narkotikām. Tad viņš stāstīja par to, kas notika pēc tam, kad viņš bija zaudējis samaņu… jo viņš nebija vainīgs sievietes nāvē, jo viņš taču viņu mīlēja… mīlēja Ženiju Madžori. Viņš nekad nebūtu uzdrošinājies aizskart pat matu uz viņas galvas.

Belems pārtrauca rakstīt, — varbūt, ka viss bija tikai briesmīgs sapnis? Varbūt viņš aizvien vēl atradās šausmīgo narkotiku varā? Viņš metās sienā un, atsities pret to, sāpēs iekliedzās.

—   Izbeidziet! — sargs viņu apsauca. — Marš, gultā!

Belems pārlaida apkārt skatienu, — tātad viss bija

īstenība! Tā bija īstenība, īstenība, īstenība!

Atlaidies gultā, Belems atkal zaudēja samaņu. Kad viņš atjēdzās, sargs joprojām sēdēja savā vietā un lasīja avīzi. Belemam šķila, ka viņš bezsamaņā aizvadījis stundu, taču patiesībā bija pagājušas tikai dažas minūtes. Un katru reizi, kad viņš atguvās, kāda jaunu vēstoša balss viņam čukstēja: no rīta tu mirsi!

Viņš pielēca no gultas un mežonīgi iekliedzās. Sargs viņu sagrāba un ar varu noguldīja atpakaļ gultā.

—  Ja jūs nebeigsiet trakot, man nāksies pasaukt otru sargu un piesiet jūs pie gultas. Kāpēc jūs nesaglabājat mieru un neuzvedaties kā vīram klājas? Jūsu liktenis nav ne par matu sliktāks kā tās nelaimīgās meitenes liktenis,— viņš piemetināja.

Belcms apklusa un paklausīja. Gulēdams gultā, viņš aizmirsās, bet reizē ar aizmiršanos atnāca arī miegs. Viņu pamodināja kādas rokas pieskāriens, pie gultas stāvēja sargs, kas bija viņu modinājis.

Belems ieraudzīja, ka pie gultas, rūpīgi salocīts, atrodas viņa uzvalks. Viņš steigšus saģērbās, un, kā kaut ko meklēdams, paskatījās apkārt.

—   Kur ir mana apkakle? — viņš drebošā balsī noprasīja.

—   Jums tā nebūs vairāk vajadzīga, — sargs atbildēja. — Saņemieties taču beidzot. Jūs neesat ne pirmais, ne pēdējais. Cik man zināms, jūs uzturējāt opija pīpētavu. Tur, pie jums, daudz laužu zaudēja gan godu, gan prātu, un pēc tam nonāca mūsu iestādē. Viņi savu ceļu nogāja līdz galam. Tagad pienākusi jūsu kārta.

Belems atkal iekrita gultā un izplūda asarās.

Pēkšņi atvērās durvis un kamerā kāds ienāca. Ienācējs bija gara auguma rudmatis, arī viņa lielā bārda bija rudā krāsā.

Sargs piespieda apsūdzēto piecelties kājās un nokomandēja:

—   Rokas aiz muguras!

Belems juta, ka uz pieres viņam izspiežas auksti sviedri,— viņa rokas bija sasietas. Tad pazuda gaisma,— viņam uzmeta kapuci galvā. No tālienes pie viņa atlidoja kādas balsis, — viņš nebija gatavs mirt, viņa nervi neizturēja, viņš juta, ka nespēs izturēt šo pēdējo pārbaudījumu.

Belemam bija nācies dzirdēt, ka uz nāvi notiesātajiem ļauts atvadīties no dzīves garīdznieka klātbūtnē. Divi vīri viņu satvēra aiz rokām un kaut kur veda. Viņi kustējās lēni, izgāja cauri vārtiem, šķērsoja laukumu, tad vēlreiz izgāja cauri vārtiem…

Belemam šis pēdējais ceļš šķita bezgalīgs— viņam ļodzījās celi. Tad viņa pavadoņi apstājās, un kāds uzsauca:

—   Palieciet stāvot, kur tagad esat!

Viņš juta, ka virve apvijas ap kaklu, un pirmsnāves bailēs sastinga, gaidot pēdējo mirkli. Minūtes vilkās kā stundas. Pēkšņi viņš saklausīja tuvojamies smagus solus un kāds pieskārās viņa plecam.

—   Ser, ko jūs šeit darāt? — viņš izdzirdēja.

Kāda roka norāva viņam no sejas kapuci, — Belems atradās uz ielas. -Apkārt valdīja tumsa, bija nakts un ielu laternas izgaismoja māju aprises. Vīrs, kas ziņkārīgi pētīja Belemu un bija viņu uzrunājis, izrādījās policists.

—  Jums ap kaklu ir virves gabals, un kāds ir sasējis jūsu rokas. Vai jums kāds uzbruka? — policists vēlējās noskaidrot. — Vai varbūt jūs esat tā piedzēries, ka nespējat apjēgt, kas notiek? Kaunieties! Es nekad nespētu noticēt, ka tāds padzīvojis, sirms virs var šādi uzvesties.

Pirms septiņām stundām Gregorijam Belemam nebija neviena sirma mata. Leons Gonsaless iebēra viņa kafijā miegazāles un izveda no pīpētavas pa aizmugures durvīm.

Komēdija bija norisinājusies garāžā, kas atradās pie mājas. Garāža uz ātru roku bija pārvērsta par cietuma kameru, cietuma veidlapas draugi bija jau iepriekš sagatavojuši, bel tabcli ar cietuma kārtības noteikumiem Manfrēdam bija uzdāvinājis misters Feirs.

Jāatzīst, ka godājamais policijas priekšnieks nekad nedomāja, ka tabele tiks izmantota tādā veidā, kā to izdarīja "divi taisnīgie".

5. NODAĻA virs, kas neieredzĒja anieliju dŽonsu

Leons Gonsaless saņēma pa pastu vēstuli, ko rotāja marka ar Alfona XIII portretu. Miermīlīgais Poakars bija izbrīvējis dažas minūtes, lai uzrakstītu savam bijušajam cīņu biedram un draugam vēstuli, kamēr visa Kordova slīga bezrūpīgā miegā.

Vēstule saturēja sīku Poakara dzīvesveida atspoguļojumu. Aizgājis atpūtā, Poakars rakstīja par visu, kas viņam ienāca prātā. Viņš sēdēja burvīgā, ēnainā lapenē, priecājās par Gvadalkiviras ūdeņiem un rakstīja savam draugam.

—  Ko mušu draugs Poakars tev raksta? — Manfrēds, atlaidies krēslā, miegaini pavaicāja Džordžam.

No zaļā abažura apakšas lampa meta maigu gaismu, kas sajaucās ar kamīna liesmu atspulgiem.

—  Labāk pastāsti, ko viņš mums raksta, — Manfrēds atkārtoja un izstaipījās.

—  Šogad viņam sīpolu lauki nav padevušies, — Gonsaless svinīgi paziņoja.

Manfrēds sāka smieties.

—   Kas gan būtu varējis iedomāties to, ka Poakars sāks noņemties ar sīpoliem?

—   Un kāpēc gan ne? — Leons pārjautāja. — Vai tu esi lasījis "Trīs musketierus"?

—  Protams! — Manfrēds atbildēja, vērodams kamīnā uguns liesmiņas.

—   Kādā izdevumā?

—   Parastajā, — Manfrēds neizpratnē atbildēja.

—  Ja tu patiesi gribi izpētīt triju musketieru raksturus, tev derētu izlasīt "Vikontu Bražclonu" un "Pēc desmit gadiem". Tad tu uzzinātu, kas notika ar viņiem. Viens no viņiem kļuva resns un sāka pārāk daudz uzmanības pievērst saviem tērpiem, otrs kļuva par galminieku, bet trešais pilnībā ziedoja sevi meitas mīlas piedzīvojumiem. Poakaru piemeklējis tāds pats liktenis. Viņš tāpat nodevies personīgajām rūpēm un tagad pārņemts ar savām sīpolu plantācijām. Vai tu negribi sīkāk iepazīties ar vēstules saturu?

—   Jā, lūdzu, — Manfrēds atbildēja.

—    Man ir brīnišķīgas puķu dobes. Daudz rožu. Manfrēds, tās redzot, priecātos… Ko jūs domājat par to asins izmeklēšanas metodi, ko piedāvā amerikāņu zinātnieks? Viņš apgalvo, ka asins analīze dod pamaļu noskaidrot radniecību cilvēku starpā… Mani sivēni aug lieliski. Viens no viņiem ir neparasti gudrs un saprātīgs, es viņu nosaucu par Džordžu.

Man 1 Ved s pas mai dīja.

—  Gaidāma laba vīnogu raža, taču runā, ka apelsīnu raža būšot sliktāka nekā iepriekšējos gados… Vai jūs zināt, ka dvīņiem ir vienādas pirkstu papillārlīnijas? Tas ir loti savādi, ja ņem vērā, ka cilvēkveidīgo pērtiķu pirkstu nospiedumi nesakrīt. Es būtu loti priecīgs, ja jūs rūpīgi šo jautājumu izpētītu…

Leons turpināja lasīt vēstuli, kurā saimnieciskās rūpes un vietējās tenkas savdabīgi papildinājās ar kriminoloģijas jaunajiem atklājumiem. Pēc tam viņš vēstuli rūpīgi salocīja un ielika kabatā.

—  Tas, ko viņš stāsta par dvīņu pirkstu nospiedumiem, neatbilst patiesībai. Šajā jautājumā Lambrozo ir kļūdījies. Vispār daktiloskopijas sistēma ir nepilnīga.

—  Man nav nācies piedzīvot, ka kāds to kādreiz būtu apšaubījis. Kāpēc tu izsaldēs pret to? — Manfrēds brīnījās.

Leons vispirms aizsmēķēja un, skatīdamies dūmu apļos, turpināja:

—  Skotlendjardā apkopoti simts tūkstoši dakliloskopisko nospiedumu. Lielbritānijā ir piecdesmit miljonu iedzīvotāju. Tādā veidā mums Skotlendjardā ir izdevies savākt vienu piecsimto dal.u nospiedumu. Iedomājies, ka tu esi policists un tevi palūdz ienākt telpā, kur atrodas pieci simti cilvēku. Tev paskaidro, ka starp klātesošajiem atrodas zaglis un pie viņa ir nolaupītās dārglietas.

Tev atļauts izmeklēt tikai vienu no klātesošajiem. Vai tevi tāds risinājums apmierinātu?

—   Protams, nē. Bet ko tu gribi ar to sacīt?

—   Pēc manām domām, nav nekāda pamata apgalvot, ka diviem dažādiem cilvēkiem pirkstu nospiedumi nevarētu sakrist. Lai to izdarītu, vajadzētu vispirms savākt un salīdzināt visu pasaules cilvēku pirkstu nospiedumus. Lai daktiloskopija patiešām dotu rezultātus, vajadzētu izdot likumu, kas piespiež visus pilsoņus visās valstīs reģistrēt savus pirkstu nospiedumus, bet pēc tam visām valstīm vajadzētu ar savākto materiālu apmainīties.

—   Un tad daktiloskopijas metode būtu pilnīga, — Manfrēds piebilda.

—   Loģiski domājot— jā, bet praktiski— nē.

U-z ilgāku laiku iestājās klusums.

Tad Manfrēds piegāja pie grāmatu plaukta un izņēma grāmatu.

Gonsaless, ne vārda neteicis, piepeši apņēmīgi piecēlās no krēsla un izgāja laukā. Manfrēds klusēdams noskatījās viņam pakal un pēc tam uzmeta acis pulkstenim. Tas rādīja pusdeviņus.

Leons bija projām piecas minūtes un atgriezās pārģērbies. Savu piedzīvojumu meklējumu laikā viņš neizmantoja grimu, — viņš pat neuzskatīja par nepieciešamu nokrāsot matus; viņam piemita mākslinieciskas spējas pilnīgi mainīt uzvedības manieri un pārtapt svešā cilvēkā. Tagad viņš izskatījās pēc trūkumcietēja.

Viņam bija tīra, bet nodilusi apkaklīte, zābaki rūpīgi nospodrināti, taču ielāpi uz tiem liecināja par īpašnieka trūcīgo rocību. Papēži bija nošķiebti, taču tiem bija piesista mazliet lielāka nekā vajag un tāpēc viegli pamanāma gumija.

—  Tu izskaties pēc veca kantora darbinieka, kas tik tikko savelk galus kopā, tomēr eenšas nenolaislies un pieklājīgi izskatīties, — Manfrēds atzīmēja.

Gonsaless papurināja galvu.

—   Šodien es tēloju advokātu, kurš pirms divdesmit gadiem izdzīts no savas kārtas tāpēc, ka palīdzējis kādam nabagam, kas nolemts notiesāšanai. Džordž, tā ir loti simpātiska loma. Kad es esmu tajā iejuties, ļaudis man labprāt uztic savas rūpes un jautā pēc padoma. Tev noteikti jānoklausās, kā es lasīšu referātu par precētas sievietes tiesībām uz savu īpašumu, atsevišķu no vīra mantības.

—   Es taču nekad tev nejautāju, ar ko tu īsti nodarbojies. Es arī šodien neko tev neprasīšu par tavu lomu. Vēlu veiksmi un lūdzu nodot manu sveicienu Amēlijai Džonsai.

Gonsaless iekoda lūpā un domīgi noraudzījās kamīna liesmās.

—   jā, nabadzīte Amēlija Džonsa, — viņš pie sevis nočukstēja.

—  Tu esi brīnišķīgs cilvēks, — Manfrēds smaidīdams turpināja. — Es apskaužu tavu māku vecu sievieti ieslēpt romantiskā dūmakā.

Leons uzmeta uz pleca nonēsātu mēteli.

—   ja nemaldos, angļu dzejnieks Pops ir teicis, ka dala romantikas ir katrā, kas spēj jūsmot par skaistumu vai veikt kādu izcilu darbu. Amēlija Džonsa spēj gan vienu, gan otru.

Gonsaless devās uz mazo traktieri, kas atradās Deptfordā. Vakars bija auksts un miglains, iela bija tukša. Arī traktierī bija maz laužu. Lielajā istabā sēdēja ne vairāk kā pusducis apmeklētāju. Leons piegāja pie letes un palūdza glāzi sarkanvīna.

Kāda sieviete, kas acīmredzot bija viņu gaidījusi, piecēlās no sola un piegāja viņam klāt. Leons, neizlaizdams glāzi no rokām, steidzās viņai pretī.

Kā klājas, misis Džonsa?— viņš apvaicājās un cieši ieskatījās viņas bālajā, izmocītajā sejā. Sievietes rokas nervozi iedrebējās.

Es tik ļoti priecājos, ka jūs atnācāt, — viņa sacīja.

Misis Džonsa i rokā bija portvīna glāze, taču viņa tai (ik tikko pieskārās ar lūpām. Leons ar šo sievieti iepazinās kādā vakarā, kad skumjas un bailes bija viņu piespiedušas atstāt savu vientulīgo dzīvokli un patverties šajā traktierī.

Tajā vakarā Gonsaless izsekoja kādu vīru platiem pleciem, kuru bija ievērojis Kovcntgārdenā un kas bija viņu piesaistījis ar savu neparasti attīstīto pakausi. Viņš tam sekoja līdz traktiera durvīm, un tai brīdī, kad gribēja ar intriģējošo svešinieku iepazīties tuvāk, pamanīja Amēliju Džonsu.

Tovakar kaut kas loti svarīgs nospieda viņas sirdi, jo sieviete trīs reizes uzsāka sarunu, pirms spēja saņemties tik tālu, lai atklātu savu skumju iemeslu.

— Mister Lūkas, — viņa uzrunāja Gonsalesu, kas krodziņā bija stādījies priekšā ar šo vārdu.— Es jums gribu lūgt lielu pakalpojumu, jūs vienmēr esat pret mani bijis laipns un ne vienu vien reizi palīdzējis sakarā ar manu vīru un visām tām nepatikšanām. Tomēr šoreiz laikam es jums prasu pārāk lielu upuri, jo jūs esat loti aizņemts cilvēks.

Un misis Amālija Džonsa paskatījās viņā ar lūdzošu skatienu.

—   Šobrīd man ir pietiekami laika, — Gonsaless atbildēja.

—  Vai jūs būtu rīt ar mieru braukt kopā ar mani?… Es vēlētos, lai jūs kādu satiktu.

—   Esmu jūsu rīcībā, misis Džonsa.

—  Vai jūs varētu mani gaidīt rīt pusdeviņos pie Pedingtonas stacijas? Es, protams, samaksāšu par jūsu biļeti, — viņa steidzās piebilst, — jo nevaru pieļaut, ka jums būtu manis dēļ jātērējas. Esmu sakrājusi nedaudz naudas…

—   Arī man šodien izdevās mazliet nopelnīt, tāpēc jums nevajag raizēties par naudu. Vai jūs saņēmāt kādas ziņas par savu vīru?

—  E^s neesmu saņēmusi nekādas ziņas no viņa, taču saņēmu ziņas no kāda cilvēka, kuru tikko izlaida no cietuma.

Viņas lūpas nodrebēja un acīs sariesās asaras.

—  Es zinu, ka viņš savus draudus izpildīs, — sieviete sacīja,— taču ne jau tas mani uztrauc…

Leons izbrīnījies palūkojās uz viņu.

—   Jūs neuztraucaties par sevi?

Viņam vienmēr bija licies, ka šeit iejaukta kāda trešā persona, bet līdz šim brīdim viņam nebija skaidrs, kas īsti notiek.

—   Nē, — viņa norūpējusies atbildēja. — Jūs zināt, ka viņš mani neieredz un, līdzko iznāks no cietuma, gribēs mani nogalināt. Taču es neesmu jums vēl visu izstāstījusi.

—   Kur viņš pašlaik atrodas?

—   Devicas cietumā. Viņš ir pārvests uz turieni un pēc diviem mēnešiem tiks atbrīvots.

—   Jūs domājat, ka viņš jūs uzmeklēs?

Viņa papurināja galvu.

—   Nē, to viņš nedarīs,— sieviete ar rūgtumu ierunājās. — Ar tādiem paņēmieniem viņš nerīkojas. Mister Lūkas, jūs viņu nepazīstat. Neviens viņu tā nepazīst kā es. Ja viņš uzmeklētu mani, tad viss būtu kārtībā. Taču viņš to nedarīs. Viņš mani nogalinās, to es jums galvoju. Es neraizējos par to, kad viņš atnāks. Citādi jau viņu nesauktu par Bašu Džonsu — slepkavu. Man neizbēgt savam liktenim, — viņa nočukstēja. — Viņš ienāks manā istabā un, neteicis ne vārda, mani nogalinās. Taču tas man ir vienaldzīgi. Mani uztrauc kas cits.

Leons zināja, ka veltīgi mēģināt piedabūt misis Amēliju Džonsu, lai uzticas viņam un izstāsta visas savas bēdas. Drīz viņi atstāja lavernu.

—   Es labprāt jūs uzaicinātu iegriezties pie manis, taču baidos, ka tas var vēl pasliktināt stāvokli, bet man negribētos, ka manis dēl jūs noklustat nepatikšanās.

Pirmo reizi Leons pieskārās viņas rokai, un sieviete vāri atbildēja viņa rokas spiedienam.

"Maz bijis tādu, kas sniedzis roku Amēlijai Džonsai," Gonsaless pie sevis nodomāja.

Viņš atgriezās savās mājās Džērmenstrītā un atrada Manfrēdu kamīna priekšā iesnaudušos.

Nākošajā rītā Gonsaless devās uz Pcdingtonas staciju.

Šoreiz viņa uzvalks bija mazāk apvalkāts un, viņam par lielu pārsteigumu, arī misis Džonsa bija ģērbusies labāk nekā parasti. Lai gan viņas kleitas bija atturīgas un vienkāršas, skatoties uz viņu, nevienam neienāktu prātā, ka šī sieviete ir parasta apkopēja.

Viņi nopirka biļetes līdz Svindonai un ceļā sarunājās maz. Acīmredzot viņa vēl nebija izšķīrusies, vai vērts visu izstāstīt.

Ņjūberijā viņu vilciens nedaudz aizkavējās, lai palaistu garām pretimnākošo vilcienu un vagonus ar ekskursiju. Gar vagona logu aizslīdēja dzīvespriecīgas, smejošas bērnu sejiņas.

—  Man bija pavisam piemirsies, ka sākušās Lieldienu brīvdienas, — Leons ierunājās.

Svindonā viņi izkāpa no vagona, un tikai tad Amēlija Džonsa pirmo reizi ierunājās par brauciena mērķi.

—   Mums vajadzēs palikt tepat stacījā, — viņa sacīja. — Es kādu gaidu, un man gribētos, lai jūs arī satiktu meiteni.

Visai drīz piebrauca vēl viens vilciens, kurā tāpat bija daudz bērnu. Daži pasažieri izkāpa no vilciena, lai šajā stacijā pārsēstos kādā citā vilcienā.

Leons uzsāka ar savu celabiedreni sarunu, lai gan juta, ka viņa neklausās.

Pēkšņi viņš pamanīja sievietes acis iemirdzamies. Atviegloti uzelpojusi, viņa atstāja Goņsalesu un steidzās uz perona pretī jaunai, skaistai meitanei, kuras cepuri greznoja baltsārta lente — piederības zīme vienai no ievērojamākām Anglijas skolām.

—   Misis Džonsa, tas ir loti laipni no jūsu puses, ka esat atbraukusi mani satikt. Man tiešām žēl, ka jūs sevi apgrūtinal. Tikpat labi es varētu viena pati aizbraukt uz Londonu, — meitene smiedamās teica. — Vai tas ir kāds no jūsu paziņam?— viņa piemetināja un, laipni uzsmaidījusi, sniedza Leonam roku.

—   Man bija prieks atbraukt, mis Grēsa, — misis Džonsa uzbudināta sacīja, — kā jums iet ar mācībām?

—   Spīdoši. Es saņēmu godalgu.

—   Vai tas nav lieliski? — misis Džonsa iesaucās. — Bet jūs jau vienmēr un visur esat vislabākā.

Meitene pievērsās Leonam.

—   Misis Džonsa vairākus gadus bija mana audzinātāja. Vai ne, misis Džonsa?

Amēlija pamāja ar galvu.

—   Kā klājas jūsu vīram? Vai viņš joprojām ir nelaipns?

—   Nē, nē, viņš ir mainījies uz labo pusi, — misis Džonsa iebilda. — Lai gan reizēm kopā ar viņu neklājas viegli.

—   Es priecātos viņu satikt.

—   Nē, nē, to nedrīkst, mis Grēsa, — misis Džonsa pieklājīgi noraidīja meitenes lūgumu. — Kur jūs domājat pavadīt brīvdienas?

—   E^s braukšu ar savām draudzenēm uz Kliftonu. Mollija Volkcre mūs uzaicināja pie sevis. Viņa ir sera Džordža Volkera meita.

Amēlija sajūsmināta skatījās meitenē, un Leons saprata, ka nelaimīgā sieviete ar sirdi un dvēseli ir pieķērusies šai pusaudzei.

—   Es jūs vairs nekad neredzēšu, — viņa skumji sacīja. — Nekad.

Amēlijas seja sakritās un kļuva vēl bālāka nekā parasti. Leons paņēma viņu zem rokas.

—   Misis Džonsa, tagad jums jādodas man līdzi nedaudz ieturēties. Es redzu,jūs loti mīlat šo meiteni?

—   O…Es mīlu viņu….jo tā ir mana meita…

Atceļā uz Londonu viņi brauca atsevišķā kupejā, un

misis Džonsa atklāja savu ciešanu stāstu.

—   Grēsai bija tikai trīs gadi, kad viņas tēvs nokļuva nelaimē. Viņš vienmēr bija rupjš, un man liekas, ka policija viņu uzmanīja jau kopš pašas jaunības. Es neko par to nezināju, kad ar viņu precējos. Reiz viņš ielauzās mājā, kur es strādāju par bērnu aukli, un pēc tam mani atlaida par to, ka es esot atstājusi viņam durvis neaizslēgtas. Es taču nezināju, ka viņš ir zaglis! Viņam piesprieda daudzus gadus cietumsoda, un, kad viņš atkal iznāca no cietuma, tad zvērēja tur nekad vairs neatgriezties: nākošajā reizē, kad viņam draudēs briesmas, viņu neapturēs pat slepkavība. Drīz pēc tam mans vīrs un kāds viņa paziņa sapazinās ar bagātu bukmeikeru no Blekgeitas. Mans vīrs izpildīja viņam dažādus melnos darbus, kamēr beidzot viņi sastrīdējās, un tad viņš kopā ar savu paziņu bukmeikeru apzaga. Viņiem tika apmēram deviņi tūkstoši sterliņu mārciņu.

Laupīšanu viņi izdarīja zirgu sacīkšu laikā, un Bašs zināja, ka mājās atrodas liela naudas summa, kas savākta sacīkstēs. Banknošu numurus nebija iespējams fiksēt. Sākumā es iedomājos, ka bukmeikers ir nogalināts, un, ja tas nav noticis, tad ne jau pateicoties Bašam. Viņš bija iegājis bukmeikera guļamistabā un iesitis tam pa galvu. Baidīdamies, ka policija varētu nākt viņam uz pēdām, vīrs atdeva man naudu glabāšanā, man to vajadzēja sabāzt tukšā alus pudelē, pēc tam piebērt ar smiltīm un aizlakot. Tad mēs pudeli ielaidām akā, kas atradās netālu no mūsu mājas. No bailēm, ka bukmeikers nogalināts, es gandrīz zaudēju prātu.

Tajā pašā vakarā Bašs Džonss kopā ar savu pazinu gatavojās aizbraukt uz ziemeļiem, taču viņus stacijā arestēja. Mūsu mājās izdarīja pamatīgu kratīšanu, bet Bašam piesprieda piecpadsmit gadus cietumā. Ja viņš cietumā būtu uzvedies kā nākas, viņu būtu palaiduši jau pirms diviem gadiem. Man vajadzēja pārdomāt savu stāvokli, bet vispirms jau izlemt savas meitas likteni. Es apzinājos, cik bēdīgs būtu Gresas liktenis, ja viņai nāktos uzaugt šajā šausmīgajā nabadzībā un mūžīgajās bailēs no policijas. Mans vīrs, pat ja viņam piederētu miljons, spētu to notriekt pāris nedējās. Es sapratu, ka esmu tikusi no viņa vaļā un ieguvusi mieru tikai uz divpadsmit gadiem, un tāpēc izlēmu. Pagāja gads, un es iedrošinājos izvilkt naudu no akas— policija mani cītīgi novēroja, jo nauda netika atrasta.

…Es jums nestāstīšu to, kā pārģērbos, lai neviens manī nesazīmētu parastu strādnieci, un kā cs rīkojos ar naudu. Es nopirku solīdas akcijas. Lai gan man nav izglītības, vairākus mēnešus cs lasīju avīzēs biržas atskaites. Sākumā ciparu pārpilnība mani mulsināja, bet pēc tam es sāku tajos orientēties un nopirku Argentīnas dzelzceļa akcijas. Tās es uzticēju advokātam Bermondsijā un uzdevu rūpēties par manu īpašumu. Katru gada ceturksni mana meita saņem procentus, ar ko nomaksāt savus izdevumus.

…Manas nākamās rūpes bija nodrošināt viņai citus dzīves apstākļus. Man sirds plīsa pušu, domājot par to, ka mums nāksies šķirties, tomēr es viņu nodevu pansijā, bet pēc tam iekārtoju skolā.

Reizēm es viņu apciemoju. Pirmajā ciemošanās reizē es pamanīju, ka meitene mani ir gandrīz aizmirsusi un nesaprot, ka es esmu viņas māte, tad es arī sāku uzdoties par audzinātāju. Tagad jūs zināt visu.

Brītiņu Gonsaless klusēja.

—   Vai jūsu vīram tas ir zināms? — viņš pēc tam pajautāja.

—   Viņš zina, ka es esmu paņēmusi naudu,— misis Džonsa atbildēja un izdzisušu skatienu vērās logā. — Viņš zina arī to, ka meitene mācās labā skolā. Bet pārējo viņš noskaidros.

Tad tāds bija šīs sievietes noslēpums! Leonu aizkustināja viņas dvēseles cēlums.

—   Kāpēc jūs domājat, ka viņš jūs nogalinās? Tādi cilvēki mīl draudēt, taču parasti tas nepiepildās.

—   Bašs Džons nemēdz draudēt pa tukšo, — viņa pārtrauca Leonu. — Viņš man nemaz nav draudējis. Es tikai zinu, ka viņš par mani ievāc ziņas no dažādiem cilvēkiem: viņš izvaicā, ko es daru, kur dzīvoju, cikos eju gulēt.

—   Tagad es visu saprotu. Un ko atbildēja uz viņa jautājumiem?

Viņa pašūpoja galvu.

—   Visi šie ļaudis ir labi noskaņoti pret mani un darīja visu, ko spēja, lai man palīdzētu. Viņš izprašņāja tos, kas nonāca cietumā. Tie nebija kārtīgi cilvēki, taču viņiem bija laba sirds. Viņi mani nenodeva.

—   Vai jūs esat par to pārliecināta?

101

—  Jā. Ja viņi būtu izstāstījuši visu, ko mans vīrs grib zināt, viņam nevajadzētu turpināt iztaujāšanu. Pirms mēneša no cietuma izlaida Tobiju Braunu. Viņš man

pastāstīja, ka Bašs joprojām turpina par mani ievākt ziņas. Mans virs negrib cietumā atgriezties, viņš saprot, ka tādā gadījumā viņš nenodzīvos līdz gada beigām.

Leons atgriezās mājās nomāktā garastāvoklī.

—   Kur tu biji pazudis? — Manfrēds viņam vaicāja. — Man nācās ieturēt pusdienas ar misteru Feiru bez tevis.

Toties es piedzīvoju kaut ko sevišķu. Neko īpašu neesmu paveicis, bet esmu sajūsmā par Amēlijas Džonsas varonīgumu un dvēseles cēlumu. Tā ir apbrīnojama sieviete, Džordž. Viņas dēl es atļaušos izmantot mēnesi atvaļinājuma. Bet tu vari braukt uz Spāniju, apciemot Poakaru un papriecāties par viņa sīpolu plantācijām.

