Folets Kens

Adatas acs

Kens Folets

Adatas acs

PRIEKŠVĀRDS

1944. gada sākumā Vācijas izlūkošanas dienesti apkopoja pierādījumus par milzīgas armijas dislokāciju Anglijas dienvidaustrumos. Izlūklidmašīnas pārveda mājās fotoattēlus, kuros bija redzamas barakas, lidlauki un kuģu eskadras Ziemeļjūras Vošas līcī; bija redzams ģenerālis Džordžs S. Patons savās ne ar ko nesajaucamajās sārtajās galife biksēs pastaigājamies ar savu balto buldogu; bija jūtama milzīga telegrāfa aktivitāte, visā apgabalā tika pārraidīti signāli; vācu spiegi Lielbritānijā apstiprināja to pašu.

Protams, nekādas armijas nebija. Kuģi bija gumijas un koka maketi, barakas nebija īstākas par filmu dekorācijām; ģenerāļa Patona pakļautībā nebija neviena paša kareivja; radiosignāliem nebija nekādas nozīmes; spiegi bija dubultaģenti.

Šīs kampaņas mērķis bija apmuļķot ienaidnieku tiek gatavota invāzija Padekalē jūras šaurumā, lai D dienā paredzētais iebrukums Normandijā būtu pārsteigums.

Tā bija milzīga apmēra gandrīz neiedomājama krāpšana. Šī trika īstenošanā bija iesaistīti tūkstošiem cilvēku. Būtu īsts brīnums, ja neviens no Hitlera spiegiem par to neko neuzzinātu.

Vai šādi spiegi vispār bija? Tolaik valdīja viedoklis, ka tie, kurus dēvēja par piekto kolonnu, čum un mudž visapkārt. Pēc kara dzima mīts, ka militārās izlūkošanas nodaļa MI5 līdz 1939. gada Ziemsvētkiem aizturējusi neskaitāmus spiegus. Šķiet, ka patiesībā to ir bijis ļoti maz; MI5 atklāja gandrīz visus.

Taču vajag jau tikai vienu…

Ir zināms, ka vācieši Austrumanglijā saskatīja tās pazīmes, kas viņiem bija jāredz. Tāpat ir zināms, ka viņiem bija aizdomas par krāpšanu un viņi pielika visas pūles, lai atklātu patiesību.

Tiktāl vēsture. Viss pārējais ir daiļliteratūra.

Un tomēr pastāv aizdomas, ka kaut kas līdzīgs varētu būt noticis.

Kemberlijā, Sarejā 1977. gada jūnijā

"Vācieši bija gandrīz pilnībā piekrāpti vienīgi Hitleram radās aizdomas, taču viņš kavējās sekot savai nojautai…"

A. Dž. P. Teilors

Anglijas vēsture no 1914. gada līdz 1945. gadam

PIRMĀ DALA

9

1

Tā bija pati aukstākā ziema četrdesmit piecu gadu laikā. Sniegs bija atgriezis no ārpasaules Anglijas lauku ciematus, un Temza aizsala. Kādā janvāra dienā vilciens Glāzgova-Londona ieradās Jūstonā ar divdesmit četru stundu nokavēšanos. Sniegs kopā ar aptumšošanas noteikumiem padarīja braukšanu ar automašīnām bīstamu; satiksmes negadījumu skaits divkāršojās, un ļaudis stāstīja jokus par to, ka ir daudz riskantāk nakti braukt ar Austin Seven pa Pikadilī nekā ar tanku šķērsot Zigfrīda līniju.

Taču, kad iestājās pavasaris, laiks kļuva brīnumjauks. Spilgti zilajās debesīs majestātiski peldēja maskēšanās dirižabļi, un atvaļinātie kareivji Londonas ielās flirtēja ar meitenēm bezpiedurkņu kleitās.

Pilsēta visai maz atgādināja karojošas valsts galvaspilsētu. Protams, dažas pazīmes bija, un Henrijam Faberam, ar velosipēdu braucot no Vaterlo stacijas Haigeitas virzienā, tās nepagāja secen tie bija smilšu maisi pie nozīmīgām sabiedriskām ēkām, Andersona tipa patvertnes piepilsētas dārzos, propagandas plakāti par evakuāciju un drošības pasākumiem gaisa trauksmes laikā. Fabers pamanīja šādas lietas viņš bija ievērojami acīgāks par vidusmēra dzelzceļa kalpotāju. Viņš redzēja bērnu bariņus parkos un secināja, ka evakuācija ir cietusi neveiksmi. Viņš ievēroja daudzās automašīnas, kas brauca pa ceļiem par spīti degvielas ierobežojumiem, un lasīja par jaunajiem modeļiem, ko reklamēja automašīnu ražotāji. Viņš saprata naktsmaiņas strādnieku nopietnību, kad tie pārplūdināja fabrikas, kur vēl pirms dažiem mēnešiem nebija pieticis darba pat dienas maiņai. Bet visvairāk viņš vēroja karaspēka daļu pārvietošanos pa Lielbritānijas sliežu ceļiem; caur Fabera biroju gāja visi attiecīgie dokumenti. No šiem dokumentiem varēja uzzināt ļoti daudz. Piemēram, šodien viņš bija apzīmogojis veselu žūksni veidlapu, no kurām uzzināja, ka tiek komplektēts jauns ekspedīcijas karaspēks. Fabers bija samērā pārliecināts, ka tā personālsastāvā būs aptuveni 100 000 kareivju un tas paredzēts nosūtīšanai uz Somiju.

Jā, pazīmes bija, tomēr kaut kādā mērā viss likās pat jocīgi. Radiopārraides uzjautrinājās par kara laika noteikumu uzliktajiem ierobežojumiem, pretgaisa uzbrukumu patvertnēs ļaudis vienojās kopīgās dziesmās, un elegantas dāmas nēsāja gāzmaskas speciāli modelētos pēdējās modes futrāļos. Visi runāja par apnicīgo karu. Vienlaikus tas bija kaut kas neaptverams un ikdienišķs, gluži kā kinoizrāde. Gaisa trauksmes visas bez izņēmuma izrādījās viltus trauksmes.

Fabera ieskati šajā jautājumā gan bija citi taču viņš pats jau arī bija citāds.

Fabers iegrieza velosipēdu Arčveiroudā un nedaudz saliecās uz priekšu, lai pieveiktu kalna slīpumu, garajām kājām minoties tikpat nenogurdināmi kā lokomotīves dzinēja virzuļiem. Savam vecumam, proti, trīsdesmit deviņiem gadiem, Fabers bija ļoti labā formā, lai gan viņš par saviem gadiem vienmēr meloja; drošības apsvērumu dēļ viņš mēdza melot gandrīz vienmēr.

Fabers sāka svīst, kad bija uzrāpies pa kalnu līdz Haigeitai. Nams, kurā viņš dzīvoja, bija viens no augstākajiem Londonā, un tieši tāpēc Fabers bija izvēlējies tur dzīvot. Tā bija Viktorijas laika ķieģeļu māja sešu šādu māju rindas vienā galā. Ēkas bija augstas, šauras un tumšas, gluži kā to cilvēku prāti, kam tās bija celtas. Katrai bija trīs stāvi un vēl apakšstāvs ar kalpotāju ieeju deviņpadsmitā gadsimta angļu vidusšķirai noteikti bija nepieciešama kalpotāju ieeja pat tad, ja kalpotāju viņiem nebija. Fabera uzskati par angļiem bija visai ciniski.

Nams ar sesto numuru kādreiz bija piederējis firmas "Gārdena tēja un kafija" īpašniekam Haroldam Gārdena kungam. Tcts bija mazs uzņēmums, kas bija bankrotējis lielās depresijas laikā. Tā kā bankrotējušais Gārdena kungs savā dzīvē bija pieturējies pie principa, ka maksātnespēja ir nāves grēks, viņam neatlika nekas cits kā mirt. Nams bija viss, ko viņš atstāja mantojumā atraitnei, kam tagad nācās ņemt īrniekus. Gārdena atraitnei patika būt namīpašniecei, kaut arī viņas sociālo aprindu etiķete noteica, lai viņa izliktos, ka mazliet kaunas par to. Fabera istaba atradās augšstāvā, un tai bija stūra logs. Tur viņš uzturējās no pirmdienas līdz piektdienai un stāstīja Gārdenas kundzei, ka nedēļas nogales pavadot pie mātes īritā. Patiesībā viņš īrēja istabu pie citas namīpašnieces Blekhītā un tā viņu pazina kā Beikera kungu, zināja, ka viņš ir kāda rakstāmlietu ražotāja ceļojošais tirgotājs un visu nedēļu pavada ceļā.

Zem augsto fasādes logu nicīgās vīpsnās Fabers stūma velosipēdu augšup pa dārza celiņu. Viņš nolika velosipēdu šķūnītī un ar piekaramo atslēgu pieslēdza pie zālespļāvēja bija aizliegts atstāt transporta līdzekļus nepieslēgtus. Sēklas kartupeļi šķūnītī visapkārt izvietotajās kastēs laida asnus. Kara apstākļu spiesta, Gārdenas kundze bija atdevusi puķu dobes dārzeņiem.

Fabers iegāja mājā, pakāra cepuri priekšistabā uz pakaramā, nomazgāja rokas un devās iekšā dzert tēju.

Pie galda jau sēdēja un ēda trīs pārējie īrnieki pūtains pusaudzis no Jorkšīras, kurš centās nokļūt armijā, konditorejas preču tirgotājs ar plāniem smilškrāsas matiem un atvaļināts flotes virsnieks, kas pēc Fabera pārliecības bija deģenerāts. Fabers viņiem pamāja un apsēdās.

Tirgotājs stāstīja kādu joku. Un tā nu eskadras komandieris saka: "Jūs esat atgriezies pārāk agri!" bet pilots apgriežas un atbild: "Jā, es skrejlapas nometu saiņos, vai tad tā nebija pareizi?" Un eskadras komandieris saka: "Mīļais Dievs! Jūs taču varējāt kādu savainot!"

Flotes virsnieks ieklukstējās, un Fabers pasmaidīja. Ienāca Gārdenas kundze ar tējkannu. Labvakar, Fabera kungs. Mēs sākām bez jums ceru, ka neiebilstat.

Fabers uzzieda plānu kārtiņu margarīna uz rupjmaizes šķēles un uzreiz sailgojās pēc treknas desas. Jūsu sēklas kartupeļus jau var stādīt, viņš teica.

Fabers steigšus malkoja tēju. Pārējie strīdējās par to, vai Čemberlenu nevajadzētu atlaist un viņa vietā iecelt Čērčilu. Gārdenas kundze turpināja izteikt savu viedokli, tad palūkojās uz Faberu, gaidot viņa reakciju. Viņa bija pilnasinlga sieviete ar nelielu lieko svaru. Kaut ari viņa bija Fabera vecumā, viņa ģērbās kā trīsdesmitgadlga, un Faberam šķita, ka viņa meklē citu vīru. Sarunā viņš neiesaistījās.

Gārdenas kundze ieslēdza radio. Aparāts brīdi dūca, tad diktora balss teica: Šeit BBC iekšzemes raidījumu programma. "Tas atkal ir tas vīrs".

Fabers šo raidlugu bija dzirdējis. Tajā visu laiku figurēja kāds vācu spiegs, vārdā Funfs. Fabers atvainojās un kāpa uz savu istabu.

Pēc raidlugas "Tas atkal ir tas vīrs" Gārdenas kundze palika viena. Flotes virsnieks kopā ar tirgotāju devās uz krodziņu, bet reliģiozais Jorkšīras zēns aizgāja uz draudzes sapulci. Atraitne apsēdās viesistabā ar mazu glāzīti džina, vēroja aptumšošanas aizkarus un domāja par Fabera kungu. Sieviete vēlējās, kaut viņš tik daudz laika nepavadītu savā istabā. Viņai bija vajadzīga sabiedrība, un Fabera kungs būtu tieši tāda sabiedrība, kāda viņai vajadzīga.

Šādas domas lika Gārdenas kundzei justies vainīgai. Lai remdētu vainas izjūtu, viņa domāja par Gārdena kungu. Viņas atmiņas bija zināmas, taču izplūdušas kā vecas filmas kopija ar izdilušiem perforācijas caurumiņiem un neskaidru skaņu. Lai gan atraitnei nenācās grūti atsaukt atmiņā tos laikus, kad vīrs bija istabā blakus viņai, tomēr nebija viegli iztēloties vīra seju vai apģērbu, vai komentārus, kādus viņš izteiktu par kara laika dienas jaunumiem. Viņš bija bijis neliela auguma kustīgs vīrs, kam veikals labi gāja no rokas tad, kad veicās, bet negāja, kad neveicās, neuzkrītošs sabiedrībā, bet neremdināmi kaislīgs gultā. Gārdenas kundze bija vīru ļoti mīlējusi. Ja šis karš reiz risinātos, kā nākas, viņas stāvoklī nonāktu daudzas sievietes. Atraitne ielēja sev vēl vienu mēriņu.

Fabera kungs bija kluss tur jau tā nelaime. Likās, ka viņam nepiemīt nekādi netikumi. Viņš nesmēķēja, atraitne nekad nebija sajutusi no viņa nākam alkohola smaku, un ik vakaru viņš pavadīja savā istabā, klausoties radio raidīto klasisko mūziku. Viņš daudz lasīja avīzes un devās ilgās pastaigās. Gārdenas kundzei likās, ka Fabera kungs, neraugoties uz savu vienkāršo darbu, ir samērā gudrs viņa piebildes ēdamtelpas sarunās vienmēr bija kādu mazumiņu prātīgākas nekā pārējo izteiktās. Ja vien pacenstos, viņš noteikti varētu atrast labāku darbu. Likās, ka viņš neizmanto savas iespējas.

Tāpat bija arī ar viņa izskatu. Viņam bija labs vīrišķīgs augums garš, samērā plecīgs, nemaz ne resns, ar garām kājām. Un vēl viņam bija enerģiska seja ar augstu pieri, spēcīgu apakšžokli un dzidri zilām acīm. Faberam nepiemita kinozvaigznes skaistums, bet viņam bija tāda seja, kas patīk sievietēm. Izņemot muti tā bija šaura un plāna, un atraitne spēja iztēloties, ka viņš varētu būt nežēlīgs. Gārdena kungs uz nežēlīgu rīcību nebija spējīgs.

Un tomēr no pirmā acu uzmetiena Fabera kungs nebija tāds vīrietis, uz kuru sievietes atskatītos. Viņa vecā, novalkātā uzvalka bikses nekad netika gludinātas Gārdenas kundze to ar prieku izdarītu, bet viņš nekad nebija lūdzis, un viņš allaž valkāja noplukušu lietusmēteli un plakanu doku strādnieka cepuri. Viņš nenēsāja ūsas un ik pa divām nedēļām īsi apgrieza matus. Bija tā, it kā viņš censtos izskatīties pēc absolūtas niecības.

Nebija šaubu, ka viņam bija vajadzīga sieviete. Gārdenas kundze brīdi pārdomāja, vai viņš varētu būt no tiem, kurus mēdz saukt par mīkstčauļiem, taču ātri vien atmeta šo domu. Šim vīrietim bija nepieciešama sieva, kas viņu uzpostu un piešķirtu viņam mērķa izjūtu. Viņai savukārt bija nepieciešams vīrietis, kas sniegtu viņai sabiedrību un nūjā mīlestību.

Tomēr Fabera kungs nekad neizrādīja iniciatīvu. Dažkārt atraitne izmisumā varēja vai kliegt. Viņa bija pārliecināta, ka šis vīrietis ir pievilcīgs. Ielējusi vēl vienu porciju džina, viņa ielūkojās spogulī. Viņai bija piemīlīga seja un kupli, viļņaini mati un bija arī kaut kas, kur vīrietim pieķerties… Pie šīs domas sieviete ieķiķinājās. Viņa laikam sāka reibt.

Gārdenas kundze iemalkoja džinu un sāka apsvērt, vai pirmo soli nevajadzētu spert viņai. Fabera kungs bija acīmredzami kautrīgs hroniski kautrīgs. Viņam netrūka vīrišķās iekāres to atraitne varēja pateikt pēc Fabera kunga skatiena, kad viņš bija to ieraudzījis naktstērpā. Varbūt viņa ar izaicinošu izturēšanos varētu pārvarēt vīrieša kautrību. Ko tad viņa varēja zaudēt? Atraitne centās iztēloties pašu ļaunāko vienkārši tāpat, lai saprastu, kā viņa tad justos. Pieņemsim, ka viņš to atraidītu. Nūjā, tas būtu nepatīkami pat pazemojoši. Tas būtu trieciens viņas pašlepnumam. Taču nevienam citam jau nebūtu par notikušo jāzina. Viņam vienkārši būtu jāaiziet.

Doma par atraidījumu atvēsināja Gārdenas kundzi. Viņa lēni piecēlās kājās un nodomāja: es vienkārši neesmu nekaunīgā tipa sieviete. Bija laiks doties pie miera. Ja viņai gultā būtu vēl džins, varētu iemigt. Gārdenas kundze paņēma pudeli līdzi uz istabu.

Atraitnes guļamistaba atradās zem Fabera kunga istabas, un izģērbjoties viņa dzirdēja no īrnieka radio skanam vijoļmūziku. Gārdenas kundze uzvilka jaunu naktskreklu rozā, ar izšuvumiem rotātu kakla izgriezumu un (neviens to neredz!) iedzēra pēdējo mēriņu. Viņa prātoja, kāds gan Fabera kungs varētu izskatīties kails. Viņam noteikti ir plakans vēders un spalviņas uz krūšu zirnīšiem, un skaidri ir redzamas ribas, jo viņš ir kalsns. Droši vien viņam ir mazs dibens. Sieviete atkal ieķiķinājās, nodomājot: es nu gan esmu neķītra.

Gārdenas kundze atnesa mēriņu pie gultas un paņēma grāmatu, taču bija pārāk grūti koncentrēties uz drukāto tekstu. Bez tam viņai nedeva mieru grēcīgas domas. Nebija jau nekādas vainas stāstiem par bīstamām mīlas dēkām, ja pašai ir pilnīgi drošas mīlas attiecības ar vīru, taču sievietei ir vajadzīgs kas vairāk par Barbaras Kārtlendas mīlestības romāniem. Viņa iemalkoja džinu un vēlējās, kaut Fabera kungs izslēgtu radio. Tas bija tāpat, kā censties iemigt deju vakarā!

Viņa, protams, varētu lūgt Fabera kungu to izslēgt. Sieviete palūkojās pulksteni blakus gultai; bija jau pāri desmitiem. Viņa varētu uzvilkt rltasvārku, kas bija pieskaņots naktskreklam, tikai mazliet sasukāt matus, tad iekāpt čībās tās bija samērā elegantas, ar rožu ornamentu -, ātri uzskriet augšup pa kāpnēm līdz nākamajam laukumiņam un vienkārši, nūjā, pieklauvēt pie viņa durvīm. Fabera kungs tās atvērtu, varbūt tērpies biksēs un apakškreklā, un tad viņš paraudzītos uz sievieti tā, kā bija skatījies tad, kad ieraudzīja viņu naktskreklā pa ceļam uz vannasistabu…

Vecā muļķe, sieviete sev skaļi teica. Tu vienkārši centies izdomāt ieganstu, lai uzkāptu stāvu augstāk.

Un tad viņa sāka domāt, kam gan viņai iegansti. Viņa bija pieaugusi sieviete, šī bija viņas māja, desmit gadu laikā viņa nebija satikusi nevienu citu sev piemērotu vīrieti, un, pie velna, viņai vajadzēja virs sevis sajust kādu spēcīgu, stingru un spalvainu ķermeni, kādu, kas spaidītu viņas krūtis, elstu ausīs un pavērtu viņas gurnus ar savām lielajām, plakanajām rokām, jo jau rīt no Vācijas var atlidot gāzes bumbas, un tad viņi visi te mirs saindēti, klepodami un rīstīdamies, un viņa būs palaidusi garām savu pēdējo iespēju.

Tāpēc Gārdenas kundze iztukšoja glāzi, izkāpa no gultas, uzvilka rītasvārku, tikai nedaudz sasukāja matus, iekāpa čībās, paņēma savu atslēgu saišķi gadījumam, ja vīrietis būtu aizslēdzis durvis un radio fonā nesadzirdētu viņu klaudzinām pie durvīm.

Kāpņu laukumiņā neviena nebija. Gārdenas kundze tumsā sataustīja kāpnes. Viņa centās pārkāpt pāri čīkstošajam pakāpienam, taču paklupa pret paklāja malu; tomēr šķita, ka to neviens nav dzirdējis, tāpēc viņa turpināja ceļu augšup un pieklauvēja pie durvīm kāpņu galā. Sieviete viegli pamēģināja durvis atvērt. Tās bija aizslēgtas.

Radio tika izslēgts, un Fabera kungs atsaucās: Jā?

Viņam bija laba izruna. Tas nebija ne Londonas iedzīvotāja, ne ārzemnieka akcents tiešām nekas neparasts, vienkārši patīkami neitrāla balss.

Gārdenas kundze jautāja: Vai drīkstu ar jums parunāt?

Šķita, ka vīrietis vilcinās, tad viņš teica: Es neesmu apģērbies.

Es arī ne, sieviete noķiķināja un atvēra durvis ar rezerves atslēgu.

Vīrietis stāvēja pie radioaparāta ar kaut ko līdzīgu skrūvgriezim rokā. Viņš bija biksēs un bez apakškrekla. Seja bija bāla, un viņš izskatījās pārbiedēts līdz nāvei.

Sieviete iegāja istabā un aizvēra aiz sevis durvis, nezinot, ko lai saka tālāk. Pēkšņi viņa atcerējās frāzi no kādas amerikāņu filmas un teica: Vai izmaksāsiet dzērienu vientuļai meitenei? Tas viss bija tiešām muļķīgi, jo viņa taču skaidri zināja, ka vīrieša istabā nav alkoholisko dzērienu un viņa noteikti nebija apģērbusies tā, lai ietu ārā, taču tas izklausījās pavedinoši.

Likās, ka vēlamais efekts ir panākts. Vīrietis bez vārdiem tuvojās viņai. Uz viņa krūšu zirnīšiem bija spalviņas. Sieviete paspēra soli uz priekšu, tad viņu apskāva vīrieša rokas, viņa aizvēra acis un pacēla galvu augšup, vīrietis viņu noskūpstīja, sieviete viņa rokās liegi kustējās, pēc tam mugurā sajuta šausmīgas, briesmīgas, neciešami asas sāpes un pavēra muti kliedzienam.

Vīrietis bija dzirdējis, kā sieviete kāpnēs paklūp. Ja viņa būtu vēl mirkli pagaidījusi, Fabers pagūtu noslēpt radioraidītāju futrālī, iebāzt atvilktnē kodu grāmatas un viņai nebūtu jāmirst. Taču, pirms viņš paspēja noslēpt pierādījumus, slēdzenē noskrapstēja atslēga, un tad, kad sieviete atvēra durvis, duncis jau bija viņa rokā.

Tā kā sieviete Fabera rokās kustējās, viņš netrāpīja sirdī ar pirmo dūrienu un viņam vajadzēja iestumt pirkstus sievietes rīklē, lai neļautu viņai kliegt. Viņš dūra vēlreiz, taču sieviete atkal sakustējās, dunča asmens uzdūrās ribai un tikai iešķēla pamatīgu brūci. Tad jau sāka gāzties asinis un Fabers zināja, ka šī slepkavība nebūs tīra tā nekad neizdevās tīra, ja netrāpīja ar pirmo dūrienu.

Tagad sieviete jau locījās pārāk spēcīgi, lai viņu varētu nogalināt ar dunci. Paturot pirkstus viņas mutē, vīrietis ar īkšķi saspieda apakšžokli un pagrūda viņu pret durvīm. Sievietes galva atsitās ar skaļu būkšķi, un slepkava vēlējās, kaut pirms tam nebūtu izslēdzis radio, bet kurš gan to varēja paredzēt?

Fabers pirms sievietes nogalināšanas bija vilcinājies, jo daudz labāk būtu, ja viņa mirtu gultā, daudz labāk leģendai, kas jau sāka pieņemt aprises slepkavas galvā, taču viņš nebija pārliecināts, ka spēs viņu klusi tik tālu aizdabūt. Vīrietis ciešāk satvēra sievietes apakšžokli, piespieda viņas galvu pie durvīm, lai tā nekustētos, un slaidā, cērtošā lokā atvēzējās ar dunci, noraujot lielāko daļu rīkles, jo duncis nav paredzēts ciršanai un rīkle nebija Fabera iecienītākais mērķis.

Fabers atlēca atpakaļ, lai izvairītos no pirmās šausminošās asins strūklas, tad atkal pakāpās uz priekšu, lai uztvertu sievietes ķermeni, pirms tas atsitas pret grīdu. Viņš aizvilka to uz gultu, cenšoties neskatīties uz tās kaklu, un nolika guļus.

Fabers bija nogalinājis jau agrāk, tāpēc gaidīja reakciju tā vienmēr sekoja tad, kad viņš jutās drošībā. Viņš piegāja pie izlietnes istabas stūrī un gaidīja reakciju. Mazajā spogulīti pie izlietnes viņš redzēja savu seju. Tā bija bāla, acis nekustīgi vērās spogulī. Viņš uzlūkoja sevi un nodomāja: slepkava. Tad viņš izvēmās.

Kad tas bija pāri, vīrietis jutās labāk. Tagad varēja ķerties pie darba. Viņš zināja, kas darāms, to viņš apzinājās visos sīkumos jau tad, kad bija nogalinājis sievieti.

Fabers nomazgāja seju, iztīrīja zobus un izmazgāja izlietni. Tad viņš apsēdās pie galda blakus radio. Viņš ielūkojās piezīmju grāmatiņā, atrada vietu, kur bija pārtraucis, un sāka klaudzināt atslēgu. Ziņojums bija garš, tajā bija runa par armijas komplektēšanu nosūtīšanai uz Somiju, un viņš bija ticis apmēram pusē, kad tika pārtraukts. Blociņā tas bija ierakstīts ar skaitļiem. Pabeidzis ziņojumu, viņš nobeidza: "Sveicieni Villijam."

Raidītāju viegli varēja ievietot īpaši tam paredzētā koferī. Pārējo mantību Fabers salika otrā koferī. Viņš novilka bikses un izskaloja asins traipus, tad viscaur nomazgājās pats.

Beidzot viņš uzlūkoja līķi.

Tagad viņš jau spēja visu apsvērt ar vēsu prātu. Bija kara laiks; viņi bija ienaidnieki; ja viņš nebūtu nogalinājis sievieti, tā būtu izraisījusi viņa paša nāvi. Viņa radīja draudus, un viss, ko Fabers tagad izjuta, bija atvieglojums par to, ka draudi novērsti. Sievietei nevajadzēja viņu nobiedēt.

Tomēr pēdējais uzdevums nebija no patīkamajiem. Fabers pavēra sievietes rītasvārku un pavilka augšup naktskreklu, saraujot to ap gurniem. Viņai kājās bija biksītes. Viņš tās saplēsa, atklājot kaunuma matus. Nabaga sieviete, tā bija tikai vēlējusies viņu pavedināt. Taču viņam nebūtu izdevies dabūt sievieti ārā no istabas tā, lai viņa neieraudzītu raidītāju, un britu propaganda bija radījusi iedzīvotājos paaugstinātu modrību pret spiegiem cik smieklīgi. Ja šeit būtu tik daudz abvēra aģentu, kā rakstīja avīzes, tad Lielbritānija karu būtu zaudējusi jau sen.

Fabers pakāpās atpakaļ un, piešķiebis galvu, uzlūkoja līķi. Kaut kas nebija kārtībā. Viņš centās domāt kā seksuāls maniaks. Ja es būtu traks pēc tādas sievietes kā Una Gārdena un nogalinātu viņu tikai tāpēc, lai varētu izdarīties ar viņu pēc sava prāta, ko es darītu?

Protams, šāds plānprātiņš gribētu redzēt viņas krūtis. Fabers noliecās pār ķermeni, sagrāba naktskrekla kakla izgriezumu un pārplēsa to līdz gurniem. Sievietes lielās krūtis noslīga uz sāniem.

Policijas mediķis drīz vien noskaidrotu, ka sieviete nav tikusi izvarota, taču Faberam nešķita, ka tam būtu liela nozīme. Viņš bija pabeidzis kriminoloģijas kursu Heidelbergā un zināja, ka daudzi seksuālie uzbrukumi netiek pabeigti pilnībā. Turklāt viņš pat faterlandes vārdā nespētu veikt maldināšanu tik prasmīgi. Fabers jau nebija no SS. Daži no tiem stāvētu rindā, lai izvarotu līķi… Viņš aizgaiņāja šo domu.

Fabers atkal nomazgāja rokas un apģērbās. Bija gandrīz pusnakts. Pirms aiziešanas viņš vēl stundu nogaidīs, jo vēlāk būs drošāk.

Fabers apsēdās, lai pārdomātu, kādu kļūdu pieļāvis.

Nebija nekādu šaubu, ka viņš pieļāvis kļūdu. Ja viņa aizsegs būtu perfekts, viņš būtu pilnīgā drošībā. Ja viņš būtu pilnīgā drošībā, neviens nevarētu atklāt viņa noslēpumu. Gārdenas kundze bija atklājusi viņa noslēpumu vai, ticamāk, viņa būtu to atklājusi, ja būtu nodzīvojusi vēl dažas sekundes, tātad viņš nebija pilnīgā drošībā, tātad viņa aizsegs nebija perfekts, tātad viņš bija pieļāvis kļūdu.

Viņam bija vajadzējis pierlkot durvīm bultu. Labāk, lai tevi uzskata par patoloģiski kautrīgu, nekā dzīvokļa saimniece naktskreklā, izmantojot rezerves atslēgas, okšķerējas pa dzīvokli.

Tā bija kļūdas redzamā puse. Taču pamatā bija tas, ka viņu pārāk viegli varēja noturēt par dabūjamu vecpuisi. ŠI doma Faberu kaitināja, nevis radīja augstprātību. Viņš apzinājās, ka ir patīkams, pievilcīgs vīrietis un ka nav nekāda redzama iemesla, kāpēc lai viņš nebūtu precējies. Fabers lauzīja galvu, lai izdomātu aizsegu, kas to izskaidrotu un neliktu šīs pasaules Gārdenu kundzēm censties viņu pavedināt.

Iemeslam vajadzētu būt atrodamam viņa paša personībā. Kāpēc viņš ir neprecējies? Fabers neomulīgi noskurinājās viņam nepatika spoguli. Atbilde bija vienkārša. Viņš nebija precējies savas profesijas dēļ. Ja bija vēl kādi dziļāki iemesli, viņš par tiem negribēja neko zināt.

Šī nakts būs jāpārlaiž kaut kur ārā. Haigeitas mežs būs gana labs. No rīta viņš aiznesīs koferus uz dzelzceļa stacijās bagāžas glabātavu, tad rītvakar dosies uz savu istabiņu Blekhītā.

Fabers pieņems savu otro identitāti. Viņš pārāk nebaidījās, ka viņu varētu pieķert policija. Ceļojošais tirgotājs, kas nedēļas nogalēs uzturējās Blekhītas istabā, diezgan lielā mērā atšķīrās no dzelzceļa kalpotāja, kurš bija nogalinājis savu dzīvokļa saimnieci. Blekhītas personāžs bija vaļsirdīgs, vulgārs un bezgaumīgs. Viņš valkāja spilgtas kaklasaites, mēdza krogā uzsaukt dzērienus, un viņam bija citāda matu sasuka. Policija izplatīs aprakstus, kuros būs minēts noplucis, mazs, perverss nekrietnelis, kas nespēj pat pārspļaut pār lūpu, līdz viņu nepārņem iekāre, un neviens pat neiedomāsies par glīto tirgotāju svītrainajā uzvalkā tas jau pa gabalu pazīstams kā tips, kuru iekāre vairāk vai mazāk pārņem nepārtraukti un kuram nav jānogalina sievietes, lai ieraudzītu viņu krūtis.

Faberam nāksies izveidot jaunu identitāti viņš parasti izmantoja vismaz divas. Viņam bija vajadzīgs jauns darbs, tīri dokumenti pase, identifikācijas karte, pārtikas devu grāmatiņa, dzimšanas apliecība. Tas viss bija tik riskanti. Nolādētā Gārdenas kundze. Kāpēc viņa kā parasti nevarēja piedzerties un aizmigt?

Pulkstenis bija viens. Fabers pārlaida pēdējo skatienu istabai. Viņu neuztrauca tas, ka varētu atstāt pierādījumus ar viņa pirkstu nospiedumiem bija pilna visa māja, un tāpat nebūtu nekādu šaubu par to, kurš ir slepkava. Viņš neizjūta nekādas skumjas, ka jāatstāj vieta, kas divus gadus ir bijusi viņa mājvieta; viņš to nekad nebija uzskatījis par mājām. Viņš nekad nevienu vietu nebija uzskatījis par mājām.

Šī vieta vienmēr paliks atmiņās kā vieta, kur viņš bija uzzinājis, ka durvīm jāpieliek bulta.

Fabers izslēdza gaismu, paņēma koferus, nokāpa lejā pa kāpnēm un izgāja naktī.