—  Es labprāt uz dažām dienām aizbraukšu uz Madridi,— Manfrēds domīgi atbildēja.— Londona ir loti pievilcīga pilsēta, tomēr atvaļinājumu labāk pavadīt kādā citā vietā. Bet kur tu domā pavadīt atvaļinājumu?

—   Devicas cietumā, — Leons atbildēja.

Manfrēds pietiekami labi pazina savu draugu, tāpēc

šajā sakarā neko neteica.

Nākamajā dienā Leons devās uz Dcvicu. Viņš tur nokļuva jau krēslā un, pamatīgi grīļodamies, sāka snaikstīties pa tirgus laukumu. Deviņos vakarā viņš atspiedās pret viesnīcas "Lācis" sienu un pilnā rīklē uzsāka dziesmu.

Tā dziedot viņu pārsteidza policists un palūdza nomierināties un apklust. Leons policista aizrādījumam atbildēja ar lamu vārdiem no tirgus leksikas.

Šīs saķeršanās rezultātā nākamajā rītā Gonsalesam vajadzēja stāties tiesas priekšā par trakošanu dzērumā un policista apvainošanu, kad viņš izpilda savu dienesta pienākumu.

—  Jūsu rīcība ir tik nepiedienīga, ka to nevarēs vienkārši tāpat izpirkt ar soda naudu, — tiesnesis sacīja. — Jūs atbraucāt no svešas pilsētas un rīkojāties nekrietni. Vai vairāk viņš neko nav noziedzies? — tiesnesis jautāja policistam.

—   Nē,— policists atbildēja.

—  Jums nāksies maksāt divdesmit šiliņu soda naudas,— tiesnesis paziņoja,— bet, ja izrādīsies, ka jūs neesat spējīgs tos samaksāt, tad jums vajadzēs pavadīt trīs nedēļas cietumā.

—  Tādā gadījumā es izvēlos pasēdēt cietumā, — Leons atbildēja.

Un viņš nokļuva cietumā.

Pēc trim nedēļām Leons, iededzis un pieņēmies svarā, līksmā noskaņojumā atgriezās mājās.

—  Dzirdēju, ka tu jau esot atgriezies, — viņš sacīja Manfrēdam. — Es lieliski pavadīju laiku. Lai gan, taisnību sakot, viņi mazliet izjauca manus plānus, iesēdinot mani nevis uz mēnesi, bet uz trim nedēļām. Es jau domāju, ka atgriezīšos mājās ātrāk par tevi.

—  Es atbraucu vakar, — Manfrēds atbildēja, un viņa skatiens pievērsās bufetei.

Uz bufetes atradās seši spāņu sīpoli, un Gonsaless sāka sirsnīgi smieties. Tad viņš aizgāja uz savu istabu pārģērbties. Kad, atguvis savu parasto izskatu, Leons atgriezās pie Manfrēda, viņš pastāstīja visu, ko cietumā bija izdevies uzzināt.

—  Nav šaubu, ka Bašs Džons gatavojas nogalināt savu sievu. Es visu uzmanīgi izpētīju — man nekad nebija gadījies redzēt vēl neproporcionālāku seju. Mēs kopā strādājām skrodera darbnīcā. Viņu atbrīvos nākamajā pirmdienā.

—  Droši vien, uzzinājis, ka tu esi no Deptfordas, viņš mēģināja ar tevi iepazīties?

Leons pamāja ar galvu.

—  Viņš mēģinās sievu nogalināt nākamā mēneša trešajā datumā, nākošajā dienā pēc atbrīvošanas.

—   Kā tu to zini? — Manfrēds izbrīnījās.

—  Tāpēc, ka tā ir vienīgā nakts, kad Amēlija Džonsa ir mājās viena. Viņai ir divi īrnieki — dzelzceļa strādnieki….Trešajā datumā viņiem ir nakts dežūra, un viņi atgriezīsies tikai trijos no rīta.

—   Tas tiešām tā ir, vai arī tu to izdomāji?

—   Protams, ka es to izdomāju, taču viņš man noticēja. īrniekiem nav mājas atslēgu, viņi staigā pa virtuves durvīm, tāpēc Amēlija Džonsa atstāj tās atvērtas, kamēr īrnieki nav pārradušies. Virtuvē var iekļūt no Litlmeilstrītas. Viņš man par visu sīki iztaujāja un pateica, ka vairs nekad cietumā neatgriezīšoties, ja nu vienīgi uz īsu brīdi. Interesanta personība!

Leons mirkli klusēja, tad nopietni piebilda:

—   Gan viņam, gan viņa tuviniekiem viņa nāve būtu vislabākā izeja. Iedomājies vien, cik daudz ļaunuma viņš var nodarīt. Iedomājies to jauko meiteni, kas ciemojas pie savas draudzenes…

—   Būt tāda rūdīta noziedznieka kā Bass Džonss meitai. — Manfrēds pasmīnēja.

—   Viņa ir loti labi audzināta. Audzināšana — tā ir auglis cilvēka saskarsmei ar domājošiem un krietniem cilvēkiem. Noliec hercoga dēlu noziedznieku vidē, un no viņa izaugs noziedznieks. Iedomājies vien, kādas šausmas būtu jāpārcieš jaukajai meitenei, ja viņai nāktos atgriezties šausmīgajā Dcptfordas atmosfērā, ļa Bašam Džonsam neizdotos sievu nogalināt, meitenei nāktos pārcelties uz Deptfordu! Bet, ja viņš viņu nogalinās, tad dienas gaismā nāks šausmīgā patiesība. Ne vienā ne otrā gadījumā es nesaskatu neko labu priekš meitenes, tāpēc pats atraisīšu šo mezglu.

—   Es tev pilnīgi piekrītu, — Manfrēds sacīja, lēni smēķēdams cigāru.

Leons apsēdās pie galda, atvēra Brauninga dzejoju krāju minu un iegrima lasīšanā. Laiku pa laikam viņš atrāvās no grāmatas un domīgs raudzījās galdauta ornamentā— viņa prātu aizņēma plāns, kā izrēķināties ar Bašu Džonsu.

Nākamās dienas pēcpusdienā Amēlija Džonsa saņēma telegrammu. Viņa satikās ar Leonu Pedingtonas stacijā.

—   Misis Džonsa, vai jūs atslēgas paņēmāt līdzi? — viņš jautāja sievietei.

—  Jā, — viņa pārsteigta atbildēja. — Vai jūs zināt, ka manu vīru jau atbrīvoja no cietuma?

—  Jā. Tieši tāpēc es gribu, lai jūs uz dažām dienām aizbrauktu. Plimutā man dzīvo draugi, viņi atbrauks jums uz staciju pretī. Ja kaut kādu iemeslu dēļ jūs nesatiktos, šeit jums būs adrese, kur griezties.

Leons sniedza viņai zīmīti ar pansijas adresi.

—   Un te jums būs nedaudz naudas. Es uzstāju, lai jūs to pieņemat. Mani draugi ar prieku jums palīdzēs.

Nelaimīgajai sievietei acīs sariesās pateicības asaras.

—   Jūs esat pārliecināta, ka aizslēdzāt savas mājas durvis? — Leons atvadoties viņai pajautāja.

—   Atslēga ir pie manis.

To teikdama, viņa atvēra somiņu. Leons pamanīja, ka viņai dreb rokas.

—   Atjausiet, — Leons sacīja, paņēma viņas somiņu un pacēla tuvāk acīm. — jā, es redzu,— atslēga ir pie jums.

Viņš ielaida roku somā, atkal izvilka no tās un, aizvēris somu, atdeva to sievietei.

—   Uz redzēšanos, misis Džonsa, — un nezaudējiet drosmi!

Kad iestājās tumsa, Leons Gonsaless devās uz Litlmeilstrītu. Lija lietus un ielas bija tukšas — viņam izdevās iekļūt nepamanītam nelaimīgās sievietes mājā.

Aizslēdzis aiz sevis durvis, viņš iededzināja kabatas lukturi un iegāja misis Džonsas guļamistabā. Zem apmetņa viņš bija paslēpis melnu maisu, no kura tagad izņēma apaļu stikla abažūru.

Leons atmeta segu, nolika uz gultas abažūru un piesedza to ar melnu parūku. Tad viņš skatījās pēc apģērba. No misis Džonsas drēbēm un dažādām lupatām viņš sameistaroja lelles augumu un noguldīja to gultā. To paveicis, Gonsaless dažus solus atkāpās un apmierināts novērtēja sava darba rezultātu. Kad viss bija sagatavots, viņš nokāpa lejā un atslēdza virtuves durvis. Gribēdams pārliecināties, ka viņa plānoto operāciju neviens neiztraucēs, Leons izgāja pagalmā un pārbaudīja, vai vārtiņi, kas veda uz ielu, ir atvērti. Izrādījās, ka vārtiņu slēdzene ir sabojāta un tie vispār nav aizslēdzami. Tas viņu noiriierināja, un viņš steidzās atgriezties mājā.

Gonsaless atlaidās krēslā un sāka pacietīgi gaidīt. Kā vairumam zinātnieku viņam piemita īpaša pacietība.

Pulkstenis torni nosita divi. Un tūlīt pēc tam virtuves durvis viegli iečīkstējās. Gonsaless klusi piecēlās un paslēpās aiz aizkara, kas slēpa drēbju pakaramo. Viņš ieslidināja roku kabatā un izvilka no tās kādu priekšmetu.

Amēlija Džonsa dzīvoja vecā namā, un izlodzītie grīdas dē|i čīkstēja pie katra so|a. Taču tas, kurš bija namā ielavījies, bija izmanīgs un pa kāpnēm uzkāpa gandrīz bez trokšņa.

Sajūtot nelielu vēsumu, kas vilka no vaļējām durvīm, Gonsaless saprata, ka atnācējs jau ir augšā un tās atvēris.

Atnācējs piesardzīgi ielavījās istabā, tuvojās gultai un sastinga. Viņš ieklausījās un apmierināts pasmaidīja, manīdams, ka viss ir mierīgi.

Tad Leons redzēja, ka viņš ar šausmīgu spēku atvēzējas ar nūju virs gulošās sievietes galvas un tad sit.

Bašs Džonss neteica ne vārda. Viņš izdzirdēja, kā, skanēdamas uz visām pusēm lidoja stikla lauskas, un sāka ar roku kabatā taustīties pēc sērkociņiem.

Šī vilcināšanās izšķīra viņa likteni, tāpēc ka telpu piepildīja no trauka izplūdusī hlora gāze. Bašs sāka klepot, sajuta, ka trūkst elpas, un grasījās bēgt. Taču bija par vēlu: viņš paspēra dažus solus un smagi nogāzās zemē.

Dzeltenā, nāvējošā gāze tinās ap viņa augumu. Leons Gonsaless iznāca no savas paslēptuves. Bašs Džonss, zaudējot samaņu, vēl saskatīja virs sevis kādas acis, ko sedza gāzmaska.

Leons uzmanīgi savāca lauskas, ietina tās papīrā un iemeta maisā. Viņš loti rūpīgi sakāra uz pakaramajiem kleitas, novāca parūku un, istabu kārtodams, atvēra logu, lai misis Džonsas miteklis izvēdinātos. Pūta spēcīgs dienvidrietumu vējš, un no rīta istabā no gāzes vairs nebija ne miņas.

Tikai izgājis no mājas, Leons noņēma gāzmasku un ielika to maisā.

Vēl pēc stundas Gonsalcss jau atradās savā gultā un gulēja mierīgā miegā.

Arī Amēlijai Džonsai šai naktī laimējās gulēt bezrūpīgā miegā, bet kādā mazā, mājīgā guļamistabā vienā no Londonas rietumu daļas namiem gulēja brīnišķīga meitene— vēl pavisam pusaudze. Miegā viņas seju rotāja svētlaimīgs smaids.

Arī Bašs Džonss gulēja — viņš bija aizmidzis mūžīgā miegā, no kura nav pamošanās.

6. NODAĻA laimĪgais

Jaukā pavasara vakarā Leons Gonsalcss izkāpa no autobusa un enerģiskiem soliem devās uz Hcimārketu. Pēc tam viņš iegriezās Džermenstrītā, acīmredzot nepamanījis, ka tiek izsekots.

Manfrēds pacēla acis no rakstāmgalda un smaidīdams apsveica ienākušo draugu.

Leons ātri nometa lietusmēteli un, piegājis pie loga, palūkojās uz ielu.

—   Ko tu, Leon, tur tik bailīgi skaties?

—   Es skatos uz Žanu Prolero, kas dzīvo Lambetā, Borsaidbildingā 75, — Gonsaless atbildēja, neatraudamies no loga. — Lūk, kur viņš ir, šis centīgais jauneklis!

—   Kas tas Žans Protero tāds ir?

Leons iesmējās.

—   Loti uzņēmīgs kungs, kas nebaidās gaišā dienas laikā Vcstendā rādīties uz ielas,— Leons izvairīgi atbildēja. Viņš paskatījās pulkstenī.

—   Katrā ziņā šoreiz viņš nekādu īpašu drosmi nav parādījis, tāpēc ka šai stundā jau sāk krēslot un visi pieklājīgi ļaudis pārģērbjas vakariņām. Varbūt tas ir zaglis, kas šajā stundā dodas uz darbu?

Leons atkal sāka smieties.

—   Nē, tā ir daudz sarežģītāka personība. Tu droši vien domāji tādu zagli, kas pa kāpnēm iekāpj otrā stāva guļamistabā tai brīdī, kad ģimene sēž lejā ēdamistabā pie vakariņu galda.

—   Jā, tas ir šī noziedznieku veida protokolisks raksturojums.

Leons nogrozīja galvu.

—   Nē. Protero ir daudz interesantāka personība, un viņš pārstāv pavisam citu darbības lauciņu. Pirmkārt, viņš ir plikpaurains noziedznieks, pareizāk, viņam ir lemts kļūt par noziedznieku un viņš ir plikpaurains. Tas bieži negadās,— kā jau tev zināms, lielākai daļai noziedznieku ir vairāk vai mazāk kupli mati. Daži tajos rūpīgi šķir celiņu, bet loti reti kāds no viņiem ir plikpauris. Protero uz galvas nav neviena mata. Viņš ir kohs uz kravas kuģa, kas kursē starp Kanāriju salām un Sauthemptonu, un viņam ir jauna, ļoti skaista sieva. Viņa svainis ir kramplauzis, bet pagaidām pastrādājis tikai nenozīmīgus noziegumus. Viņam nejauši kļuvis zināms, ka es esmu viens no "Četriem taisnīgajiem", — viņš piemetināja, cenzdamies izklausīties bezrūpīgs.

—  Kā tu to zini? — Manfrēds, brīdi klusējis, jautāja.

Leons pārģērbās un tagad bija zīda pidžamā. Vispirms viņš uztina sev papirosu un tad sacīja:

—   Pirms daudziem gadiem, kad visa pasaule saliedējās pret noziedzīgo organizāciju "Četri taisnīgie", tevi, dārgo Džordž, izdevās arestēt un iesēdināt Čelmsfordas cietumā. Tev neparastā kārtā izdevās izbēgt, un, kad mēs sasniedzām krastu, tad kopā ar Poakaru pārcēlāmies uz mūsu drauga Astūrijas prinča jahtu, jo viņš parādīja godu, piekrizdams būt par ceturto mūsu Taisnīgo savienībā.

Manfrēds pamāja ar galvu.

—   Uz šīs jahtas bija arī Žans Protero, — Leons turpināja. — Kā viņš tur nokļuva, es tev pastāstīšu kādu citu reizi. Es nekad neaizmirstu kādreiz redzētu seju, Džordž, bet diemžēl es neesmu vienīgais, kam piemīt tādas dotības. Arī Protero mani iegaumēja, un, kad viņš mani ieraudzīja Borsaidbildingā…

—    Bet ko tu Borsaidbildingā darīji? — Manfrēds smaidīdams jautāja.

—   Tur, viens par otru neko nezinādami, dzīvo divi noziedznieki — daltoniķi.

Manfrēds nolika spalvu un pagriezās pret savu draugu. Viņš Leona balsī saklausīja svinīgu pacēlumu un gaidīja, ka tūlīt sekos neliela lekcija par antropoloģijas un kriminālistikas jautājumiem.

—   Šie divi noziedznieki apgāž Montegacas izvirzīto teoriju, ka noziedznieki vienmēr uztver visas krāsas… Abi vīri nepārprotami ir noziedznieki — viņiem ir pietiekams noziedznieka stāžs, un abi nosēdējuši cietumā ilgus termiņus. Interesantākais ir tas, ka ari viņu abu tēvi ir bijuši daltoniķi un arī noziedznieki.

—   Lieliski! Bet vai tu negribēji man vēl kaut ko pastāstīt par Protero? — Manfrēds atgādināja.

—  Viens no tiem subjektiem, ko es novēroju, izrādījās Protero sievas pusbrālis. Viņas tēvs ir kārtīgs galdnieks un dzīvo vienu stāvu augstāk. Viņš dzīvo loti mazā dzīvoklītī, kur ir divas istabas un virtuve. Tas, kas šo namu cēla, acīmredzot uzskatīja, ka vannasistaba ir lieka greznība. Man izdevās iepazīties arī ar misis Protero, kad mēģināju tuvāk iepazīties ar viņas brāli.

—   Jādomā, ka šādos apstākļos tu iepazinies arī ar pašu misteru Protero? — Manfrēds pacietīgi iztaujāja.

—  Nē, Protero es satiku kāpnēs. Es ievēroju, ka viņš cieši paskatījās uz mani, bet pats atkāpās ēnā, un es viņu nepazinu. Es viņu pazinu tikai šodien, kad satiku otrreiz. Viņš mani izsekoja, un, esmu pārliecināts, ka arī vakar viņš ir man sekojis. Droši vien šodien viņš gribēja vienīgi pārliecināties, ka es tiešām šeit dzīvoju.

—  Tu patiesi esi neiespējami brīnišķīga personība, — Manfrēds atzīmēja.

—   Iespējams, ka es kļūšu vēl brīnišķīgāka personība, — Leons labsirdīgi iebilda. — Tagad visu izšķir tas, vai Protero ir zināms, ka arī es viņu pazinu. Ja viņam tas ir zināms…

Leons paraustīja plecus.

—   Ne jau pirmo reizi riskēšu ar dzīvību. Man ir pazīstamas nāves rotaļas, tomēr esmu dzīvs, — viņš piemetināja.

Bet Manfrēdu drauga bezrūpīgais tonis nespēja apmānīt.

—  Vai tas ir tik nopietni? Man gan liekas, ka Prospero stāvoklis ir daudz bīstamāks. Man negribētos nogalināt cilvēku tikai par to, ka viņš mūs ir atpazinis,— tas nekādi nesaistās ar maniem priekšstatiem par godu un taisnīgumu.

Es tev piekrītu! Tas arī nebūs vajadzīgs, ļa nu vienīgi…

—   Ko tu gribēji sacīt?

—  Ja vien Protero tiešām mīl savu sievu. Tādā gadījumā var rasties nopietni sarežģījumi.

Otrā rītā Leons ienāca Manfrēda guļamistabā ar tējas tasi, kuru parasti pasniedza kalpotājs.

Manfrēds pārsteigts skatījās uz draugu.

—   Leon, kas noticis? Vai tiešām tu visu nakti neesi gulējis?

Gonsaless bija flaneļa halātā, zem kura vīdēja pidžamas zīds.

Pēc viņa ietērpa Manfrēds secināja, ka draugs visu nakti strādājis un nav pat atlaidies.

—   Es sēdēju ēdamistabā un smēķēju miera pīpi.

—  Vai tiešām visu nakti? Es pamodos un neredzēju gaismu.

—   Es sēdēju tumsā. Man gribējās šo to saklausīt.

Manfrēds norūpējies ar karotīti maisīja tasītē tēju.

—   Vai tiešām stāvoklis ir tik nopietns? Vai tiešām tu gaidīji…

Leons pasmaidīja.

—   Katrā ziņā es negaidīju to, kas notika. Es gribu tev lūgt milzīgu pakalpojumu.

—   Kādu tieši?

—   Šodien ar mani nerunā par Protero. Labāk parunāsimies par neitrālām tēmām, piemēram, par lauksaimniecību, kā tas krietniem Andalūzijas muižniekiem pienākas. Turklāt šodien mēs runāsim spāniski.

Manfrēds sarauca uzacis.

—    Kam tas viss nepieciešams? Tu šodien esi loti noslēpumains. Taču varu runāt ar tevi spāniski, ja tev tā tīk, par lauksaimniecību, neminot Protero.

Pieceldamies kājās, viņš mazliet ironiski pajautāja:

—  Vai tu man ļausi pateikt vismaz to, ka es gribu nomazgāties?

Šī diena aizritēja pavisam parasti.

Reiz gan Manfrēds jau gandrīz ierunājās par Protero, taču Leons, it kā lasītu viņa domas, brīdinoši pakratīja pirkstu.

Gonsaless runāja par antropoloģiju, runāja par noziedzniekiem, par to, ka var sastapt noziedzniekus, kas ir daltoniķi. Bet neteica ne vārda par Protero.

Pēc vakariņām Leons izgāja no mājām, taču tūlīt pat atgriezās.

—  Paldies Dievam, tagad mēs atkal varam runāt par visu, kas vien ienāk prātā.

Viņš pielika krēslu pie sienas un pakāpās uz tā. Sienā bija ar skrūvēm iestiprināts maziņš ventilators. Leons, dungodams kādu melodiju, veikli atskrūvēja ventilatora vāciņu. Manfrēds izbrīnīts vēroja viņa rosīšanos.

—   Džordž, paskaties! Paņem krēslu un pakāpies.

Manfrēds ieraudzīja nelielu, melnu kārbiņu, apmēram

desmit centimetrus platu un tikpat augstu. Tajā iekšā atradās disks.

—  Vai tu zini, kas tas ir? — Leons jautāja. — Tas ir detektofons, citiem vārdiem — telefona uztvērējs, kas savienots ar mikrofonu.

—  Tas nozīmē, ka kāds noklausījies visas mūsu sarunas?

Leons pamāja ar galvu.

Jādomā, ka šis kungs pavadīja loti garlaicīgu dienu, pat ja viņš prot spāņu valodu: viņam nācās noklausīties daudz muļķību.

—   Bet…— Manfrēds iesāka.

—  Tev nav par ko uztraukties. Viņš aizgāja. Taču, lai būtu par to pilnīgi pārliecināts…

Un viņš veikli atvienoja vadus.

—   I^rotero šeit ieradās vakar vakarā, — Leons sacīja. — Viņš noīrēja virs mums esošo istabu, es dzirdēju, kā viņš šveicaram pieprasīja tieši to istabu. Šveicars palika man uzticīgs, tāpēc ka es viņam dodu trīsreiz lielāku dzeramnaudu nekā pārējie īrnieki. Es nezināju, kas viņam padomā, kamēr nesaklausīju ventilatorā čabēšanu — viņš tur ielaida mikrofonu.

Leons atkal pieskrūvēja restes un nolēca no krēsla.

—  Tev jāapsola, ka rīt brauksi man līdzi uz Lambetu. Maz ticams, ka mēs sastapsim Protcro. Taču mēs satiksim viņa sievu, kas vienpadsmitos regulāri iet iepirkties. Viņa ir sieviete, kas mīl kārtību.

—   Kāpēc man viņa būtu jāredz?

Parasti Leons nemēdza iepriekš izklāstīt savus plānus un atklāja tos tikai pašā dramatiskākajā īstenošanas brīdī.

—     Man nepieciešama tava spēja pazīt cilvēkus. Tu man pateiksi, vai viņas dēļ plikpauris ir gatavs uz noziegumu.

Manfrēds pārsteigts paskatījās uz viņu.

—   Un kurš gan būs upuris?

—   Es, — Gonsaless atbildēja un iesmējās, redzot Manfrēda acis pilnīgu neizpratni.

Manfrēdam izdevās misis Protero ieraudzīt jau dažas minūtes pirms vienpadsmitiem.

Leons deva zīmi, saspiezdams drauga elkoni.

—   Tā ir viņa.

Un Manfrēds ieraudzīja jaunu sievieti, kas tajā brīdī šķērsoja ielu.

Viņa bija skaista un labi ģērbusies, daudz labāk, nekā to varētu gaidīt, zinot viņas sociālo stāvokli. Viņai rokās bija cimdi, viņa nesa iepirkumu grozu un nelielu somiņu.

—  Viņa patiešām ir loti jauka, — Manfrēds noteica.

Misis Protero apstājās pie juveliera vitrīnas, un Manfrēdam bija iespēja viņu tuvāk aplūkot. Jaunajai sievietei bija smalki, patīkami sejas vaibsti, neliels zods, kas liecināja par noteiktību, un lielas, brūnas acis.

—   Ko tu par viņu domā?

—   Viņa patiešām ir neparasti skaista sieviete.

—  Varbūt tu atļausi man jūs iepazīstināt? — Leons sacīja, vedinādams savu draugu pie jaunās dāmas.

Misis Protero loti izbrīnījās, bet, atcerējusies Leonu, pasmaidīja.

Manfrēds pamanīja burvīgu, pērlainu zobu rindu un sārtas, pilnīgas lūpas. Viņai gan nepiemita sabiedrības dāmas izteikšanās stils, toties viņas balss bija patīkama un melodiska.

—    Labrīt, doktor,— viņa sasveicinājās ar Leonu. — Ko jūs šeit darāt tik agrā stundā?

Manfrēds pamanīja, ka viņa Leonu godā par "doktoru".

Veiklais un kustīgais Gonsaless mēdza piedēvēt sev visdažādākos amatus, ja vien tas bija nepieciešams, lai ievāktu vajadzīgās ziņas.

—    Mēs nākam no hospitāļa, tas ir doktors Zclberts, — Leons iepazīstināja ar savu pavadoni. — Jūs laikam gājāt iepirkties?

Viņa pamāja ar galvu.

—  Patiesībā man šodien nebija nepieciešamības iziet. Mans vīrs jau trīs dienas ir dokos.

—   Vai jūs savu brāli šorīt satikāt? — Leons jautāja.

Sievietes sejai pārslīdēja ēna.

—   Nē, — viņa strupi atbildēja.

Izskatījās, ka šī radniecība viņai nesniedz gandarījumu. Varbūt viņa nojauta, ar kādiem tumšiem darījumiem aizņemts viņas brālis…Katrā ziņā viņa nevēlējās par to runāt. Misis Protero steidzās mainīt sarunas tematu.

Viņi pārmija vēl dažas pieklājības frāzes, tad draugi atsveicinājās no jaukās sievietes un devās tālāk.

Viņi noskatījās, kā viņa pazūd gastronomijas veikalā.

—  Kā tu domā, vai viņas vīrs būtu spējīgs viņas dēļ izdarīt noziegumu? — Leons jautāja.

—   Es domāju, ka tas ir iespējams. Bet kāpēc viņam vajadzētu nogalināt tevi?

—   To mēs noskaidrosim!

Pēcpusdienā viņi atgriezās mājās un atrada vairākas tikko pienākušas vēstules. Manfrēda uzmanību piesaistīja aploksne ar ģerboni.

—  Lords Perlhcms, — viņš sacīja, apskatījis nosūtītāja parakstu. — Kas ir lords Perthems?

—   Man nav pie rokas izziņu grāmatas, taču nezin kāpēc, šis vārds man liekas pazīstams. — Kas lordam Perthemam no mums vajadzīgs?

—   Es tūlīt tev nolasīšu vēstuli.

"Godātais kungs,

mūsu kopējais draugs misters feirs no Skotlendjarda šovakar ieradīsies pie manis Konetgārdenā uz vakariņām. Atļaujiet arī jūs lūgt pagodināt mūs ar savu klātbūtni. Misters Feirs man pastāstīja, ka jūs esat viens no mūsdienu izcilākajiem kriminālistiem, un es priecātos ar jums iepazīties, jo arī pats esmu loti ieinteresēts šajā zinātnes nozarē

Tālāk sekoja piezīme:

"Saprotams, ka ielūgums attiecas arī uz jūsu godājamo draugu."

Manfrēds paberzēja zodu.

—   Man tiešām nav ne mazākās vēlēšanās šo vakaru pavadīt aristokrātu sabiedrībā.

—  Toties es, — Leons apņēmīgi noteica, — vienmēr esmu jutis vājību pret labu angļu virtuvi, bet, kā es atceros, lords Perthems ir pazīstams kā lielisks gastronoms.

Tieši astoņos viņi iegāja lorda Perthema Konetgārdenas lielajā namā. Kalpotājs svinīgi saņēma viņu mēteļus un cepures un ieveda plašā, mazliet drūmā viesu pieņemšanas telpā.

Pret kamīnu bija atspiedies slaids, gara auguma vīrietis. Pēc izskata viņam varēja būt gadu piecdesmit. Pamanījis nācējus, viņš steidzās tiem pretī.

—   Kurš no jums ir misters Fucntess?

—   Tas esmu es,— Manfrēds smaidīdams atbildēja, — taču ievērojamais kriminālists ir mans draugs.

—   Loti priecājos ar jums iepazīties, taču lūgšu mani atvainot. Iznāca nožēlojams pārpratums, un vēstule misteram Feiram netika savlaicīgi nosūtīta. Diemžēl man tas kļuva zināms tikai pirms pusstundas. Ceru, ka jūs to pārāk neņemsiet ļaunā?

Manfrēds nobēra pāris trafaretas frāzes, kā tas šādos gadījumos pienākas. Durvis atvērās, un istabā ienāca dāma.

—   Milēdij, atļausiet stādīt priekšā?

Dāma bija vāja un slaika. Viņas bezkrāsainajām, ūdeņainajām acīm un plānajām, bālajām lūpām trūka vismazākās pievilcības. Viņas sejas izteiksme visbiežāk bija garlaikota; viņa rauca pieri un tas darīja viņu vēl neglītāku.

Leons Gonsaless, kurš nekad nelaida garām izdevību katru jaunu seju analizēt, tūlīt secināja: nelaipna, aizdomīga, nepateicīga, augstprātīga.

Viņa nevērīgi pastiepa draugiem roku, un grumbas sievietes pierē dubultojās.

—   Perthem, varam sēsties pie galda, — viņa teica lordam, nepievērsdama viesiem uzmanību.