2

Henrijs II bija ievērības cienīgs karalis. Laikos, kad vēl nebija izgudrots teiciens "ielidošu uz brītiņu", viņš lidinājās starp Angliju un Franciju tik strauji, ka laikabiedri viņam piedēvēja burvju spējas. Protams, viņš īpaši necentās apstrīdēt šīs baumas. 1173. gadā jūnijā vai septembrī, atkarībā no tā, kādu pastarpināto avotu izmanto, karalis ieradās Anglijā un atkal devās atceļā uz Franciju tik ātri, ka neviens no tālaika hronistiem to pat neuzzināja. Vēlāko laiku vēsturnieki rakstiskas liecības par viņa izdevumiem atrada rakstu ruļļos. Tajā laikā karalistei no ziemeļu un dienvidu galējiem punktiem Skotijas robežas un Francijas uzbruka karaļa dēli. Bet kāds tieši bija karaļa apmeklējuma mērķis? Ar ko viņš tikās? Kāpēc tas bija noslēpums, kaut arī mīts par viņa burvju ātrumu bija vesela karaspēka vērts? Ko viņš paveica?

Tieši ar šādu problēmu saskārās Persivals Godlimens 1940. gada vasarā, kad Hitlera armija kā ar izkapti pļāva karavīrus Francijas labības laukos un briti asiņainā mudžeklī izkļuva no Dinkērkas pudeles kakla.

Profesors Godlimens par viduslaikiem zināja vairāk nekā jebkurš šodien vēl dzīvs cilvēks. Viņa grāmata par Melno Nāvi bija apgriezusi ar kājām gaisā visus iepriekš pieņemtos priekšstatus par dzīvi viduslaikos; tā kļuva par bestselleru un tika izdota izdevniecībā Penguin Books. Ar šādu bagāžu viņš bija pievērsies nedaudz agrākam un vēl neskaidrākam vēstures periodam.

Pulksten pusvienos kādā brīnišķīgā jūnija dienā Londonā sekretāre atrada Godlimenu sakumpušu pār apgaismotu manuskriptu, cītīgi tulkojot no viduslaiku latīņu valodas un veicot piezīmes savā nesalasāmajā rokrakstā. Sekretārei, kas bija iecerējusi ieturēt pusdienas Gordonskvēra dārzā, nepatika manuskriptu telpa, jo tur oda pēc nāves. Lai tajā nokļūtu, bija vajadzīgs tik daudz atslēgu, ka tā tikpat labi varētu būt arī kaps.

Godlimens, nostājies uz vienas kājas kā putns, stāvēja pie katedras, un viņa seju blāvi apgaismoja gaismeklis virs galvas viņš varētu būt grāmatu sarakstījušā mūka gars, kas dzestri un vērīgi sargā savu dārgo hroniku. Meitene nokāsējās un gaidīja, kad profesors viņu pamanīs. Viņa redzēja maza auguma vīru ap gadiem piecdesmit, apaļīgiem pleciem un vāju redzi, tērpušos tvīda uzvalkā. Meitene zināja, ka profesors itin labi spēj uztvert apkārtējo pasauli, ja vien viņu izvelk no viduslaikiem. Sekretāre vēlreiz iekāsējās un ierunājās: Profesor Godlimen?

Profesors pacēla skatienu, pasmaidīja, ieraudzījis meiteni, un tad viņš izskatījās ne pēc spoka, bet drīzāk jau pēc mazliet jukuša tēva. Sveika! viņš apmulsis teica, it kā tikko Sahāras tuksneša vidū būtu sastapis savu tuvāko kaimiņu.

-Jūs lūdzāt atgādināt, ka jums ir pusdienas Savojā ar pulkvedi Teriju.

-     Ak jā. Profesors izvilka no vestes kabatas pulksteni un pavērās tajā. Ja gribu iet kājām, man būtu jādodas ceļā tūlīt pat.

Sekretāre pamāja. Es paņēmu līdzi jūsu gāzmasku.

-Jūs nu gan vienmēr padomājat par visu! Profesors atkal pasmaidīja, un meitene iedomājās, ka viņš izskatās samērā jauks. Viņš paņēma gāzmasku un apvaicājās: Vai man jāvelk mētelis?

-    Jums šorīt tā nemaz nebija. Laiks ir diezgan silts. Vai man aizslēgt durvis pēc jūsu aiziešanas?

-    Paldies, paldies. Profesors iestūma žaketes kabatā piezīmju grāmatiņu un izgāja no telpas.

Sekretāre palūkojās apkārt, noskurinājās un sekoja viņam.

Pulkvedis Endrū Terijs bija sarkansejains skots, no intensīvas smēķēšanas izkaltis kā badacietējs, ar plāniem, tumši blondiem matiem, bagātīgi saziestiem ar briljantīnu. Godlimens atrada viņu civildrēbēs sēžam pie Savojas grilbāra stūra galdiņa. Pelnu traukā bija triju cigarešu nodeguļi. Pulkvedis piecēlās, lai sarokotos.

Godlimens teica: Labrīt, tēvoci Endrū! Terijs bija viņa mātes jaunākais brālis.

-    Kā tev iet, Persij?

-     Rakstu grāmatu par plantagenetiem. Godlimens apsēdās.

-     Vai tavi manuskripti vēl ir Londonā? Es par tevi brīnos.

-     Kāpēc?

Terijs aizdedza vēl vienu cigareti. Pārved tos uz laukiem, ja nu notiek bombardēšana.

-     Vai tā vajadzētu?

-    Puse no Nacionālās galerijas ir nobāzta milzīgā caurumā dziļi zem zemes kaut kur Velsā. Jaunais Kenets Klārks ir fiksāks zēns par tevi. Būtu prātīgi, ja arī tu laistos lapās, kamēr vēl ir laiks. Nedomāju, ka tev vēl ir palicis daudz studentu.

-    Tā ir. Godlimens paņēma no apkalpotāja ēdienkarti un teica: Es negribu dzert.

Terijs pat nepaskatījās uz savu ēdienkarti. Nopietni, Persij, kāpēc tu vēl atrodies pilsētā?

Šķita, ka Godlimena skatiens noskaidrojas kā attēls uz ekrāna, kad projektors ir ieregulēts fokusā, it kā viņš pirmo reizi kopš ienākšanas šeit būtu sācis domāt. Nu labi, lai evakuē bērnus un valsts institūcijas, kā Bertrana Rasela fondu. Taču kas attiecas uz mani nu, tas būtu tāpat kā bēgt un ļaut citiem cīnīties tavā vietā. Es saprotu, ka tas nav īsti loģisks arguments. Tas ir drīzāk jūtu, nevis prāta auglis.

Terijs pasmaidīja kā cilvēks, kura cerības attaisnojušās. Tomēr viņš mainīja tēmu un ielūkojās ēdienkartē. Pēc brīža viņš teica: Mīļais Dievs! Le Lord VVoolton Pie.

Godlimens pasmīnēja. Esmu pārliecināts, ka tie ir tie paši kartupeļi ar dārzeņiem.

Kad viņi bija pasūtījuši, Terijs ieminējās: Ko tu domā par mūsu jauno premjerministru?

-            Viņš ir maita. Bet savukārt ari Hitlers ir muļķis, un, re, cik labi viņam sanāk. Un tu?

-    Vinstonu mēs varam pieciest. Viņš vismaz ir kareivīgs.

Godlimens izbrīnā savilka uzacis. Mēs? Vai tad tu atkal

esi atgriezies tajā spēlītē?

-    Zini, es to nekad tā pa īstam neesmu atstājis.

-     Bet tu teici…

-             Persij, vai tad tu nespēj iedomāties, kas tā par nodaļu, kurā visi apgalvo, ka nestrādā armijai?

-     Nūjā, sasodīts. Visu šo laiku…

Tika atnests pirmais ēdiens, un viņi sāka tukšot pudeli Bordo baltvīna. Godlimens ēda konservētu lasi un izskatījās domīgs.

Beidzot Terijs ierunājās: Aizdomājies par iepriekšējo karu?

Godlimens pamāja. Jā, zini, jaunība. Šausmīgs laiks. Taču viņa tonis bija gandrīz sapņains.

-            Tagad karš ir pilnīgi citāds. Mani puiši nedodas pāri frontes līnijai un neskaita ienaidnieka pozīcijas, kā darīji tu. Nu labi, viņi to dara, taču šoreiz šī lietas puse ir daudz nesvarīgāka. Mūsdienās mēs vienkārši klausāmies radio.

-    Vai tad viņi ziņojumus nekodē?

Terijs paraustīja plecus. Kodus var uzlauzt. Atklāti sakot, mūsdienās mēs uzzinām gandrīz visu, kas mums jāzina.

Godlimens palūkojās apkārt, taču dzirdamības attālumā neviena nebija, un viņam nenāktos viegli pateikt Terijam, ka neapdomīgas runas var maksāt cilvēku dzīvību.

Terijs turpināja: Īstenībā mans uzdevums ir nodrošināt, lai viņi nedabūtu to informāciju, ko viņiem vajag par mums.

Abiem tika atnests vistas gaļas pīrāgs. Gaļas ēdienu ēdienkartē nebija. Godlimens klusēja, bet Terijs turpināja.

-             Vai zini, Kanariss ir prātīgs zellis. Admirālis Vilhelms Kanariss, abvēra šefs. Esmu ticies ar viņu vēl pirms šī jandāliņa. Viņam Anglija patīk. Man rādās, ka viņš nav diez kādā sajūsmā par Hitleru. Lai nu kā, mēs zinām, ka viņam ir

pavēlēts uzsākt plašu izlūkošanas operāciju pret mums, lai sagatavotos invāzijai taču viņš īpaši necenšas. Nākamajā dienā pēc kara sākuma mēs saņēmām ciet viņu labāko vīru Anglijā. Tagad viņš sēž Vendsvortas cietumā. Kanarisa spiegi nekam neder. Vecas dāmas pansionātos, plānprātīgi fašisti, rūdīti noziedznieki…

Godlimens iebilda: Klausies, vecīt, tas nu ir par daudz. Viņš viegli trīcēja dusmu un neizpratnes sajaukumā. Tas viss ir slepeni. Es negribu neko zināt!

Terijs palika nesatricināms. Vai tu negribētu mainīt nodarbošanos? viņš piedāvāja. Es paņemšu šokolādes saldējumu.

Godlimens piecēlās. Nedomāju vis. Ja tev nav iebildumu, došos atpakaļ uz darbu.

Terijs vēsi viņu uzlūkoja. Pasaule var pagaidīt, līdz tu tai atklāsi plantagenetus. Ir karš, mīļo puisīt. Es gribu, lai tu strādā pie manis.

Godlimens ilgi uz viņu noraudzījās. Un kas, pie velna, man būtu jādara?

Terijs plēsonīgi pasmaidīja. Jāķer spiegi.

Atceļā uz koledžu Godlimens, par spīti jaukajam laikam, jutās nomākts. Nebija šaubu, ka viņš pieņems pulkveža Terija piedāvājumu. Viņa valsts karoja tas bija taisnīgs karš; un, ja arī viņš bija pārāk vecs, lai karotu, viņš joprojām vēl bija pietiekami jauns, lai palīdzētu.

Taču doma par mīļotā darba atstāšanu un kas zina, uz cik gadiem, viņu nomāca. Viņš mīlēja vēsturi un kopš sievas nāves pirms desmit gadiem bija pilnībā nodevies viduslaiku Anglijai. Viņam patika atšķetināt noslēpumus, atklāt tik tikko pamanāmus pavedienus, atrisināt pretrunas, atmaskot melus, propagandu un mītus. Viņa jaunā grāmata par šo tēmu būtu pati labākā, kāda vien sarakstīta pēdējo simts gadu laikā, un tai līdzīga netiks sarakstīta vēl.simt gadus. Šī tēma jau tik ilgi bija valdījusi pār viņa dzīvi, ka pat doma par tās pamešanu likās pilnīgi nereāla to aptvert bija tikpat grūti kā atklāt, ka esi bārenis un tev nav nekādas saistības ar cilvēkiem, kurus visu mūžu esi saucis par māti un tēvu.

Godlimena domas spēji aprāva gaisa trauksmes signāls. Viņš izlikās, ka to nedzird, tā tagad mēdza rīkoties daudzi, un viņš atradās nieka desmit minūšu gājiena attālumā no koledžas. Tomēr patlaban Godlimenam vairs nebija īsta iemesla atgriezties pie pētījumiem viņš zināja, ka šodien tāpat neko nepaveiks. Tāpēc viņš steidzās uz metrostaciju un pievienojās Londonas iedzīvotāju blīvajai masai, kas spiedās lejup pa kāpnēm un virzījās uz netīro peronu. Viņš nostājās cieši pie sienas, nolūkojās uz Bovrila plakātu un domāja: "Ne lietas pasaulīgās vien es atstāju pēc sevis."

Godlimenu nomāca arī tas, ka jāatgriežas izlūkošanā. Tur bija lietas, kas viņam patika, sīkumu svarīgums, vērtība, ko cilvēkam piešķir tas vien, ka viņš ir gudrs, viņam patika pedantiskums, minēšana. Taču viņš ienīda šantāžu, nodevību, izmisumu un to, ka ienaidniekam vienmēr jādur mugurā.

Perons kļuva arvien pilnāks. Kamēr vēl bija vieta, Godlimens apsēdās blakus vīram autobusa šofera formas tērpā. Vīrs pasmaidīja un teica: "Vēlos būt es Anglijā, kamēr vasara." Vai zināt, kas to teicis?

-     "Kamēr aprīlis", Godlimens viņu izlaboja. Tas bija Braunings.

-     Man teica, ka tas bijis Ādolfs Hitlers, teica šoferis. Kāda sieviete viņam blakus smiedamās iespiedzās, un vīrs pievērsās viņai. Vai esat dzirdējusi, ko kāds evakuētais sacījis zemnieka sievai?

Godlimens atslēdzās un atcerējās kādu aprīli, kad viņš bija ilgojies pēc Anglijas, uzrāpies augstā platānas zarā un cauri aukstai miglai pāri kādai Francijas ielejai pētījis vācu ierakumu aizmuguri. Pat binoklī viņš nesaskatīja neko, vienīgi neskaidrus, tumšus tēlus, un jau gatavojās kāpt lejā un paieties kādu jūdzi tālāk, kad sazin no kurienes uzradās trīs vācu kareivji, apsēdās koka pakājē un aizsmēķēja. Pēc kāda laiciņa viņi izvilka kārtis un sāka spēlēt, un jaunais Persivals

Godlimens saprata, ka tie kaut kādā veidā ir aizlavījušies no savas daļas un paliks te visu dienu. Viņš palika kokā, gandrīz nekustēdamies, līdz sāka trīcēt, muskuļi savilkās krampjos, un likās, ka pūslis tūlīt pārsprāgs. Tad Godlimens izvilka revolveri un citu pēc otra nošāva visus trīs, raidot šāvienus cieši kopā sabāztajās galvās. Un trīs cilvēki, kas bija smējušies, lamājušies un nospēlējuši savu algu, bija vienkārši beiguši eksistēt. Tā bija pirmā reize, kad viņam bija nācies nogalināt, un viss, kas viņam nāca prātā, bija: man vienkārši gribējās čurāt.

Godlimens pastumdījās šurpu turpu pa stacijas perona auksto betonu un ļāva atmiņām izgaist. No tuneļa uzvēdīja silta vēsma, un stacijā iebrauca vilciens. Cilvēki, kas izkāpa, uzmeklēja vietu un iekārtojās, lai nogaidītu. Godlimens ieklausījās balsīs.

-     Vai dzirdējāt pa radio Čērčilu? Mēs klausījāmies Velingtonas hercoga stacijā. Vecais Džeks Torntons apraudājās. Vecais stulbenis…

-    Jau tik sen neesmu ēdis bifšteku, ka esmu aizmirsis, kā tas garšo… paldies Dievam, vīna komiteja paredzēja kara tuvošanos un jau laikus iepirka divdesmit tūkstošus duču…

-Jā, klusas kāzas, taču kāda gan jēga gaidīt, ja nevar zināt, ko nesīs nākamā diena?

-     Nē, Pīters vairs neatgriezās no Dinkērkas…

Autobusa šoferis piedāvāja cigareti. Godlimens atteicās un

sadabūja savu pīpi. Kāds uzsāka dziesmu.

Kāds aptumšotājs nokliedzās:

"Taisi logus ciet!

Tak skaties, ko tu rādi mums!"

Bet mums tas pie vien' viet'! 0!

Brauna mātes ceļgali…

Dziesma izplatījās pūlī, līdz dziedāja pilnīgi visi. Godlimens pievienojās dziesmai, apzinoties, ka šī ir tauta, kas zaudē karu un dzied, lai apslēptu bailes, gluži kā cilvēks, kas naktī svilpo, ejot gar kapsētu, zinot, ka pēkšņā jūsma, ko viņš pašlaik izjūt pret Londonu un londoniešiem, ir tikai gaistošs sentiments, kas līdzinās pūļa histērijai; neuzticoties balsij sevī, kas teica: "Jā, tieši tā ir kara jēga, tieši tāpēc ir vērts cīnīties," apzinoties to visu, taču nepiegriežot tam vērību, jo pirmo reizi pēc tik daudziem gadiem viņš atkal izjuta biedriskuma tīri fizisko valdzinājumu, un viņam tas patika.

Kad atskanēja trauksmes atsaukums, visi devās augšup pa kāpnēm un izgāja ielās, bet Godlimens uzmeklēja telefona būdiņu, lai piezvanītu pulkvedim Terijam un pajautātu, kad var sākt strādāt.

i

3

Fabers… Godlimens… divas trešdaļas no trijstūra, kuru kādu dienu liktenīgi pabeigs galvenie dalībnieki Deivids un Lusija, kas pašlaik piedalījās ceremonijā kādā nelielā lauku baznīciņā. Baznlciņa bija sena un ļoti skaista. Akmens mūris apjoza kapsētu, kur auga lauku puķes. Pati baznīca vismaz dažas tās daļas stāvēja šeit jau kopš pēdējās Britānijas iekarošanas reizes gandrīz pirms tūkstoš gadiem. Vairākas pēdas biezā galvenā joma ziemeļu siena, kurā rēgojās tikai divi mazi lodziņi, vēl atcerējās šo pēdējo iebrukumu; tā bija būvēta laikos, kad baznīcas kalpoja gan par fiziskā, gan garīgā patvēruma vietu, un mazie lodziņi ar noapaļoto augšdaļu bija piemērotāki bultu šaušanai ārā, nevis Tā Kunga saulstaru laišanai iekšā. Un tiešām vietējā brīvprātīgā aizsardzības vienība bija sīki izplānojusi, kā izmantot baznīcu, ja kanālu šķērsotu pašlaik Eiropā valdošā slepkavu banda.

Taču šajā 1940. gada augustā akmens plātnēm klātajā baznīcā vēl neskanēja kareivju zābaku klaudzoņa vēl ne. Saule mirdzēja caur vitrāžu logiem, kas bija pārdzīvojuši Kromvela dumpiniekus un Henrija VIII alkatību, un jumtā atbalsojās ērģeļu skaņas. Instrumentu vēl nebija pievārējuši ķirmji un brants.

Tās bija jaukas kāzas. Lusija, protams, bija tērpta baltā, un viņas piecas māsas bija līgavas māsas aprikožu krāsas kleitās. Deivids bija tērpies Karalisko gaisa kara spēku lidotāja parādes formā tā bija stīva un jauna, jo šī bija pirmā reize, kad viņš to bija uzvilcis. Visi dziedāja 23. psalmu "Tas Kungs ir mans gans" pēc Crimond melodijas.

Lusijas tēvs izskatījās lepns, kā jau pienākas izskatīties vīram, kura vecākā un pati skaistākā meita iziet par sievu pie skaista jaunekļa formas tērpā. Viņš bija zemnieks, taču kopš pēdējās reizes, kad viņš bija sēdies traktorā, bija pagājis jau krietns laiciņš; viņš iznomāja aramzemi un pārējo platību izmantoja sacīkšu zirgu audzēšanai, kaut arī, protams, šogad viņa ganības tiks uzartas un tajās tiks dēstīti kartupeļi. Kaut arī viņš īstenībā bija vairāk džentlmenis nekā zemnieks, tomēr viņam bija svaigā gaisā rūdīta āda, plecīgs stāvs un lielas, mezglainas rokas, kā jau lauciniekam. Vairums vīriešu šajā baznīcas pusē izskatā līdzinājās viņam tie bija drukni vīri ar sarkanām, vēju appūstām sejām, un tie, kas nebija tērpti frakās, deva priekšroku tvīda uzvalkiem un izturīgiem apaviem.

Līgavas māsām arī piemita kaut kas no šī izskata viņas bija īstas lauku meitenes. Taču līgava līdzinājās savai mātei. Viņas mati bija tumši rudi, gari un biezi, mirdzoši un cēli, viņai bija plati izvietotas dzintarkrāsas acis un ovāla seja; kad Lusija uzlūkoja vikāru ar šo skaidro, tiešo skatienu un teica "jā" savā stingrajā, skaidrajā balsī, vikārs bija pārsteigts un nodomāja: "Ak Dievs, viņa to domā nopietni," un tā bija tiešām dīvaina doma vikāram laulību ceremonijā.

Otrā baznīcas joma pusē sēdošās ģimenes locekļi arī izskatījās līdzīgi cits citam. Deivida tēvs bija jurists viņa mūžam sarauktā seja bija profesionāla maska, un zem tās slēpās saulains raksturs. (Iepriekšējā kara laikā viņš bija armijas majors un uzskatīja, ka viss tracis ap Karaliskajiem gaisa spēkiem un gaisa karu ir vien modes lieta, kas drīz pāries.) Taču neviens neizskatījās līdzīgs viņam, pat ne paša dēls, kurš tagad stāvēja pie altāra un solīja mīlēt savu sievu līdz nāvei, kas, sargi, Dievs, varētu nemaz nebūt pārāk tālu. Nē, viņi visi līdzinājās Deivida mātei, kas sēdēja blakus vīram; viņai bija gandrīz melni mati, tumša āda un gari, slaidi locekļi.

Deivids bija pats garākais no visiem. Pagājušajā gadā viņš Kembridžas Universitātē bija labojis augstlēkšanas rekordus. Kā vīrietis viņš izskatījās pat pārāk labi viņa seju varētu saukt par sievišķīgu, ja vien nebūtu nojausmas par tumšu, biezu bārdu. Viņš skuvās divreiz dienā. Viņam bija garas skropstas, un viņš izskatījās inteliģents, kāds ari bija, un jūtīgs.

Viss bija gluži idilliski: divi laimīgi, jauki cilvēki cienījamu, pārtikušu Anglijas vidusšķiras ģimeņu atvases stājas laulībā lauku baznlciņā jaukākajā vasaras dienā, kādu vien spēj piedāvāt Britu salu laikapstākļi.

Kad viņus pasludināja par vīru un sievu, abām mātēm acis bija sausas, bet abi tēvi raudāja.

Līgavas skūpstīšana ir barbarisks paradums, nodomāja Lusija, kad viņas vaigu notriepa kārtējais šampanietī mērcētu un pēc viduslaikiem vēdījošu lūpu pāris. Tas droši vien nāk no vēl barbariskākām tumšo laiku paražām, kad katram cilts vīrietim bija tiesības… nu, vienalga, ir laiks kļūt civilizētiem un mest to visu pie malas.

Lusija jau iepriekš zināja, ka šī laulību ceremonijas daļa viņai nepatiks. Viņai garšoja šampanietis, taču viņa nebūt nebija sajūsmā par vistu stilbiņiem vai kaviāra krikumiem uz aukstu grauzdētu maizīšu gabaliņiem un, kas attiecas uz runām, fotografēšanos un medusmēneša jociņiem, nu… Bet varēja būt arī ļaunāk. Ja būtu miera laiks, tēvs būtu noīrējis Albertholu.

Līdz šim deviņi cilvēki bija novēlējuši: "Lai visas jūsu bēdas ir mazas," un viens, kurš arī neizcēlās ar daudz lielāku oriģinalitāti, bija teicis: "Es gribu jūsu dārzā redzēt skraidām ne tikai suni." Lusija bija spiedusi neskaitāmas rokas un izlikusies, ka nedzird tādas piezīmes kā "Es šonakt labprāt vēlētos būt Deivida pidžamā". Deivids bija teicis runu, kurā pateicās Lusijas vecākiem par to, ka tie atdevuši viņam meitu, un Lusijas tēvs bija atbildējis, ka īstenībā jau nezaudē meitu, bet iegūst dēlu. Tas viss bija bezcerīgs balagāns, taču tas bija jādara vecāku dēļ.

No bāra puses, viegli līgodamies, tuvojās kāds attālu radu tēvocis, un Lusija apvaldīja drebuļus. Viņa iepazīstināja to ar savu vīru: Deivid, šis ir tēvocis Normens.

Tēvocis Normens cieši sažņaudza Deivida kalsno roku. Nu, manu zēn, kad tev jāsāk dienēt?

-    Rit, ser.

-     Kā, vai tad medusmēneša nebūs?

-    Tikai divdesmit četras stundas.

-     Bet, cik es saprotu, tu tikko esi pabeidzis apmācību!

-            Jā, bet, ziniet, lidot es pratu jau agrāk. Es mācījos Kembridžā. Turklāt pie visām šīm jukām viņiem nav lieku lidotāju. Ceru, ka rit jau būšu gaisā.

Lusija klusi teica: Deivid, nevajag. Taču tēvocis Normens bija neatlaidīgs.

-            Ar ko tu lido? tēvocis Normens jautāja ar skolaspuikas entuziasmu.

-            Spitfire. Vakar es to redzēju. Jauks pūķis. Deivids jau bija pārgājis uz gaisa spēku slengu pūķi, redeļkastes, mēriņi un bandīti divos. Tai ir astoņi stroķi, iet uz trīssimt piecdesmit mezgliem un var apgriezties kurpju kastē.

-             Brīnišķīgi, brīnišķīgi. Jūs, puiši, taču izdauzīsiet tai Luftwaffe visas iekšas, ko?

-            Vakar mēs dabūjām sešdesmit viņējās pret vienpadsmit mūsējām, Deivids stāstīja tik lepni, it kā pats būtu tās visas notriecis. Un iepriekšējā dienā, kad viņi likās uz Jorkšīru, mēs visus aiztriecām atpakaļ uz Norvēģiju ar asti kājstarpē un mēs nezaudējām nevienu pūķi!

Tēvocis Normens iereibuša cilvēka dedzīgumā sagrāba Deivida plecu. "Nekad," viņš pompozi citēja, "tik daudz cilvēku nav bijuši tik daudz parādā tik maz cilvēkiem." Vakar tā teica Čērčils.

M

Deivids centas kautrīgi pasmaidīt. Viņš droši vien runāja par virsnieku nama ballīšu rēķiniem.

Lusijai riebās tas, kā abi vīrieši vulgarizē asinsizliešanu un iznīcību. Viņa teica: Deivid, mums tagad vajadzētu braukt pārģērbties.

Atsevišķās mašīnās viņi aizbrauca līdz Lusijas mājai. Līgavas māte palīdzēja meitai izkļūt no kāzu kleitas un teica:

-     Klausies, mīļā, es īsti nezinu, ko tu šonakt gaidi, bet tev būtu jāzina…

-     Ak, mammu, ir taču 1940. gads, vai tu to zini?

Māte mazliet piesarka. Ļoti labi, mīļā, viņa rāmi teica.

-     Taču ja ir kaut kas, par ko tu vēlētos parunāt vēlāk…

Lusijai likās, ka runāšana par tādām lietām prasa no mātes ievērojamu piepūli, un viņa nožēloja savu aso atbildi.

-     Paldies, meitene teica un pieskārās mātes rokai. Tā es darīšu.

-     Tad nu atstāju visu tavā ziņā. Piezvani man, ja tev kas vajadzīgs. Māte noskūpstīja Lusiju uz vaiga un izgāja.

Lusija apakšsvārkos apsēdās pie tualetes galdiņa un sāka sukāt matus. Viņa ļoti labi zināja, kas šonakt gaidāms. To atceroties, viņu pārņēma viegla tvlksme.

Tas notika jūnijā, gadu pēc tam, kad viņi bija satikušies svētku ballē. Tajā laikā viņi jau satikās reizi nedēļā, un daļu no Lieldienu brīvlaika Deivids bija pavadījis kopā ar Lusijas ģimeni. Mātei un tēvam viņš patika viņš bija patīkams, gudrs un džentlmenisks un nāca no tā paša sabiedrības slāņa, no kura viņi. Tēvam likās, ka Deivids ir mazliet pārgudrs, taču māte iebilda, ka lauku vecākā paaudze par studentiem to ir teikusi jau sešsimt gadu, un viņai šķiet, ka Deivids būs labs pret savu sievu un ilgstošā laikposmā tas ir pats galvenais. Tā nu jūlijā Lusija nedēļas nogalē apmeklēja Deivida ģimeni mājās.

Ēka bija astoņpadsmitā gadsimta fermas Viktorijas laika kopija kvadrātveida nams ar deviņām guļamistabām un terasi ar skatu uz apkārtni. Uz Lusiju lielu iespaidu atstāja tas, ka dārzu savulaik iekārtojušie cilvēki bija apzinājušies, ka būs jau miruši tad, kad dārzs sasniegs pilnbriedu. Gaisotne bija ļoti brīva, un abi jaunieši pēcpusdienas saulē uz terases dzēra alu. Tieši tad Deivids paziņoja meitenei, ka viņš kopā ar četriem draugiem no universitātes lidotāju kluba uzņemts Karalisko gaisa spēku virsnieku apmācības kursos. Viņš vēlējās kļūt par iznīcinātāja pilotu.

-    Es labi protu lidot, teica Deivids, un viņiem kara gaitā vajadzēs cilvēkus runā, ka šis karš tiks izcīnīts gaisā.

-    Vai tev nav bail? Lusija klusi jautāja.

-    Nenieka, attrauca jauneklis. Tad viņš palūkojās uz meiteni un teica: Jā, ir gan.

Lusija nodomāja, ka Deivids ir ļoti drosmīgs, un saņēma viņa roku.

Nedaudz vēlāk abi pārģērbās peldkostīmos un dev|s uz ezeru. Ūdens bija dzidrs un vēss, taču saule joprojām spēcīgi karsēja, gaiss bija silts, un viņi līksmi plunčājās.

-    Vai tu labi proti peldēt? Deivids jautāja Lusijai.

-     Labāk par tevi!

-    Tad labi. Peldam uz sacensībām līdz salai.

Meitene pielika plaukstu pie acīm, lai palūkotos saulē. Šādā pozā viņa palika kādu minūti, izliekoties, ka nezina, cik iekārojama izskatās slapjajā peldkostīmā ar paceltām rokām un atpakaļ atvilktiem pleciem. Sala bija neliels krūmu un koku puduris kādu trīssimt jardu" attālumā ezera vidū.

Lusija nolaida rokas, iesaucās: Uz priekšu! un sāka peldēt straujā kraulā.

Protams, uzvarēja Deivids ar savām milzīgi garajām rokām un kājām. Lusija piekusa jau tad, kad atradās vēl piecdesmit jardus no salas. Viņa pārgāja uz brasu, taču bija pārāk nogurusi, tāpēc viņai nācās apgriezties uz muguras un vienkārši ļaut ūdenim sevi nest. Deivids, kas jau sēdēja krastā un elsa kā valzirgs, ieslīdēja atpakaļ ūdeni un peldēja viņai pretī. Jauneklis aizpeldēja meitenei aiz muguras, pareizā glābšanas pozā pieturēja viņu aiz padusēm un lēni stūma krasta virzienā. Puiša plaukstas atradās tieši zem meitenes krūtīm.

-    Man tas patīk, teica puisis, un meitene, par spīti elpas trūkumam, ieķiķinājās.

Pēc dažiem mirkļiem Deivids teica: Domāju, ka tagad varu tev to pateikt.

-     Ko tad? izdvesa meitene.

* 1 jards = 0,9144 metri

-     Ezers ir tikai četras pēdas dziļš.

-    Tu…! Lusija sprauslājot un smejoties izlocījās no puiša tvēriena un atguva pamatu zem kājām.

Deivids saņēma meitenes roku un veda viņu ārā no ūdens koku paēnā. Viņš norādīja uz vecu koka airu laivu, kas ar dibenu uz augšu trunēja aiz kādas vilkābeles. Kad es vēl biju puika, es tajā mēdzu atairēties šurp, paņēmis līdzi vienu no tēta pīpēm, sērkociņu kārbiņu un papīrā ietītu šķipsniņu St. Bruno tabakas. Te es to pīpēju.

Jaunieši atradās pļaviņā, ko pilnībā ieskāva krūmi. Velēna zem kājām bija tīra un stingra. Lusija nometās zemē.

-     Peldēsim lēni atpakaļ, teica Deivids.

-     Pagaidām nemaz nerunāsim par to, atteica Lusija.

Jauneklis apsēdās blakus meitenei un noskūpstīja viņu, tad

maigi lieca viņu atpakaļ, līdz viņa gulēja zemē. Viņš noglāstīja meitenes gurnus un noskūpstīja viņu uz kakla, un drīz vien jau viņa vairs nedrebēja. Kad puisis maigi un satraukti uzlika roku uz maigās iedobes starp meitenes kājām, viņa saslējās uz augšu, vēloties, lai viņš piespiež ciešāk. Lusija pietuvināja seju Deividam un apveltīja viņu ar mitru skūpstu no pavērtajām lūpām. Puiša rokas uzmeklēja meitenes peldkostīma lencītes un novilka tās pār viņas pleciem. Lusija teica: Nē.

Deivids iespieda seju starp meitenes krūtīm. Lusij, lūdzu.

-     Nē.

Deivids uzlūkoja meiteni. Tā var būt mana pēdējā iespēja.