Pie galda valdīja nomācošs klusums. Lords nervozēja, taču, neraugoties uz to, abi draugi nezaudēja ne savaldīšanos, ne labo garastāvokli.

Izskatījās, ka šis slaidais, garais vīrietis no savas sievas baidās un viņas klātbūtnē kautrējas. Kad nelaipnā saimniece piecēlās no galda un aizgāja uz saviem apartamentiem, lords likās atviegloti uzelpojam.

—   Baidos, ka jūs pie galda jutāties mazliet neērti, — viņš sacīja. — Milēdijai šodien iznāca domstarpības ar pavāru.

Acīmredzot milēdijai bija ieradums strīdēties ar saviem kalpotājiem, jo tālākajā sarunu gaitā lords minēja veselu virkni cilvēku, kas bija sadusmojuši saimnieci un atlaisti no darba.

Lords aizrunājās par savu kalpotāju sejas vaibstiem un centās noteikt viņu raksturu, — to darot, viņš pierādīja, ka slikti pārzina šo nozari, tāpēc nemitīgi kļūdījās, izdarot secinājumus. Pie viena noskaidrojās, ka lorda interesi par kriminoloģiju izraisījis tas, ka viņa paša dzīvība bija apdraudēta.

—   Tagad mēs uzkāpsim augšā un piebiedrosimies milēdijai,— ieturējis nelielu pauzi, viņš sacīja. Manfrēds bija gatavs zvērēt, ka lords Perthems visu savu sakāmo par kriminoloģiju bija rūpīgi samācījies speciāli šim vakaram.

Pa platām kāpnēm viņi uzkāpa otrajā stāvā un iegāja nelielā viesistabā. Lords izskatījās izbrīnījies, ka tur neviena nebija.

—   Esmu loti pārsteigts, — viņš sacīja, taču durvis pēkšņi atvērās un istabā ienāca milēdija. Viņa bija audekla bālumā, un viņas lūpas drebēja.

—  Perthem! — viņa iesaucās, balsij raustoties. — Manā ģērbtuvē ir paslēpies kāds cilvēks.

—   Kas? Laupītājs? — Lords izskrēja no istabas.

Abi draugi gribēja viņam sekot, taču uz kāpnēm lords ar brīdinošu žestu viņus aizturēja.

—  Labāk būtu, ja jūs paliktu kopā ar milēdiju. Dārgā, pasauc Tomasu!

Leons un Manfrēds stāvēja kāpņu pakājē, bet lords tikmēr atvēra kādas durvis un nozuda istabā. Pēc tam no turienes atskanēja troksnis un kliedzieni. Manfrēds uzskrēja pa kāpnēm. Kāds neganti aizcirta durvis… Tad varēja saklausīt satrauktas balsis, atskanēja šāviens, un uz grīdas smagi nogāzās kāds augums.

Manfrēds sasprindzināja spēkus un mēģināja atgrūst durvis uz istabu, kurā skanēja troksnis un rīboņa.

—   Viss kārtībā. — Atskanēja Perthema balss.

Nākamajā mirklī viņš atvēra durvis.

Baidos, ka būšu šo cilvēku nogalinājis, — viņš sacīja.

Lordam rokā bija kūpošs revolveris. Istabas vidū gulēja vīrietis nabadzīgā apģērbā, un viņa asinis bija nokrāsojušas pelēko persiešu paklāju sarkanu.

Gonsaless steidzās pie nejūtīgā ķermeņa un pagrieza to ar seju uz augšu. Svešinieks bija miris. Leons uzmeta viņa sejai nopietnu un vērīgu skatienu.

' — Vai jūs viņu pazīstat? — lords vaicāja.

—  Jā, — Gonsaless mierīgi atbildēja. — Tas ir mans noziedznieks daltoniķis. — Viņš redzēja, ka nekustīgi gulošais augums pieder misis Protero brālim.

Abi draugi atstāja lordu Perthemu Skotlendjarda detektīva sabiedrībā un devās mājup. Milēdija, satriekta par notikušo, histērijā trakoja.

Pa ceļam draugi klusēja. Mājās Leons, atviegloti nopūties, apsēdās krēslā un aizsmēķēja.

—   Leon…

Gonsaless nepakustējās.

—   Leon!…

Gonsaless lēni pacēla acis uz Džordžu.

—   Vai tu neko uzkrītošu nemanīji šāvakara apšaudes laikā?

—   O, jā, bija kaut kas tāds, kas piesaistīja manu uzmanību.

—   Kas tieši?

—  Vispirms mani pārsteidza las, ka lorda Perthema namā bija iekļuvis Protero brālis. Satriecoša sagadīšanās. Vai tu pievērsi uzmanību nogalinātā rokām?

—   Nē.

—   Loti žēl. Tādā gadījumā viss notikušais tev liktos vēl dīvaināks. Kas piesaistīja tavu uzmanību?

—   Es biju pārsteigts par to, ka lords Perthems nēsā sev līdzi šaujamieroci. Droši vien ierocis viņam bija arī vakariņojot.

—  To var viegli izskaidrot. Vai tad tu neatceries, ka viņš mums stāstīja, ka saņēmis vairākas anonīmas draudu vēstules?

—   Tas man pavisam bija izkritis no prāta. Bet kurš aizcirta augšā durvis?

—   Pats par sevi saprotams, ka laupītājs. — Leons pasmaidīja, un Manfrēds saprata, ka Leons nevēlējās izteikt savas aizdomas.

—   Ja jau mēs esam nonākuši līdz aizslēgtām durvīm, — Leons noteica, piecēlās no savas vietas un devās uz istabu. Viņš atgriezās, nesdams divus metāla instrumentus, kas izskatījās kā elektriskā zvana kausi. Tikai no kausu apakšas rēgojās metāliski asmeņi.

Leons aizslēdza durvis un vienu no zvaniem nolika uz grīdas. Zvana mēlīti viņš piestiprināja pie durvīm tā, lai vismazākā kustība pie tām liktu atskanēt zvanam.

—   Viss kārtībā, — viņš sacīja, kad bija pārbaudījis, kā uzstādītā ierīce darbojas. Tad viņš piegāja pie loga.

—   Vai tu gaidi nelūgtus viesus?

—  Jā. Un viņu dēl esmu ar mieru ziedot savu miegu.

Leons nopētīja logu, tā aizdare viņu neapmierināja.

Viņš logu nostiprināja ar ķīli, bet pēc tam devās pie otrām durvīm, kas veda no Manfrēda istabas uz gaiteni. Pie tām viņš ierīkoja tādu pašu signalizācijas iekārtu kā pie savām durvīm.

Naktī draudīgi iezvanījās viens no signalizācijas zvaniem. Manfrēds pieleca kājās un steidzās iedegt gaismu. Izrādījās, ka viņa durvis nav cieši aizvērtas. Viņš izsteidzās viesistabā, bet Gonsalcss jau bija priekšā. Viņš ar kāju pastūma pie malas signalizācijas ierīci un, atvērdams durvis, sacīja:

—   Ienāciet, lord Perthem, — mēs par visu mierīgi aprunāsimies!

Kādu brīdi valdīja pilnīgs klusums, pēc tam atskanēja soli, un kāds ienāca istabā. Perthems bija tērpies smokingā, taču bez cepures. Manfrēds pārsteigts skatījās uz pilnīgi pliko pakausi.

—   Lūdzu, piesēdiet! Iekārtojieties ērtāk! Es jums palūgšu jūsu revolveri, tāpēc ka man šķiet, — mēs spēsim visu nokārtot mierīgā cclā.

Nebija ne mazāko šaubu, ka nakts apmeklētājs ir neviens cits kā lords Perthems, lai gan bija pazudusi viņa kuplā frizūra. Manfrēds bija patiesi izbrīnījies, redzot, ka viņa kolēģis iebāž roku lorda kabatā un izvelk revolveri. Viņš saudzīgi novietoja revolveri uz kamīna.

Lords atlaidās krēslā un aizsedza ar rokām acis.

Iestājās dziļš klusums.

—  Vai tu atceries godājamo Džordžu Fernsaidu? — Leons ierunājās.

—   Fernsaids! Viņš taču toreiz bija uz hercoga jahtas…— pārsteigtais Manfrēds izmeta.

—   Pilnīgi pareizi! Man nelikās, ka viņš par mums domātu kā par noziedzniekiem, kas izbēguši no taisnās tiesas rokām, taču acīmredzot viņš zināja, ka mēs esam "Četri taisnīgie". Lord Perthem, jūs savu titulu mantojāt pirms sešiem gadiem?

Satriektais lords pamāja ar galvu un tad pēkšņi saslējās taisns. Viņa seju pārklāja nāves bālums, bet zem acīm iezīmējās tumšas ēnas.

—   Kungi, es redzu, ka jums ir izdevies mani notvert… Bet es gribēju notvert jūs. Ko jūs gribat pasākt?

Gonsaless pasmaidīja.

—  Man nav ne mazākās vēlēšanās stāties tiesas priekšā kā lieciniekam un paziņot taisnajai tiesai, ka lordam Perthemam ir divas sievas, ka ilgus gadus viņš dzīvo dubultdzīvi. Tādā gadījumā vajadzētu sākt izskatīt dažus jautājumus, kas attiecas personīgi uz mani. To es nevēlos.

—   Es atnācu šurp, lai jūs nogalinātu,— lords piesmakušā balsī izgrūda.

—  Es jau to nojautu, — Manfrēds atbildēja. — Leon, kas aiz visa šī notikuma slēpjas?

—  Man liekas, ka būtu labāk, ja lords Perthems to mums pats personīgi pastāstītu, — Leons iebilda.

Lords pavērās visapkārt.

—   Vai es varētu palūgt glāzi ūdens?

Leons izpildīja viņa lūgumu.

—  jums taisnība!— lords ierunājās.— Es atpazinu jūs kā divus no kādreizējās organizācijas "Četri taisnīgie". Es biju hercogam tuvs draugs un nejauši atrados uz jahtas, kad ieradāties jūs. Mans draugs izstāstīja savādo stāstu par jūsu bēgšanu, izskaidroja jūsu parādīšanos uz jahtas, taču, kad es Spānijā nokāpu krastā, man gadījās izlasīt angļu avīzes, un es sapratu, kas jūs esat.

…Jums droši vien ir zināms, ka senāk es kalpoju flotē kā vienkāršs matrozis un esmu apbraukājis visu pasauli. Šis dzīvesveids mani pievilka vairāk nekā jebkurš cits. Man bija iespēja redzēt jaunas zemes un satikt jaunus cilvēkus. Tas viss man bija daudz pieejamāks nekā tad, kad es mēģināju to visu iepazīt kā augstdzimušais vai bagātais tūrists, ja jūs tiešām gribat izzināt pasauli, dodieties jūrā kā matrozis.

…Reiz, kādā vakarā, vienā no Londonas austrumpuses teātriem es sastapu Martu Greju. Tai laikā es dzīvoju īstu matrožu dzīvi. Manas attiecības ar tēvu nebija nekādas spīdošās, un man nebija ne mazākās vēlēšanās atgriezties mājās. Varbūt tas jūs uzjautrinās, bet es iemīlējos savā teātra kaimiņienē.

—   Vai jūs apprecējāt mis Greju? — Leons jautāja.

—   Nē, — lords īsi iebilda. — Es biju tik dumjš, ka pēc trim mēnešiem ļāvos pierunāties apprecēt milēdiju un atgriezties sabiedrībā. Es biju noguris no matroža piedzīvojumiem. Sieva bija liela īpašuma mantiniece, tātad izdevīga partija. Es apprecējos, vēl pirms mans tēvs mantoja sava brālēna mantu un titulu. Mana ģimenes dzīve bija īsta elle. Starp citu, jums bija iespēja pašiem par to pārliecināties un uzzināt, kāda viņa ir. Es pārāk cienu sievietes un pakļāvos sievas ietekmei tā vietā, lai censtos lauzt viņas raksturu. Tā briesmīgā dzīve mani dzina pie Martas. …Marta ir brīnišķīgs cilvēks. — Viņam iedegās acis. — Viņa ir vislabākā sieviete, kāda jebkad dzīvojusi virs zemes. Tikai tad, kad atkal viņu sastapu, es sapratu, cik ļoti viņu mīlu. Man nebija citas izejas: es ar viņu apprecējos. Kuģojot uz Austrāliju, es saslimu un slimības laikā man nogāja mati. Bet tas bija sen pirms manas satikšanās ar Martu. Kad atgriezos sabiedrībā, pasūtīju sev parūku, un tā ieguva īpašu nozīmi. Pirmkārt, parūka nosedza manu pliko galvu, otrkārt, liedza maniem biedriem jūrniekiem mani atpazīt. Ar laiku, ar gadiem es nomainīju parūkas krāsu, es nosirmoju. Marta nepievērsa uzmanību tam, ka esmu plikgalvis. Es biju laimīgs ar viņu. Laiku pa laikam man nācās viņu atstāt un atgriezties sabiedrības dzīvē — tur, kur mani saista pienākums. Man bija jāsaka Martai, ka dodos jūrā. Atstājot milēdiju, es teicu, ka aizbraucu uz Ameriku darīšanās.

—  Cilvēks, kuru jūs nošāvāt, bija Martas pusbrālis, — Gonsaless sacīja.

Lords Perthems pamāja ar galvu.

—  Liktenim tā labpatika, ka viņš mēģināja aplaupīt tieši manu namu.. Cīkstoties viņš man norāva parūku un mani pazina. Man nekas cits neatlika kā viņu nošaut, — lords mierīgi sacīja. — Es pilnībā apzinājos, ko daru. Es zināju, ka viņš var iznicināt manu laimi, ka viņš daudzus gadus ir mocījis un tiranizējis savu māsu, un dzīvojis uz viņas rēķina.

Gonsaless piekrītoši pamāja.

—   Es pamanīju viņa rokā sirmu matu šķipsnu un sapratu, kas noticis.

—   Ko jūs tagad domājat iesākt? — lords jautāja.

—  Varbūt jūs gribat zināt, ko jums tagad iesākt? — Leons atbildēja uz jautājumu ar jautājumu.

—   Jā, es būtu priecīgs, ja man to kāds pateiktu, — lords nopietni teica.

—   Kad būs nokārtotas visas ar slepkavību saistītās formalitātes, jūs ar milēdiju dosieties ceļojumā. Jūs pierunāsiet milēdiju dot jums šķiršanos. Kad jūs ar viņu izšķirsieties, tad apprecēsiet lēdiju Protero, šoreiz jau ar savu īsto vārdu.

Lords Perthems uzkāpa augšstāvā, bet Manfrēds smiedamies sacīja Leonam:

—   Leon, tu esi amorāla personība. Kaut uz mirkli iedomājies, ka lēdija Perthema nebūs ar mieru šķirties…

Leons iesmējās.

—  Tas nebūt nav nepieciešams, tāpēc ka lords mazliet samelojās. Vispirms viņš apprecēja Martu un tikai tad satika milēdiju. Tad viņš to pameta un atkal atgriezās pie Martas. Es to nejauši uzzināju, kad iepazinos ar laulības reģistrācijas ierakstiem: pirms uzradās lēdija Perthema, Marta Protero jau eksistēja.

—   Dārgo Leon, tu patiesi esi brīnišķīgs puisis, — Manfrēds bija sajūsmā par savu draugu.

—   Šoreiz tev taisnība, — I^eons kautri piekrita.

7. NODAĻA vĪrs, KAS MĪLĒJA MŪZIKU

Misters Homērs Leitis bija pazīstams kā kaislīgs mūzikas mīļotājs un viņa lielākā vājība bija Čaikovska simfoniskā poēma "1812. gads". Viņa Penertonroudas kaimiņi ar nožēlu secināja, ka, lai arī Homērs Leins caur un cauri bija mūzikas mīļotājs, visvairāk viņa uzmanību izpelnījās tieši šī lielā kompozīcija, kas attēloja kauju norisi.

Domu apmaiņa ar kaimiņiem sabojāja viņu attiecības. Kaimiņus neapmierināja mistera Leina muzikālās kaislības. Sekoja protokols par sabiedriskā miera traucēšanu, kad arī tas nelīdzēja, kaimiņi sāka draudēt ar tiesu.

Par nožēlu visiem, šis citādi godājamais un laipnais džentlmenis nemaz netaisījās uzklausīt savu kaimiņu vēlmes un lūgumus.

Viņa guļamistabā atradās spēcīgākais un skanīgākais gramofons, kāds jebkad Hempstedā bija redzēts. Aparāts bija dārgs, ar mehānisku ierīci, kas, skaņuplatei beidzoties, pārcēla adatu atpakaļ, tāpēc nepārtraukti varēja skanēt mūzika. Tomēr pats ļaunākais bija tas, ka misters Homērs Leins mūzikas demonstrācijai atvēlēja arī nakts stundas.

Policijas iecirknī, kur misters Leins tika uzaicināts sniegt paskaidrojumus, viņš pavēstīja, ka gramofona mūzika ir vienīgais līdzeklis, ar ko nomierināt nervus, un ka viņš bez gramofona mūzikas nespēj iemigt. Viņa iemīļotais "1812. gads" ir vienīgais pietiekami skaļais skaņdarbs, kas spēj labvēlīgi ietekmēt viņa nervu sistēmu.

Vispār jau misters Leins bija pret cilvēkiem atsaucīgs un uzmanīgs. Viņš bija teātra aģents, un viņa pienākumos ietilpa komplektēt "trupas" apmēram diviem desmitiem mazāku un lielāku Dienvidamerikas teātru. Lielie mākslinieki, kas, pateicoties sadarbībai ar misteru Leinu, bija saņēmuši angažementus Meksikā, Čīlē, Argentīnā, Brazīlijā, nevarēja vien beigt viņu slavēt. Turneju laikā aktieri tika labi uzņemti un par to bija parūpējies pakalpīgais aģents.

Runāja, ka misters Leins ir materiāli ieinteresēts veselā virknē teātru un mūzikholu, un tieši tāpēc viņa klienti turneju laikā tika sirsnīgi un atsaucīgi uzņemti.

Gadījās arī, ka Homērs Leins aizsūtīja turnejā nenozīmīgus māksliniekus, sīkus ļautiņus, kas nebija iemantojuši ne slavu, ne popularitāti un kuru vārdi nekad nebija redzēti Anglijas izrāžu sarīkojumu programmās. Jautājumu par to, vai aktieri sūtīt turnejā, viņš risināja atkarībā no mākslinieka ārējā izskata un tā, vai viņam ir kādi radinieki.

—  Tā ir brīnišķīga zeme, — misters Leins parasti stāstīja māksliniekiem. — Jūs pats par to pārliecināsieties…

Misters Leins atstāja loti godājama vīra iespaidu, viņš prata uzvesties, viņam bija smalkas manieres. Viņam bija gludi skūta seja, maza, nedaudz iesirma vaigubārda, viņš izskatījās pēc solīda advokāta, sabiedriska darbinieka un filantropa.

—  Tā patiešām ir sevišķi pievilcīga zeme, tomēr es nezinu, vai man vajadzētu turp sūtīt jaunu meiteni. Saprotams, jūsu uzturēšanās tur tiktu lieliski nodrošināta,

arī dzīve tur ir ļoti interesanta, taču… Vai jums ir kādi radinieki?

Ja jaunā sieviete, kas bija nākusi pēc angažementa, sāka stāstīt par lielo uzmanību, ko tai velta brālis, māte vai tante, misters Leins aprāva sarunas, paskaidrodams, ka nākamajā dienā prasītājai sniegs rakstisku atbildi. Savu solījumu viņš svēti pildīja, un nākamajā dienā jaunā sieviete saņēma laipnu paskaidrojumu, ka, par dziļu nožēlu, misters Leins neko nevar darīt viņas labā, kontrakts nevar tikt noslēgts, jo neatbilst meitenes interesēm. Tā nenoliedzami bija patiesība.

Savukārt, ja meitene gadījās pavisam vientuļa šajā pasaulē, viņai nebija radinieku, kas sāktu par viņu interesēties un traucēt misteru Leinu, tad jaunā būtne nekavējoties saņēma biļeti pirmajā klasē uz kuģa, kas veda uz Dienvidameriku. Jaunā meitene nedabūja biļeti visam turnejas laikam, jo tālākais maršruts bija noskaidrojams galapunktā.

Meitenēm bija paredzēts uzstāties nevis uz lielām, plaši pazīstamām mākslas turneju skatuvēm, bet nenozīmīgos, vienkāršos sarīkojumos, kam mazāk sakara ar mākslu, bet vairāk ar izklaidi, un parasti tie bija bāri, varietē un tamlīdzīgi iestādījumi.

Misteram Leinam, tā darbojoties, trīs reizes gadījās, ka meitenes ļaunprātīgi izmantoja viņa uzticību un nekaunīgi piemānīja. Viņas noliedza, ka viņām ir kādi radinieki, taču pēc tam atklājās, ka vienai no viņām bija brālis, kas itin drīz ieradās pie mistera Leina noskaidrot, kur pazudusi viņa māsa.

5*

Kādā brīnišķīgā jūnija rītā misteru Leinu pārsteidza līdzīgs gadījums. Viņš sēdēja savā grezni iekārtotajā

129

kantori un uzmanīgi pētīja savu ciemiņu — maza auguma nervozu žīdu, kas, apsēdies pie Leina sarkankoka rakstāmgalda, satraukts raudzījās viņā.

—   Roza Goldšteina, — misters Leins domīgi atkārtoja. — Vārds man liekas pazīstams.

Viņš pazvanīja, un kabinetā ienāca jauns, tumšmatains cilvēks.

—   Mister Mendes, atnesiet man angažementu grāmatu, — viņš sacīja.

—  Mister Lein, — apmeklētājs turpināja, — jāatzīstas, ka man nebija ne jausmas, ka mana meita devusies tik tālā ceļojumā. Viena Rozas draudzene man pateica, ka viņa bijusi pie jums un jūs esot viņai sagādājis angažementu Dienvidamerikā.

—   Es jūs saprotu. Tātad viņa jums neko nestāstīja par savām iecerēm?

—   Neko.

Jaunais cilvēks atgriezās ar lielu grāmatu.

Misters Leins sāka uzmanīgi šķirstīt grāmatu, velkot ar pirkstu pa vārdu sarakstu.

—  Palūk… esam arī atraduši, — viņš sacīja. — Roza Goldšteina… Tagad es labi atceros… Bet viņa man sacīja, ka esot bārene.

Goldšteins pamāja ar galvu.

—  Viņa tā teica, jo baidījās, ka mēs viņai neļausim doties tik tālu prom. — Vīrs smagi nopūtās. — Taču tagad man ir zināms, kur viņa atrodas, un es esmu mierīgs. Varbūt jūs varētu man iedot viņas adresi?

Leins saudzīgi aizvēra grāmatu un laipni paraudzījās uz savu apmeklētāju.

—     Diemžēl šobrīd man nav viņas adreses, — viņš teica. — Taču, ja vēlaties viņai nosūtīt vēstuli, varat to adresēt uz mana vārda. Es to pārsūtīšu mūsu Buenosairesas aģentam, lai tas nogādā tālāk jūsu meitai. Jūs taču sapratīsiet, ka es nevaru pastāvīgi uzturēt sakarus ar visiem mazajiem Dienvidamerikas teātrīšiem un sazinos ar savu aģentu palīdzību. Loti iespējams, ka pašreiz jūsu meita atrodas turnejā.

—   Jā, jā…saprotu,— misters Goldšteins sacīja.

—    Katrā gadījumā viņai gan vajadzēja jums darīt zināmus savus nodomus, — misters Leins līdzjūtīgi nogrozīja galvu. Patiesībā viņš nodomāja, ka Rozai Goldšteinai pieklājās teikt patiesību viņam par savu ģimenes stāvokli.

—   Tā vai citādi, cs darīšu visu, lai viņu uzmeklētu un nosūtītu viņai jūsu vēstuli.

Misters Leins pastiepa vecajam Goldšteinam savu mīksto, gaļīgo plaukstu, bet misters Mendess pavadīja apmeklētāju līdz durvīm.

Pēc trim minūtēm pie mistera Leina galda sēdēja jauna, skaista sieviete, kurai jau bija neliela aktiermākslas pieredze.

Viņa bija piedalījusies kādā turnejā un atstāstīja misteram Leinam savus piedzīvojumus.

Misters Leins uzdeva izšķirošo jautājumu:

—  Bet ko sacīs jūsu piederīgie, kad uzzinās par jūsu vēlēšanos tik tālu aizceļot? — viņš, sirsnīgi smaidīdams, jautāja.

—  Man vairs nav vecāku, — meitene skumji atbildēja.

Misters Leins pamanīja, kā viņai iedrebējās lūpa.

Viņš secināja, ka meitene nesen pārdzīvojusi smagu zaudējumu.

—   Bet jums taču ir kādi radinieki?

—   Nē. Es esmu palikusi viena šajā pasaulē, mister Lein! Ceru, ka jūs man sagādāsiet angažementu? — viņa lūdzoši sacīja.

Protams, ka misters Leins apņēmās viņai sagādāt angažementu.

Mazie aktierīši, kurus viņš nosūtīja uz Dienvidameriku, viņam ienesa lielākus ienākumus nekā kontrakti ar ievērojamiem mākslinieku pasaules pārstāvjiem, Londonas skatuves pērlēm.

—   Es jums rīt sniegšu atbildi. — Viņš ievēroja savu parasto formulējumu.

—  Jums taču nav pret mani iebildumi? Es jūs lūdzu, sagādājiet man angažementu.

Viņš pasmaidīja.

—   Labi… Lai notiek, es jums atbildēšu tūlīt, misis Hakere. Jums vairs par to nebūs jāraizējas. Es jums sagatavošu kontraktu, bet jūs iegriezīsieties pie manis to parakstīt.

Meitene līksmi aizspurdza lejā pa kāpnēm, lai dotos uz Leičesterskvēru. Sirds priekā gavilēja. Viņai būs angažements un honorārs, kas trīskārt pārsniegs līdzšinējo. Meitenei uznāca vēlēšanās katram pretimnācējam izstāstīt par savu laimi. Tomēr viņa pat nespēja iedomāties, ka pēc kāda mirkļa patiešām visu izstāstīs gluži svešam cilvēkam.

Šis cilvēks bija eleganti ģērbies un izskatījās pēc ārzemnieka. Viņam bija laipna un labsirdīga seja, kas izraisīja uzticību.

Viņus satuvināja tīrā nejaušība. Svešinieks stāvēja pie ārdurvīm, — meitene, pārņemta ar nākotnes vīzijām, steidzās lejup pa kāpnēm, nepamanīja pēdējo pakāpienu un paklupa.

Viņš meiteni uztvēra.

—   Atvainojiet, man tiešām žēl, ka jūs pagrūdu, — viņa smiedamās sacīja.

—  Jūs nemaz neizskatāties nožēlas pilna, — viņš atjokoja. — Uz jums raugoties, var iedomāties, ka esat tikko kā saņēmusi loti izdevīgu angažementu otrpus okeānam.

Viņa pārsteigta lakojās svešiniekā.

—   Kā jūs to zināt?

—  Es to zinu… galu galā tas nav svarīgi… bet es to zinu. — Viņš iesmējās, pārdomāja doties augšā un gāja līdzi meitenei.

—  Jums taisnība, — viņa teica. — Es gatavojos braukt uz Dienvidameriku. Man radusies laimīga izdevība. Vai arī jūs esat no mākslinieku aprindām?

—   Nē, es neesmu aktieris un man ar teātri nav ne mazākā sakara. Toties es daudz zinu par tām valstīm, uz kurām jūs gribat doties. Varbūt jūs gribētu kaut ko uzzināt par Argentīnu?

Meitene izbrīnījās.

—   Jā,— viņa sacīja,— tikai es…

—   Es gribēju iedzert tasi tējas, atļaujiet man jūs ielūgt, — Leons pieklājīgi piedāvāja.

Meitenei nemaz negribējās tēju, tāpat kā nebija ne mazākās vēlēšanās turpināt tik savādi aizsākto pazīšanos, bet Leonā bija kaut kas tāds, kas piesaistīja un lika pakļauties, un viņa tam sekoja.

Misters Leins tobrīd sarunājās ar savu melnīgsnējo kalpotāju.

—   Fonzo, viņa tiešām ir sevišķi skaista meitene. — Parasti atturīgais misters Leins, to sacīdams, sajūsmā noskūpstīja pirkstu galus.

Misters Gonsaless Leina kantori apmeklēja jau trešo reizi. Kādreiz pastāvēja organizācija "Četri taisnīgie". Šī organizācija izvirzīja sev par mērķi sodīt visus, kam izdevies izdarīt noziegumu un palikt nesodītiem. Slava par viņu darbību izplatījās pa visu pasauli. Viens no četrinieka bija miris, bet otrs — Poakars, patiesībā "Četru taisnīgo" smadzenes, — bija metis visam mieru un apmeties uz dzīvi Seviljas tuvumā. īsu brīdi pirms tam viņš no kāda sava paziņas, kas dzīvoja Riodežaneiro, saņēma vēstuli. Vēstulē atklājās virkne visai nepievilcīgu lietu. Poakars apmainījās ar savu korespondentu vairākām vēstulēm un rezultātā noskaidroja, ka lielākā dala jauno un skaisto angļu meiteņu, kas nonāk Rio bordeļos, tur noklust, pateicoties kāda mistera Leina darbībai.

Poakars par to pavēstīja saviem draugiem Londonā.

—   Tā ir brīnumaina zeme, — Leons sacīja, domīgi maisīdams ar karotīti tēju. — Jūs droši vien esat loti priecīga par savu angažementu?

—  O, man ir laimējies brīnišķīgs angažements! Iedomājieties tikai, es saņemšu divpadsmit mārciņas nedēlā, un uzturs, un dzīvoklis par brīvu. Es taču varēšu sakrāt daudz naudas.

—   Vai jums ir zināms, kur tieši jums vajadzēs uzstāties?

—  Nē, es nepazīstu to valsti, — meitene smaidīdama atbildēja. — Neērti atzīties, taču es nezinu nevienas Argentīnas pilsētas nosaukumu.

—   Ak, vairums laužu par šo zemi zina tikpat maz kā jūs. Iespējams, ka jūs toties kaut ko esat dzirdējusi par Brazīliju?

—   Protams. Tā ir neliela valstiņa Dienvidamerikā.