Lusija pavēlās tālāk no puiša un piecēlās. Un tad tāpēc, ka bija karš, un tāpēc, ka jaunekļa piesārtušajā jaunajā sejā bija tik lūdzošs skatiens, un tāpēc, ka dziļi iekšā kaut kas kvēloja un nemaz, negrasījās pazust, viņa ar vienu ātru kustību novilka peldkostīmu un noņēma peldcepuri, ļaujot tumši rudajiem matiem brīvi noslīgt pār pleciem. Viņa nometās ceļos puiša priekšā, saņēma plaukstās viņa seju un tuvināja viņa lūpas savām krūtīm.

Lusija zaudēja jaunavību bez sāpēm, ar prieku, bet tikai nedaudz par agru.

Vainas apziņas klātbūtne padarīja atmiņas vēl patīkamākas, nevis otrādi. Pat tad, ja tā arī bija labi izplānota pavedināšana, viņa bija labprātīgs, pat kaislīgs upuris, it īpaši jau beigu daļā.

Lusija uzvilka savu aizbraukšanas tērpu. Tajā pēcpusdienā uz salas viņa Deividu bija pārsteigusi vairākas reizes pirmo reizi, kad bija vēlējusies, lai puisis skūpsta viņas krūtis, bet pēc tam, kad pati savām rokām bija ievadījusi viņu sevī. Acīmredzot tajās grāmatās, ko viņš lasīja, nekas tāds nebija aprakstīts. Līdzīgi vairumam draudzeņu Lusija zināšanas par seksu bija guvusi no D. H. Lorensa darbiem. Viņa ticēja šai horeogrāfijai, bet ar aizdomām izturējās pret skaņu efektiem. Tas, ko cilvēki mēdza darīt viens otram, izklausījās jauki, taču ne jau nu tik jauki; Lusija savā seksuālajā atmodā negaidīja trompetes skaņas, pērkona grāvienus un orķestra šķīvju šķindoņu.

Deivida zināšanas bija nedaudz mazākas nekā Lusijai, taču viņš bija maigs, guva prieku no sievietes prieka, un meitene bija pārliecināta, ka tas ir pats svarīgākais.

Pēc pirmās reizes viņi to bija darījuši vēl tikai vienreiz. Viņi bija vēlreiz mīlējušies tieši nedēļu pirms kāzām, un tas izraisīja pirmo strīdu.

Šoreiz tas notika Lusijas vecāku mājās no rīta, kad visi pārējie jau bija prom. Deivids rītasvārkā bija ienācis Lusijas istabā un ielīdis gultā viņai blakus. Lusija gandrīz mainīja savas domas par Lorensa aprakstītajām trompetēm un šķīvjiem. Uzreiz pēc tam Deivids izrāpās no gultas.

-     Neej prom, Lusija lūdza.

-     Kāds var ienākt.

' Esmu gatava riskēt. Nāc atpakaļ gultā. Lusija jutās silti, miegaini un ērti un gribēja Deividu sev blakus.

Deivids uzvilka rītasvārku. Tas mani uztrauc.

Pirms piecām minūtēm tu vēl nebiji uztraukts. Lusija pasniedzās pēc puiša. Apgulies man blakus. Es vēlos iepazīt tavu ķermeni.

Meitenes tiešums Deividu acīmredzami mulsināja, un viņš aizgriezās.

Lusija izlēca no gultas, skaistajām krūtīm nošūpojoties. Tu liec man justies lētai! Viņa apsēdās uz gultas malas un izplūda asarās.

Deivids viņu apskāva un teica: Lūdzu, piedod, piedod, piedod. Arī tu man esi pirmā, un es nezinu, ko sagaidīt, un jūtos apjucis… Es domāju tev taču par to neviens nepārmetīs, vai ne?

Meitene šņukstēja un piekrītot pakratīja galvu, un viņai radās iespaids, ka tas, kas puisi tiešām kaitina, ir apziņa, ka pēc astoņām dienām jāpaceļas gaisā trauslā lidmašīnā un virs mākoņiem jācīnās par savu dzīvību; tāpēc viņa tam piedeva, Deivids nosusināja tās asaras, un viņi atgriezās gultā. Pēc tam viņš bija ļoti maigs…

Lusija bija gandrīz gatava. Viņa nopētīja sevi visā augumā spogulī. Kostīms bija mazliet militārs, ar paceltiem pleciem un uzplečiem, taču pretstatā tam blūze bija sievišķīga. Mati sprogu desiņās krita lejup zem kārtīgas tabletes formas cepurītes. Nebūtu īsti pareizi aizbraukt greznā tērpā, ne jau nu šogad, taču Lusija juta, ka ir panākusi tādu it kā rosīgi praktisku, tomēr pievilcīgu izskatu, kāds pašlaik strauji nāca modē.

Deivids gaidīja vestibilā. Viņš noskūpstīja savu jauno sievu un teica: Jūs izskatāties burvīgi, Rouzas kundze.

Abus aizveda atpakaļ uz svinību vietu, lai viņi varētu no visiem atvadīties. Nakti viņi gatavojās pārlaist Londonā Klaridža viesnīcā, pēc tam Deivids turpinātu ceļu uz Biginhūu, bet Lusija atgrieztos mājās. Viņa turpinās dzīvot kopā ar vecākiem Deivida atvaļinājumos viņu rīcībā būs vasaras māja.

Vēl pusstundu turpinājās rokasspiedieni un skūpsti, tad viņi devās ārā uz mašīnu. Daži no Deivida brālēniem bija pielikuši savu roku viņa vaļējam MG. Pie buferiem ar auklu bija piesietas konservu bundžas un veca kurpe, kāpšļus klāja konfeti kārta, un uz virsbūves ar spilgti sarkanu lūpu zīmuli bija uzrakstīts "Jaunlaulātie".

Viņi aizbrauca, dāvājot visiem smaidus un rokas mājienus, un viesi pildīja ielu aiz viņu mugurām. Nobraukuši pa ceļu kādu jūdzi, viņi apstājās un notīrīja mašīnu.

Jau krēsloja, kad viņi atkal devās ceļā. Deivida mašīnas starmešiem bija uzliktas aptumšošanas maskas, taču tāpēc viņš nebrauca lēnāk. Lusija jutās ļoti laimīga.

Deivids teica: Cimdu nodalījumā ir pudele burbuļūdens.

Lusija atvēra nodalījumu un atrada šampanieti un salvetēs rūpīgi ietītas glāzes. Korķis izsprāga ar skaļu paukšķi un aizlidoja naktī. Deivids aizsmēķēja cigareti, kamēr Lusija salēja šampanieti.

-     Mēs nokavēsim vakariņas, teica Deivids.

-    Vai nav vienalga? Lusija pasniedza Deividam glāzi.

Patiesībā Lusija bija pārāk nogurusi, lai dzertu. Viņai uzmācās miegs. Šķita, ka mašīna traucas šausmīgi ātri. Lielāko tiesu šampanieša viņa atstāja Deividam. Viņš sāka svilpot "Sentluisas blūzu".

Braukšana cauri Anglijai ar maskēšanās apgaismojumu bija savāds piedzīvojums. Varēja pamanīt tādas gaismas, kādas netika ievērotas pirms kara gaismas lauku māju lieveņos un fermu logos, gaismas baznīcu torņos un iebraucamo vietu izkārtnēs, un vispamanāmākā bija netālās pilsētas uguņu atblāzma zemu debesīs. Pat tad, ja kaut kas būtu redzams, nebija ceļa rādītāju, uz ko skatīties; tie bija novākti, lai maldinātu vācu izpletņu lēcējus, ko gaidīja parādāmies kuru katru dienu. (Tikai pirms dažām dienām Midlendā zemnieki bija atraduši izpletņus, rācijas un kartes, taču, tā kā no šiem priekšmetiem neveda prom pēdas, tika secināts, ka cilvēki nav piezemējušies un tas ir nevarīgs nacistu mēģinājums sēt paniku iedzīvotājos.) Lai kā ari būtu, Deivids zināja ceļu uz Londonu.

Viņi virzījās augšup pa garu nogāzi. Mazajam sporta automobilim tas nesagādāja nekādas grūtības. Lusija puspievērtām acīm vēroja tumsu priekšā. Ceļš pakalna otrā nogāzē bija stāvs un līkumains. Tālumā Lusija dzirdēja tuvojošos smagās automašīnas motora rūkoņu.

Mašīnas riepas kauca, kad Deivids strauji izbrauca līkumus. Man šķiet, ka tu brauc par ātru, rāmi teica Lusija.

Kreisajā pagriezienā automašīnas aizmugure sāka slīdēt. Deivids pārslēdza zemāku pārnesumu, baidoties bremzēt, lai atkal neizslīdētu. Aptumšotie starmeši neskaidri izgaismoja dzīvžogus abās ceļa malās. Sekoja ass pagrieziens pa labi, un Deivids atkal zaudēja kontroli pār mašīnu. Šķita, ka līkums turpinās bezgalīgi. Mazā automašīna paslīdēja uz sāniem un apgriezās par 180 grādiem, slīdēja atpakaļ, tad turpināja griezties.

Deivid! iekliedzās Lusija.

Pēkšņi parādījās mēness un viņi ieraudzīja smago mašīnu. Tā gliemeža tempā rāpās augšup pa nogāzi, bieziem, mēness gaismas sudrabotiem dūmiem veļoties no izpūtēja uz jumtu. Lusija uz mirkli saskatīja šofera seju, pat viņa audekla cepurīti un ūsas; šofera mute bija vaļā, kad viņš no visa spēka spieda bremzes.

Tagad vieglā automašīna atkal kustējās uz priekšu. Ja Deividam izdotos atgūt kontroli pār mašīnu, būtu vēl pietiekami daudz vietas, lai pabrauktu garām smagajai mašīnai. Viņš apgrieza stūri otrādi un nospieda gāzes pedāli. H bija kļūda.

Vieglā un smagā automašīna saskrējās.

4

Ārzemniekiem ir spiegi, Lielbritānijai ir militārā izlūkošana. It kā tas vēl nebūtu pietiekami liels eifēmisms, tiek lfetots saīsinājums MI. 1940. gadā MI bija Kara padomes sastāvdaļa. Tolaik padome auga plašumā kā nezāle tas nebija pārsteidzoši un tās dažādās nodaļas bija apzīmētas ar numuriem; MI9 pārzināja bēgšanas ceļus no karagūstekņu nometnēm cauri okupētajai Eiropai uz neitrālām valstīm; MI8 novēroja ienaidnieka radiosakarus un bija vērtīgāka par sešiem armijas pulkiem; MI6 sūtīja aģentus uz Franciju.

1940. gada rudenī profesors Persivals Godlimens pievienojās nodaļai MI5. Kādā aukstā septembra rītā viņš ieradās Kara padomē Vaitholā pēc tam, kad nakti bija pavadījis, dzēšot liesmas visā Istendā; zibenskarš bija sasniedzis savu kulmināciju, un Godlimens bija ugunsdzēsēja palīgs.

Miera laikā, kad, pēc Godlimena ieskatiem, spiegošana nevienam nedeva nekādu labumu, militāro izlūkošanu vadīja karavīri, taču tagad, kā viņam nācās secināt, tur pārsvarā bija sastopami amatieri, un viņš ar prieku atklāja, ka pazīst pusi no MI5 darbiniekiem. Pirmajā dienā viņš satika kādu advokātu, sava kluba biedru, mākslas vēsturnieku, ar kuru kopā bija mācījies koledžā, arhivāru no viņa paša universitātes un savu iecienītāko detektīvstāstu autoru.

Desmitos no rīta viņu pavadīja uz pulkveža Terija kabinetu. Terijs tur jau bija gaidījis vairākas stundas atkritumu grozā bija divas tukšas cigarešu paciņas.

Godlimens apvaicājās: Vai tagad man tevi jāuzrunā "ser"?

Te nav daudz okšķeru, Persij. Būs labi arī ar "tēvoci Endrū". Sēdies.

Tomēr Teriju likās pārņēmis neliels stīvums, kas nebija vērojams tad, kad viņi bija pusdienojuši "Savojā". Godlimens ievēroja, ka Terijs nesmaida un viņa uzmanību visu laiku piesaista nelasītu ziņojumu kaudze uz galda.

Pulkvedis ielūkojās pulkstenī un teica: Es tev īsumā darīšu skaidru kopējo ainu pabeigšu lekciju, ko iesāku pusdienās.

Godlimens pasmaidīja: Šoreiz es nestrēbšu karstu.

Terijs aizdedzināja kārtējo cigareti.

Kanarisa spiegi Lielbritānijā ir nekur nederīgi ļautiņi (Terijs atsāka tā, it kā viņu saruna būtu pārtraukta pirms piecām minūtēm, nevis trim mēnešiem). Tipisks piemērs bija Dorotija O'Greidija mēs viņu pieķērām, griežot militārā telefona vadus Vaita salā. Viņa rakstīja vēstules uz Portugāli ar tādu slepeno tinti, kādu var nopirkt joku veikalos.

Jauns spiegu vilnis sākās septembrī. To uzdevums bija spiegot Britu salās, lai sagatavotos iebrukumam sastādīt piekrastes kartes, lai izsēdinātu desantu; uzrādīt laukus un ceļus, ko varētu izmantot, lai pārvietotos ar desanta bruņumašīnām; izpētīt tanku lamatas, bloķētus ceļus un dzeloņstiepļu šķēršļus.

Likās, ka šie spiegi ir neprasmīgi atlasīti, steigā instruēti, nepiemēroti apmācīti un vāji apgādāti. Tipiski bija tie četri, kas ieradās naktī no 2. uz 3. septembri, Meiers, Kībūms, Ponss un Valdbergs. Kībūms un Ponss piezemējās rītausmā netālu no Haitas, un viņus arestēja ierindnieks Tollervejs no Somersetas vieglajiem kājniekiem, kurš tos atklāja smilšu kāpās, paklupis pret netīru, lielu vācu desu.

Valdbergam gan izdevās nosūtīt ziņojumu uz Hamburgu: IERADOS DROSHI. DOKUMENTS IZNICINĀTS. ANGĻU PATRUĻA 200 METRUS NO KRASTA. PLUDMALE AR BRŪNIEM TIKLIEM UN DZELZCELA GULŠŅIEM 50 METRU ATTALUMA. MINU NAV. NEDAUDZ KAREIVJU. NEPABEIGTA JAUNBUVE. JAUNS CELSH. VALDBERGS.

Pavisam skaidrs bija tas, ka viņš nav zinājis, kur atrodas, un viņam pat nebija segvārda. Par viņa instruktāžas kvalitāti liecina jau tas vien, ka viņš nav zinājis neko par Anglijā pastāvošajiem tirdzniecības noteikumiem deviņos no rīta iegājis krodziņā un pieprasījis kvartu sidra.

(Šajā vietā Godlimens iesmējās, un Terijs teica: Pagaidi, būs vēl smieklīgāk.)

Dzīvokļa saimniece bija teikusi, lai Valdbergs atgriežas desmitos. Viņam ienāca prātā pavadīt stundu, aplūkojot ciema baznīciņu. Pārsteidzošā kārtā Valdbergs atgriezās tieši desmitos, un tad arī viņu arestēja divi policisti uz velosipēdiem.

(Tas jau ir kā scenārijs raidlugai "Tas atkal ir tas vīrs", ieminējās Godlimens.)

Meieru atrada pēc dažām stundām. Dažu nākamo nedēļu laikā tika apcietināti vēl vienpadsmit aģenti, pārsvarā dažu stundu laikā pēc tam, kad tie spēra kāju uz britu zemes. Gandrīz visi tika pakārti.

(Gandrīz visi? pārjautāja Godlimens. Terijs atbildēja: -Jā. Pārīti mēs nodevām mūsu nodaļai B-l(a). Pēc mirkļa es pie tā atgriezīšos.)

Citi izcēlās krastā Īrijā. Viens no tiem bija Ernsts VēbersDrols kāds labi pazīstams cirka mākslinieks, kam Īrijā bija divi ārlaulības bērni, viņš bija devies turnejā pa turienes mūzikholiem kā "Pasaules stiprākais cilvēks". Viņu apcietināja vietējā nacionālā gvarde, piesprieda viņam trīs mārciņu naudas sodu un nodeva nodaļai B-l(a).

Vēl bija Hermanis Gecs, kas kļūdas pēc ar izpletni nolaidās Olsterā, nevis Īrijā; viņu nolaupīja Īrijas pretošanās armija, Gecs kažokādas apakšveļā pārpeldēja Boinu un beigu beigās norija indes kapsulu. Viņam līdzi bija kabatas lukturītis ar uzrakstu "Izgatavots Drēzdenē".

(-Ja jau ir tik vienkārši izķert šos neprašas, teica Terijs, tad kāpēc mēs pieņemam tādus gudrus cilvēkus kā tu, lai viņus notvertu? Ir divi iemesli. Pirmais: mums nav nekādas iespējas noskaidrot, cik daudzus mēs neesam notvēruši. Otrais: svarīgākais ir tas, ko mēs iesākam ar tiem, kurus nepakaram. Tieši šeit iesaistās nodaļa B-l(a). Taču, lai to izskaidrotu, man jāatgriežas 1936. gadā.)