—   No kurienes mums pieved Brazīlijas riekstus,— Leons pajokoja. — Nē, jūs kļūdāties. Tā nav maza valstiņa— tā ir tikpat liela kā attālums no Londonas līdz Persijai, vai arī no Braitonas līdz ekvatoram. Tagad jūs apjaušat, cik liela ir zeme, kur jūs gribat nokļūt?

Viņa izbrīnījusies vērās Leonā.

Leons turpināja meitenei stāstīt par šo valstu klimata īpatnībām. Par kontraktu viņš neieminējās ne ar vārdu. Tikai sarunas beigās viņš atklāja savas kārtis, lai gan meitene, iespējams, to pat nepamanīja.

—   Mis Hakere,— viņš uzrunāja meiteni,— es jums atsūtīšu grāmatu, tā jūs noteikti ieinteresēs. Tajā jūs varēsiet smelties daudz interesantu ziņu par Argentīnu.

—  Tas ir loti laipni no jums, — meitene pateicīgi nočukstēja. — Vai atjausiet jums iedot savu adresi?

Tieši tas Leonam bija vajadzīgs. Viņš noglabāja meitenes adresi savā kabatas portfelī, un viņi izšķīrās.

Pie Nacionālās galerijas Leonu gaidīja Džordžs Manfrēds nesen pirktā, nelielā sporta mašīnā, un viņi brauca uz Kensingtongārdenu. Šajā laikā restorāns bija tukšs. Viņi apsēdās pie nomaļa galdiņa, un Gonsaless atstāstīja Manfrēdam piedzīvoto.

—   Man veicās. Es sastapu vienu no viņa upuriem un man izdevās ar viņu iepazīties.

—   Vai tu pašu Leinu redzēji?

Leons pamāja ar galvu.

—   Biju pie viņa vizītē pēc tam, kad izšķīros ar meiteni. Man pie viņa nebija viegli iekļūt, taču aprunāšanās vienīgi ar meksikāni mani neapmierināja— liekas, viņu sauc par Mendesu — un tomēr pamanījos satikt pašu Leinu. Es nespēlēju bandžo, — viņš smiedamies turpināja, — un varu apgalvot, ka manās acīs bandžo ir pats šausmīgākais, kas vien pasaulē radīts…

—   Citiem vārdiem runājot, tu gribēji teikt, ka uzdevies viņam par bandžo virtuozu, kas vēlas dabūt angažementu Dienvidamerikā?

—   Tu uzminēji. Domāju, ka lieki tev skaidrot, ka viņš man angažementu atteica. Bet viņš patiesi ir interesanta personība.

—     Leon, tev visi cilvēki liekas interesanti, — Manfrēds pasmaidīja. Viņš pastūma malā kafijas tasi un aizsmēķēja lielu cigāru.

—  Vismīļāk es tam subjektam būtu pateicis, ka pēc visām ziņām viņš ir visīstākais grēka uzkurinātājs. Viņam ir slepkavas un dedzinātāja izskats. Lombrozo darbos var atrast izsmeļošu šāda tipa aprakstu. Bezkrāsaina, maiga āda, uzblīdusi, bērnišķīga seja, loti smalki mati. Tādu vīru var pamanīt un atšķirt starp tūkstošiem citu cilvēku.

Viņš pabraucīja ar roku zodu un sarauca uzacis.

—   Viņš un viņam līdzīgie dzīvo uz citu izpostītās dzīves rēķina. Man tā vien liekas, ka šis tips spējīgs uz visādiem noziegumiem. Par šo tēmu es labprāt parunātos ar Poakaru.

—  Vai tiešām nav iespējams ar viņu izrēķināties likumīgā ceļā? — Manfrēds jautāja. — Varbūt tikai pietiktu paziņot policijai?

—  Nē, mums pret viņu nav nekādu pierādījumu. Viņš tik tiešām ir teātra aģents. Viņa grāmatās ierakstīti pazīstamu mākslinieku vārdi, un šie klienti dos pašas labākās atsauksmes. Leins ir loti viltīgi nodrošinājis sevi. Ja ar naudas viltošanu nodarbotos Anglijas bankas galvenais kasieris, tad viņu būtu daudz grūtāk pieķert kā jebkuru citu naudas viltotāju. Tieši tas pats ir ar Leinu.

Pirms pāris dienām es aprunājos ar kādu Goidšteinu — viņa meita pirms septiņiem mēnešiem aizkuģoja uz Dienvidameriku. Līdz pat šai dienai šis kungs nav saņēmis no meitas nekādas ziņas, un viņš pastāstīja, ka Leinam tas bijis liels pārsteigums, ka meitenei izrādās ir arī vecāki. Viņš labprātāk angažēja vientuļas meitenes.

—   Vai Leins iedeva Goldšteinam meitas adresi?

Leons paraustīja plecus.

—  Argentīna ir valsts, kuras teritorija aizņem vairāk nekā miljons kvadrātjūdzes. Vai tiešām tu iedomājies, ka viņu būs viegli atrast? Kordova, Tukumana, Mendosa, Salta, Santafē, Rozario… tās ir tikai dažas vietas. Tur ir simtiem pilsētiņu, un mazā Goldšteina var uzstāties jebkurā no šīm apdzīvotajām vietām. Nevienā no šīm pilsētiņām nav angļu vai amerikāņu konsula. To iedomājoties vien, pārņem šausmas…

Manfrēds domīgi paraudzījās uz parka lapotni.

—  Ja mēs būtu pārliecināti par savu aizdomu pareizību, — Leons turpināja. — Paies vismaz divi mēneši, pirms mums izdosies visu precīzi noskaidrot, taču mūsu jaunā paziņa ar tuvāko tvaikoņa reisu aizbrauc uz Dienvidameriku. Reiz tu man stāstīji, ka labprāt paviesotos Spānijā. Man nebūtu nekas pretī pa to laiku aizbraukt uz Dienvidameriku.

—    Liekas gan, ka tas būs vislabākais risinājums. Citādi es neredzu iespējas kaut ko uzsākt, kā vien, ja tu par visu pārliecinies uz vietas.

Bulonā, kāpjot uz "Bragansas" klāja, mis Lila Hakere pārsteigta atklāja, ka viņas ceļabiedru vidū ir arī pieklājīgais, padzīvojušais kungs, ar kuru viņa sarunājās, izejot no Leina kantora.

Viņa bija lieliskā noskaņojumā, nākotne rādījās rožainās krāsās un domas kavējās pie zemes, kas solīja tūkstošiem labumu. Viņu mazliet izbrīnīja tas, ka Gonsaless uz kuģa neizrādīja nekādu uzmanību un pat it kā vairījās viņu sastapt, tomēr šis apstāklis viņai šķita pārāk nenozīmīgs, lai spētu sabojāt omu.

Aizritēja mēnesis, kopš "Bragansa" pacēla enkuru, lai dotos uz Argentīnu, un mis Hakeres cerības pa to laiku bija izgaisušas līdz ar viņas ticību cilvēku labajām īpašībām. Tur bija vainojama viņas tikšanās ar Argentīnā dzimušo īru Rafertiju. Viņš bija bāra "La Plača" īpašnieks mazā pilsētiņā zemes iekšienē, kas bija slavena ar saviem gadatirgiem. Šajā bārā viņa nonāca reizē ar divām citām meitenēm. Viņas draudzenēm bija šādas tādas iemaņas kovboju izklaidēšanā, kas katru nakti ieradās "La Placā" piedzerties.

—   Jums pilnīgi jāmaina jūsu uzvedības maniere, — Rafertijs uzrunāja mis Hakeri un nevērīgi pārbīdīja cigāru mutes kaktiņā. — Es dzirdēju, ka jūs vakar esot sacēlusi traci par to, ka senjors Santjago vēlējās jūs apsēdināt sev klēpī.

—     Jā, pilnīgi pareizi, — Lila Hakere sašutusi atbildēja. — Es nevaru pieļaut, ka melnais atļaujas tā pret mani izturēties.

—   Izbeidziet runāt muļķības! Šajā zemē nav krāsaino— jūs mani sapratāt? Misters Santjago ir džentlmenis, turklāt ar biezu naudas maku. Tāpēc nākošajā reizē, kad viņš vēlēsies ar jums amizēties, izturieties citādāk. Jus mani sapratāt?

—  To es nedarīšu, — meitene, sašutumā drebēdama, atbildēja. — Šodien pat braukšu atpakaļ uz Buenosairesu.

—   Tiešām? Skaties tikai, — Rafertijs izsmējīgi novilka, un vina sejā pavīdēja draudīga izteiksme. — Varat šīs aplamības izmest no galvas.

Tad viņš sagrāba meiteni aiz rokas.

—  Tūlīt ejiet uz savu istabu un palieciet tur, kamēr pienāks laiks uzstāties. Un, ja jūs iedomāsieties atļauties būt sliktā garastāvoklī vai raukt pieri, — jūs rūgti nožēlosiet to brīdi, kad iepazināties ar mani.

Rafertijs iegrūda mis Hakeri kambarī, kas kalpoja par meitenes guļamistabu. Aizcirtis durvis, viņš kādu brīdi vēl stāvēja gaitenī un draudēdams purpināja. Pārbiedētā meitene nezināja, ko iesākt, — asinis stinga viņas dzīslās.

Vakarā viņa nokāpa lejā un izpildīja savu numuru. Mis Hakerei par prieku un izbrīnu, šoreiz viņa nepiesaistīja Santjago nomācošo uzmanību. Metiss Santjago pat skatienu viņai neuzmeta.

Arī Rafertijs pret viņu izturējās neparasti uzmanīgi un laipni.

Savā kambarītī meitane atgriezās, mazliet nomierinājusies. Taču pēkšņi viņa atklāja, ka viņas prombūtnes laikā nozudusi istabas durvju atslēga. Noraizējusies par šo gadījumu, mis Hakere negāja gulēt, bet sāka gaidīt. Ko?…Viņa nespēja rast atbildi uz šo jautājumu. Vienos naktī vina saklausīja gaitenī piesardzīgus solus un kāds mēģināja atvērt viņas durvis. Taču vina bija nodrošinājusies: atspiedusi durvju rokturi ar krēslu, — rokturis nepadevās. Kāds neganti sāka raustīt durvis un krēsla atzveltne nokrakšķēja. Tad viņa izdzirda klauvējienu — vieglu klauvējienu, it kā kāds ar rungu dauzītu kaut ko mīkstu, un viņa saklausīja, ka kaut kas smags nogāzās zemē. Tad kāds klusi pieklauvēja pie durvīm.

—   Mis Hakere,— viņa izdzirdēja saucam,— ātrāk atveriet, es gribu jūs no šejienes aizvest, — tā bija viņas jaunā paziņas balss, tā paša, kas viņu pavadīja kuģojumā uz "Bragansas".

Meitene ar drebošām rokām atbīdīja krēslu un atvēra durvis. Skopajā sveces gaismā viņa ieraudzīja Gonsalesu, kas ar zīmēm rādīja viņai klusēt.

—   Klusu…Mēs pa sētas kāpnēm nokāpsim pagalmā. Vai mētelis jums.ir? Paņemiet to līdzi. Mums nāksies braukt automobilī ar ātrumu sešdesmit jūdžu stundā, kamēr nokļūsim līdz dzelzceļam…

Gaitenī viņa ieraudzīja uz grīdas iepletušos augumu un ar šausmām saprata, ko nozīmēja dzirdētais troksnis un kritiena skaņa.

Pagalmu viņi sasniedza bez īpašām grūtībām, tur stāvēja vairākas noputējušas mašīnas. Mašīnas piederēja apkārtējiem fermeriem un kovbojiem, kas bija atbraukuši uz pilsētu izklaidēties. Leons pieveda meiteni pie jaudīgas mašīnas. Viņa uzmeta pēdējo skatienu Rafertija iestādes apgaismotajiem logiem. No tiem naksnīgajā mierā ielauzās džezbenda skaņas. Tad meitene aizklāja ar rokām seju un ieraudājās.

Leons izjuta sirdsapziņas pārmetumus— viņš taču būtu varējis meiteni no šiem uztraukumiem pasargāt.

Kopš Gonsalesa aizbraukšanas bija aizritējuši divi mēneši. Leons atkal atgriezās savās mājās Londonā. Viņš steigšus ieskrēja savā dzīvokli Džērmenstrītā un savā priekšā ieraudzīja Manfrēdu, kas bija ērti iekārtojies krēslā ar avīzēm un cigāriem.

—   Leon, tu lieliski izskaties, — Džordžs viņu apsveica un spieda draugam roku.

—  Tu man ne reizes neatrakstīji — lai gan es nemaz nedomāju, ka tev atliks kaut minūte brīva laika. Es tikai pirms divām dienām atgriezos no Spānijas.

Un viņš īsumā pastāstīja, kā jūtas Poakars.

—   Vai tev bija iespējams noskaidrot mūs interesējošās lietas detaļas? — Manfrēds vēlāk pajautāja.

—   Jā, visas mūsu aizdomas apstiprinājās, — Leons drūmi atbildēja. — Taču mēs nespēsim tiesai pierādīt Leina vainu, lai gan mums šī lieta ir pavisam skaidra. Es paviesojos pie Leina aģenta Buenosairesā, kamēr viņa nebija mājās, un atmūķēju viņa rakstāmgaldu. Tur starp citām vēstulēm bija arī Leina vēstules. Pēc to satura un toņa var pārliecināties, ka Leins ļoti labi zināja, kāda rakstura angažementus viņš piedāvā.

Draugi saskatījās.

—   Pārējais ir pavisam vienkārši, — Manfrēds sacīja. — Esmu ar mieru tev uzticēt detaļu izstrādāšanu un ceru, ka misteram Leinam nāksies rūgti nožēlot savu nomaldīšanos no taisnā ceļa.

Godprātīgāka vīra par Gonsalesu nebija. Ja runa gāja par to, ka jāsoda noziedznieks, viņam neeksistēja nekādi šķērsli un pats smagākais plāna sagatavošanas darbs sagādāja baudu.

Neviens karavadonis nebija veltījis tādu uzmanību vissīkākajām detaļām, kā to darīja Gonsaless.

Vēl pirms nakts iestāšanās Leons paspēja izpētīt Leina dzīvesvietas apkārtni un turklāt noskaidrot, ka viņa paziņa kaislīgi mīl mūziku.

Mežonīgā ātrumā viņš metās atpakaļ uz Džērmenstrītu un iedrāzās savā dzīvoklī.

—  Dārgais draugs, — Leons aizelsies sauca. — Agrāk es baidījos, ka man neizdosies īstenot savu plānu. Taču, iedomājies tikai, tas nelietis mīl mūziku. Viņam dzīvoklī ir neiedomājami jaudīgs gramofons.

—   Vai tu negribi iedzert glāzi ūdens? — Manfrēds pārspīlēti laipni piedāvāja.

—  Nē, nē, man nav laika, turklāt man nevajag atvēsināties. Mans prāts ir salts kā ledus. Kas gan varēja domāt, ka apstākļi izrādīsies tik labvēlīgi? Šovakar mēs brauksim uz Hempstedu paklausīties viņa koncertu.

Pagāja labs laika sprīdis, kamēr Manfrēdam izdevās no sava drauga noskaidrot, ko viņš īsti ir uzzinājis. Misteru Leinu ļoti nemīlēja viņa kaimiņi, un Leons paskaidroja, kāds tam iemesls.

Starp citu, visi paskaidrojumi izrādījās lieki, kad draugi pievakarē nonāca klusajā ieliņā, kur dzīvoja misters Leins. No viņa mājas skanēja bungu rīboņa, tauru skaņas, zvanīja zvani, dārdēja lielgabalu kanonādes un visi citi skanu efekti, kas padarīja slavenu "1812.gadu" nemuzikālu laužu vidū.

Manfrēds izbrīnījies novērtēja: "Tas stipri atgādina pārspīlēti lielu pūtēju orķestri."

Viņiem pretī nāca policists. Nonācis līdz viņu automobilim, policists pasmaidīja un, rādīdams uz Leina māju, sacīja:

—   Šausmīgs troksnis, vai ne?

—  Brīnos, ka šis troksnis nav pamodinājis visus kaimiņus, — Manfrēds piezīmēja.

—  Agrāk viņi pamodās, bet pamazām aprada un nepievērš vairs troksnim uzmanību. Es nekad mūžā neesmu dzirdējis tik bļaurīgu gramofonu.

—   Cik ilgi šis drausmīgais koncerts velkas? Ceru, ka ne jau cauru nakti? — Manfrēds gribēja noskaidrot.

—  Ja nemaldos, viņš savu mašīnu darbina katru vakaru vienu stundu. Gramofona īpašnieks nespēj bez mūzikas aizmigt. Viņš laikam ir kaut kāds mākslinieks.

—   Savā ziņā jā, — Leons nosmīkņāja.

Nākamajā dienā Leons noskaidroja, ka misteram Lei-

nam apkalpojošais personāls sastāv no četriem kalpotājiem, no kuriem viņa namā nakšņo trīs. Misters Leins mēdza atgriezties mājās desmitos vakarā un izbrauca no pilsētas vienīgi piektdienās.

Trešdienās bija brīvdiena virējai, ekonomei un sētniekam. Šajā dienā mājās palika vienīgi istabene. Grūtības uzdevuma izpildei radīja tas, ka ap vienpadsmitiem kalpone atkal atgriezās mājās. Tāpēc savu plānu Leons nolēma īstenot piektdienā, kad Leins aizbrauks uz

Braitonu. Viņš izsekoja teātra aģentu un pavadīja vinu līdz Viktorijas stacijai. Pēc tam pa telefonu piezvanīja uz viņa māju.

—  Kas pie telefona? Vai sētnieks Māsters? — Leons jautāja. — Šeit misters Mendess, — Leons turpināja kropļotā angļu valodā, atdarinādams meksikāņa runas manieri. — Misters Leins jau šodien pat būs atpakaļ mājās. Viiņam gaidāma loti nozīmīga, lietišķa tikšanās. Misters izteica vēlēšanos, lai neviens no kalpotājiem nebūtu mājās.

—  Klausos, ser. — Māsters nemaz neizklausījās izbrīnījies. Acīmredzot šādus norādījumus viņš nesaņēma pirmoreiz. Leons bija domājis, ka radīsies kādi sarežģījumi, un bija jau sagatavojis vairākus variantus, tomēr tas izrādījās lieki.

—   Vai man vienam jāpaliek mājās?

—   Nē, misters Leins pavisam skaidri norādīja, lai mājās nebūtu neviena kalpotāja. Viņš vēl piekodināja, lai jūs neaizslēdzat virtuves durvis, — Leons piebilda, pie sevis nopriecādamies par pēkšņi prātā ienākušo labo domu.

—   Es visu izdarīšu kā nākas!

Pēc tam Leons devās uz pastu un nosūtīja Leinam uz Ričas hoteli Braitonā telegrammu ar šādu saturu:

"Goldšteina jaunkundze atrasta Santafē, lieli sarežģījumi, iejaukta policija. Steidzami esat vajadzīgs. Gaidu jūs mājās. Mendess."

—   Telegrammu viņš saņems astoņos vakarā, pulksten deviņos no Braitonas atiet vilciens, Hempstedā viņš ieradīsies pusvienpadsmitos, — Leons rēķināja.

—   Tikko paliks tumšs, mēs iekļūsim viņa mājā.

Mājā viņi iekļuva bez grūtībām. Savu sporta mašīnu Manfrēds atstāja pie kāda ārsta mājas, nospriedis, ka tur tā neizsauks nekādas aizdomas. Tad viņi kājām nonāca pie Leina nama. Leina milzīgais nams bija vairāku privātmāju vērts un loti grezni iekārtots.

Kā jau to varēja gaidīt, kalpotāju nebija mājās. Viņi itin viegli atrada Leina istabu ar logiem uz ielu.

—  Re, kur viņa gramofons, — Leons sacīja, rādīdams uz sarkankoka skapīti pie loga. — To darbina elektrība. Uz kurieni ved šis vads?

Viņš izsekoja vadam līdz pašai gultai, — tā slēdzis atradās virs galvgaļa.

—   Ļoti ērti. Kad Leins piekūst no ellišķīgā trokšņa un viņam sāk nākt miegs, gramofonu var izslēgt, nepieceļoties no gultas.

Gonsaless pacēla gramofona vāku un rūpīgi apskatīja plati.

—  1812. gads! — Viņš sāka smieties. Leons nostādīja adatu un ieslēdza aparātu. Gramofona zaļais disks tūlīt iesāka apgriezienus. Leons piegāja pie gultas un pagrieza slēdzi — zaļais disks sastinga.

—   Viss kārtībā! — Leons atkal novietoja adatu uz plates malas. — Pateicoties šai ierīcei, adata tiek pārvietota uz plates malu un mūzika atkal sāk spēlēt. To izgudrojuši amerikāņi — es jau to redzēju Buenosairesā. Anglijā tādu aparātu pagaidām vēl maz.

6»

Leons apskatīja istabu un beidzot atrada to, ko bija meklējis. Pie vienām durvīm atradās metāla drēbju pakaramais. Viņš mēģināja izraut āķi, ar kuru tas bija piestiprināts, taču ālds nenāca laukā. Pēc tam viņš izvilka no kabatas resnu auklu un piesēja pie āķa sienā, bet

145

vispirms pamēģināja āķa un auklas stiprumu. Aukla izturēja.

—  Lieliski, — viņš nočukstēja un atvēra līdzi paņemto portfeli. No portfeļa Leons izņēma pāri roku dzelžu un uzlika tos uz gultas.

Pēc tam viņš izņēma vēl kādu priekšmetu, kas atgādināja feldmaršala zizli.

—   Leon, kas tas tāds?

Gonsaless parādīja uz priekšmeta iegravēto uzrakstu un Manfrēds izlasīja:

"Cietuma pārvalde".

—   Tautas valodā šo rotaļlietiņu godā par "deviņastaino kaķi". Tā ir pati īstākā deviņastainā kaķene un nebija viegli pie tās tikt. — Leons pārgrieza saitīti, kas apvija visas deviņas astes. Katra aste bija mazliet tievāka par aizkaru šņorēm, toties daudz izturīgāka un blīvāka.

Leons pavicināja pletni, un tā, ļauni svilpdama, pārcirta gaisu.

—   Es to dabūju no Pentonvilas cietuma, tikai baidos, ka nemācēšu ar viņu tik labi apieties kā tā amatpersona, kuras pienākums ir ar to manipulēt.

Sāka satumst. Abi draugi atkal nokāpa lejā un sāka gaidīt nama saimnieku kādā telpā, kas atradās tieši blakus vestibilam.

Drīz pēc pusvienpadsmitiem viņi dzirdēja slēdzam durvis. Tad durvis aizcirtās. Misters Leins bija atgriezies mājās.

—  Mendes, jūs esat šeit? — viņi izdzirda Leina balsi. Tajā varēja saklausīt bailes. Viņš paspēra uz priekšu dažus solus un tad bailīgi atrāvās atpakaļ. Viņa priekšā izauga Gonsalesa figūra.

—   Labvakar, mister Lein, — viņš sacīja.

Teātra aģents ieslēdza gaismu. Viņš ieraudzīja savā priekšā vienkārši ģērbušos cilvēku, kura seju aizsedza balts plīvurs.

—   Kas jūs tāds esat un ko jūs gribat? — Leins nočerkstēja.

—  Es gribu ar jums norēķināties, — Leons īsi atcirta.

—   Pirms mēs turpināsim sarunu, uzskatu par savu pienākumu jūs brīdināt: ja jūs iedomāsieties kliegt vai saukt pēc palīdzības, es jūs uz vietas nošaušu.

—   Ko jūs no manis gribat? — Leins trīcēdams jautāja.

Pēkšņi viņš savā priekšā ieraudzīja parādamies otru aizplīvurotu figūru — tas bija Manfrēds. Nelietis sajuta nespēku un atlaidās krēslā.

Manfrēds piecēla viņu aiz rokām un uzstiepa guļamistabā. Logu aizkari bija aizvilkti, tikai uz naktsskapīša dega lampa, istaba atradās puskrēslā.

—   Izģērbieties! — Manfrēds nokomandēja.

Misters Leins paklausīja.

—   Noņemiet vesti!

Veste nokrita uz grīdas.

—  Tagad velciet nost kreklu, — Gonsaless turpināja.

—   Ko jūs gribat darīt? — Leins sāka lūgties.

—   To es jums vēlāk izstāstīšu.

Leins stāvēja līdz jostas vietai kails. Viņa seja nervozi raustījās, taču viņš neuzdrošinājās pretoties. Manfrēds viņam uzlika roku dzelžus.

Draugi pieveda viņu pie durvīm, uz kurām atradās pakaramais. Leons izvilka auklu cauri roku dzelžiem, bet pēc tam pakaramajam, tā savilkdams uz augšu Leina rokas.

—   Bet tagad aprunāsimies, — Leons sacīja. — Mister Lein, jūs nodarbojaties ar pašu zemiskāko un apkaunojošāko amatu. Jūs sūtāt uz Dienvidameriku jaunas, nepieredzējušas meitenes. Kā jums zināms, par šo noziegumu draud cietums un, lūk, šis.

To sakot, viņš noņēma pletni un draudīgi pavicināja deviņas astes pārbiedētajam Leinam pie deguna.

Leons atvēzēja roku un pletne iesvilpās gaisā.

—   Es jums zvēru… es nekad nezināju… — Leins ievaidējās. — Jūs nevarat pierādīt…

—   Es nemaz nedomāju to pierādīt un nodot atklātībā, — Leons turpināja. — Es atnācu šurp, lai pierādītu jums, ka jūsu noziegums nepaliks nesodīts.

Manfrēds ieslēdza gramofonu, un istabā iebrēcās taures un ierībējās bungas.

Tieši tajā brīdī gar māju gāja tas pats policists, kas neilgi pirms tam bija ticies ar abiem draugiem un aprunājies. Izdzirdējis mūziku, viņš pasmīnēja un apstājās pie mājas. Viens no Leina kaimiņiem piegāja pie viņa.

—    Viņš atkal uzsācis savu koncertu, — kaimiņš atzīmēja.

—   Jums taisnība, — tas ir šausmīgi. Viņam vismaz vajadzētu vienreiz nomainīt plati, — policists piekrita. — Tas izklausās tā, it kā kāds raustītu kaķi aiz astes vai arī kāds kliegtu pēc palīdzības.

—  Atbaidoša mūzika! Un katru vakaru mēs esam spiesti to noklausīties, — kaimiņš turpināja.

Policists devās tālāk savās gaitās. Bet no Leina guļamistabas turpināja plūst tauru un bungu skaņas, Marseljēzas uzvaras akordi, lielgabalu kanonāde un vaimanas, un kliedzieni, par kuriem vismazāk varēja vainot Čaikovski.

8. NODAĻA vĪrs, kas NOSPĒLĒJA SAVU MANTU

Sestdienas vakaros Martousa klubu pārpildīja eleganta publika, kas labprātāk svētdienas pavadīja pilsētā.

Elektriskās lampas raidīja vienmērīgu, maigu gaismu no izsmalcināto abažūru apakšas, galdus klāja žilbinoši balti galdauti, mirdzēja sudraba un kristāla trauki, galvas lepni slēja eksotiskas puķes.

Galdiņi bija izvietoti gar telpas sienām, zāles vidus bija tukšs un kristāla lustra tūkstoš uguntiņām atspīdēja parketā.

Kluba apmeklētāji šeit jutās kā zivis ūdenī, protams, ar vienu nosacījumu, ja viņiem bija pietiekami naudas, lai par visu lepnību spētu samaksāt.

Tomēr nevienu no klātesošajiem nespēja novest līdz bankrotam ne metrdotela Luija izsniegtie rēķini, ne vīnu karte.

Misteram Džonam Edenam samaksāt rēķinus par uzturēšanos klubā bija vienkāršāk par vienkāršu. Klubam bija gluži nevainīga eksistence — tajā bija aizliegta kāršu spēle. Metrdotels Luijs katru apmeklētāju pazina personīgi un varēja pavēstīt katra dzīves stāstu. Vēl vairāk, ar apskaužamu precizitāti viņš pārzināja arī katra kluba apmeklētāja mantisko stāvokli.

Luijs vēl nepazina misteru Džonu Edenu. Misters Džons Edens bija pats jaunākais kluba loceklis, bija nepieciešams viņu vēl izpētīt un ievākt ziņas.

Džons Edens dejoja ar svešu dāmu, un tas bija pretrunā ar kluba tradīcijām. Parasti uz klubu katrs ieradās pats ar savu partneri un neatļāvās uzlūgt svešas dāmas.

Šovakar klubu bija pagodinājis misters Vilbijs. Džons viņu mazliet pazina, lai gan viņi nebija redzējušies vairākus gadus. Misters Vilbijs bija loti elegants kungs ar acīmredzamu vietu sabiedrībā. Vilbijam līdzās Džons jutās kā nabaga radinieks. Astoņos Dienvidāfrikā aizvadītajos gados viņš bija atradis no lielpilsētas dzīves. Taču Vilbijs bija pret viņu ļoti uzmanīgs, turklāt uzstājīgi centās iepazīstināt ar ļoti skaistu sievieti, tērpušos vakarkleitā, vārdā Megija Vena.

Sieviete bija izrotājusies ar pasakainām dārglietām — pērļu kaklarota vien maksāja ne mazāk kā divdesmit tūkstoši mārciņu. Džonu Edenu viņas izskats pilnīgi apžilbināja un, kad sieviete aicināja jaunekli doties pie Bingleja, viņam viss likās kā brīnišķīgs sapnis.

Viņi izgāja cauri vestibilam, kur stāvēja metrdotels Luijs. Luijs godbijīgi tuvojās Džonam un izlikās, ka nopūš viņam no piedurknes pūku. Tā, lai nesadzirdētu pavadoņi, viņš pačukstēja Džonam:

— Nebrauciet pie Bingleja!

Džons pārsteigts pavērās kalpotājā, sašutis par viņa neiedomājamo vaļību.

Džons Edens pie Bingleja aizkavējās līdz pat sešiem rītā un atstāja tur kaudzīti čeku, kas pārsniedza visus viņa Dienvidāfrikas ietaupījumus. Džons bija atgriezies

Anglijā, lolodams sapni par nelielu muižiņu, kur vadīt dienas medījot un makšķerējot.