Alfrēds Džordžs Ovenss strādāja par inženieri elektriķi kādā firmā, kam bija daži valdības pasūtījumi. 30. gados viņš vairākas reizes apmeklēja Vāciju un brīvprātīgi atklāja admiralitātei dažus tehniskās informācijas sīkumus, ko viņam nejauši izdevās tur uzzināt. Galu galā flotes izlūkošana atdeva Ovensu nodaļai MI6, kas sāka no viņa veidot aģentu. Ap to pašu laiku viņu savervēja abvērs, kā noskaidroja MI6, pārtverot viņa vēstuli uz kādu zināmu vācu konspiratīvu adresi. Ovenss pavisam noteikti bija cilvēks bez jebkādas lojalitātes, viņš vienkārši gribēja būt spiegs. Mēs viņu saucām par Sniegu, vācieši par Džoniju.

1939. gada janvārī Sniegs saņēma vēstuli, kurā bija (1) radioraidītāja lietošanas instrukcija un (2) žetons no bagāžas glabātavas Viktorijas stacijā.

Viņš tika apcietināts nākamajā dienā pēc kara sākuma un kopā ar savu raidītāju (ko bija izņēmis no kofera bagāžas glabātavā, uzrādot žetonu) tika nogādāts drošībā Vendsvortas cietumā. Viņš turpināja uzturēt sakarus ar Hamburgu, taču tagad visus ziņojumus sacerēja MI5 nodaļa B-l(a).

Abvērs saveda viņu kopā ar diviem citiem vācu spiegiem Anglijā, kurus mēs nekavējoties notvērām. Viņi tam iedeva arī kodu un sīku pārraižu procedūru, un tas bija nenovērtējami.

Sniegam sekoja Čārlijs, Varavīksne, Vasara, Cepums un beigās vēl vesela armija ienaidnieka spiegu, kuri visi uzturēja regulārus kontaktus ar Kanarisu, kuri visi acīmredzot baudīja viņa uzticību un kurus visus pilnībā kontrolēja britu pretizlūkošanas aparāts.

Šajā brīdī MI5 sāka miglaini apjaust neiedomājami varenu un kārdinošu iespēju: ja vien nedaudz paveiktos, viņi varētu kontrolēt visu Vācijas spiegošanas tīklu Lielbritānijā un manipulēt ar to.

-    Tam, ka aģenti tiek pārvērsti par dubultaģentiem, nevis pakārti, ir divas būtiskas priekšrocības, nobeidza Terijs. Tā kā ienaidnieks domā, ka viņa spiegi ir aktīvi, viņš necenšas aizstāt tos ar citiem, kurus varētu arī nenotvert. Un, tā kā mēs piegādājam informāciju, ko spiegi paziņo saviem priekšniekiem, mēs varam maldināt ienaidnieku un likt tam īstenot kļūdainu stratēģiju.

-    Tas taču nevar būt tik vienkārši, iebilda Godlimens.

-    Protams, nav. Terijs atvēra logu, lai izlaistu ārā cigarešu un pīpes dūmu miglu. Lai sistēma darbotos, tai jābūt gandrīz vai pašai pilnībai. Ja šeit atrodas liels skaits īstu aģentu, tad viņu sniegtā informācija būs pretrunā ar to, ko sniedz dubultaģenti, un abvērs saodīs sviluma smaku.

-     Izklausās satriecoši, teica Godlimens. Viņa pīpe bija nodzisusi.

Pirmo reizi šajā rītā Terijs pasmaidīja. Šeit strādājošie tev pateiks, ka darbs ir smags garas darba stundas, liela spriedze, izmisums bet, jā, protams, tas ir satriecoši. Viņš ielūkojās pulkstenī. Tagad es gribētu, lai tu iepazīsties ar ļoti talantīgu un gados jaunu manas komandas locekli. Iesim uz viņa kabinetu.

Abi vīrieši izgāja no telpas, uzkāpa augšup pa dažiem kāpņu laidiem un virzījās pa vairākiem gaiteņiem. Viņu sauc Frederiks Blogss, un viņš nevar ciest, ja par to joko, Terijs turpināja. Mēs nočiepām viņu Skotlendjardam viņš bija speciālās nodaļas inspektors. Ja tev vajag rokas un kājas, liec viņu pie darba. Protams, tava dienesta pakāpe būs augstāka nekā viņam, bet es tam nepiešķirtu pārāk lielu nozīmi šeit tā nav pieņemts. Domāju, ka man tev tas nav jāsaka.

Viņi iegāja mazā, trūcīgi aprīkotā telpā ar kailu pretējo sienu. Paklāja uz grīdas nebija. Pie sienas karājās skaistas meitenes fotogrāfija, bet uz apģērbu pakaramā roku dzelžu pāris.

Terijs iepazīstināja: Frederiks Blogss, Persivals Godlimens. Atstāšu jūs vienus.

Pie galda sēdošais vīrietis bija gaišmatains, drukns un maza auguma Godlimens nodomāja, ka vīrs droši vien ir tieši tik garš, lai viņu vēl varētu pieņemt darbā policijā. Viņa kaklasaite bija tīrais izmisums, taču Blogsam bija patīkama, atklāta seja un pievilcīgs smaids. Viņa rokasspiediens bija stingrs.

-     Vai zini ko, Persij, es taisni gatavojos aizšmaukt mājās pusdienās, viņš teica. Vai negribi nākt līdzi? Mana sieva gatavo garšīgu desu ar ceptiem kartupeļiem. Blogsam bija izteikts koknejiešu akcents.

Desa ar kartupeļiem nebija Godlimena mīļākais ēdiens, tomēr piedāvājumu viņš pieņēma. Abi vīrieši aizgāja līdz Trafalgāras laukumam un iekāpa autobusā uz Hjūstonu. Blogss stāstīja: Esmu apprecējis brīnišķīgu meiteni, taču ēst gatavot viņa nemāk. Man katru dienu jāēd desa ar ceptiem kartupeļiem.

Pēc iepriekšējās nakts gaisa uzbrukuma Londonas austrumdaļa vēl arvien kūpēja. Viņi pagāja garām ugunsdzēsēju un brīvprātīgo grupām, kas rakās pa gruvešiem, ar šļūtenēm iznīcināja pēdējās liesmu atliekas un vāca drupas no ielām. Viņi redzēja kādu vecu vīru nesam no pussabrukušas mājas dārgu radioaparātu.

Godlimens uzturēja sarunu. Tad nu mums kopā būs jāķer spiegi.

-    Tas mums labi sanāks, Pers.

Blogsa māja bija triju guļamistabu pussavrupmāja ielā ar pilnīgi līdzīgām mājām. Visi sīciņie dārziņi māju priekšpusē tika izmantoti dārzeņu audzēšanai. Blogsa kundze bija skaistā meitene no fotogrāfijas pie kabineta sienas. Viņa izskatījās nogurusi. Uzbrukumu laikā viņa braukā ar ātro palīdzību, vai ne, mīļumiņ? teica Blogss. Viņš lepojās ar sievu. Viņas vārds bija Kristīne.

Kristīne teica: Katru rītu, kad atgriežos mājās, domāju, vai māja vēl būs savā vietā.

-    Redzi, viņa uztraucas par māju, nevis mani, piezīmēja Blogss.

Godlimens no kamīna malas paņēma medaļu skaistā kārbiņā. Kā tu tiki pie šīs?

Atbildēja Kristīne: Viņš atņēma šaujamo noziedzniekam, kas centās aplaupīt pastu.

-    Jūs esat jauks pāris, teica Godlimens.

-     Vai esi precējies, Persij? apvaicājās Blogss.

-     Esmu atraitnis.

-     Piedod.

-     Mana sieva nomira ar tuberkulozi 1930. gadā. Bērnu mums nebija.

-    Mums ari vēl nav, teica Blogss. Vismaz ne pagaidām, kamēr pasaule ir šādā stāvokli.

Kristīne iebilda: Ak, Fred, viņu taču tas nemaz neinteresē! Viņa iegāja virtuvē.

Visi sasēdās pusdienot ap kvadrātveida galdu telpas vidū. Godlimenu saviļņoja šis pāris un ģimeniskā aina, un viņš pieķēra sevi domājam par Eleanoru. Tas bija neparasti jau vairākus gadus viņš bija jūtām nepieejams. Varbūt beidzot atkal atdzīvojās nervi. Karš darīja dīvainas lietas.

Kristīnes gatavotais ēdiens tiešām bija briesmīgs. Desas bija piedegušas. Blogss aplēja ēdienu ar tomātu mērci, un Godlimens mundri sekoja viņa piemēram.

Pēc atgriešanās Vaitholā Blogss parādīja Godlimenam lietu par nenoskaidrotajiem ienaidnieka aģentiem, par kuriem tika uzskatīts, ka viņi joprojām darbojas Britu salās.

Par šādiem cilvēkiem ziņoja trīs informācijas avoti. Pirmais bija Iekšlietu ministrijas imigrācijas reģistrs. Pasu kontrole jau izsenis bija militārās izlūkošanas darbarīks, un bija saraksts tas sniedzās līdz pat iepriekšējam karam par ārvalstniekiem, kas ieradušies valstī, taču nav izbraukuši vai reģistrēti citādi, piemēram, miruši vai naturalizējušies. Sākoties karam, tie visi bija stājušies tiesas priekšā, un tiesa tos iedalīja trijās grupās. Sākumā tika internēti vienīgi "A" klases ārvalstnieki, taču ap 1940. gada jūliju, pēc tam kad Flītstrita bija sacēlusi lielu paniku, no apgrozības tika izņemta "B" un "C" klase. Bija neliels imigrantu skaits, kuru atrašanās vietu nevarēja noskaidrot, un loģiski bija pieņemt, ka daži no viņiem ir spiegi.

Dokumenti par viņiem visiem atradās Blogsa mapē.

Otrais avots bija ziņojumi pa radio. Nodaļas MI8 apakšnodaļa C ik nakti ķemmēja radioviļņus, ierakstīja visus, par kuriem nebija pārliecināti, ka tie ir savējie, un nosūtīja ierakstus uz valdības kodēšanas un šifrēšanas skolu. Šis veidojums, kas nesen bija pārcelts no Berklijstrītas Londonā uz lauku māju Blečlijparkā, nebija nekāda skola, bet gan šaha čempionu, mūziķu, matemātiķu un krustvārdu mīklu entuziastu apkopojums, kuri vadījās no pieņēmuma: ja cilvēks spēj izdomāt kodu, tad cilvēks spēj to arī atšifrēt. Tika uzskatīts, ka signāli, kas nāk no Britu salām un nav attiecināmi ne uz vienu no dienestiem, ir spiegu ziņojumi.

Dekodētie ziņojumi atradās Blogsa mapē.

Un beidzot bija dubultaģenti, taču viņu vērtība bija drīzāk vēlama nekā esoša. Viņiem domātajos abvēra ziņojumos izskanēja brīdinājumi par dažiem aģentiem un vienu spiegu rezidentu Matildu Kraftas kundzi no Bornmutas, kas pa pastu sūtījusi naudu Sniegam un pēc tam ieslodzītā Holovejas cietumā. Taču dubultaģenti nebija spējuši atklāt slepenībā darbojošos profesionālu spiegu identitāti vai atrašanās vietu, kas būtu ļoti vērtīgs ieguvums slepenās izlūkošanas dienestam. Neviens nešaubījās, ka šādi cilvēki eksistē. Bija norādes piemēram, kāds bija atvedis no Vācijas Sniega raidītāju un novietojis Viktorijas stacijas bagāžas glabātavā, lai to varētu tur paņemt. Taču abvērs vai arī paši spiegi bija pārāk piesardzīgi, lai dubultaģenti spētu viņus notvert.

Tomēr Blogsa mapē šīs norādes bija.

Tika veidoti citi informācijas avoti speciālisti strādāja, lai uzlabotu triangulācijas (radioraidītāju virziena peilēšanas) metodes, un MI6 centās atjaunot aģentu tīklus Eiropā, ko bija aizskalojuši Hitlera armijas paisuma viļņi.

Lai cik maz informācijas arī būtu, tā visa bija Blogsa mapē.

-     Dažkārt tas pilnīgi tracina, viņš teica Godlimenam.

-     Paskaties uz šo.

No mapes viņš izņēma garu, pārtvertu radiogrammu par britu plāniem sūtīt palīgspēkus Somijai. Šo mēs pārtvērām gada sākumā. Informācija ir nevainojama. Viņu jau gandrīz nopeilēja, kad viņš bez redzama iemesla pēkšņi pārtrauca pārraidi varbūt kāds iztraucēja. Viņš atsāka raidīt pēc dažām minūtēm, taču atkal pazuda no ētera, pirms mūsu cilvēki paguva iejaukties.

Godlimens jautāja: Un kas tad tas "Sveicieni Villijam"?

-    Lūk, tas ir svarīgi, teica Blogss. Viņu pārņēma aizrautība.

-    Te ir fragments no cita, pavisam nesena ziņojuma. Redzi "Sveicieni Villijam". Šoreiz sekoja atbilde. Viņu uzrunāja kā "Die Nadel".

-    Adata.

-             Šis ir profesionālis, paskaties uz ziņojumu: kodolīgs, lakonisks, tomēr detalizēts un pilnīgi nepārprotams.

Godlimens pētīja otrā ziņojuma fragmentu. Šķiet, tas ir par bombardēšanas rezultātiem.

-     Viņš acīmredzami apmeklējis īstendu. Profiņš, profiņš.

-    Ko vēl mēs zinām par šo die Nadel?

Blogsa jauneklīgā aizrautība noplaka. Baidos, ka tas ari viss.

-            Viņa segvārds ir die Nadel, viņš beidz ziņojumus ar frāzi "Sveicieni Villijam", viņš ir labi informēts un tas arī viss?

-     Baidos, ka tā.

Godlimens apsēdās uz galda malas un raudzījās ārā pa logu. Pie pretējās mājas sienas zem ornamentiem rotātas palodzes viņš ievēroja sermuļa alu. Kādas iespējas mums ir viņu notvert, balstoties uz šo?

Blogss paraustīja plecus. Balstoties uz šo nekādas.

5

Vārds "nemīlīgs" ir izgudrots tieši šādām vietām.

Sala ir burta ] veida klints gabals, kas drūmi slejas no Ziemeļjūras. Kartē tā izskatās pēc salauzta spieķa augšējās daļas, novietota paralēli ekvatoram, taču ļoti, ļoti tālu uz ziemeļiem; tās saliektais rokturis vērsts pret Aberdlnu, bet aplauzītais, robainais stumbenis draudīgi norāda uz attālo Dāniju. Tās garums ir desmit jūdzes.

Garākajā salas piekrastes daļā klintis paceļas no aukstās jūras, nepiedāvājot tādu laipnību kā liedagu. Saniknoti par šādu rupjību, viļņi bezspēcīgās dusmās triecas pret klintīm; tā ir desmit tūkstošu gadu ilgstoša slikta garastāvokļa lēkme, ko sala nesodīta ignorē.

J burta ielokā jūra ir rāmāka, tur tā ir sev sarūpējusi laipnāku uzņemšanu. Jūras paisumi ir sanesuši šajā ielokā tik daudz smilšu un jūraszāļu, koku, oļu un gliemežvāku, ka tagad starp klints pakāji un ūdens malu ir pusmēness, kas lielā mērā atgādina sauszemi un vairāk vai mazāk ari uzskatāms par tādu.

Ik vasaru klints virsotnē esošais augājs nomet liedagā sauju sēklu, tāpat kā bagātnieks pasviež sīknaudu ubagiem. Ja ziema ir maiga un pavasaris iestājas agri, dažas no sēklām izlaiž vājas saknes, taču tās nekad nav pietiekami veselīgas, lai augi paši uzziedētu un izplatītu sēklas, tāpēc gadu no gada liedags pārtiek no žēlastības dāvanām.

Uz pašas zemes īstās zemes, ko no jūras tīkojumiem sargā klintis, zaļie augi zeļ un vairojas. Augājs pārsvarā ir raupja zāle, ar kuru tik tikko var pabarot dažas kaulainas aitas, taču pietiekami sīksts, lai sasaistītu augsnes virskārtu ar salas klints pamatu. Ir daži krūmi, visi dzelkšņaini tur mājo truši; vēl tur ir braša skujkoku audze pakalna nogāzē aizvējā salas austrumu galā.

Augstākajās vietās valda virši. Ik pēc dažiem gadiem cilvēks jā, tur dzīvo cilvēks pielaiž viršiem uguni, pēc tam izaug zāle, un aitas var ganīties ari tur. Taču pēc pāris gadiem virši atgriežas Dievs vien zina no kurienes un padzen aitas, līdz cilvēks viršus atkal aizdedzina.

Truši te ir tāpēc, ka te ir dzimuši; aitas te ir tāpēc, ka tās te ir atvestas; un cilvēks te ir, lai pieskatītu aitas; taču putni te ir tāpēc, ka viņiem te patīk. To ir simtiem tūkstošu: garkājainas klinšu čipstes, kas svilpo pīī pīī pīī, lidojot augstu gaisā, un pi pi pi pi, piķējot kā Spitfire, kas no gaisa metas virsū meseršmitam; griezes, ko cilvēks gandrīz nekad neredz, tomēr zina, ka tās tur ir, jo to griešana neļauj tam naktīs gulēt; kraukļi, alkas, melnās vārnas un neskaitāmas kaijas; pāris zelta ērgļu, kurus cilvēks šauj, kad vien ierauga, jo viņš zina neatkarīgi no tā, ko viņam mēģina iestāstīt dabaszinātnieki un speciālisti no Edinburgas, ka ērgļi uzbrūk arī dzīviem jēriem, ne tikai jau mirušiem dzīvniekiem.

Pastāvīgākais salas apmeklētājs ir vējš. Tas pārsvarā nāk no ziemeļaustrumiem, no patiešām aukstām vietām, kur ir fjordi, šļūdoņi un aisbergi; tas bieži atnes sev līdzi tādas nevēlamas dāvanas kā sniegs, slapjdraņķis un auksta, auksta migla; dažkārt tas ierodas ar tukšām rokām, vienkārši tāpēc, lai kauktu, gaudotu un saceltu īstu elli, plēšot krūmus, lokot kokus, un uzpātagotu nemierīgo okeānu arvien jaunās putainu dusmu lēkmēs. Tas ir nenogurdināms, šis vējš, un tā ir viņa kļūda. Ja tas ierastos laiku pa laikam, tas varētu salu pārsteigt un nodarīt īstu postu, taču, tā kā tas te ir gandrīz vienmēr, sala ir iemācījusies ar vēju sadzīvot. Augi laiž dziļas saknes, truši paslēpjas dziļi biezokņos, koki uzaug jau saliektām mugurām, gatavi plosīšanai, putni vij ligzdas pasargātās klinšu dzegās, un cilvēka māja ir robusta un piezemēta, būvēta ar tāda amatnieka prasmi, kas pazīst veco vēju.

Māja ir būvēta no lieliem, pelēkiem akmeņiem un pelēkiem šīfera gabaliem jūras krāsā. Tai ir mazi lodziņi, cieši aizveramas durvis un vienā galā skurstenis. Tā slejas pakalna virsotnē salas austrumu galā netālu no salauztā spieķa sadrumstalotā stumbeņa. Māja vainago pakalnu, metot izaicinājumu vējam un lietum, ne aiz bravūras, bet tāpēc, lai cilvēks varētu pieskatīt aitas.

Desmit jūdzes atstatu, salas pretējā galā pie nosacīta liedaga ir otra māja, ļoti līdzīga šai, taču tajā neviens nedzīvo. Kādreiz tur dzīvoja kāds cits cilvēks. Viņš domāja, ka ir gudrāks par salu, domāja, ka varēs audzēt auzas un kartupeļus un turēt dažas govis. Trīs gadus viņš cīnījās ar vēju, aukstumu un augsni, līdz atzina, ka viņam nav bijusi taisnība. Kad viņš šo vietu pameta, viņa māju neviens vairs negribēja.

Šī ir sīksta vieta. Šeit izdzīvo vienīgi sīkstas lietas: cieta klints, raupja zāle, izturīgas aitas, mežonīgi putni, stingras mājas un stipri cilvēki.

Vārds "nemīlīgs" ir izgudrots tieši šādām vietām.

-      To sauc par Vētru salu, paskaidroja Alfrēds Rouzs. Domāju, ka jums tur patiks.

Deivids un Lusija Rouzi sēdēja zvejas laivas priekšgalā un lūkojās pāri nemierīgajam ūdenim. Bija skaista novembra diena auksta un vējaina, tomēr skaidra un sausa. Blāva saule atmirdzēja sīkajos vilnīšos.

-    Es to nopirku 1926. gadā, turpināja papus Rouzs, kad mēs domājām, ka būs revolūcija un mums vajadzēs vietu, kur paslēpties no strādnieku šķiras. Šī ir īstā vieta, kur atveseļoties.

Lusijai likās, ka vecais vīrs ir aizdomīgi sirsnīgs, taču viņai bija jāatzīst, ka sala izskatās skaista vēju appūsta, dabiska un svaiga. Un šim gājienam bija sava jēga. Viņiem vajadzēja aiziet no vecākiem un sākt jaunu dzīvi laulībā. Un nebija jēgas doties uz pilsētu, ko var bombardēt, ņemot vērā to, ka neviens no viņiem nebija pietiekami vesels, lai palīdzētu otram. Tad Deivida tēvs bija atklājis, ka viņam pieder sala netālu no Skotijas krastiem, un tas likās pārāk labi, lai būtu patiesība.

-     Ari aitas pieder man, paziņoja papus Rouzs. Ik pavasari no cietzemes ierodas cirpēji, un vilna ienes aptuveni tik daudz naudas, lai nomaksātu algu Tomam Makavitijam. Vecais Toms ir aitu gans.

-     Cik viņam gadu? interesējās Lusija.

-    Mīļais Dievs, cik tad viņam varētu būt nu, varbūt septiņdesmit?

-    Domāju, ka viņš varētu būt īpatnis. Laiva iegriezās līcī, un Lusija piestātnē ieraudzīja divas mazas figūriņas vīru un suni.

-    īpatnis? Ne lielākā mērā, kāda būtu tu, ja divdesmit gadus būtu dzīvojusi viena pati. Viņš sarunājas ar savu suni.

Lusija pievērsās mazās laivas vadītājam. Cik bieži jūs braucat šurp?

-     Reizi divās nedēļās, kundzīt. Es atvedu Tomam preces, kuru nav daudz, un pastu, kura ir vēl mazāk. Jūs tikai man katru otro pirmdienu iedodiet sarakstu, un, ja to Aberdīnā var nopirkt, es to atvedīšu.

Virs izslēdza motoru un pasvieda Tomam tauvu. Suns rēja un skrēja pa apli vai traks no sajūsmas. Lusija uzlika vienu kāju uz apmales un izlēca uz piestātnes.

Toms paspieda viņas roku. Viņam bija krunkaina seja un liela pīpe ar vāku. Toms bija augumā īsāks par Lusiju, taču platāks un izskatījās smieklīgi veselīgs. Viņam mugurā bija spalvainākā tvīda jaka, kādu Lusijai jebkad bija nācies redzēt, un adīts svīteris, ko varētu būt uzadījusi viņa vecākā māsa kaut kur tālumā, bez tam vēl rūtaina cepure un armijas zābaki. Toma deguns bija liels, sarkans un dzīslains. Priecājos jūs redzēt, viņš pieklājīgi teica, it kā viņa būtu devītais viesis šodien, nevis pirmā cilvēciskā būtne, ko viņš redzējis pēc četrpadsmit dienām.

-     Ņem ciet, Tom, teica laivas vadītājs. Viņš no laivas pasniedza divas kartona kastes. Olu šoreiz nav, toties ir vēstule no Devonas.

-     Tā būs no māsasmeitas.

Lusija nodomāja, ka svītera izcelsme ir noskaidrota.

Deivids vēl bija laivā. Laivas vadītājs nostājās viņam aiz muguras un jautāja: Vai esat gatavs?

Toms kopā ar papu Rouzu pieliecās laivā, lai palīdzētu, un visi trīs izcēla uz piestātnes invalīdu ratiņkrēslā sēdošo Deividu.

-Ja es nedošos prom tagad, tad man līdz nākamajam autobusam būs jāgaida divas nedēļas, ar smaidu teica papus Rouzs. Māja ir iekārtota tīri jauki, jūs jau paši redzēsiet. Visas jūsu mantas ir tur. Toms jums parādīs, kur viss atrodas. Viņš noskūpstīja Lusiju, paspieda Deivida plecu un pakratīja Toma roku. Dažus mēnešus atpūtieties un izbaudiet dzīvi kopā, atgūstiet veselību, tad atgriezieties. Jūs abus gaida svarīgi karalaika darbi.

Lusija zināja, ka viņi neatgriezīsies, vismaz ne pirms kara beigām. Taču to viņa nevienam vēl nebija teikusi.

Papus iekāpa laivā. Tā apgriezās šaurā lokā un devās prom. Lusija māja ar roku, līdz laiva pazuda aiz salas.

Toms stūma ratiņkrēslu, tāpēc Lusija paņēma viņa pārtiku. Starp piestātnes cietzemes galu un klints virsotni bija gara, stāva, šaura dēļu nogāze, kas kā tilts pacēlās augstu virs liedaga. Lusijai nāktos grūti dabūt ratiņkrēslu augšā, taču Tomam tas izdevās bez acīmredzamas piepūles.

Māja bija lieliska.

Tā bija maza un pelēka, un no vēja to pasargāja neliels reljefa pacēlums. Visas koka daļas bija svaigi krāsotas, un pie sliekšņa auga mežrožu krūms. No skursteņa cēlās dūmu vērpetes, ko tūlīt aizslaucīja vējš. Mazie lodziņi vērās uz līci.

Lusija iesaucās: Man te patīk!

Mājas iekšiene bija iztīrīta, izvēdināta un izkrāsota, un akmens grīdas sedza biezi paklāji. Mājā bija četras telpas: apakšstāvā moderna virtuve un dzīvojamā istaba ar akmens kamīnu, augšstāvā divas guļamistabas. Viens mājas gals bija rūpīgi pārbūvēts, ievietojot modernu santehniku, tur bija vannasistaba augšstāvā un virtuves paplašinājums apakšā.

Viņu apģērbi sakārti drēbju skapjos. Vannasistabā bija dvieli un virtuvē ēdiens.

Toms teica: Šķūnī ir kaut kas, kas man jums jāparāda.

Tā bija drīzāk garāža, nevis šķūnis. Tas bija noslēpies aiz mājas, un iekšā bija mirdzošs jauns džips.

-            Rouza kungs teica, ka tas esot speciāli pielāgots, lai ar to varētu braukt jaunais Rouza kungs, Toms stāstīja. Tam ir automātiskā pārnesumkārba, bet gāzes padevi un bremzes var vadīt ar roku. Tā viņš vismaz teica. Likās, ka Toms atkārto vārdus kā papagailis, it kā viņam būtu ļoti maza nojausma par to, kas varētu būt pārnesumi, bremzes un gāze.

Lusija priecājās: Vai tas nav lieliski, Deivid?

-    Superīgi. Bet kur es ar to braukšu?

Toms ieminējās: Jūs vienmēr esat laipni gaidīti pie manis nobaudīt pīpi un viskija lāsīti. Es jau sen gaidu, kad man atkal būs kaimiņi.

-     Paldies, teica Lusija.

-            Šis ir ģenerators, skaidroja Toms, apgriežoties un rādot ar roku. Man ir akurāt tāds pats. Degviela jāielej šeit. Tas dod maiņstrāvu.

-           Tas ir neparasti mazi ģeneratori parasti dod līdzstrāvu, brīnījās Deivids.

-            Nūja. Es tiešām nezinu, kāda tur starpība, taču man teica, ka tā esot drošāk.

-            Tas gan tiesa. Spēriens no šī te pārsviestu jūs pāri istabai, bet līdzstrāva nogalinātu.

Viņi atgriezās mājā. Toms teica: Nu, jūs jau laikam gribēsiet iekārtoties, man savukārt jārūpējas par aitām, tāpēc es nu atvadīšos. Ak! Pavisam piemirsu ārkārtas gadījumā es varu sazināties ar cietzemi pa radio.

Deivids bija pārsteigts. Jums ir radioraidītājs?

-             Ir gan, Toms lepni atteica. Es esmu Karaliskā novērotāju korpusa ienaidnieka lidmašīnu atklājējs.

-    Vai esat kādu atklājis? apvaicājās Deivids.

Lusija centās paust savu sašutumu par sarkasmu Deivida balsī, taču Toms likās neko nemanām. Vēl ne, viņš atbildēja.

-    Varen forši.

Kad Toms bija prom, Lusija pārmetoši teica: Viņš tikai grib paveikt savu mazumiņu.

-     Daudzi no mums grib paveikt savu mazumiņu.

Un tas, kā saprata Lusija, ari bija pats ļaunākais. Viņa neturpināja šo tēmu un iestūma savu sakropļoto vīru abu jaunajā mājā.

Kad Lusija saņēma uzaicinājumu apmeklēt slimnīcas psihiatru, viņa bija domājusi, ka bojātas Deivida smadzenes. Tomēr tā nebija. Vienīgais, kas kaiš viņa galvai, ir nesmuks nobrāzums uz kreisajiem deniņiem, bija teikusi psihiatre. Tad viņa turpināja: Tomēr abu kāju zaudēšana ir trauma, un nav iespējams pateikt, kā tā ietekmēs viņa garīgo stāvokli. Vai viņš ļoti vēlējās kļūt par pilotu?

Lusija vilcinājās. Viņš baidījās, taču man šķiet, ka viņš tomēr to ļoti gribēja.

-    Viņam būs nepieciešams viss iedrošinājums un atbalsts, ko jūs spējat sniegt. Un arī pacietība. Mēs varam paredzēt vienīgi to, ka kādu laiku viņš būs viegli aizkaitināms un sliktā omā. Viņam nepieciešama mīlestība un miers.

Tomēr likās, ka pirmo mēnešu laikā uz salas Deividam no minētā nav vajadzīgs nekas. Viņš nemīlējās ar Lusiju varbūt tāpēc, ka gaidīja, līdz pilnībā sadzīs viņa ievainojumi. Taču viņš arī neatpūtās. Viņš metās aitkopībā, nēsājoties pa salu džipā ar ratiņkrēslu aizmugurē. Viņš būvēja žogus gar bīstamākajām klintīm, šāva ērgļus, palīdzēja Tomam apmācīt jaunu suni, kad Betsija sāka kļūt akla, un dedzināja viršus; pavasarī viņš katru nakti pavadīja ārpus mājas, palīdzot nākt pasaulē jēriem. Kādu dienu viņš nogāza lielu, vecu priedi pie Toma mājas un pavadīja divas nedēļas, to apdarinot, sacērtot piemērota garuma baļķos un vedot uz māju malkai. Viņš darīja tiešām smagu fizisku darbu. Viņš iemācījās cieši piesaitēties krēslam, lai noturētu ķermeni līdzsvarā, kamēr pats vicināja cirvi vai āmuru. Viņš no koka izgrieza pāri indiāņu vālīšu un stundām vingrinājās ar tām tad, kad Toms nevarēja atrast viņam citu darbu. Viņa roku un muguras muskuļi kļuva gandrīz pārdabiski stipri kā cilvēkiem, kas uzvar spēkavīru sacensībās.

Lusija ar to bija diezgan apmierināta. Viņa bija baidījusies, ka virs varētu dienām sēdēt pie kamīna un gausties par sūro likteni. Tas, kā viņš strādāja, bija nedaudz satraucoši, jo viņš to darīja ar tik mežonīgu apsēstību, taču viņš vismaz neveģetēja.

Par bērnu Lusija viņam pateica Ziemsvētkos.

No rīta viņa uzdāvināja vīram zāģi ar benzīna motoru un viņš Lusijai uzdāvināja zīda baķi. Uz vakariņām ieradās Toms, un visi ēda Toma nošautu meža zosi. Pēc tējas Deivids aizveda aitu ganu mājās, un, kad viņš atgriezās, Lusija atkorķēja brendija pudeli.

Tad Lusija teica: Man tev ir vēl viena dāvana, taču to nevar izsaiņot līdz maijam.

Deivids iesmējās. Par ko galu galā tu runā? Cik brendija tu jau izdzēri, kamēr es biju prom?

-     Man būs bērns.

Deivids uz viņu lūkojās un tad beidza smieties. Mīļais Dievs, tieši tā mums vēl trūka.

-     Deivid!

-     Nu, Dieva dēļ… Kad, pie velna, tas notika?

-     To taču nemaz nav tik grūti izrēķināt, vai ne? teica Lusija. Tas varētu būt kādu nedēļu pirms kāzām. Brīnumainā kārtā bērns ir pārdzīvojis katastrofu.

-    Vai esi bijusi pie ārsta?

-     Ko kad tad?

-     Tad kā tu vari to noteikti zināt?

-     Ak, Deivid, neesi taču tik neaptēsts. Es to zinu noteikti, jo ir beigušās manas reizes, krūšu galiņi sāp, no rītiem es vemju un viduklis ir par četrām collām platāks nekā pirms tam. Ja vien tu kādreiz paskatītos uz mani, tad arī tu to zinātu pavisam noteikti.

-     Nu labi.

-     Kas ar tevi notiek? Tev jābūt sajūsmā!

-     Nu, protams. Varbūt mums būs dēls, un tad es varēšu ar viņu pastaigāties un spēlēt futbolu, un viņš uzaugs un vēlēsies līdzināties savam tēvam kara varonim, sasodītajam bezkāju ērmam!