Viņš bija sapņojis arī par to, ka sarakstīs grāmatu par savām medībām Āfrikā. Tagad šis sapnis bija izsapņots. Melanholiska izskata krupjē, grūtsirdīgi smaidot, paziņoja Džonam, ka viņa likme ir zaudēta.

Džons nebija zinājis, ka patiesībā Binglejs ir parasta spēļu elle. Ienākot šī iestāde neko tādu neliecināja. Tikai tad, kad viņa pavadone ieveda Džonu dziļāk istabās, viņš aptvēra, kur nonācis, — visi apmeklētāji spēlēja kārtis, turklāt uz loti lielām likmēm. Džons ar Megiju apsēdās pie galdiņa un sāka spēlēt, liekot nelielas summas. Jauneklim veicās, un viņš sāka vinnēt. Džons iekarsa un sāka paaugstināt likmes.

Binglejā viss bija radīts viesu ērtībām, pret Džonu Edenu izturējās ar vislielāko uzmanību. Kad viņam izbeidzās skaidrā nauda, viņš turpināja spēlēt uz čekiem — Binglejā viņa rīcībā pat tika izsniegta čeku grāmatiņa ar gataviem formulāriem, kurus atlika tikai aizpildīt un parakstīt.

Atgriezies mājās, Džons Edcns uzrakstīja vēstuli savam brālim Indijā.

Džons dzīvoja Džērmenstrītā, tieši blakus Manfrēdam un Leonam — viņa istaba atradās stāvu augstāk.

Manfrēds izdzirdēja šāviena troksni un vienā pidžamā ieskrēja ēdamistabā. Tur viņš saskrējās ar Leonu, kas arī bija pamodies un tagad pētīja griestus. Vispirms uz apmetuma parādījās maziņš asins traips, tad tas sāka plesties plašāks un plašāks…

Manfrēds steidzās augšā un koridorā sastapās ar pusapģērblo pansijas īpašnieku, kuru tāpat bija uzrāvis no miega šāviena troksnis.

—  Man likās, ka pie jums šāva, — viņš sacīja. — Taču acīmredzot kaut kas atgadījies pie mistera Edena.

Ejot uz Džona istabu, pansijas saimnieks pastāstīja Manfrēdam, ka Edens tikai nesen atgriezies Anglijā.

jaunā cilvēka durvis izrādījās aizslēgtas, taču pansijas īpašniekam atradās rezerves atslēga. Istabā dega gaisma, un pietika tikai uzmest acis, lai saprastu, kas noticis.

Pārkāries pāri krēsla atzveltnei, pie rakstāmgalda gulēja Džona Edena nekustīgais augums. No šautās brūces krūtīs tecēja asiņu strūkliņa, notraipīdama Džona uzvalku un veidodama uz grīdas lielu peļķi.

Gonsaless apskatīja ķermeni.

—  Viņš vēl ir dzīvs, un man liekas, ka lode nav aizskārusi nevienu svarīgu orgānu, — viņš teica.

Džons bija iešāvis sev krūtīs, taču lode bija izskrējusi cauri un nebija skārusi ne plaušas, ne sirdi, un ievainojums ļāva cerēt, ka pašnāvnieks paliks dzīvs.

Leons pārsēja ievainojumu un ar pansijas saimnieka palīdzību noguldīja Džonu uz dīvāna. Kad bija veikts viss nepieciešamais pirmās palīdzības sniegšanai, Gonsaless paskatījās apkārt un pamanīja vēstuli. Vēstule viņam visu izskaidroja.

—    Mister Pinner, — Leons uzrunāja saimnieku, — man liekas, ka tas būtu jūsu interesēs, lai par notikušo neviens neko neuzzinātu. Man liekas, ja atklāsies, ka jūsu pansijā kāds mēģinājis izdarīt pašnāvību, nepatikšanām nebūtu ne gala, ne malas.

—   Jums taisnība,— pansijas saimnieks nopūtās.

—     Es paņemšu vēstuli pie sevis. Jums tagad vajadzētu

zvanīt uz slimnīcu un izsaukt ātro palīdzību. Sakiet, ka noticis nelaimes gadījums. Ne par ko neizpaudiet, ka misters Edens mēģinājis izdarīt pašnāvību! Pietiks ar to, ka jūsu īrnieks atbraucis no Dienvidāfrikas un savainojis sevi, neuzmanīgi izlādēdams revolveri.

Misters Pinners pamāja ar galvu un izsteidzās no istabas.

Leons piegāja pie dīvāna, uz kura bija apguldīts Džons Edens. Tajā brīdī jauneklis atvēra acis un ar šausmām uzlūkoja Manfrēdu un Leonu.

—   Dārgais draugs,— Leons pieliecās pie ievainotā un vinu uzrunāja. — Jums gadījās kļūme. Vai jūs mani sapratāt? Jūsu ievainojums nav nāvīgs un jūs dzīvosiet. Tūlīt ieradīsies ātrā palīdzība. Nesatraucieties— es jūs katru dienu apmeklēšu.

—   Kas jūs tāds esat? — Edens čukstēja.

—  Es esmu jūsu kaimiņš, — Leons smaidot atbildēja.

—   Bet vēstule… — ievainotais satraukumā iekliedzās.

Leons uzlika viņam roku uz pieres.

—  Vēstule ir man kabatā. Es jums to atdošu, līdzko būsiet atveseļojies. Jūs mani sapratāt? Ar jums notika nelaimes gadījums.

Džons Edens pamāja ar galvu.

I^ēc desmit minūtēm ātrā palīdzība aizveda Džonu uz hospitāli.

Kad abi draugi atgriezās savā dzīvoklī, Leons tūlīt atvēra vēstuli un iepazinās ar tās saturu.

—   Tātad? — Manfrēds vaicāja.

7*

—    Mūsu jaunais draugs no Āfrikas ir atgriezies ar septiņiem tūkstošiem mārciņu, kuras viņam izdevies sakrāt, veselus astoņus gadus tur pamatīgi strādājot. Lai

153

pazaudētu visu savu bagātību, viņam nevajadzēja pat astoņas stundas. Tās aprija kāda spēlu elle, kuras atrašanās vielu viņš nav uzrādījis. Spriežot pēc vēstules, viņš ne vien paspēlējis savu īpašumu, bet, lai nosegtu kāršu parādu, izrakstījis čekus, kas pārsniedz summu, kas viņam patiesībā pieder.

Leons paberzēja zodu.

—   Mums vajadzētu vēlreiz rūpīgāk pārmeklēt viņa istabu. Esmu pārliecināts, ka misteram Pinneram nebūs iebildumu.

Pansijas saimnieks bija pretimnākošs un laipns, viņš atļāva Leonam apskatīt istabu vēl pirms policijas ierašanās. Leonam izdevās atrast Edena čeku grāmatiņu, to viņš paķēra sev līdzi.

—  Viņš uz pasakņa nav uzrakstījis tā cilvēka vārdu, kam čeks izsniegts. — Leons bija vīlies. — Visi čeki izrakstīti vienam un tam pašam cilvēkam. Šim cilvēkam ir tekošais rēķins Dienvidāfrikas bankā, kuras Londonas filiāle atrodas Troumordžentstrītā.

Leons rūpīgi atzīmēja desmit cilvēku numurus un tad sacīja:

—   Vispirms mums jānosūta telegramma bankai, lai arestē šos rēķinus. Protams, viņi var tiesāties, taču pēc likuma kāršu parādi maksājami tikai labprātīgi. Vismaz, aizkavējot čeku apmaksu, mēs būsim ieguvuši laiku.

Nākamā diena atnesa jaunas ziņas. Leons bija stingri piekodinājis, ka visi, kas vēlētos apmeklēt misteru Edenu, sūtāmi pie viņa. Trijos pansijā ieradās eleganti ģērbies jauns cilvēks.

—   Vai šeit dzīvo misters Edens? — viņš jautāja.

—     Nē, šobrīd viņš šeit nedzīvo, — Gonsaless paskaidroja. — Misters Edens pilnvaroja mani un manu draugu viņa prombūtnes laikā kārtot visas viņa lietas.

Apmeklētājs aizdomīgi sarauca uzacis.

—  Vai jums ir visas pilnvaras? Tādā gadījumā sakiet man, kāpēc banka atsakās apmaksāt šos čekus? Šodien mans šefs iegriezās saņemt par tiem naudu, bet banka atteicās maksāt. Vai misteram Edenam atrastos kādi paskaidrojumi šajā jautājumā?

—   Kas ir jūsu šefs? — Leons laipni jautāja.

—   Misters Mortimers Bērns.

—   Un kur atrodas viņa firma?

Jaunais cilvēks nosauca adresi kādai firmai, kas nodarbojās ar dažādām kredītoperācijām un čeku iekasēšanu. Sniedzot paskaidrojumus, jaunais cilvēks daudznozīmīgi uzsvēra, ka Džona Edena izsniegtie čeki ir vairāku personu īpašums.

—  Kāda dīvaina sagadīšanās, ka visi desmit čeki nonākuši kantorī pie jūsu šefa! — Leons piezīmēja.

—   Man labāk patiktu personīgi parunāties ar misteru Edenu, — jaunais cilvēks nelaipni norūca.

—   Diemžēl tas nav iespējams. Viņš cieta nelaimes gadījumā. Taču es pats tikšos ar misteru Bernu un mēs to visu apspriedīsim.

Bērns īrēja pieticīgas telpas Gleshausstrītā. Izkārtnes, kas norādītu uz firmas eksistenci, nebija ne pie nama ārdurvīm, ne Berna telpām. Leons bija pietiekami rūdīts, lai uzreiz aptvertu, ka viņam ir darīšana ar diskontētāju.

Pirmajā mazajā istabiņā nebija neviena. Tur stāvēja galds aiz augstas koka šķērssienas, lai strādājošo klerku pasargātu no klientu ziņkārīgajiem skatieniem.

No šīs istabas durvis veda uz mistera Berna personīgo kabinetu.

Leons ieklausījās… viņš sadzirdēja balsis.

—  …ieradīsies šeit vai piezvanīs pa telefonu? Es simtiem reižu esmu jums teicis, ka viņa šeit vienmēr nāk no rītiem, — kāds sāka kliegt.

—   Viņa mani nepazīst,— atbilde skanēja nepārliecinoši.

—   Viņai tikai pietiks ieraudzīt jūsu matus…

Tajā brīdī atvērās kabineta durvis un kabinetā ienāca tas pats jaunais cilvēks, kas bija viesojies pie Leona Džērmenstrītā. Uz mirkli Leona skatienam atklājās divi vīrieši, kas dzīvi kaut ko apsprieda.

Viens no viņiem bija maza auguma, bet otrs, garākais, bija spilgts rudmatis. Klerks aizcirta durvis, un Leons nevarēja saklausīt sarunas nobeigunu.

Pēc maza brītiņa Leons tika ieaicināts mistera Berna kabinetā. Viņam par lielu pārsteigumu izrādījās, ka kabinetā atrodas tikai pats firmas saimnieks. Rudmatis bija nozudis.

Druknais, plecīgais plikgalvis izrādījās misters Bērns. Viņš bija loti laipns un atkārtoja Leonam apmēram to pašu, ko bija teicis jaunais cilvēks.

—   Ko misters Edens domā iesākt attiecībā uz čekiem? — viņš beidzot vaicāja.

—  Nedomāju, ka viņš tos apmaksās. Jūs taču zināt — šie čeki tika izrakstīti par kāršu parādiem.

—   Tomēr čeks paliek čeks, — misters Bērns viņu pārtrauca, — vai tas ir izsniegts par kāršu parādu vai par kartupeļu maisu, tam galu galā nav nozīmes.

—     Vai likums ir tāpat noskaņots kā jūs? Ja tas tik liesām tā ir, palūgšu jums rakstisku apstiprinājumu, un ar čeku apmaksāšanu nebūs nekādu problēmu.

—   Labi. ļa jums tā tik, tūlīt uzrakstīšu tādu vēstuli.

—   Lūdzams.

Tomēr misters Bērns nesāka rakstīt vēstuli.

Viņš sāka stāstīt par tiesu, par advokātiem, nožēloja to, ka vēl joprojām gadās jauni, bezrakstura cilvēki, kas neuzskata par savu pienākumu maksāt goda parādus. Pēkšņi saruna aprāvās. Kamēr Bērns sūkstījās, Leons domāja par to, kurš bija tas trešais cilvēks, ko viņš bija pamanījis kabineta pavērtajās durvīs un kurš acīmredzot nozuda pa kādu trešo izeju no kabineta.

Leons nokāpa pa kāpnēm un izgāja uz ielas. Kamēr viņš stāvēja uz ietves un pārdomāja, kas būtu pasākams, pie mājas apstājās eleganta sporta mašīna. Pie stūres sēdēja jauna, apbrīnojami skaista sieviete. Viņa uzsteidzās pa kāpnēm, neuzmetusi pat skatienu Leonam. Svešiniece Leonu ieinteresēja, un viņš palika gaidot. Sieviete atgriezās apmēram pēc divdesmit minūtēm un izskatījās loti nomāktā garastāvoklī.

Leonu sāka mocīt ziņkāre, un viņš ātri devās uz hospitāli apciemot ievainoto. Džons Edens jau jutās labāk un varēja Leonu pieņemt.

Viņa pirmie vārdi liecināja par satraukumu.

—  Sakiet, ko jūs izdarījāt ar vēstuli? Es biju tik pārsteidzīgs…

—  Vēstule ir iznīcināta, — Leons sacīja. — Bet tagad stāstiet man visu, kas ar jums atgadījās. Kurā spēļu ellē jūs pamanījāties nospēlēt savu naudu?

Leonam ilgi nācās pierunāt Edcnu, kamēr viņš beidzot piekrita pastāstīt par savu nelaimi un noticēja, ka viņa stāstā nav nekā apkaunojoša.

—  Tātad jūs tur ieveda dāma? — Leons domīgi noteica.

—  Viņai nav ar to nekāda sakara, — Džons steidzās apgalvot. — Viņa bija tāda pati apmeklētāja kā es, un viņa man teica, ka zaudējusi piecsimt mārciņas.

—   Protams, — Leons labsirdīgi piekrita. — Vai viņa ir blondīne? Viņai ir lielas, zilas acis, un viņa braukā sporta automobilī?

Jaunais cilvēks pārsteigts paskatījās Leonā.

—  Jā. Viņa mani aizveda savā mašīnā. Viņa ir blondīne un viņai ir brīnišķīgas, zilas acis. Viņa ir pati skaistākā sieviete, kādu es jebkad esmu saticis. Taču jums nevajag viņu meklēt. Viņa ir azarta upuris tāpat kā es. Ja atklātos kāda blēdība, tad piemānīti esam mēs abi.

—   Tātad jūs esat bijis Mciferā, Paulstrītā 106?

—   Jā, pilnīgi pareizi. Bet jūs taču neko neuzsāksiet pret šiem cilvēkiem? Galu galā es pats esmu pie visa vainīgs. Vai jūs neesat viens no maniem kaimiņiem, kas dzīvo stāvu zemāk?

Leons pamāja ar galvu.

—   Droši vien banka nevarēja samaksāt visus manis izrakstītos čekus?

—   Pagaidām tie vēl nav bankai iesniegti. Pareizāk, par tiem vēl nav izdarīta apmaksa. Dārgais draugs, ja jūs patiešām būtu nošāvies, jūsu bankai nekavējoties vajadzētu apturēt jūsu čeku apmaksu.

Šajā vakarā Manfrēdam nācās ieturēt maltīti vienatnē. Leons neatgriezās mājās vakariņās. Pusastoņos atnāca izsūtāmais un atnesa vēstuli, kurā Leons lūdza tam iedot viņa smokingu un dažus tualetes piederumus.

Manfrēds pietiekami labi pazina sava drauga ekstravagantos gājienus, un tāpēc vēstule viņu nesamulsināja. Viņš pats salika sakvojāžā visu, ko Leons bija lūdzis, un pēc tam turpināja rakstīt vēstules.

Pustrijos uz ielas sākās kaut kāda jezga, un tad mājās iegāzās Leons.

Viņš kā parasti bija nesatricināmi mierīgs, lai gan tikko viņam bija iznākusi saķeršanās ar kādu jaunekli, kas pie mājas bija viņam uzglūnējis.

Manfrēds ievēroja, ka Leons nebija saģērbies smokingā, bet tajā pašā gaišajā uzvalkā, kas viņam bija no rīta, aizejot no mājām.

—   Vai tu čemodānu saņēmi?

—   jā. Viss kārtībā.

Leons izvilka no kabatas nelielu, no ziloņādas darinātu rundziņu. Āfrikā šīs pusotras pēdas garās rundziņas, dēvētas par "sambukiem", tiek uzskatītas par briesmīgu ieroci. Manfrēds šo ieroci Leonam nosūtīja kopā ar pārējām lietām. Leons uzmanīgi apskatīja "sambuku".

—   Es raizējos, vai nebūšu viņam pāršķēlis ādu. Bet nē, viss kārtībā.

—   Par ko tu runā?

Leons neatbildēja, bet, izslēdzis gaismu, piegāja pie loga. Viņš atvilka aizkarus, atvēra logu un paskatījās uz ielas. Pēc tam viņš atkal rūpīgi aizvilka aizkarus un nodzēsa gaismu.

—  Viņš ir aizgājis, tomēr acīmredzot turpmāk mums jārēķinās ar to, ka šī banda mūs mierā neliks.

Leons izdzēra glāzi ūdens un, atlaidies krēslā, sāka smieties.

—  Tu jau zini, ka misters Feirs no Skotlendjarda ir mūsu draugs?

—   Protams, es to zinu. Kāpēc tu man to jautā? Vai tu viņu satiki?

—  Nē, taču viens otrs uzskata, ka mēs sadarbojamies ar policiju. Es mēģināju iekļūt pie Binglija, taču puiši tur iedomājās, ka esmu detektīvs un slepenpolicists no Skotlendjarda. Viņi iedomājušies, ka policija man uzticējusi spēju namu likvidāciju. Tāpēc viņiem uzradusics tāda interese mani izsekot. Par laimi, atceļā es piemirsu šoferim pateikt mūsu mājas numuru, un viņš pabrauca garām mājai un arī cilvēkiem, kas mani pie tās slapstīdamies gaidīja.

Viņš pastāstīja Manfrēdam par to, kā apmeklējis slimnīcu un kā paviesojies pie mistera Berna.

—   Skaidrs, ka Bērns un Binglcjs ir viena un tā pati persona. Bernām pieder vismaz trīs spēļu nami, un nav šaubu, ka ar viņa līdzekļiem tiek finansētas vēl vairākas tamlīdzīgas iestādes. Nedomāju, ka viņam ir vēlēšanās pašam tur rādīties. Protams, ka šodien spēļu zaņķis Meiferā bija slēgts, un es pat nepūlējos to meklēt. Viņi ir nobijušies, ka misters Edens par visu notikušo varētu izstāstīt policijai. Taču, kā lai es tev aprakstu eleganto namu Beisvoterroudā, kurā katru vakaru pulcējas izmeklētākā sabiedrība uz bakarā spēli?

—   Kā gan tev tur izdevās iekļūt?

—  Mani tur ielūdza. Es vakariņoju Martousa klubā un pēc Džona Edena stāstītā atpazinu misteru Vilbiju. Izlikos, ka esmu kādreiz ar viņu ticies, un sveicināju.

Viņš man nolicēja un domā, ka mēs patiešām esam tikušies, pirms es aizbraucu uz Argentīnu, kur man izdevās saraust pieklājīgu kapitālu. Protams, viņš piekrita apsēsties pie mana galdiņa un iedzert kopā ar mani dažas glāzītes liķiera. Pēc tam viņš mani iepazīstināja ar jaunu, brīnišķīgi skaistu dāmu. Dāmai ir loti eleganta sporta mašīna.

—   Un tevi nepazina?

Leons noraidoši papurināja galvu.

—   Šim vakaram man bija izaugušas ūsas un tās pilnīgi pārvērta manu ārieni, — Leons lepni paziņoja. — Bet man iznāca diezgan pamatīgi ar tām noņemties. Man liekas, pat tu mani nebūtu pazinis. Es dejoju ar brīnišķīgo mis Margaritu…

—   Varbūt tu pat atļāvies ar viņu koķetēt?

Leons paraustīja plecus.

—   Dārgo Manfrcd, tas bija pilnīgi nepieciešams, — viņš svinīgi atbildēja. — Laimīgas sagadīšanās pēc izrādījās, ka man kabatā ir gredzens ar lielu briljantu, ko es atvedu no Dienvidamerikas. Patiesībā es to gredzentiņu nopirku pēcpusdienā pie Rīdžentstrītas juveliera un samaksāju par to simt divdesmit mārciņas. Gredzentiņš viņai derēja kā uzliets. Jāatzīmē, ka mis Margareta bija draņķīgā omā, taču gredzentiņš to uzlaboja. Pateicoties šai dāvanai, man radās iespēja iekļūt Beisvotterroudas spēļu namā. Viņa man turp aizveda automobilī, un es atzīšos, ka laiku tur pavadīju ļoti lietderīgi,— Leons kautrīgi pabeidza savu vēstījumu un izvilka no kabatas biezu banknošu paciņu.

Manfrēds sāka smieties.

Leons bija kāršu spēles virtuozs, un visā Eiropā nevarēja atrast viņam cienīgu pretinieku. Viņa slaidie, jutīgie pirksti spēja izdarīt vissarežģītākās manipulācijas ar kārtīm, un, ja vien viņam ienāktu prātā pārtapt par šuleri, viņš ātri vien saraustu milzīgu kapitālu.

—  Tur spēlēja bakarā un loti veikls krupjē no mazas lādītes vilka ārā kārtis, — Leons paskaidroja. — Pēc gājiena kārtis tika mestas vāzē. Protams, ka to kārtība kastītē bija krupjē labi zināma. Es itin viegli izvilku no vāzes pāris duču kārtis, izgāju no istabas un sakārtoju attiecīgā kārtībā. Daudz grūtāk bija pēc tam šo sagatavoto paku ielaist apgrozībā, tur man bija jāliek lietā visa mana meistarība.

Tā vai citādi, Leons bija izrādījies uzdevuma augstumos, par ko liecināja apjomīgā banknošu paciņa.

Leons uzģērba samta mājas svārkus un sāka staigāt šurp turp pa istabu.

—    Margareta Vena, — viņš pārtrauca klusēšanu, — ir viena no jaukākajām sievietēm, kādas jebkad dzīvojušas zemes virsū. Viņa ir skaista, apdāvināta, interesanta, taču, ja pie visa tā viņa ir tāda, kā pēc šī vakara var domāt, tad viņa ir pati ļaunprātīgākā un bīstamākā būtne pasaulē…

Leons skumji pašūpoja galvu.

—  Vai viņai pieder vadošā loma, vai arī viņa ir viens no upuriem?

Leons nespēja uzreiz rast atbildi šim jautājumam.

—   Es pats esmu loti izbrīnījies, — viņš lēni sacīja. Tad Leons sīki izklāstīja par savu uzturēšanos mistera Berna kantorī, par viņa strīdu ar rudmataino vīrieti.

—     Es nemaz nešaubos, ka dāma, par kuru viņš ieminejās, ir Margareta Vena. Bet tā vien ir par maz, lai es sāktu apšaubīt viņas nevainīgumu. Pēc tam, kad izgājām no spēju nama, mēģināju noskaidrot, kur viņa dzīvo. Margareta tik veikli un atjautīgi prata izvairīties no atbildes, ka man uzreiz radās aizdomas. Es iesēdos automašīnā un sāku gaidīt, kad viņa iznāks ārā, tad viņai sekoju. Viņa brauca uz mistera Berna māju Ficrojskvērā. Tur viņu sagaidīja kāds cilvēks, kas savāca viņas mašīnu. Mis Vena gāja uz māju un atslēdza durvis ar savu atslēgu. Tas deva iemeslu man secināt, ka viņas un Berna attiecības ir daudz tuvākas, nekā to varētu domāt. Es nolēmu nogaidīt un atstāju savu mašīnu laukuma otrā pusē. Pēc ceturtdaļstundas viņa atkal iznāca un, man par lielu brīnumu, izrādījās, ka mājā viņa ir pārģērbusies. Es atstāju mašīnu un kājām sekoju viņai. Viņa dzīvoja Hūverstrītā 903.

—   Tas patiešām ir loti savādi, — Manfrēds sacīja. — Tur kaut kas slēpjas.

—   Man arī tā liekas. Rīt es aiziešu uz Hūverstrītu.

Gonsalcss loti maz gulēja. Nākamajā dienā viņš jau

bija augšā pusdesmitos.

Kad Leons atgriezās, viņš pavēstīja Manfrēdam:

—  Viņas īstais vārds ir Elza Šousere, un viņa dzīv^ kopā ar savu paralizēto tēvu. Viņi mīt mazā dzīvoklītī, un viņiem ir kalpone un slimnieku kopēja. Kaimiņi man neko par mis Šouseri nevarēja pastāstīt. Es varēju noskaidrot vienīgi to, ka kādreiz viņi bijuši loti bagāti un daudz labāk dzīvojuši nekā tagad. Tēvs visu dienu sēž pie kārtīm — viņš pūlas atrast jaunu spēles sistēmu. Jādomā, ka šī kaislība ir izskaidrojums viņu pašreizējam ierobežotajam stāvoklim. Viņi nepieņam viesus. Mājas saimniece domā, ka jaunā meitene ir aktrise. Tas viss ir loti dīvaini.— Leons domīgi nobeidza savu ziņojumu. — Mīklas atbilde ir meklējama pie Berna.

—   Mēs šo noslēpumu atklāsim.

—   Es arī tā domāju.

Vakaros Bērns parasti bija mājās. Viņš sēdēja mīkstā krēslā, smēķēja Havannas cigāru un izskatīja ''Londonas Avīzi"— vienīgo literatūru, ko viņš atzina.

Pusnaktī viņa istabā ienāca ekonome, padzīvojusi francūziete, kas jau sen pie viņa strādāja, un bija loti atturīga un noslēgta sieviete.

—   Vai viss kārtībā? — Bērns vienaldzīgi pajautāja.

—   Kungs, es jūs lūgtu aprunāties ar Čārlzu.

Čārlzs bija Berna šoferis un pastāvīgi karoja ar ekonomi.

—  Kas par lietu? Vai viņš kaut ko ir pastrādājis? — Bērns sarauca uzacis.

—   Katru vakaru viņš ienāk virtuvē un saņem savas vakariņas. Prom ejot, viņš aizslēdz aiz sevis durvis. Taču šovakar, kad es vienpadsmitos gāju pārbaudīt slēdzenes, izrādījās, ka durvis ir vaļā. Ja es nebūtu šodien iedomājusies pārbaudīt, durvis visu nakti būtu palikušas vajā un varbūt mums nezin kas būtu noticis.

—   Es parunāšu ar viņu rīt no rīta, — Bērns norūca. — Vai jūs durvis uz jaunkundzes istabu neāizslēdzāt?

—   Nē. Atslēga ir atstāta durvīs.

—  Ar labu nakti! — Un misters Bērns atkal pievērsās avīzei.

Pustrijos iečīkstējās ārdurvis, un Bērns izdzirdēja vieglus solus vestibilā. .Viņš paskatījās pulkstenī, atkal aizsmēķēja un piegāja pie sienā iemūrētā seifa. Viņš to atslēdza, izņēma metāla kastīti, atvēra to, novietoja uz galda un atkal atgriezās savā vietā.

Pie durvīm atskanēja kluss klauvējiens.

—   Ienāciet, — Bērns teica.

Istabā ienāca jaunā sieviete ar diviem uzvārdiem — Vena un Šousere.

Viņa bija vienkārši, bet gaumīgi ģērbusies. Pieticīgais tērps vēl vairāk izcēla viņas skaistumu. Misters Bērns apmierināts nopētīja meiteni.

—  Apsēdieties, mis Šousere, — viņš sacīja un pastiepās pēc mazās rokassomiņas, ko meitene turēja rokās. Viņš izvilka no somiņas pērļu kaklarotu un saskaitīja pērles.

—   Es nevienu pērli neesmu nozagusi, — jaunā sieviete dedzīgi aizstāvējās.

—   Iespējams, taču man jābūt gatavam uz visu.

Tikpat rūpīgi viņš pārbaudīja gredzenus, briljanta

piespraudi, rokassprādzes ar smaragdiem, tad salika visas dārglietas dzelzs kastītē un ieslēdza seifā.

Pēc tam viņš ierunājās:

—   Nu-ū, kā tad šodien gāja?

Viņa paraustīja plecus.

—   Es neinteresējos par spēli.

Bērns sāka smieties.

—   Jūs patiešām esat neprātīga, — viņš sacīja.

—   Es patiešām priecātos, ja man nebūtu jāklausās jūsu piezīmes, — mis Šousere sacīja, sāpīgi pasmaidīdama. — Vai es jums vairāk neesmu vajadzīga?

—   Sēdieties, mis Šousere, — Bērns izmeta pavēlošā tonī. — Kādā sabiedrībā jūs pavadījāt šo vakaru?

Meitene mirkli vilcinājās.

—  Es biju ar kungu, kuru man vakar stādīja priekšā misters Vilbijs.

—  Ak, ar to dienvidamerikāni? — Bernām izstiepās seja. — Mums no viņa maz labuma. Viņš pamanījās no mums novinnēt četrus tūkstošus mārciņu-

—   Atskaitot gredzenu ar briljantu.

—   Ak jūs domājat to gredzenu, kuru viņš jums uzdāvināja? Tas nemaksā vairāk par simts mārciņām, un es nedomāju, ka man izdosies par viņu dabūt vairāk nekā sešdesmit mārciņu. — Bērns paraustīja plecus. — Ja vēlaties, varat to paturēt.

—   Nē, pateicos, — jaunā sieviete mierīgi atbildēja. — Tādas dāvanas man nav vajadzīgas.

—   Paklausieties…— Bernām negaidot izspruka.

Viņš piecēlās un saņēma meitenes roku.

—   E^lziņ, goda vārds, jūs man vienmēr esat patikusi, un es vienmēr esmu bijis jūsu draugs. Ja nebūtu manis bijis jums līdzās, kas būtu noticis ar jūsu tēvu? Viņš būtu nonācis pie karātavām! Tas taču būtu šausmīgi?