-    Ak, Deivid, Deivid, Lusija čukstēja. Viņa nometās ceļos vira ratiņkrēsla priekšā. Deivid, nedomā tā. Viņš tevi cienīs. Viņš vēlēsies tev līdzināties, jo tu esi sācis dzīvot no jauna, tāpēc ka savā ratiņkrēslā tu spēj paveikt divu vīru darbu, tāpēc ka savu invaliditāti tu panes drosmīgi un mundri un…

-     Neesi tik sasodīti žēlīga, Deivids izmeta. Tu jau izklausies pēc tāda svētulīga melnsvārča.

Lusija piecēlās. Neuzvedies tā, it kā tā būtu mana vaina. Arī vīrieši varētu rīkoties piesardzīgāk.

-    Ne jau pret neredzamām smagajām mašīnām ar aptumšotiem starmešiem!

Šī vārdu pārmaiņa bija muļķīga, un to apzinājās viņi abi, tāpēc Lusija neko neatbildēja. Visa Ziemsvētku būtība tagad likās pilnīgi banāla krāsainu papīru strēmeles pie sienām, egle stūrī, zoss atliekas virtuvē, kuras gaidīja, lai tās izmet, nekam no tā nebija sakara ar viņas dzīvi. Lusija sāka domāt, ko gan viņa dara šajā nemīlīgajā salā kopā ar vīrieti, kas viņu laikam nemīl, un viņa gatavojas dzemdēt bērnu, kuru viņš negrib. Kāpēc gan lai viņa… un kāpēc gan ne… jā, viņa varētu… Tad viņa aptvēra, ka viņai nav kur iet, ka viņa nevar sākt ar savu dzīvi kaut ko citu, ka viņa nevar būt nekas cits kā Deivida Rouza kundze.

Beidzot Deivids teica: Labi, iešu gulēt. Viņš aizstūmās līdz priekštelpai, izvilkās no krēsla un atmuguriski vilkās augšup pa kāpnēm. Lusija dzirdēja, kā viņš skrāpējas pa grīdu, kā nočīkst gulta, kad viņš uzrāpjas uz tās, kā viņa drēbes atsitas istabas stūrī, kad viņš izģērbjas, tad beidzot atsperes novaidas pēdējo reizi, kad viņš atguļas un uzvelk sev virsū segu.

Viņa joprojām vēl neraudāja.

Lusija paskatījās uz brendija pudeli sev priekšā un nodomāja: "Ja es tagad to visu izdzertu un pēc tam ieietu karstā vannā, varbūt no rīta es vairs nebūtu stāvoklī."

Viņa to apcerēja ilgāku laiku, līdz nāca pie slēdziena, ka dzīve bez Deivida, salas un bērna būtu vēl ļaunāka, jo tā būtu tukša.

Tāpēc viņa neraudāja, neizdzēra brendiju un neatstāja salu; viņa uzkāpa augšstāvā, likās gultā un nomodā gulēja blakus savam aizmigušajam vīram, ieklausoties vējā un cenšoties nedomāt, līdz sāka kliegt kaijas un pār Ziemeļjūru lēni atlīda pelēka, lietaina rītausma, piepildot mazo guļamistabu ar aukstu, blāvu gaismu, un tad viņa beidzot iemiga.

Pavasarī viņu pārņēma tāds kā miers, it kā visas nepatikšanas būtu atliktas līdz bērna piedzimšanas laikam. Kad bija nokusis februāra sniegs, Lusija stādīja puķes un dārzeņus zemes pleķītī starp virtuves durvīm un klēti, pati īsti neticot, ka tie augs. Viņa rūpīgi iztīrīja māju un paziņoja Deividam ja viņš vēlas, lai tas tiktu darīts vēlreiz pirms augusta, tad tas jādara viņam pašam. Viņa uzrakstīja vēstuli mātei, daudz adīja un pa pastu pasūtīja autiņus. Vecāki viņai ieteica, lai dzemdēt bērnu brauc uz mājām, taču viņa zināja un baidījās ja viņa aizbrauks, tad nekad vairs neatgriezīsies. Lusija devās ilgās pastaigās pa viršu tīreļiem ar putnu grāmatu padusē, līdz viņas svars kļuva pārāk liels, lai varētu iet tālu. Brendija pudeli viņa turēja kādā skapītī, kur Deivids nekad neieskatījās, un tad, kad Lusija jutās nomākta, viņa gāja uz to paskatīties, lai atcerētos, ko bija gandrīz zaudējusi.

Trīs nedēļas pirms dzemdībām Lusija ar .laivu devās uz Aberdīnu. Deivids un Toms māja no piestātnes. Jūra bija tik nemierīga, ka gan viņa, gan laivas vadītājs baidījās, ka dzemdības varētu sākties pirms nokļūšanas uz sauszemes. Lusija devās uz Aberdīnas slimnīcu un pēc četrām nedēļām ar to pašu laivu pārveda mazuli mājās.

Deivids par to visu nelikās ne zinis. Viņš droši vien domā, ka sievietes dzemdē tikpat vienkārši kā aitas, nosprieda Lusija.

Viņam nav ne jausmas par grūdienu sāpēm, šausmīgo, neiespējamo vilkšanu, sūrstēšanu pēc tam, kundziskajām, viszinlgajām māsām, kas negrib, lai tu pieskaries savam bērnam, jo tu neesi tik sparīga, prasmīga, apmācīta un sterila kā viņas; nē, viņš vienkārši redz, kā tu aizbrauc, būdama stāvoklī, un atgriezies ar skaistu, baltos autiņos ietītu, veselīgu puiku, un saka: Sauksim viņu par Džonatanu.

Viņi vēl pievienoja Alfrēdu par godu Deivida tēvam, Malkolmu par godu Lusijas tēvam, Tomasu par godu vecajam Tomam, bet visi zēnu sauca par Džo, jo viņš bija pārāk sīciņš jau Džonatanam, nemaz nerunājot par Džonatanu Alfrēdu Malkolmu Tomasu Rouzu. Deivids iemācījās iedot bērnam pudelīti, sagaidīt atraugu un nomainīt autiņus, un reizi pa reizei viņš to pat pašūpoja klēpī, taču viņa interese šķita attālināta un bezkaislīga. Viņa attieksme pret bērnu bija vērsta uz problēmu risināšanu gluži kā slimnīcas māsām; bērns bija vajadzīgs ne viņam, bet gan Lusijai. Toms bērnam bija tuvāks par Deividu. Lusija neļāva viņam smēķēt istabā, kurā atrodas bērns, un vecais zēns noglabāja savu lielo mežrozes koka pīpi ar vāku kabatā un kaut ko vāvuļoja ar mazo Džo vai vēroja, kā viņš spārdās ar kājām, vai palīdzēja Lusijai viņu mazgāt. Lusija piesardzīgi aizrādīja, ka viņš varbūt ir pametis novārtā aitas. Toms atteica, ka tām neesot vajadzīgs, lai viņš vērotu, kā tās ēd, viņš labāk vērojot, kā ēd Džo. No kāda jūras izskalota koka gabala viņš izgreba grabuli, piepildīja ar sīkiem, apaļiem oļiem un bija pārlaimīgs, kad Džo to pirmo reizi sagrāba un sāka kratīt, un viņam nemaz nebija jārāda, kā tas darāms.

Deivids un Lusija joprojām nemīlējās.

Sākumā bija Deivida ievainojumi, tad Lusija bija stāvoklī, pēc tam viņa atkopās no dzemdībām, taču tagad visi iegansti bija beigušies.

Kādu nakti Lusija ieminējās: Es tagad atkal esmu normāla sieviete.

-     Ko tu ar to domā?

-     Pēc bērna. Mans ķermenis ir normāls. Esmu atkopusies.

Ā, skaidrs. Tas ir labi.

Lusija centās iet gulēt kopā ar Deividu, lai viņš redzētu to izģērbjamies, taču viņš vienmēr uzgrieza muguru.

Kad viņi gulēja blakus un snauduļoja, sieviete kustējās tā, lai viņas roka, gurns vai krūts pieskartos vīrietim parasts, taču nepārprotams aicinājums. Nebija nekādas reakcijas.

Lusija cieši ticēja, ka ar viņu viss ir kārtībā. Viņa nebija nimfomāne viņa negribēja vienkārši seksu, viņa gribēja seksu ar Deividu. Viņa bija pārliecināta, ka pat tad, ja uz salas būtu kāds cits vīrietis, jaunāks par septiņdesmit gadiem, viņa neizjustu kārdinājumu. Viņa nebija pēc seksa izslāpusi palaistuve viņa bija pēc mīlestības izslāpusi sieva.

Lūzums notika kādu nakti, kad viņi gulēja uz muguras sānu pie sāna, abi pilnīgā nomodā, klausīdamies vējā ārpusē un mazā Džo radītajās skaņās blakusistabā. Lusijai likās, ka ir īstā reize, lai viņš vai nu to darītu, vai skaidri un gaiši pateiktu, kāpēc to nedara; ka viņš izvairīsies no šīs tēmas, līdz viņa to nepiespiedīs runāt, un ka spiedienu tikpat labi varētu izdarīt tūlīt.

Tāpēc viņa ar plaukstu nobrauca pa vira gurniem, jau atvēra muti, lai runātu, un gandrīz iekliedzās pārsteigumā, atklājot, ka viņam ir erekcija. Tātad viņš to spēj! Un viņš arī grib, jo kādēļ gan citādi… viņas roka triumfējoši aptvēra vīra vēlēšanās pierādījumu, viņa piebīdījās tam tuvāk un nopūtās: Deivid…

Viņš atrūca: Ak, Dieva dēļ! saķēra sievas plaukstu, atstūma viņas roku no sevis un pagriezās uz otru pusi.

Taču šoreiz Lusija negrasījās kautrīgi klusēt un pieņemt vīra atraidījumu. Deivid, kāpēc ne?

-Jēzu Kristu! Deivids atsvieda segas, izsvempās uz grīdas, ar vienu roku sagrāba dūnu segu un vilkās uz durvīm.

Lusija piecēlās gultā sēdus un kliedza: Kāpēc ne?

Džo sāka raudāt.

Deivids pavilka uz augšu apgriezto pidžamas bikšu tukšās staras, norādīja uz stumbeņu maisveidīgo balto ādu un kliedza: Lūk, kāpēc ne! Lūk, kāpēc ne!

Viņš noslidinājās apakšstāvā, lai pārgulētu uz dīvāna, un Lusija iegāja blakusesošajā guļamistabā, lai nomierinātu Džo.

Bija vajadzīgs ilgs laiks, lai atkal ieaijātu bērnu miegā, droši vien tāpēc, ka Lusijai pašai tik ļoti bija vajadzīgs mierinājums. Mazulis sajuta asaru garšu uz mātes vaigiem, un viņa prātoja, vai mazajam ir kāda nojausma par to nozīmi, vai asaras nav viena no pirmajām lietām, ko bērns iemācās saprast? Lusija nespēja sevi piespiest, lai padziedātu bērnam vai nomurminātu, ka viss ir labi, tāpēc viņa turēja to cieši apskautu un šūpoja, un tad, kad bērns bija nomierinājis viņu ar savu siltumu un pieķeršanos, tas beidzot viņas rokās iemiga.

Lusija ielika bērnu gultiņā un brīdi stāvēja, skatīdamās uz Džo. Likties atpakaļ gultā vairs nebija nekādas jēgas. Viņa dzirdēja Deivida krākšanu no dzīvojamās istabas viņam bija jālieto spēcīgas tabletes, citādi vecās sāpes neļāva iemigt. Lusijai vajadzēja tikt prom no viņa, kur viņa to ne redzētu, ne dzirdētu, kur Deivids viņu nevarētu uzmeklēt pat tad, ja gribētu. Lusija uzvilka bikses un svīteri, smagu mēteli un zābakus, nolavījās lejup pa kāpnēm un izgāja ārā.

Ārā bija miglas mutuļi, mitrums un griezīgs aukstums tieši tāds laiks, kādā sala bija specializējusies. Lusija pacēla mēteļa apkakli, apsvēra, vai nevajadzētu atgriezties iekšā pēc šalles, bet tad nolēma tā nedarīt. Viņa brida uz priekšu pa dubļaino taku, ar prieku apsveicot miglas košanu rīklē, jo laikapstākļu radītās sīkās neērtības novirzīja viņas domas no lielās sāpes dvēselē.

Lusija sasniedza klints virsotni un piesardzīgi kāpa lejup pa stāvo, šauro dzegu, uzmanīgi liekot kājas uz slidenajiem dēļiem. Nonākusi lejā, viņa nolēca smiltīs un aizgāja līdz jūras malai.

Vējš un ūdens turpināja savu mūžseno strīdu; vējš metās lejup, lai kaitinātu viļņus, bet jūra šņāca un spļaudījās, triecoties pret zemi; divas stihijas, nolādētas spēkoties mūžīgi.

Lusija gāja pa stingrajām smiltīm, ļaujot troksnim un laikam piepildīt viņas galvu, līdz liedags izbeidzās šaurā vietā, kur ūdens sastapās ar klinti, un tad Lusija apgriezās un devās atpakaļ. Viņa visu nakti soļoja pa krastu. Tuvojoties rītausmai, viņu nelūgta apciemoja kāda doma: tas ir Deivida veids, kā būt stipram.

Pati par sevi šī doma neko daudz nepalīdzēja, saturot jēgu cieši sažņaugtā dūrē. Taču Lusija pie tās kādu brīdi pakavējās, un tad dūre atvērās, lai atklātu sīku gudrības pērlīti, kas gulēja saujā, varbūt Deivida vēsums pret viņu bija kaut kā saistīts ar to, kā viņš cirta kokus, izģērbās, brauca ar džipu, mētāja indiāņu vālītes, dzīvoja uz aukstas, nežēlīgas salas Ziemeļjūrā…

Kā viņš bija teicis? "..viņa tēvs, kara varonis, bezkāju ķēms.." Viņam bija kaut kas jāpierāda, kaut kas tāds, kas skanētu banāli, ja to ietērptu vārdos; kaut kas tāds, ko viņš būtu darījis kā iznīcinātāja pilots, bet kas tagad viņam bija jādara ar kokiem, žogiem, indiāņu vālītēm un ratiņkrēslu. Viņam netika ļauts iziet pārbaudi, un viņš gribēja, lai varētu teikt: "Es to tāpat būtu izturējis tikai paskatieties, kā es protu ciest."

Tas bija nežēlīgi, kliedzoši netaisnīgi: viņam bija drosme, un viņš bija pārcietis ievainojumus, taču viņš nevarēja ar to lepoties. Ja kājas viņam būtu atņēmis meseršmits, tad ratiņkrēsls būtu kā medaļa, kā drosmes zīme. Taču tagad visu mūžu viņam būs jāsaka: "Tas notika kara laikā bet nē, es neesmu pat redzējis karadarbību, tā bija autokatastrofa, es izgāju apmācību un gatavojos doties kaujā jau nākamajā dienā, es biju redzējis savu pūķi, tas bija tik skaists, un…"

Jā, tas bija viņa veids, kā būt stipram. Un varbūt arī Lusija var būt stipra. Viņa varētu atrast veidu, kā salāpīt savas dzīves vraku. Reiz Deivids bija labs, jauks un mīlošs, un tagad viņa varētu iemācīties pacietīgi gaidīt, kamēr viņš cīnās, lai atkal kļūtu par īstu vīru, kāds viņš kādreiz bija. Viņa varēja atrast jaunas cerības, jaunus dzīves mērķus. Citas sievietes taču ir radušas spēku, lai tiktu galā ar smagiem zaudējumiem, sabumbotām mājām un to, ka vīri nīkst karagūstekņu nometnēs.

Lusija pacēla oli, atvēzējās un no visa spēka svieda to jūrā. Viņa ne redzēja, ne dzirdēja to iekrītam ūdenī; tas varēja būt arī aizlidojis uz mūžiem, riņķojot ap zemi kā satelīts kādā stāstā par kosmosu.

Lusija iekliedzās: Es arī varu būt stipra, nolādēts! Tad viņa apgriezās un sāka kāpt augšup pa dēļu nogāzi uz māju. Bija jau gandrīz laiks pirmoreiz šodien barot Džo.

6

Tā izskatījās pēc lielas savrupmājas un zināmā mērā tāda ari bija liela māja pati uz sava zemes gabala zaļajā Valdorfas pilsētiņā tieši blakus Hamburgas ziemeļdaļai. Tas varētu būt kāda raktuvju īpašnieka vai veiksmīga importētāja, vai rūpnieka nams. Tomēr īstenībā tas piederēja abvēram.

Savam liktenim nams varēja pateikties lailcapstākļiem nevis šejienes, bet tiem, kas valdīja divsimt jūdzes uz dienvidaustrumiem, Berlīnē, kur atmosfēras apstākļi nebija piemēroti radiosakariem ar Angliju.

Savrupmāja tā bija tikai līdz zemes līmenim. Zem tās atradās divas milzīgas betona patvertnes un radioaparatūra vairāku miljonu reihsmarku vērtībā. Elektronisko sistēmu bija konstruējis