Viņa neko neatbildēja un izņēma savu plaukstu no viņējās.

—   Ja jūs būtu saprātīgāka, jums nevajadzētu katru vakaru novilkt šos greznos tērpus un dārglietas, — viņš turpināja, — un…

—   Par laimi, es esmu pie pilna prāta un zinu, ko daru. Bet tagad man laiks iet. Ceru, ka jums nekas nav pretī. Mister Bern, es jūtos loti nogurusi.

Viņš atkal piegāja pie seifa un izvilka no tā sainīti, ietītu brūnā papīrā un rūpīgi aizzīmogotu ar laku.

—  Šeit iekšā ir briljanta koljē, — tas maksā ne mazāk par astoņiem tūkstošiem mārciņu. Rīt es to nodošu savā bankas seifā, taču, ja jūs…

—   Ko jūs gribat sacīt?

—   Ja jūs gribētu iegūt šo koljē, tad es to nenodotu bankā, bet uzdāvinātu jums. Jūs zināt, ka skaistas sievietes man nav vienaldzīgas.

Viņa papurināja galvu.

—   Mister Bern, vai jums nekad nav ienācis prātā, ka es varētu iegūt ne vienu vien koljē, ja to vēlētos? Nē, pateicos par jūsu uzmanību, taču es vēlos tikai vienu; pēc iespējas ātrāk nokalpot jums savu laiku.

—   Un ja nu es iedomātos jūs neatbrīvot no pienākumu pildīšanas? — Bērns aizkaitināts jautāja, atkal noglabādams seifā koljē. — Uz brīdi stādieties priekšā, ka man jūsu pakalpojumi ir nepieciešami turpmākos trīs gadus. Ko jūs par to teiktu? Jūsu tēva lietai vēl nav pienācis noilgums, viņu jebkurā brīdī var arestēt. Nevienam nav dotas tiesības nogalināt cilvēku, pat ja šis cilvēks būtu krupjē.

—   Es esmu pietiekami smagi samaksājusi par sava tēva grēkiem, — meitene čukstus atbildēja. — Jūs pat nespējat iedomāties, cik šāda dzīve man ir pretīga. Es jūtos kā pati nelaimīgākā sieviete uz zemes. Man savs mūžs jāveltī, lai izputinātu vīriešus, kas mani aplido. Zvēru, ka reizēm es nožēloju, ka piekritu jūsu priekšlikumam. Reizēm man ienāk prātā, ka vajadzētu atklāti par visu pateikt manam tēvam, lai viņš izlemj, vai man ir vērts nest tādu upuri.

Bērns pārsteigts paskatījās uz jauno sievieti.

—    Tādas muļķības jūs nedarīsiet, — viņš sacīja. — Teikdams, ka arī turpmāk ceru uz jūsu pakalpojumiem, es tikai atļāvos mazliet pajokoties. Bet tagad, mana dārgā, dodieties mājās un izgulieties.

Viņš pavadīja meiteni līdz ārdurvīm un nolūkojās pakal, kamēr slaidais siluets nozuda ielas tumsā.

Aizslēdzis aiz sevis durvis, Bērns atgriezās istabā. Viņš ielēja viskiju ar sodu, vienā rāvienā izdzēra glāzi un saviebās.

—  Viskijam šodien īpatnēja garša, — viņš sacīja, paspēra pāris solu un nogāzās kā kūlis garšļaukus.

Berna prombūtnes laikā, kamēr viņš pavadīja mis Souseri, istabā bija ielavījies nelūgts viesis. Kad Bērns nogāzās uz grīdas, viņš atstāja savu slēptuvi aiz aizkariem, pieliecās pie zemē gulošā cilvēka un atpogāja viņa krekla apkaklīti.

Pēc tam viņš iegāja gaitenī un kādu pasauca. Istabā ienāca Manfrēds ar gumijas zābakiem kājās.

Viņš paskatījās uz Bernu un pēc tam uz tukšo viskija glāzi.

—  Es viņam iedevu miegazāles, — Leons lietišķi paskaidroja. — Noziedznieku aprindās tos pilienus dēvē par "nokautu".

Leons rūpīgi pārmeklēja Berna kabatas, izņēma atslēgu saišķi un atslēdza seifu. Viņš izvilka no seifa brūno vīstokli un nolika uz galda. Domīgi vērodams bezsamaņā gulošo īpašnieku, viņš sacīja:

—  Tādā stāvoklī viņš būs piecas minūtes, taču domāju, ka ar to pilnīgi pietiks.

—     Vai tu padomāji, kādas tavām izdarībām var būt sekas? — Manfrēds jautāja. — Es pamanīju, ka tu tai indevei vēl piemaisīji morfiju.

—  Es sevišķi stingri nevadījos pēc receptūras, — Gonsaless bezrūpīgi atbildēja. — Pat, ja gadītos, ka viņam šis dzēriens nav pa spēkam, es gan nebēdātos. Pēc pusstundas tev nāksies viņam vēlreiz iedot porciju. Pa to laiku es paspēšu atgriezties atpakaļ.

Leons izņēma no kabatas mazu kārbiņu un izvilka no tās šprici un ampulu. Viņš uzlocīja Berna piedurkni un iedūra.

* * :;«

Nākamajā rītā Bērns pamodās ar šausmīgām galvassāpēm.

Viņš nespēja atcerēties, kad aizgājis gulēt, tomēr pamodās gultā, ģērbies pats savā pidžamā.

Bērns pazvanīja un ar pūlēm izrāpās no gultas. Istaba sāka griezties viņa acu priekšā, un viņš tik tikko noturējās kājās.

Uz viņa zvanu atnāca ekonome.

—   Kas ar mani vakar vakarā notika? — Bērns viņai jautāja.

Ekonome pārsteigta skatījās saimniekā.

—   Nekas! Kad es jūs atstāju, jūs sēdējāt krēslā un lasījāt avīzi.

—   Tādā gadījumā pie visa vainīga pretīgā viskija šķirne, — viņš noburkšķēja.

Bernu nedaudz atsvaidzināja aukstā duša un kafija, tomēr viņš vēl ilgi jutās gurdens. Pēc tam viņš devās uz kabinetu.

Pēkšņi viņam galvā iešāvās šausmīga doma… Ja nu viņam viskijā bija iemaisītas miega zāles! Bērns nespēja iedomāties, kā roku darbs tas varēja būt, taču… Vai tiešām kāds būtu sadomājis viņu aplaupīt!..

Bērns atvēra seifu un atviegloti nopūtās.

Brūnais vīstoklis gulēja savā vietā. Tas viņu nedaudz nomierināja. Pēc brokastīm viņš steidzīgi brauca uz banku. Pēc bankas devās uz savu kantori.

Tur Bernu sagaidīja uztraucies jaunais cilvēks.

—  Mister Bern, — viņš uzstājīgi paziņoja, — pagājušā naktī šeit saimiekojuši kramplauži.

—   Kramplauži? — Bērns šausmās atkārtoja un iesmējās. — Nu, šeit viņiem nebija, ar ko iedzīvoties. Bet kāds pamats jums tā domāt?

—   Esmu gatavs zvērēt, ka naktī šeit kāds saimniekojis. Es atradu seifu atvērtu, un mūsu rēķinu grāmata bija uz galda.

Bērns iesmējās.

—   Vēlu viņiem veiksmi.

Tomēr viņš jutās mazliet samulsis un rūpīgi pārskatīja visus savus papīrus, lai redzētu, vai kāds svarīgs dokuments pēkšņi nav pazudis.

Visas Berna rīcībā esošās parādzīmes atradās bankā, tajā pašā seifa nodalījumā, kur viņš bija ielicis vērtīgo koljē, no kura bija atteikusies mis Šousere.

īsi pirms kantora slēgšanas pie Berna ienāca klerks un paziņoja:

—   Atkal ieradies jums zināmais kungs.

—   Par ko jūs runājat? — Bērns noburkšķēja.

—  Jūs zināt, ko es domāju. Atnācis kungs no Džērmenstrītas, kas apturēja maksājumus par mistera Edena čekiem.

—   Palūdziet, lai viņš ienāk.

—   Ceru, ka jūs pārdomājāt sakarā ar mistera Edcna norēķiniem?— Bērns laipni jautāja Leonam.

—   Jā. Taču es gribētu ar jums aprunāties vienatnē, aci pret aci.

Bērns pavēlēja savam palīgam iziet.

—   Es šodien atnācu pie jums, lai nokārtotu veselu virkni parādu, kā, piemēram, mistera Šousera parādu.

Bērns izbrīnījies blenza savā apmeklētājā.

—   Misters Šousers patiešām ir jauks un laipns vīrs. Es viņu šorīt apciemoju. Pirms kāda laika viņš saņēma smagu triecienu, un pēc tam viņam kājas atteicās klausīt. Kopš tā laika viņš neiziet no mājām.

—   Jūs man stāstāt kaut kādu notikumu, kas mani galīgi neinteresē,— Bērns purpināja.

—  Nelaimīgais ir pilnīgi pārliecināts, ka viņš ir nogalinājis rudmataino krupjē, jūsu kalpotāju. Viņš spēlēja un acīmredzot, noskatoties, kā krupjē savāc viņa pēdējo naudu, zaudēja galvu.

—    Mans krupjē! — Bērns meistarīgi tēloja sašutumu.— Ko jūs ar to gribat teikt? Man nav nekāda krupjē.

—   Viņš iesita krupjē pa galvu. Bet jūs nākamajā rītā icradāties pie mistera Šousera un samelojāt viņam, ka jūsu krupjē ir miris. Jūs mēģinājāt viņu šantažēt. Tad jūs uzzinājāt, ka viņš ir bankrotējis, ka viņam vairs nav iztikas līdzekļu. Taču viņam bija skaista meita, un jums iešāvās prātā doma izmantot meiteni savos velnišķīgajos plānos. Jūs satikāties ar mis Šouseri, un viņa piekrita jums palīdzēt, jo domāja, ka tādējādi viņa glābj savu tēvu no negoda un izputēšanas.

—   Jūs esat izdomājis brīnišķīgu pasaku, — Bērns sacīja, taču viņa seja bija nobālusi un rokas drebēja.

—  Lai īstenotu savu plānu, jūs ievietojāt avīzēs sludinājumu par kaut kāda Dženkinsa priekšlaicīgo nāvi un parūpējāties, lai kādā mazā avīzītē būtu arī bēru norises apraksts. To jūs izdarījāt, lai iebiedētu misteru Šouseru un viņa meitu.

—   Galīgas blēņas, — Bērns murmināja un centās izspiest smaidu.

—   Šorīt man bija iespējams vecajam Šouseram pierādīt, ka Dženkinss ir sveiks un vesels un pašlaik uztur spēļu elli Braitonā. Protams, ka tā iestāde ir jūsu filiāle. Pie viena esmu priecīgs jums paziņot, ka jums vairs nav lemts redzēt mis Šouseri.

Bērns sāka smagi elpot.

—   Jūs pārāk daudz kulstāt mēli. — Taču, sastapis Leona skatienu, viņš apklusa.

—  Bern, — Gonsaless sacīja, — es jūs izputināšu, es atņemšu jums pēdējo pensu, kas iegādāts tik riebīgā ceļā.

—  Pamēģiniet tik man ko padarīt, — Bērns ne pārāk pārliecināts-sāka runāt. — Šajā valstī vēl pastāv likums! Ejiet, mēģiniet aplaupīt banku! — Viņš ironiski iesmējās. — Man bankā atrodas ap divi tūkstoši mārciņu — ejiet, ja esat tik veikls puisis, pie bankas direktora un pamēģiniet dabūt manus noguldījumus: man piederošās vērtības glabājas 65. seifā, — viņš piemetināja. — Tā ir jūsu vienīgā, iespēja, ja gribat mani izputināt.

Leons paraustīja plecus.

—  Var jau būt, ka es patiešām kjūdos un jūs varēsiet mierā un klusumā izbaudīt savas negodīgi iegūtās bagātības augļus.

—  Lai tas jūs neuztrauc! — Bērns izsmējīgi sacīja un aizsmēķēja cigāru.

Taču tajā pašā dienā Bernsu steidzīgi izsauca uz banku. Izsaukums spēļu nama īpašniekam lika atcerēties sarunu ar Gonsalcsu, un viņš uztraucies aizsteidzās uz banku.

—   Es tiešām nesaprotu, kas noticis ar jūsu seifu,— bankas direktors sacīja Bernām. — Viens no maniem darbiniekiem sajuta metāla noliktavā savādu smaku. Pats par sevi saprotams, mēs tūlīt centāmies noskaidrot, kas īsti ir noticis, un pamanījām dūmus, kas nāca no jūsu seifa atslēgas cauruma.

—    Kāpēc jūs tūlīt neatvērāt seifu? — Bērns sāka kliegt un drebošām rokām pūlējās izvilkt no kabatas atslēgas.

—  Tāpēc, ka mums nebija atslēgu. To gan jūs pats labāk zināt.

Misters Bērns steidzās atvērt seifu. No tā izlauzās dzeltenu dūmu mutulis, kodīgā, apdullinošā smaka viņu piespieda atkāpties.

… Visu vērtspapīru, banknošu un parādzīmju vietā atradās tikai melnu pelnu kaudzīte, — tai blakus gulēja tukša pudele un daži noķēpāti briljanti.

Nekavējoties tika izsaukts detektīvs no Skotlendjarda, taču vipš tikai pašūpoja galvu.

—   Izskatās, ka jūs esat kļūdījies un ievietojis šeit kādu loti spēcīgu skābi. Mūsu laboratorijā noskaidros, kas atradās stikla traukā. Šķidrums ir izlijis no pudeles un…

—  Tas ir neiespējami, — Bērns vaimanāja. — Vienīgajā sainītī atradās briljanta koljē…

—  Vai jūs esat pārliecināts, ka neviens nav iepriekš samainījis sainīšus un jūs pats koljē vietā neesat te ielicis skābes pudeli? Tas ir vienīgais iespējamais izskaidrojums. Jūs ielīkāt seifā nelielu pudeli, aizbāztu ar korķi, ko saēd skābe. Skābe vispirms iznīcināja korķi, tad papīru un pēc tam izpostīja visu pārējo…

—   Tas ir neiespējami, — Bērns vaimanāja, rūpīgi rakņādamies pelnos— vienīgajā, kas bija palicis pāri no visas lielās bagātības.

9. NODAĻA vĪrs, kas NEVĒLĒJĀS RUNĀT

Misters Spageti Džonss bija liela auguma, resns un spēcīgs vīrs ar miegainām acīm, pinkainām uzacīm un asām zoda līnijām.

Viņam bija garas, rūpīgi uzskrullēlas ūsas un pie sava sārtā krekla viņš mīlēja valkāt zaļu, punktotu kaklasaiti. Spageti Džonsa vesti greznoja masīva zelta ķēde, bet strupos pirkstus rotāja žilbinoši gredzeni. Viņš bija ģērbies zilā, pēc pēdējās modes šūtā uzvalkā, jaunie apavi laistījās spilgti brūnā spožumā. Viņš bija īstens džentlmeņa iemiesojums, pareizāk gan — tāds tips, ko neizskaidrojamu iemeslu dēļ pats misters Spageti Džonss uzskatīja par džentlmeņa tēlu.

Leons šo vīru ievēroja zirgu sacīkstēs, tomēr ne jau sava izskata dēl Džonss vispirms izpelnījās Gonsalesa ievērību.

Leons nokāpa no tribīnēm, nesagaidījis sacīkšu beigas un devās uz zirgu staļļu pusi. Te valdīja klusums. Pie staļļiem Leons redzēja tikai misteru Džonsu kopā ar diviem citiem, nesalīdzināmi vienkāršāk ģērbtiem vīriem.

Leons apsēdās netālu no barjeras, aiz kuras izveda skrējienam zirgus. Arī Džonss ar saviem biedriem tuvojās barjerai.

Viņi savā starpā skali apspriedās, turklāt Spageti Džonss nepavisam nejuta vajadzību pieklusināt balsi. Tā viņam bija patīkama un skanīga, un Leons varēja dzirdēt katru pateikto vārdu. Viens no Džonsa pavadoņiem bija uzsācis strīdu, kamēr otrs veltīgi pūlējās ķildu pieklusināt.

—    Es jums liku iet uz Lengfīldas sacīkstēm, — Džonss teica, — bet jūs man neklausījāt!

Džonss likās aizņemts ar nagu tīrīšanas procesu, kurā tika izmantots mazs kabatas nazītis, un izskatījās, ka viņš pilnībā iegrimis šajā galantajā nodarbē.

—  Es nebraukšu uz Lengfīldu, un vispār vairs nekur nebraukšu jūsu uzdevumā! — viņa ceļabiedrs dusmīgi atcirta.

Tas bija vājš, bāls vīrs, un viņa balsī Leons saklausīja baiļu pieskaņu. Apņēmīgā intonācija bija uzspēlēta, jo vīrs loti pūlējās savas bailes neizrādīt.

—     Tad, lūk, kā, jūs negribat braukt uz Lengfīldu un vispār negribat pildīt manus uzdevumus, — Spageti Džonss atkārtoja.

Viņš atbīdīja cepuri pakausī, cicši paskatījās uz jauno cilvēku, bet tad atkal pievērsās nagu tīrīšanai.

Man ir līdz kaklam gan jūsu banda, gan jūs pats! Man apnicis būt par jūsu vergu! Es pats esmu spējīgs nopelnīt daudz vairāk naudas— pietiek tikai man paļauties pašam uz savu galvu un riskēt. Domāju, ka esat mani sapratis!

Protams! Es visu sapratu! Tomēr es vēlos, lai nākošajā ceturtdienā jūs ierastos Sandovā. Tom, mēs ar jums tiksimies stacijā…

—   Nemaz nedomāju! — jauneklis, satraukumā pietvīcis, iesaucās. — Man pietiek!

—   Jūs esat neapķērīgs sliņķis. — Spageti laipni un miermīlīgi secināja. Tad pēkšņi ar strauju vēzienu iešņāpa savam sarunu biedram sejā. Tas izbijies atlēca atpakaļ.

—  Jūs esat nepaklausīgs puišelis, — Džonss turpināja, darbodamies atkal ar saviem nagiem. — Ja es jums saku, ka jābrauc uz Sandovu, jūs tur arī brauksiet.

To pateicis, Spageti aizgāja.

Toms izvilka no kabatas lakatiņu un noslaucīja asiņaino seju. Leons ieraudzīja, ka Džonss Tomam sejā iecirtis divas brūces. Mistera Džonsa aprēķins bija lielisks; ievainojumi nebija bīstami, taču ļoti mokoši, turklāt izkropļoja seju.

Ievainotais noskatījās pakaļ aizejošajam Džonsām un vēl vairāk nekā brūces viņa seju izķēmoja naids. Tomēr Leons bija pārliecināts, ka ceturtdienā Toms ieradīsies Sandovā.

Sadursme, kas bija norisinājusies viņa priekšā, Leona Gonsalesa acis ieguva īpašu jēgu un sevišķi ieinteresēja. Atgriezies mājās, viņš turpināja pārdomāt notikušo.

Manfrēda nebija mājās, viņš bija aizgājis pie zobārsta. Līdzko biedrs atgriezās, Leons steidzās viņam pastāstīt visu, kam pats bijis liecinieks.

—   Tas tik tiešām bija interesantākais cilvēks, kādu man nācies redzēt! — Leons svinīgi stāstīja. — Es uzreiz viņā pamanīju atavisma pazīmes. Mūsdienās reti iznāk sastapties ar tādām cietsirdības un jaunuma izpausmēm. Spageti Džonss vada bandu, kas izspiež naudu no sacīkšu bukmeikeriem. Tu jau zini, ka viņam ir itāliska iesauka— viņš arī dzīvo itāļu kvartālā. Spriežot pēc Džonsa nepareizajiem sejas vaibstiem, viņa ģimenē bijuši vairāki garīgās saslimšanas gadījumi. Nav ne mazāko šaubu, ka pa mātes līniju viņam ir iedzimta epilepsija.

Manfrēds nesāka iztaujāt savu draugu par to, kā viņš nonācis līdz tādam secinājumam. Viņš labi zināja, ja draugs uzdursies kaut kam interesantam, tad izvērsīs drudžainu darbību un nomierināsies tikai tad, kad viss viņu interesējošais būs noskaidrots.

—   Domājams, ka Skotlendjardā par viņu ir izsmeļošas ziņas?

—  Tur nu tu kļūdies! — Gonsaless iesmējās. — Viņš ne reizes nav stājies tiesas priekšā un diezin vai viņam lemts jebkad ar to iepazīties. Es satiku vienu mazu bukmeikeru — liekas, tu zini, ka tā dēvē cilvēkus, kas privāti noslēdz derības skriešanas sacīkstēs, — un viņš man pastāstīja, ka jau daudzus gadus pēc kārtas maksā šim noziedzniekam nodevas. Bukmeikers tobrīd bija jautrā prātā, jo es viņu Kobhemas traktierī biju pacienājis, tikai tā varu izskaidrot viņa plāpīgumu. Ja viņš nebūtu bijis tādā stāvoklī, man no viņa nebūtu izdevies izvilkt ne vārda.

Manfrēds iesmējās, piezvanīja un pasūtīja vakariņas.

—   Agri vai vēlu. taisnā tiesa ar viņu iepazīsies, — Manfrēds apgalvoja. — Es uzticos angļu tiesām. Šaubos, vai ir vēl kāda cita valsts, kurā tik veiksmīgi apkaro noziedzību.

—  Vai tu esi par to pārliecināts? — Leons skeptiski vaicāja. — Par šo jautājumu es labprāt apspriestos ar dārgo misteru Feiru.

—  Varēsi ar viņu jau rītvakar aprunāties — mēs kopā vakariņosim "Metropolitēnā".

Gonsalesam bija rekomendācijas vēstules no spāņu izcilākajiem kriminālistiem. Tās viņam atvēra durvis pie Londonas Skotlendjarda vadības, ar kuru tad Leons dalījās savā pieredzē un zināšanās. Misters Feirs priecājās, ka, pateicoties saviem jaunajiem draugiem, var bagātināt arī savu pieredzi.

Nākamajā dienā tūlīt pēc vakariņām Leons iesāka sarunu par tēmu, kas viņu bija loti ieinteresējusi.

Misters Feirs bija atklāts:

—  Jā, šo tipu es pazīstu! Misters Spageti Džonss jau sen mums maisās pa kājām kā piektais ritenis. Tomēr mums vēl nav izdevies viņu pieķert, lai gan zinām, ka viņš vainojams vairākos noziegumos. Kaut arī neizglītots, viņš ir velnišķīgi slīpēts. Spageti nežēlīgi un cietsirdīgi izturas pret saviem padotajiem un mums tā arī neizdodas atrast vismaz vienu cilvēku, kas būtu ar mieru pret viņu liecināt. Diemžēl vēl mazāk mums veicies viņu pieķert nozieguma vietā.

Misters Feirs iegrima pārdomās, nobirdināja cigāra pelnus, tad turpināja:

—   Amerikā pastāv itāļu organizācija ar nosaukumu "Melnā roka". Droši vien jums tas jau ir zināms. Tā ir šantāžistu un izspiedēju apvienība. Par laimi, šī banda nav iedrošinājusies saimniekot arī mūsu zemē, pareizāk sakot, līdz šim neuzdrošinājās. Tomēr man ir pamatotas aizdomas, ka Spageti Džonss kaut kādā veidā ir saistīts ar šo organizāciju, kas tagad mēģina iefiltrēties Anglijā.

—   Vai tiešām šeit Londonā? — Manfrēds bija patiesi pārsteigts. — Man prātā nenāca, ka viņi uzdrošināsies uzdarboties Anglijā.

—   Cerams, ka es klūdos, taču nu jau veselu mēnesi vairāki mani labākie vīri ir aizņemti, meklējot autoru šīm draudu vēstulēm. Pagaidām mums nav nekādu rezultātu. Šorīt man ienāca prātā, ka, iespējams, jums šī lieta varētu likties interesanta. Jāatzīstas, ka līdz šim tāda veida noziegumi man ir bijuši sveši un man nemaz nav pieredzes to izmeklēšanā. Vai jūs esat pazīstams ar grāfieni Vinči?

Leonam par izbrīnu, Manfrēds atbildēja apstiprinoši.

—   Es sastapos ar viņu apmēram pirms trim gadiem Romā, — viņš paskaidroja. — Ja nemaldos, viņa ir grāfa Antonio Vinči atraitne?

—   Tieši tā! Vinči kundzei ir desmitgadīgs dēls, — misters Feirs turpināja. — Viņa dzīvo Bērklijskvērā. Loti bagāta sieviete, turklāt loti laipna. Apmēram pirms divām nedēļām grāfiene saņēma pirmo draudu vēstuli ar melnu krustu paraksta vietā. Tai sekoja nākamās vēstules. Tās rakstītas tik brīnišķīgā rokrakstā, ka aizdomas uzreiz krita uz Spagcti Džonsu, jo viņš jaunībā ir bijis kaligrāfs.

Leons pamāja ar galvu.

—   Diemžēl tamlīdzīgu rakstu identitāti nav iespējams noteikt, jo tas līdzinās iespiestajam šriftam un tam trūkst individualitātes. Viss paveikts ar ģeniālu vienkāršību. Lūdzu mani atvainot, es jūs pārtraucu. Acīmredzot šajās vēstulēs grāfienei pieprasīja naudu?

—  Pats par sevi saprotams! Tie ļaudis centās izspiest no grāfienes lielu naudas summu un neskopojās ar draudiem. Te parādījās Džonsa un viņa līdzdalībnieku neiedomājamā nekaunība. Džonsam Notinghilā pieder neliels ziņu birojs. Viņš pārdod avīzes un apgādā sacīkšu fanus ar informāciju par gaidāmajām zirgu skriešanās sacīkstēm. Pie viena viņa firma apkalpo dažādas personas, kas nevēlas saņemt vēstules uz savu adresi.

—  Tātad personas, kas negrib, lai vēstules pienāktu viņiem tieši mājās, var tās saņemt pie Džonsa? — Manfrēds pārjautāja.

Misters Feirs pamāja ar galvu.

—  Viņam pat ir noteikta takse — divi pensi par vēstuli. Tamlīdzīgu darbību vajadzētu aizliegt, jo tā sekmē visāda veida tumšus darījumus. Spageti Džonss saņem vēstuli un, vadoties pēc saviem ieskatiem, var to atvērt vai neatvērt. Ja pēkšņi ierodas policija— viņš gaida klientu. Reiz jau mēs pie viņa izdarījām kratīšanu, taču bez panākumiem. Viņa izvēlētās metodes ir vienkāršas un reizē viltīgas. Ja vēstule nonāks viņa rokās, mēs esam bezspēcīgi kaut ko iesākt. Grāfienei naudu vajadzēja sūtīt kādam "H. Fraskati pie Džonsa". Protams, mūsu draudziņš saņēma grāfienes vēstuli reizē ar pārējo ienākošo pastu. Mēs sākām viņa bodīti novērot, taču, kad vakarā pie viņa iegriezās policists, Spageti Džonss viņam paskaidroja, ka vēstulei jau bijuši pakal un tā nogādāta adresātam. Skaidrs, ka policists nevarēja pārmeklēt katru, kas ienāca un izgāja no bodītes, tāpēc mums neko neizdevās panākt.

—   Tas patiešām ir ģeniāli vienkārši, — Gonsaless piekrita. — Sakiet, vai grāfiene viņam naudu aizsūtīja?

—  Jā. Diemžēl, viņa bija tik neapdomīga, ka nosūtīja prasītās divsimt mārciņas. — Misters Feirs satriekts nogrozīja galvu. — Policijai grāfiene ziņoja tikai tad, kad bija saņēmusi jau otru vēstuli. Mēs sacerējām atbildi, aizsūtījām uz norādīto adresi un cerējām notvert izspiedējus, kad viņi ieradīsies pēc vēstules, taču bez panākumiem. Pēc tam viņa saņēma trešo vēstuli, kurā prasīts nekavējoties samaksāt naudu. Vēstules beigās bija grāfienei un viņas dēlam adresēti draudi. Mēs atkal aizsūtījām atbildi — tas bija pagājušo ceturtdien. Divi mūsu cilvēki no pretējās mājas, apbruņojušies ar binokļiem, novēroja visu, kas norisinājās bodītē. Viņi varēja saskatīt visu, kas tur notika. Dienas laikā Džonss neizsniedza nevienu vēstuli, un, kad mēs vakarā ieradāmies pie viņa, tad atradām mūsu vēstuli starp visām pārējām. Viņš pat nebija mūsu vēstuli atvēris, un mums nācās aiziet tāpat kā nākušiem… — misters Feirs nobeidza savu stāstu. Pēc neilgas pauzes viņš piemetināja: — Vai jūs negribētu apciemot grāfieni Vinči?

—  Es būtu loti priecīgs viņu redzēt,-— Gonsaless atbildēja un ieskatījās pulkstenī.

—    Šovakar mēs nevarēsim viņu satikt, — misters

Feirs sacīja, — taču es parūpēšos, lai jūs varētu ar viņu satikties rīt pēcpusdienā. Varbūt, ka jums ienāks prātā, kā pieveikt šo cilvēku, kuram līdz šim laimējies izslīdēt no taisnās tiesas.

Atceļā Leons un Manfrēds neizrunāja ne vārda. Pēkšņi Leons pārtrauca klusēšanu ar mazliet savādu jautājumu.

-     Es gribētu zināt, vai ir iespējams noīrēt tukšu villu ar lielu vannasistabu. Taču vannasistabai jābūt loti lielai un plašai, — viņš, domās iegrimis, skaidroja.

-     Kas tev ir padomā? — Manfrēds iesmējās. — Man liekas, es klustu vecs. Agrāk mani nekad tavi ekscentriskie plāni nespēja pārsteigt. Tad kādai jābūt tai villai, kas tev vajadzīga?

Leons meistarīgi aizsvieda savu cepuri, un tā, pārlidojusi pāri visai istabai, līgani piezemējās uz pakaramā.

—  Tu neesi sajūsmā par manām žongliera spējām? — viņš jautāja.— Tad nu tā— villai jāatrodas iespējami tālu no apkārtējām celtnēm. Tā nedrīkst būt pārāk tuvu ceļam. Pats labākais, ja villa atrastos kaut kur zaļajā zonā.

—  Varētu domāt, ka tu gatavojies šausmīgam noziegumam, — Manfrēds labsirdīgi atzīmēja.

—  Nē, tādu nolūku man nav, — Leons mierīgi iebilda. — Tikai man šķiet, ka mūsu draudziņš Džonss ir ārkārtīgi bīstams tips. — Un Gonsaless smagi nopūtās. — Es daudz atdotu, lai varētu izmērīt viņa galvaskausu.

Vizīte pie grāfienes Vinči Leonam un Manfrēdam loti gāja pie sirds. Grāfiene— slaida, stalta sieviete mazliet pāri trīsdesmit, pilnīgi apbūra Manfrēdu, vienīgi Leons bija vīlies— grāfiene viņam likās pārāk normāla, viņai nepiemita nekādas dīvainības, nekā neparasta, kas pievērstu viņa antropologa un kriminālista skatienu.

—   Protams, ka esmu loti noraizējusies, — grāfiene sacīja. — Filips nav sevišķi spēcīgs, lai gan neesmu viņu lutinājusi.

Mazliet vēlāk pie viesiem iznāca arī grāfienes dēls, slaids zēns ar lielām, tumšām acīm un melnīgsnēju ādas krāsu. Viņš saviem gadiem izskatījās loti attīstīts.

Zēnu pavadīja viņa guvernante, skaista itāliete.

—   Beatrisei es uzticos vairāk nekā policijai, — grāfiene teica, kad zēns ar savu guvernanti bija atstājuši istabu.

—   Viņas tēvs bija policijas virsnieks Sicīlijā, un viņas dzīvība pastāvīgi ir bijusi briesmās.

—   Vai jūsu zēns mēdz tālu pastaigāties? — Manfrēds jautāja.

—  Viņš dodas izbraukumā divreiz dienā. Vai nu es, vai Beatrise viņu pavadām; reizēm mēs abas braucam viņam līdzi.

—   Kas jums tika draudēts vēstulēs? — Gonsaless jautāja.

—   Es jums tūlīt parādīšu vēstuli.

Grāfiene piegāja pie rakstāmgalda un izņēma no atvilktnes biezu pastpapīra lapu. Papīrs bija augstākā labuma, un burti tik rūpīgi izzīmēti, ka atgādināja drukātos.

"1. martā, 1. jūnijā, 1. septembrī un 1. decembrī jūs mums izsūtīsiet pa tūkstoš mārciņām. Naudai jābūt izsūtītai banknotēs uz sekojošu adresi: H. Fraskati pie Džonsa, Notinghilā 194. Ja jūs nepaklausīsiet un neizpildīsiet mūsu rīkojumu, tad. nāksies maksāt daudz vairāk, lai dabūtu atpakaļ savu dēlu."

Gonsaless apskatīja vēstuli pret gaismu un pēc tam to pienesa pie loga.

—   Es jau tā domāju,— viņš teica, atdodams vēstuli. — Vēstules autoru būs grūti noteikt. Paši pārbaudītākie līdzekli te ir bezspēcīgi.

—  Baidos, ka arī jūs man nevarēsiet palīdzēt. — Grāfiene skumji pašūpoja galvu. Šos vārdus viņa teica Manfrēdam, taču Gonsaless pasteidzās atbildēt drauga vietā:

—  Grāfien, es jums varu vienīgi ieteikt uzturēt ar mums sakarus un nekavējoties mums pazinot, ja kaut kas atgadītos jūsu dēlam.

Kad viņi izgāja uz ielas, Leons uzrunāja savu draugu:

—   Manu dārgo Manfred, esmu pārliecināts, ka viņi zēnu nolaupīs. Tāpēc tagad es sēdīšos automobilī un apbraukāšu Londonas nomales, lai izraudzītos sev villu.

—   Vai tu to saki nopietni?

—   Nekad neesmu bijis nopietnāks kā pašlaik, — Leons sausi noskaldīja. — Uz pusdienām būšu atpakaļ.

Leons atgriezās tikai astoņos vakarā un tūlīt devās uz savu istabu.

—  Es… — viņš iesāka, taču, pamanījis Manfrēda sejas izteiksmi, tūlīt noprasīja: — Viņi jau nolaupīja zēnu?

Manfrēds piekrītoši pamāja ar galvu.

—   Man to pa telefonu pateica pirms stundas.

Leons klusi iesvilpās.

—  Tas noticis vēl ātrāk, nekā biju to paredzējis. Kā tas notika?

—     Misters Feirs bija jau pie mums atnācis. Viņš

aizgāja īsi pirms tavas atnākšanas. Izrādījās, ka bērnu nolaupīt ir pavisam vienkārši. Pēc tam, kad mēs bijām atstājuši grāfienes māju, guvernante un zēns ar mašīnu devās izbraukumā. Viņi brauca Heinpstedas virzienā. Parasti viņi pa šo ceļu nobrauca dažas jūdzes un pēc tam pa to pašu cclu griezās atpakaļ.

—  Ļoti nepiesardzīgi no viņu puses, ka neiedomājās mainīt izbraukuma maršrutus. Piedod, ka tevi pārtraucu.

—  Bija viena zināma vieta, līdz kurienei parasti brauca grāfienes mašīna, un laupītāji to bija izsekojuši. Cclš šai vietā nav tik plats, lai ar lielo un masīvo rolsroisu veikli apgrieztos. Šoferis bija tā aizrāvies ar šo manevru, ka nepamanīja, kā pietuvojas svešinieks uz velosipēda un notēmē uz viņu savu revolveri. Tajā pašā brīdī no krūmiem izlēca vēl divi vīri maskās, atbruņoja guvernanti un nolaupīja pārbiedēto zēnu. Neraugoties uz bērna kliedzieniem, laupītāji viņu aizstiepa uz mašīnu, kas turpat viņus gaidīja. Šoferis gan jau pirms tam bija pamanījis ceļmalā stāvam mašīnu, taču viņam nebija radušās nekādas aizdomas.

—   Vai viņi paspēja ievērot uzbrucēju sejas?

Manfrēds noraidoši papurināja galvu.

—   Viņiem bija piesietas pakulu bārdas, turklāt uz acīm bija automobilistu brilles. Es gribēju iet pie grāfienes. Ja tu neiebilstu, pēc vakariņām mēs varētu…

—   Es netaisos šodien vakariņot! — Leons paziņoja.

Pie grāfienes viņi sastapa misteru Feiru, kas veltīgi

pūlējās mierināt nobēdājušos un satriekto māti, tāpēc atvieglots sasveicinājās ar atnācējiem.

—  Vai atļausiet uzmest acis vēstulei? — Leons palūdza.

—   Par kādu vēstuli jūs runājat?

—  Vēstuli, kurā nolaupītāji uzrāda izpirkšanas summu.

—  Mēs vēl neesam nekādu vēstuli saņēmuši, — misters Feirs atbildēja. — Kā jūs domājat, vai spēsiet grāfieni nomierināt? Vina ir tuvu prāta aptumsumam.

Grāfiene gulēja uz dīvāna, un viņas seja bija nāves bālumā, bet acis aizvērtas. Viņai apkārt rosījās divas istabenes, pūlēdamās nabaga sievieti atgriezt pie samaņas. Grāfiene atguvās, atskanot Manfrēda balsij, un ar pūlēm atvēra acis.

—   Mans puisītis, mans bērns, — grāfiene ievaimanājās. — Atdodiet man manu dēlu, esmu ar mieru dot viņiem visu, ko tie vēlas, tikai atdodiet manu dēlu.

Tai brīdī ienāca pārvaldnieks ar vēstuli uz paplātes. Nelaimīgā māte pietrūkās kājās un metās pie viņa… Sievietei pietrūka spēka, un viņa saļima Manfrēda rokās.

—   Tā vēstule… no viņiem! — grāfiene iesaucās un ar drebošiem pirkstiem atvēra aploksni.

Šoreiz vēstule izrādījās mazliet garāka:

"Jūsu dēls atrodas tādā vietā, kas zināma tikai šīs vēstules autoram. Telpa ir aizslēgta un tajā ir pārtika četrām dienām. Jūsu dēla atrašanās viela jums tiks darīta zināma, kad būsiet samaksājusi divdesmit piecus tūkstošus mārciņu. Pretējā gadījumā jūsu zēnu gaida bada nāve."

—   Man nekavējoties jānosūta viņiem nauda, — satriektā grāfiene iesaucās. — Tūlīt pat! Paklausieties… Mans zēns… mans puisītis.

—  Četras dienas, — Leons nočukstēja. Viņam iemirdzējās acis. — Neko labāku mēs nevarējām vēlēties.

Leona vārdus dzirdēja vienīgi Manfrēds.

—   Grāfien,— misters Feirs singri uzrunāja sievieti. — Iedomājieties uz brīdi, ka esat samaksājusi prasītos divdesmit piecus tūkstošus mārciņu. Vai jums ir kāda garantija, ka šis cilvēks atbrīvos jūsu dēlu, nevis turpinās prasīt jaunas naudas summas?

—  Tā būtu veltīga naudas šķiešana, — Leons nopietni apgalvoja. — Es jums apsolu, ka nepaies divas dienas un jūsu dēls atkal pie jums atgriezīsies. Iespējams, ka man pat ātrāk to izdosies panākt — viss atkarīgs no tā, cikos vakar misters Spageti Džonss aizgāja gulēt.

Misters Spageti Džonss sātīgi pavakariņoja Soho savā iecienītākajā restorāniņā. Viņš sēdēja atsevišķi no pārējiem restorāna apmeklētājiem un iestādes saimnieks izrādīja misteram Spageti sevišķu cieņu un uzmanību.

Misters Spageti Džonss to pieņēma kā pašu par sevi saprotamu. Viņš izbakstīja zobus, samaksāja rēķinu un pašapzinīgi virzījās uz izeju. Uz ielas viņš pasauca važoni. Tai brīdī, kad Džonss gatavojās kāpt kebā, viņam pienāca divi svešinieki un jautāja:

—   Vai jūs esat misters Džonss?

-Jā.

—  Esmu inspektors Džefrijs no Skotlendjarda, un es jūs arestēju, jo tiekat apsūdzēts jaunā grāfa Vinči nolaupīšanā.

Džonss, acis iepletis, blenza uz runātāju. Bija jau piedzīvoti mēģinājumi viņu iepazīstināt ar cietuma interjeriem, taču līdz šim tie visi bija cietuši neveiksmi.

—     Jūs noteikti kļūdāties! — Spageti smaidīdams teica, jo bija pilnīgi pārliecināts, ka pret viņu nav nekādu pierādījumu.

—   Sekojiet uz mūsu mašīnu! — Atskanēja ass uzsauciens.

Misters Džonss bija pietiekami pieredzējis šādās lietās, lai izrādītu pretošanos. Turklāt viņš bija pilnīgi pārliecināts par savu drošību. Neviens neuzdrīkstēsies viņu nodot un uzstāties kā liecinieks, tikpat neiespējami bija tas, ka vini atraduši slēptuvi, kurā atradās nolaupītais zēns. Džonss bija pārliecināts, ka arests beigsies ar to, ka viņš uz īsu brīdi iegriezīsies policijas pārvaldē un pārmīs dažus vārdus ar dežūrējošo inspektoru. Sliktākajā gadījumā viņu varēja aizturēt uz vienu nakti.

Viens no ierēdņiem, kas bija Spageti Džonsu arestējis, ilgi apspriedās ar šoferi. Palūkojies pa mašīnas logu, Džonss ievēroja, ka policists iedod šoferim piecu mārciņu banknoti. "Kopš kura laika policija kļuvusi tik devīga?" — Džonss nodomāja.

Automašīna mērķtiecīgi drāzās cauri Vestendai, taču par lielu pārsteigumu Spageti, nenogriezās vis uz Skotlendjardu, bet traucās tālāk pāri Vestminsleras tiltam.

—   Kur jūs mani vedat?

Nelielā auguma vīrietis, kas bija sarunājies ar šoferi un tagad sēdēja Džonsam pretī, pieliecās, un Džonss juta, ka viņa krūtīm pieskārās kaut kas metālisks. Apskatot kārtīgāk priekšmetu, kas bija piespiests krūtīm, izrādījās, ka tas ir revolveris, un Džonss pārbijies atkrita mašīnas stūrī.

—   Nerunāt! — pavadonis viņam sacīja.

Puskrēslā Džonss nevarēja saskatīt sejas detektīviem, kas viņu bija arestējuši.

Taču, braucot garām laternai, viņš ar šausmām ieraudzīja, ka sejas bija aizklātas ar baltu plīvuru, kuram cauri neskaidri iezīmējās sejas vaibsti.Spageti Džonss vienā mirklī aptvēra situāciju, taču šajā situācijā viņš bija bezspēcīgs rīkoties. Svešinieks joprojām viņu turēja zem stobra.

Automobilis traucās pa Nūkrosu, Levišemu un beidzot brauca pa Blekhethilu. Džonss šo vietu pazina — savā laikā viņš šeit bija veicis vairākas veiksmīgas operācijas.

Mašīna izbrauca uz Heitroudas. Vīrs, kas sēdēja Džonsam blakus, atvēra lodziņu un kaut ko pateica šoferim. Mašīna nogriezās, izbrauca cauri dārza vārtiem un apstājās pie drūma nama parādes durvīm.

—   Pirms jūs izkāpsiet no automobiļa, — svešinieks ar revolveri uzrunāja Džonsu, — gribu jūs brīdināt. Ja jūs iedomāsieties runāt vai kliegt, es jūs uz vietas nošaušu. Es jums ielaidīšu lodi vēderā, un jūs varēsiet mocīties trīs diennaktis, pirms velns pievāks jūsu dvēseli.

Džonss, klusēdams un neiebilzdams neko pretī, izkāpa no automobiļa un uzkāpa pa kāpnēm. Vakars bija vēss, un Džonss nodrebēja, ieiedams saltajā, nekurinātajā vestibilā.

Viens no viņa ceļabiedriem ieslēdza elektrību un rūpīgi aiz sevis aizslēdza durvis. Tad viņi pa noputējušām kāpnēm devās augšup. Kāpnes bija tumšas, un Leons ceļu izgaismoja ar kabatas bateriju.

—  Te būs jūsu jaunais, mazais dzīvoklītis, — Leons pašapmierināti sacīja, ievezdams gūstekni plašā vatinasistabā.

Izskatījās, ka Leonam izdevies atrast tieši to, ko viņš bija vēlējies.

Vannasistaba bija nesamērīgi plaša, un bez vannas tajā atradās arī gulta. Džordžam Manfrēdam vajadzēja atzīt, ka Leons bija krietni pastrādājis, lai telpu iekārtotu atbilstoši savām vēlmēm. Gulta bija rūpīgi saklāta, un baltā veļa mirdzēja.

Lielajā, dziļajā vannā bija ielikts ozolkoka krēsls, bet pie viena no krāniem pievienota gumijas caurule ar uzgali.

Misters Džonss izbrīnījies apskatīja istabu un viņa skatienam nepalika apslēpts, ka logus aizklāja segas un istabā nciekjuva dienas gaisma.

—  Izstiepiet rokas, — Leons pavēlēja, un Džonss vēl nebija paspējis aptvert notikušo, kad sajuta aizcērtamies roku dzelžus.

—   Sēdieties gultā, — Leons turpināja izrīkot. — Es gribu, lai jūs pārliecinātos, cik tajā būs mīksta gulēšana.

—   Jūs esat jucis! — Džonss pēkšņi sašutumā iebļāvās.— Sargieties! Un noplēsiet no sejas tās draņķīgās lupatas, lai es varu redzēt jūsu sejas.

—   Man nav ne mazākās vēlēšanās jums demonstrēties, — Leons laipni iebilda. — Turklāt tas nav arī jūsu interesēs. Ja jūs manu seju iegaumētu un vēlāk kādreiz atpazītu, es būtu spiests jūs nogalināt, bet tas neietilpst manos plānos. Sēdieties!

Džonss paklausīja. Vērojot Leona sagatavošanās darbus, viņa izbrīns pieauga. Leons novilka viņam apavus un uzlocīja bikses.

—   Ko tas viss nozīmē? — Džonss bailīgi ievaicājās.

—   Apsēdieties uz krēsla, — Leons pavēlēja, norādīdams uz krēslu vannā.

—   Paklausieties, — pārbiedētais Džonss šļupstēja.

—  Nelieciet man divreiz atkārtot vienu un to pašu, — Leons pavēlēja.

Džonss paklausīja.

—   Vai jums ir ērti?

Džonss nepagodināja Leonu ar atbildi.

—   Jūs veltīgi dusmojaties, — Leons labsirdīgi piezīmēja. — Kā jums patīk gulta? Izskatās loti pievilcīgi, vai ne?

Džonss turpināja klusēt, un Gonsaless paplikšķināja viņam pa plecu.

—  Tā, lūk, draudziņ! Bet tagad jūs man pastāstīsiet, kur atrodas mazais Filips Vinči?

—  Tad redz, kāpēc jūs spēlējat šo teātri? — Džonss nosmīkņāja. — Jums ilgi nāksies mani par to izprašņāt.

Un, paskatīdamies lejup uz savām basajām kājām, viņš piemetināja: — Es par jūsu Vinči vispār neko nezinu.

—   Kur jūs noslēpāt grāfu Vinči?

—   Vai jūs tiešām iedomājaties, ka, ja es to zinātu, tad tā nu jums stāstītu?— Džonss nicinoši iesmējās.

—    Es nemaz nešaubos, ka jūs man pastāstītu, — Leons mierīgi atbildēja. — Tikai, kā redzu, man nāksies nedaudz pagaidīt, kamēr sagaidīšu atbildi. Es domāju, ka pēc trīsdesmit sešām stundām jūs gribēsiet man atbildēt. Džordž, es palūgšu tevi dežūrēt pirmo, bet es tikmēr atlaidīšos šajā brīnišķīgajā gultā. Tikai vispirms mums vajadzētu mazliet nodrošināties.

To sacīdams, viņš paķēra siksnu un ar to picjoza Džonsu pie krēsla.

—  Tas tāpēc, lai jūs no tā nenogāztos,— viņš brīdināja.

Pēc tam Leons apgūlās gultā un tūlīt ieslīga mierīgā miegā. Tāpat kā visi dižie karavadoņi, Leons spēja aizmigt jebkuros apstākļos.

Džonss izbrīnīts paskatījās uz gulošo Leonu un tad pievērsās viņam pretī sēdošajam vīram. Tā seju sedza plīvurs ar šķēlumu acu rajonā. Viņa sargs lasīja grāmatu.

—   Cik ilgi tas turpināsies?

—  Vienu vai divas dienas, — Manfrēds mierīgi atbildēja. — Jums garlaicīgi? Varbūt vēlaties palasīt grāmatu?

Džonss kaut ko nelaipni norūca un atteicās no Manfrēda piedāvājuma. Viņš veltīgi centās izprast nolaupītāju nolūkus. Viņš domāja, ka tiks spīdzināts, taču viņa nolaupītāji bija ļoti miermīlīgi. Viņi grasījās turēt to gūstā, kamēr viņš sāks runāt. Taču viņš nerunās, viņš noturēsies. Tā domādams, Džonss juta, ka viņam plakstiņi līp cict, bet galva nokaras uz krūtīm.

—   Mostieties! — Manfrēds skarbi uzsauca.

Džonss izbīlī nodrebēja.

—   Jūs nedrīkstat gulēt!

—   Kāpēc? — Džonss ņurdēja. — Es gribu gulēt, un es gulēšu! — Un viņš ērtāk iekārtojās savā krēslā.

Džonss atkal aizsnaudās, bet pēkšņi izbīlī noraustījās un rāva uz augšu kājas: Manfrēds raidīja uz viņa kailajām kājām ledainu dušu, kas aizdzina miegu. Pagāja stunda, nogurums atkal ņēma virsroku un Džonss aizsnaudās. Atkal ledaina duša atgrieza viņu īstenībā. Pēc tam Manfrēds paņēma dvieli un rūpīgi noslaucīja

Džonsa kājas, it kā viņš būtu bezpalīdzīgs invalīds, kam nepieciešama aprūpe.

Ap sešiem no rīta Džonss sēdēja savā krēslā, truli skatīdamies vienā punktā — viņam bija iekaisušas acis. Manfrēds piecēlās no savas vietas, piegāja pie gultas un pamodināja Leonu. Pēc tam Manfrēds apgūlās.

Džonss pa reizei iesnaudās, un tad aukstā ūdens strūkla darīja savu — aizdzina viņa miegu. Mokas gandrīz vai laupīja viņam prātu.

—  Ļaujiet man gulēt! — Džonss brēca, velti pūlēdamies saraut siksnu. Viņš juta, ka izsīkst spēki, plakstos iegula svina smagums.

—   Kur ir grāfs Filips Vinči? — Leons nežēlīgi prasīja.

—   Nelieši, jūs mani spīdzināt,— Džonss rēca.

—  Tas, ko mēs darām, nav nekas sliktāks par to, ko jūs izdarījāt ar zēnu, atstādams viņam pārtiku tikai četrām dienām. Un tas nav sliktāk, kā uzšķērst seju tam, kas neklausa, ar kabatas nazīti.

—   Es jums saku, ka nezinu, kur viņš atrodas! — Džonss auroja.

—  Tādā gadījumā es jūs turēšu zem aukstas dušas, kamēr jūs to atcerēsieties, — Leons mierīgi atbildēja.

Pēc tam viņš iegāja blakusistabā un atgriezās ar kūpošu kafiju un kēksu. Viņa prombūtnes laikā Džonss atkal iesnaudās. Taču arī šoreiz viņam nācās pamosties.

—  Ļaujiet man gulēt, — Džonss sāka lūgties ar asarām acīs. — Es jums došu visu, ko jūs vēlaties, tikai ļaujiet man gulēt…

—  Jūs varētu gulēt šajā gultā, brīnišķīgajā dūnu gultā… Tikai vispirms jums jāpasaka, kur atrodas mazais Vinči.

—  Vispirms jūs ejiet uz elli! To es jums neteikšu, — Džonss uzbudinājumā iesaucās.

—  Tādā gadījumā jūs negulēsict, — Leons mierīgi noteica. — Neguliet!

Tamlīdzīgās sarunās pagāja visa diena. Ap septiņiem vakarā Džonsa pretestība bija salauzta, un apkaltušām lūpām viņš nosauca kādu adresi.

Manfrēds aizbrauca pārbaudīt Džonsa norādīto vietu.

—   Bet tagad ļaujiet man aizmigt.

—   Jums nāksies sagaidīt mana drauga atgriešanos.

Manfrēds atgriezās deviņos vakarā, viņš bija atbrīvojis nelaimīgo zēnu no briesmīgā pagraba Notinghilā.

Manfrēds un Leons izvilka pusdzīvo Džonsu no vannas un noņēma viņam roku dzelžus.

—   Pirms jūs ejat gulēt, jums vajadzēs parakstīt šo dokumentu.

Džonss parakstīja dokumentu, to nelasīdams, — viņš pavisam vairs neapjēdza, ko dara. Pēc tam viņš iekrita gultā un gulēja kā beigts. Viņš nepamodās arī, kad istabā ienāca policists no Skotlendjarda un gribēja viņu uzmodināt.

Spageti Džonss nesaprata, ko policists viņam saka, nesadzirdēja policijas iecirknī nolasīto viņa paša parakstīto atzīšanos. Viņš neatcerējās, kā nokļuva kamerā. Viņam bija tikai viena vēlēšanas— gulēt, gulēt, gulēt…

—   Dīvains gadījums, — cietuma priekšnieks sacīja ārstam. — Es nekad neesmu redzējis, ka tik ilgi gul.

—   Varbūt, ka viņu vajadzētu ievest dušā? — ārsts ierosināja.

10. NODAĻA attaisnotais

—  Vai esi ievērojis, ka lielākā dala indētāju un eņģeļu fabrikantu ir noskaņoti uz mistiku? — Leons Gonsaless jautāja savam draugam. Viņš atrāvās no grāmatas, kuru lasīja, un noņēma lasīšanai domātās brilles raga ietvarā.

—   Man nav nācies novērot daudz šīs kategorijas cilvēku, — Manfrēds nožāvājās. — Kā jāsaprot tavi vārdi? Vai tu gribēji sacīt, ka vairums šo laužu ir reliģiozi noskaņoti un pārliecināti par to, ka viņiem dots dievišķs spēks?

Leons pamāja ar galvu.

—   Es nekad neesmu varējis saprast, kas saista noziegumu un sakāpinātu reliģiozitāti, — Leons sacīja. — Protams, reliģija neveicina noziedzīgu instinktu attīstību cilvēkā, tomēr zinātne ir pierādījusi, ka atsevišķa noziedznieku kategorija visbiežāk darbojas reliģiskās ekstāzes atmosfērā. Ferijs izpētījis divsimt itāļu slepkavu un noskaidrojis, ka viņi visi bijuši reliģiozi cilvēki. Neapole ir pati reliģiozākā Eiropas pilsēta un tajā pašā laikā slavena ar saviem noziegumiem. Desmit procenti tetovējumu uz noziedznieku ķermeņa ir ar reliģisku saturu.

—  Tomēr no tā var tikai secināt, ka cilvēks, kas ļauj sevi tetovēt un atrodas uz zemas attīstības pakāpes, vēlas, lai tetovējumā būtu attēlots kaut kas pazīstams, — Manfrēds atkal iegrima avīzes lasīšanā. Taču drīz viņš to atlika sāņus un uzdeva Leonam šādu jautājumu:

—   Vai tikai tu nedomāji doktoru Tvendenu?

Leons pamāja ar galvu.

—   Pilnīgi pareizi, domāju tieši vinu.

Manfrēds pasmaidīja.

—   Tvendens tika attaisnots un publika ar sajūsmu uzņēma spriedumu. Un tomēr viņš bija vainīgs.

—   Protams, viņš ir vainīgs. Es brīnos, ka tev šī lieta ienāca prātā. Es taču nekad par to netiku ar tevi runājis.

—   Vai doktors Tvendens ir reliģiozs cilvēks?

—   To es nezinu. Es tikai zinu, ka viņš avīzē publicēja loti dievbijīgu vēstuli. Tā stipri vien līdzinājās sprediķim. Par viņa personīgo dzīvi man nekas nav zināms. Tu tiešām domā, ka viņš noindēja savu sievu?

—   Jā, — Manfrēds mierīgi atbildēja.

Doktora Tvendena process bija viena no lielākajām Londonas sensācijām. Doktoram bija pāri par trīsdesmit, bet viņa sievai tikai septiņpadsmit gadu. Klīda valodas, ka doktors viņu precējis vienīgi naudas dēļ, — viņa saņēma ikgadējo renti divi tūkstoši mārciņu apmērā, kas viņai bija jāizmaksā līdz nāvei.

Trīs mēnešus pirms traģiskā notikuma sieva saņēma mantojumā no sava brāļa, kas nomira Dienvidāfrikā, sešdesmit trīs tūkstošus mārciņu.

Attiecības starp Tvendenu un viņa sievu neveidojās nekādas labās. Saņēmusi brāļa lielo mantojumu, viņa uzrakstīja testamentu, pēc kura viņas nāves gadījumā vīrs mantotu tikai divdesmit tūkstošus mārciņu, pārējā mantojuma dala tiktu viņas radiniekam — inženierim Džeklejam, kas dzīvo Plimutā.

Notārs sagatavoja viņas testamentu likumam atbilstošā formā un nosūtīja to pa pastu. Viņai vajadzēja testamentu pārbaudīt un, ja nepieciešams, labot. Šī vēstule pienāca Nūton Ebotā, kur dzīvoja doktors ar savu sievu, taču adresātu nesasniedza. Pastnieks apgalvoja, ka viņš vēstuli nodevis sestdienas vakarā pulksten astoņos, kad iznēsājis pastu. Tieši tajā dienā doktors bija izsaukts pie sievietes, kurai bija iekodusi čūska, un viņš mājās atgriezās tikai vakarā. Viņš pavakariņoja kopā ar sievu, bet pēc tam iegāja savā laboratorijā, lai izpētītu čūskas indes dziedzerus.

Otrā rītā misis Tvendena saslima, un visas pazīmes liecināja par asinssaindēšanos. Svētdienā vina nomira.

Sekcijā atklājās, ka viņai rokā ir dūriena pēdas, tātad ticis kaut kas spricēts. Doktoram bija apmēram desmit dažādu spriču.

Aizdomas uz viņu krita tādēļ, ka viņš nebija mēģinājis sievas ārstēšanā iesaistīt citus ārstus. Tālāk sekcija parādīja, ka viņa sieva tikusi noindēta, — viņas organismā atrada čūskas indes paliekas.

Doktoram par labu liecināja tas, ka uz viņa šļircēm neatrada indi, bet šļirces dūriena pēdas varēja viegli izskaidrot ar to, ka doktors divreiz nedēļā sievai taisīja injekcijas pret reimatiskajām sāpēm. Injekcijas bija izrakstījis cits ārsts, iesakot Tvendena kundzei jaunu, tikko atklātu preparātu. Injekcijas tika izdarītas trešdienās un sestdienās.

Tiesa Tvendenu attaisnoja, process padarīja viņu tik populāru, ka pat izcilākajiem aktieriem un politiķiem piemestos skaudība. Pēc sprieduma pasludināšanas sajūsminātā publika sarīkoja viņam ovācijas un uz rokām iznesa no tiesas zāles.

Sevišķu publikas atzinību izpelnījās tas fakts, ka doktors atteicās no advokātu pakalpojumiem un pats sevi aizstāvēja.

—   Neskatoties uz to, kāds būs procesa iznākums, es zvēru ncaiztikt ne pensa no manas nelaimīgās sievas mantojuma. Esmu nolēmis šo naudu ziedot trūkumcietējiem. Pats es aizbraukšu no Anglijas uz kādām tālām zemēm, lai svešumā varētu turēt svētu manas priekšlaicīgi aizgājušās dzīvesbiedres pieminu.

Ar šiem vārdiem apsūdzētais beidza savu runu — viņš sāka raudāt.

—  Tātad viņš apņēmās aizbraukt uz tālām zemēm, — Manfrēds, atcerēdamies doktora vārdus, sacīja. — Dzīvot tālās zemēs nepavisam nav slikti, ja tev ir sešdesmit trīs tūkstoši mārciņu.

Leons pasmaidīja.

—  Pirmo reizi es no tevis dzirdu tik cinisku piezīmi. Vai tad esi aizmirsis, ka visi Dcvonšīras nabagi lauza galvu, kā izlietot nelaiķes naudu?

Manfrēds nicīgi pasmaidīja. Leons turpināja:

—   Man nekas nebūtu pretī satikt šo Tvendenu. Vai tev nav vēlēšanās aizbraukt uz Nūton Ebotu?

—  Viņš ir izdarījis atbaidošu noziegumu, — Manfrēds drūmi sacīja.

—   Es tev pilnīgi piekrītu,— tāds noziegums nevar palikt nesodīts. Taču vispirms mums pret viņu jāsavāc kādi pierādījumi. Mēs nevaram rīkoties tikai uz aizdomu pamata.

Leons viņam piekrita.

—  Ja mums izdosies viņu atmaskot, varēsim īstenot lielisku plānu, ko es izdomāju, lai izrēķinātos ar doktoru.

Vakarā Leons viesojās pie mistera Feira. Policijas priekšnieks uzklausīja viņa lūgumu un nemaz nejutās pārsteigts.

—  Es jau sen gaidu, kad jūs beidzot nāksiet apskatīt mūsu cietumus, — viņš sacīja. — Kuru cietumu jūs gribētu redzēt?

—  Es gribētu iepazīties ar tipisku provinces cietumu, piemēram, Beksteras cietumu.

—   Bekstera atrodas loti tālu no Londonas, — policists izbrīnījās. — Turienes cietums maz atšķiras no Vandsvortas vai Peitonvilas cietumiem, kas atrodas daudz tuvāk Londonai.

Nākošajā dienā Leons saņēma rakstisku ieteikumu Beksteras cietuma priekšniekam ielaist vinu cietumā no desmitiem līdz divpadsmitiem dienā un no diviem līdz četriem pēcpusdienā.

Draugi aizbrauca uz Beksteru, un Leons apskatīja cietumu. Cietumā vinu pieņēma priekšnieka vietnieks, bijušais gvards, un izrādīja trīs cietuma korpusus.

Leons ar Manfrēdu satikās stacijā, tur viņi ieņēma vietas vilcienā, kas brauca Ņūton Ebotas virzienā.

—  Es esmu loti apmierināts ar savu vizīti cietumā, — Leons stāstīja. — Apbrīnojams cietums. Man vēl nebija nācies skatīt tik ērtu un patīkamu ieslodzījuma vietu.

—   Kā man tavi vārdi jāsaprot? Vai tu ar to gribi teikt, ka šajā cietumā ir viegli iekļūt vai viegli izkļūt?

—   Gan viens, gan otrs.

Leons vēlējās, lai Nūton Ebotā viņi apmestos netālu no doktora Tvendena mājas. Viņiem izdevās noīrēt mēbelētas istabas trīs namus tālāk.

Saimniece bija laipna sieviete ar sārtiem vaigiem, viņas vīrs dienēja flotē un šobrīd atradās jūrā. Leons un Manfrēds bija viņas vienīgie īrnieki, abu kungu rīcībā lika nodotas divas guļamistabas un ēdamistaba. Kad aiz saimnieces aizvērās durvis, Manfrēds pamanīja Leona dīvaino darbošanos; viņš stāvēja pie loga un uzmanīgi pētīja savu kreiso roku. Rokās viņam bija uzvilkti pelēki cimdi.

Manfrēds sāka smieties.

—   Es nepievēršu sevišķu uzmanību tualetes jautājumiem, taču jāatzīst, ka, lai arī esi dzimis kontinentā, tu reti kad grēko pret angļu ģērbšanās normām. Neraugoties uz to, es līdz šim nebiju pamanījis, ka tu valkātu zīda cimdus. Iespējams, ka Spānijā pieņemts valkāt zīda vai kokvilnas cimdus…

—   Tas skaitās vissmalkākais zīds, — Leons burkšķēja. — Tomēr es nespēju saliekt pirkstus.

—   Vai tāpēc tu nevilki ārā rokas no kabatām?

Gonsaless pamāja ar galvu.

—   Es nedrīkstu saliekt pirkstus, jo zem cimdiem ir blīva metāla plāksnīte, bet uz tās plastilīna kārta.

—   Tad, lūk, kas… saprotu, — Manfrēds novilka.

—   Es jau tev teicu, ka Bekstcras cietums man loti patika. — Leons turpināja. — Cietuma priekšnieka vietnieks izrādījās jauks cilvēks un tiešām priecājās, ka var apmierināt manu ziņkāri. Viņš pat nodemonstrēja man atslēgas, ko vienmēr nēsā sev līdzi un ar kurām var atslēgt visas cietuma durvis. E^s to atslēgu paņēmu rokā, nemanāmi saspiedu saujā un noņēmu nospiedumu. Zīds neatstāja uz atslēgas virsmas nekādas pēdas un direktoram nebūs ne jausmas, ko esmu izdarījis.

Leons izvilka no kabatas saliekamās šķēres un, pārgriezis cimdu, izņēma atslēgas nospiedumu.

—    Es kādu brītiņu apbrīnoju un sajūsminājos par atslēgu, tad atdevu to savam pavadonim. Pēc tam viņš mani izveda dārzā un parādīja vietu, kur apglabā uz nāvi sodītos noziedzniekus. Lai nesabojātu nospiedumu, es visu pastaigas laiku neizvilku roku no kabatas. Tagad manā rīcībā ir atslēga, ar kuras palīdzību es varu iekļūt cietumā.

—   To tu esi veikli nostrādājis, — Manfrēds viņu uzslavēja.

—  Tu patiešām tā domā? — Leons vaicāja, un viņa seja kļuva bēdīga.

—   Tur tomēr ir viena slēdzene, kuru es nevaru atslēgt ar šo atslēgu.

—   Kas tā par slēdzeni?

—   Ieejas vārtu atslēga. To var atslēgt tikai no iekšpuses.

Pēc tējas Leons iegrima dziļās pārdomās un Manfrēds nolēma viņu netraucēt.

—   Kāds es esmu idiots! — Leons pēkšņi iesaucās. — Es nepievērsu uzmanību tam, ka cietuma ieejas vārtiem ārpusē nav atslēgas cauruma. Izņēmuma gadījums ir vienīgi Dārtmūras cietums.

Leons atkal iegrima domās. Laiku pa laikam klusumu pārtrauca saraustītas, nesakarīgas piezīmes:

—    …Es nosūtīšu telegrammu… protams, tai jābūt sūtītai no Londonas… viņi noteikti izsūtīs… jābūt pieciem cilvēkiem… nē, pieci cilvēki, tas par maz… sliktākajā gadījumā viņi var saspiesties taksometrā… viņi būs seši…

—   Ko tu tur murmini? — jautāja Manfrēds, kuru šāds drauga stāvoklis uzjautrināja.

Leons sarāvās, it kā būtu pamodināts pēc salda sapņa.

—  Vispirms mums jāpierāda viņa vaina. Šovakar pat ar to iesāksim. Es gribētu uzzināt, vai mūsu saimniecei ir dārzs.

Leons noskaidroja, ka aiz mājas plešas liels dārzs, tas viņu pilnībā apmierināja.

—   Sakiet, kas dzīvo blakusmājā? Vai tas gadījumā nav tas pats doktors, kas kļuva slavens, pateicoties tiesas procesam? — viņš nevainīgi apjautājās saimniecei.

—  ļā, tas ir viņš, — sieviete lepni atbildēja. — Tas ir pats brīnišķīgākais cilvēks mūsu apgabalā.

—   Jūs ticat, ka viņš nav vainīgs?

Tādu jautājumu saimniece nebija gaidījusi.

—   Pastāv dažādi uzskati,— viņa izvairīgi atbildēja. — Visādā ziņā viņš tiešām ir jauks cilvēks un ārstēja manu vīru.

—   Vai doktors dzīvo tajā mājā?

—   jā, bet viņš drīz aizbrauks.

—   Esmu par to dzirdējis. Viņš gatavojoties izdāļāt visus savas sievas īpašumus. Tā stāvēja rakstīts avīzēs. Nabagi var priecāties.

Saimniece kļuva vaļsirdīgāka.

—   Ceru, ka viņi patiešām saņems viņas naudu, — sieviete īpaši uzsvēra vārdu "viņi".

—   Kā redzu, jūs ne pārāk tam ticat, — Manfrēds atzīmēja.

—  Vismaz pagaidām viņš neko nav darījis lietas labā, — saimniece piesardzīgi atbildēja. — Vakar doktoru apciemoja mūsu vikārs un jautāja, vai mūsu trūkumcietējiem ir cerības uz kādu nieku no lielās bagātības. Doktors atbildēja, ka par to padomās, un aizsūtīja vikāram čeku par piecpadsmit mārciņām.

—   Summa nav sevišķi liela, — Manfrēds piekrita. — Kā jūs zināt, ka viņš grasās aizceļot?

—   Viņš ir sapakojis čemodānus un atlaidis kalpotājus. Tas man ir zināms. Nabaga sieviete, neko labu viņa šai dzīvē nepieredzēja.

Saimniece bez šaubām domāja priekšlaicīgi mirušo doktora sievu. Neko īpašu saimniece par doktoru nezināja un varēja pastāstīt vien to, kas draugiem jau bija zināms.

—  Jā, doktoram piemita savas dīvainības. Un kāpēc gan viņš nevarētu vizināt automobilī jaunas meitenes, ja viņam tā patīk?

Laikam jau ārsts nebija izcēlies ka uzticīgs vīrs.

—   Labprāt izmantotu gadījumu, lai ar viņu iepazītos, — Leons sacīja.

Saimniece nogrozīja galvu.

—   Viņš nevienu nepieņem, pat pacientus ne.

Leonam tomēr izdevās iekļūt pie doktora. Viņš bija

pareizi novērtējis doktora raksturu un nospriedis, ka šis vīrs noteikti neatteiks avīžu reportieriem.

Doktora ekonome vispirms pieteica reportiera vizīti un tikai pēc tam ielaida Leonu namā.

Leonu ieveda kabinetā. Istabā valdīja liela nekārtība, un Leonam bija skaidrs, ka doktors patiešām steidzas atstāt māju. Leons atrada doktoru pārskatām un iznīcinām korespondenci.

—   Lūdzu! — doktors teica. — Ko jūs vēlētos no manis uzzināt?

Doktoram bija pareizi sejas panti, viņš bija uzaudzējis ūsas un vaigu bārdu.

"Neciešu tādas gaiši zilas acis," Leons nodomāja. "Un ari ūsas man nepatīk."

—  Mani atsūtīja pie jums no Londonas, lai noskaidrotu, kurām labdarības iestādēm jūs esat izlēmis atdot savas nelaiķes sievas īpašumu, — Leons jautāja ar reportieriem raksturīgo tiešumu.

Doktors sarauca uzacis.

—   Man liekas, ka varēja gan nedaudz pagaidīt, kamēr es paspēju apsvērt tik nozīmīgu jautājumu. Es pašlaik gatavojos ilgākam ceļojumam pa jūru un domāju, ka uz kuģa man būs pietiekami daudz laika, lai šo jautājumu rūpīgi apskatītu no visām pusēm. Vispirms es noskaidrošu, kura no labdarības iestādēm ir viscienīgākā saņemt šo summu, tai es visu īpašumu arī atdošu.

—   Bet ja nu jūs pēkšņi vairs Anglijā neatgriezīsieties? — Leons bez žēlastības tincināja doktoru. — Neviens nav pasargāts no nelaimes gadījumiem: kuģis var nogrimt… kā tādā gadījumā rīkoties ar naudu?

—  Tā ir mana darīšana, — doktors atcirta. — Man nav vairs vēlēšanās šo sarunu turpināt. Esmu saņēmis vēstules, kurās cilvēki man izteikuši līdzjūtību, taču bija arī tādas, kas neskopojās ar apvainojumiem. Tieši šodien es saņēmu vēstuli, kurā izteikta nožēla, ka vairs nepastāv "Četru taisnīgo" organizācija. — Pieminot "taisnīgos", doktors nicinoši pavīpsnāja. — Kāds sakars tai neprātīgo organizācijai ar mani!

Arī Leons pasmaidīja.

—   Varbūt jums labāk patiktu, ka es pie jums iegrieztos vēlāk vakarā, kad jums būs mazliet vairāk laika? — viņš jautāja.

—   Šovakar esmu ielūgts ciemos: daži draugi vēlas mani pagodināt, — doktors paziņoja. — Es neatgriezīšos mājās ātrāk par vieniem.

—   Kur notiks bankets? Varbūt jūs atļautu uzrakstīt par to mazu rakstiņu avīzei?

—   Bankets būs Laiona hotelī. Varat pieminēt, ka to vadīs sers Džons Mardens un ka viesu vidū būs arī lords Trousboro. Ja vēlaties, varu jums iedot viesu sarakstu.

Leons paņēma viesu sarakstu, godbijīgi atsveicinājās no doktora un aizgāja.

Vakarā Leons novēroja doktora māju. Viņš redzēja doktoru, ģērbušos frakā, kad tas iznāca no mājas un aizbrauca uz banketu.

Stundas ceturkni vēlāk no doktora mājas iznāca ekonome un pie krustojuma sāka gaidīt autobusu. Pēc tam viņa aizbrauca Torkvejas virzienā.

Paēdis vakariņas, Leons nolēma papļāpāt ar savu saimnieci un neuzkrītoši novirzīja sarunu uz doktora namu.

—   Doktoram laikam ir liels kalpotāju štats.

—   Šobrīd pie viņa strādā vairs vienīgi Millija Brauna, kas dzīvo Torkvejā. Taču arī viņa no nākošās sestdienas tiek atlaista. Virēju doktors atlaida jau pagājušajā nedēlā, un pats tagad maltītes ietur hotelī.

Noskaidrojis visu vajadzīgo, Leons atstāja saimnieci tērzējam ar Manfrēdu, bet pats izgāja dārzā. Viņš itin viegli pārrāpās pāri žogam un nonāca doktora mājas priekšā. Durvis, protams, bija aizslēgtas. Toties viens no logiem izrādījās tikai pievērts. Ne doktors, ne ekonome nebija pieļāvuši tādu iespēju, ka varētu notikt ielaušanās vai laupīšana. Leons pa logu ielīda virtuvē un gāja tālāk uz istabām. Viņš nonāca bibliotēkā, kur dienā bija ar doktoru sarunājies. Rakstāmgaldam nebija slepeno atvilktņu un lielākā dala papīru bija jau sadedzināta kamīnā. Tur bija redzama liela pelnu kaudze. Leonam neizdevās neko sevišķu atrast ne laboratorijā, ne pārējās istabās.

Gonsaless nemaz necerēja, ka viņam uzreiz izdosies iegūt nozīmīgus pierādījumus. Policija noteikti bija izdarījusi rūpīgu kratīšanu, kad doktoru arestēja, tāpēc Leona mēģinājums kaut ko atrast pagaidām bija veltīgs. Leons rūpīgi pārbaudīja kabatas visiem doktora uzvalkiem ģērbtuvē, taču, izņemot vecu teātra programmu, tur nekā nebija.

— Baidos, ka Beksteras cietuma atslēgas man nebūs nepieciešamas, — Leons nopūtās un kāpa lejā. Viņš iededzināja savu kabatas bateriju, lai pārbaudītu uzvalkus, kas karājās vestibilā, taču pakaramais izrādījās tukšs.

Pēkšņi Leons pie durvīm pamanīja lielu vēstuļu kasti un pacēla tās vāku, taču iekšā neko nebija iespējams saskatīt. Kaste izskatījās paštaisīta, sanaglota no dēlīšiem, kuru starpā vīdēja sprauga. Leons ar grūtībām tajā iebāza roku un kaut ko sataustīja. Tā izrādījās neliela pakete, klāta ar biezu putekļu kārtu. Velkot ārā paketi, ieplīsa ietinamais papīrs — izrādījās, ka pakete bija aizķērušies aiz naglas, tāpēc neizkrita, apskatot vēstuļu kasti vai izņemot pastu. Leons saudzīgi notrausa putekļus — uz paketes bija Pastēra institūta zīmogs. Leons iebāza atradumu kabatā un aizgāja pa to pašu ceļu, pa kuru bija ieradies. Viņa prombūtne bija ilgusi divas stundas, un Manfrēds jau bija sācis uztraukties.

—   Vai tev izdevās kaut ko sameklēt?

—   Lūk, ko man laimējās atrast, — atbildēja Leons un, vilkdams ārā no kabatas paketi, izstāstīja, kā bija izdevies pie tās tikt.

—  No Pastēra institūta? — Manfrēds brīnījās. — No šī institūta taču viņa slimajai sievai sūtīja zāles injekcijām. Par to procesa laikā rakstīja avīzēs.

—   Viņš šo preparātu injicēja divas reizes nedēlā. Izmeklēšanas laikā tika noskaidrots, ka trešdien viņš injekciju neizdarīja. Es vēl toreiz nobrīnījos, kāpēc neviens šo apstākli nenoskaidro.

Leons atvēra paketi un izvilka no tās vēstuli ar šādu saturu:

"Godātais kungs,

Nosūtām jums mūsu preparātu Nr. 47, kuru jūs pieprasījāt. Diemžēl, mūsu darbinieka nevērības dē\ mēs jums nenosūtījām preparātu pagājušajā nedēļā. Šodien saņēmām jūsu telegrammu, ka jums izbeigušās visas preparāta rezerves, tāpēc nosūtām to jums ar ātro pastu."

—  jums izbeigušās preparāta rezerves, — Gonsaless atkārtoja un paskatījās izsūtīšanas datumu.

—   Parīze, četrpadsmitais septembris, — viņš sacīja. — Nūton Ebotā pakete pienāca sešpadsmitajā datumā pulksten septiņos. — Leons sarauca pieri. — Šo paketi iemeta kastē sešpadsmitajā no rīta. Pēdējā injekcija misis Tvendenai tika izdarīta piecpadsmitā septembra vakarā. Sešpadsmitais datums iekrita svētdienā, kad pastu izvadā tikai no rītiem. Vai tu saproti, kā tagad sāk virknēties notikumi?

Manfrēds pamāja ar galvu.

—  Viņš nevarēja taisīt injekciju, jo nebija preparāta, bet šī pakete pienāca, kad sieva jau bija tuvu nāvei. Doktors pat neatvēra paketi.

Leons uzmanīgi apskatīja neskarto stikla ampulu.

—   Tas nozīmē, ka Beksteras cietuma atslēga man tomēr bus vajadzīga! Kāpēc viņš trešdien netaisīja injekciju? Tāpēc, ka viņam nebija preparāta. Bet svētdien pastnieks pieklauvēja, viņam neviens neatvēra, un tad viņš sainīti iemeta pastkastē. Pakete nejauši aizķērās aiz naglas, un es tikai šodien to atradu.

Nolicis paketi sānus, Leons piemetināja:

—   Tagad es iešu un izgatavošu atslēgu.

Divas dienas vēlāk Manfrēds atnesa jaunas vēstis.

—   Kur mans draugs pašlaik atrodas? — viņš pajautāja saimniecei.

Saimniece daudznozīmīgi pasmaidīja.

—   Viņš strādā veļas mazgātavā. Kungs man teica, ka gribot sameistarot radioaparātu un čakli ķērās pie darba. Viņš neizlaiž no rokām zāģi, cauru dienu strādā.

—  Jums nevajadzētu traucēt viņa darbošanos, — Manfrēds ieteica, saprazdams, ka saimniece nav radiotehnikas speciāliste.

—   Nemaz netaisos to darīt, — saimniece steidzās apgalvot.

Manfrēds devās pie Leona.

Veļas mazgātava bija vispiemērotākā vieta Leona vajadzībām: te pa gabalu varēja pamanīt, ja kāds tuvojās, un pagūt noslēpt atslēgu, kuru Leons pašlaik gatavoja. Viņš ar to darbojās jau otro dienu.

—  Doktors brauks projām jau šovakar, — Manfrēds steidzās pavēstīt. — Viņš brauks uz Plimutu un tur uzkāps uz kuģa, kas dodas uz Ameriku.

—   Šovakar? — Leons brīnījās. — Ar kādu vilcienu tad viņš gatavojas braukt?

—  To es nezinu. Doktors vairākiem cilvēkiem ir izstāstījis, ka izbrauks rīt no rīta, taču viņš mēģinās nozust jau šovakar. To es noskaidroju pavisam nejauši, pateicoties doktora neuzmanībai. Es tieši tobrīd atrados pastā, kad doktors sūtīja telegrammu. Savu kabatas portfeli viņš bija uzlicis uz barjeras malas, un es starp citiem dokumentiem paspēju pamanīt biļeti uz kuģa "Roterdama". Bet "Roterdama" iziet jūrā jau rītausmā.

—   Tas ir brīnišķīgi, — sacīja Leons un saberzēja rokas. — Tvendens pielaidis kļūdu kā lielākā dala noziedznieku.

—   Saskaņā ar pirmo testamentu viņš manto visu sievas īpašumu, atskaitot divus tūkstošus mārciņu, kas novēlēti māsasdēlam Plimutā. Tvendens savā alkatībā, protams, ir aizmirsis par tādu punktu testamentā un visu naudu pārskaitījis uz sava vārda. Pirms dažām dienām viņš saņēma visu naudu. Nekavējoties brauc uz Plimutu pie doktora sievas radinieka un parūpējies par advokātu — pieprasi pavēli par Tvendena arestu.

Pašlaik ir izveidojusies situācija, ka doktors piesavinājies jaunā Džekleja naudu, un, ja tiesībsargājošās iestādes uzzinās, ka viņš rīt grasās aizbraukt ar "Roterdamu", tās katrā ziņā izdos pavēli par arestu.

—  Vai tev neliekas, ka tā būtu pārāk sīka atriebība par vina ļaundarību? — Manfrēds jautāja.

—  Tas jau nebūs viss, — Leons mierīgi paskaidroja.

Doktors, augstu sacēlis mēteļa apkakli un dziļi uz

acīm uzmaucis cepuri, ieradās stacijā tieši pusdesmitos. Pie doktora pienāca policijas seržants, kas doktoru pazina pēc izskata, uzlika tam uz pleca roku un sacīja:

—   Doktor, sekojiet man!

—   Kāpēc, seržant? — Doktors bija pārsteigts.

—   Man izdota pavēle jūs arestēt.

Doktoram nācās sekot līdzi policistam un policijas pārvaldē viņam paskaidroja aizturēšanas iemeslu.

—  Esmu ar mieru tūlīt, tepat uz vietas jums šo naudu samaksāt! — doktors kliedza. — jo man ir jābrauc, rīt aiziet mans kuģis.

—   Tieši tāpēc jau mēs jūs aizturējām, — seržants labsirdīgi aizrādīja.

Doktoram nācās nakti pavadīt kamerā.

No rīta viņu izsauca uz pratināšanu, bet pēc tam nogādāja tiesas namā.

—   Pie jums atrada lielu naudas summu un akreditīvus — no tā var secināt, ka jūs gribējāt pavisam pamest mūsu valsti, — tiesnesis rezumēja lietas apstākļus. — Neraugoties uz to, ka jūsu pienākums bija izmaksāt jūsu jaunajam radiniekam divus tūkstošus mārciņu. Tāpēc atzīstu jūsu arestu par likumīgu un nododu jūs tiesai par mistera Džekleja naudas piesavināšanos.

—   Es taču esmu ar mieru samaksāt galvojuma naudu, — doktors piedāvāja.

—  Tiesa ir nolēmusi nemainīt drošības līdzekli, jūs paliksiet apcietinājumā, — tiesnesis stingri noteica.

Pēcpusdienā doktors Tvendens tika automobilī nogādāts uz Bcksteras cietumu.

Nākamajā dienā cietuma priekšnieks saņēma telegrammu:

"Pieņemiet sešus bīstamus noziedzniekus. Ieradīsies Beksteras stacijā ar vakara vilcienu. Izsūtiet pēc viņiem cietuma mašīnu!"

Telegrammas parakstā bija minēta Galvenā policijas pārvalde, tāpēc cietuma priekšnieks norīkoja cietumniekiem pretī nosūtīt mašīnu. Cietuma sardze veltīgi izgaidījās stacijā. Vilciens pienāca, taču pavadāmo arestantu tajā nebija. Nākamais vilciens no Londonas pienāca tikai četros no rīta.

—  Droši vien viņi būs nokavējuši vilcienu, — šoferis nosprieda. — Mums vajadzēs atgriezties tukšām rokām.

Viņš aizcirta automašīnas durvis un brauca atpakaļ uz cietumu.

Gaidot nākamo vilcienu, mašīnu atstāja cietuma pagalmā, bet šoferis un cietumsargi aizgāja.

Pagaidām viss noritēja tieši tā, kā Leons bija iecerējis.

Naktī sacēlās stiprs vējš, tas pūta no dienvidaustrumiem, no Dārtmūras, un nežēlīgi gaudoja virs jumtiem. Pēkšņi varēja saklausīt vāru troksni — noklaudzēja policijas mašīnas durvis.

Tās atvērās, un, piesardzīgi lūkojoties apkārt, no mašīnas izlavījās Leons. Viņš lieliski zināja, ka nekāda cietumnieku pārsūtīšana uz Beksteras cietumu nenotiks, tas bija līdzeklis iekļūšanai cietumā.

Leons piezagās mazajai piebūvei un atslēdza to ar universālo cietuma atslēgu. Viņš apskatījās apkārt un saprata, ka atrodas istabā, kur fotografē noziedzniekus. No šīs istabas viņš iekļuva koridorā un tālāk vienā no cietuma korpusiem. Pēdējo reizi apmeklējot cietumu, viņš bija sīki izpētījis plānu un tagad spēja lieliski orientēties cietuma ēkā.

Leons bez skaņas uzlavījās augšējā stāvā un virzījās garām kamerām, uzmanīgi izlasīdams to iemītnieku vārdus. Beidzot viņš atrada meklēto kameru.

Ar to pašu atslēgu Leons atslēdza kameras durvis. Doktors Tvendens viņā paraudzījās samiegojušos skatienu.

—  Piecelieties! — Leons nokomandēja. — Un pagriezieties!

Būdams samiegojies, doktors paklausīja. Leons sasēja viņam rokas un veda sev līdzi. Doktors vēl nepaguva aptvert, kas īsti notiek, kad atradās mazajā piebūvē. Leons zibenīgi aizbāza doktoram muti ar zīda lakatu.

Tad viņš doktoram noprasīja:

—   Jūs mani dzirdat?

Doktors pamāja ar galvu.

—   Vai jūtat sprices adatas pieskārienu? — Leons tincināja un iedūra viņam rokā adatu. Doktors izmisīgi centās izrauties.

—   Jūs nogalinājāt gluži nevainīgu sievieti un jums laimējās izvairīties no likumīgā soda. Pirms dažām dienām jūs nicīgi izteicāties par "Četriem taisnīgajiem" — es esmu viens no viņiem. Jūs izbēgāt no taisnās tiesas nagiem, bet jums neizdevās izbēgt no mums. Jūs mani dzirdat?

Doktors lēnām pamāja ar galvu.

Leons atlaida Tvendena roku un noskatījās, kā doktora augums saļimst zemē.

Tad Leons pārmeta virvi škērsbaļkim pie griestiem. To paveicis, viņš ķērās pie bezsamaņā guļošā doktora…

Nākamajā rītā cietumsargam atklājās dīvaina un reizē šaušalīga aina. Cieši nostieptā virvē pie šķērša karājās sastindzis cilvēka augums. Doktoram Tvendenam bija laimējies izbēgt no taisnās tiesas, taču pelnīto sodu viņš tomēr saņēma.

IZDEVNIECĪBA tapals izdevusi ŠĀdus vollesa darbus:

Ceturtais mēris Pie 3 ozoliem Londonas tumšās acis Noslēpumainais testaments Bongindas karalis Dvčse|u kapteinis Pazudušais miljons Miljonāra kaimiņš Cilvēks, kas zina visu Trīs taisnīgi vīri Spoku nams Savādā grāfiene Zaļais strēlnieks Kaislību upuri Dižciltīgais klaidonis Hipodroma blēži Nodevēju vārti Šausmu eņģelis Sidraba trīsstūris Tetovētās rokas Piektais dūzis Parādnieks Pirātu gūstā Durvis ar 7 atslēgām Dimantu straume Melnais abats Viesnīca pie Temzas Zilā roka

Varonīgā mantiniece Baltā maska Diseldorfas slepkava Jūras meitene Kniepadatas noslēpums Cilvēks bez vārda Liktenīgā kļūda Dubultnieks Atriebējs Lords Bokseris Džons Fleks Cilvēks no Marokas Kokaīna skandāls Kreica Kalps Spoku ieleja Bandītu karalis Mantojuma alkas Nenotveramais Bīstamie liecinieki Trīspadsmitā istaba Rldera sestais prāts Biržas Krauklis Lidojošā brigāde Rokas augšā! Sliktā slava Kings Kongs Zaļā lente

Tiesneša noziegums Atkal Nenotveramais Stiprāki par Skotlendjardu ^GATAVOŠANĀ:

Sarkanais riņķis Ketija un viņas banda

Grāmatas var iegādāties visās grāmatnīcās, preses kioskos un lauku pasta nodaļās. Izdevniecības tālrunis: 7602672

Content

Volless Edgars Stiprāki par Skotlendjardu

1. NODAĻA VĪRS, KAS NEPAZINA ŽĒLASTĪBU

2. NODAĻA VIRS AR LIELAJIEM PRIEKŠZOBIEM

3. NODAĻA VIRS, KAS NECIETA SLIEKAS

4. NODAĻA virs, kas divreiz tikĀs AR NĀVI

5. NODAĻA virs, kas neieredzĒja anieliju dŽonsu

6. NODAĻA laimĪgais

7. NODAĻA vĪrs, KAS MĪLĒJA MŪZIKU

8. NODAĻA vĪrs, kas NOSPĒLĒJA SAVU MANTU

9. NODAĻA vĪrs, kas NEVĒLĒJĀS RUNĀT

10. NODAĻA attaisnotais

IZDEVNIECĪBA tapals izdevusi ŠĀdus vollesa darbus: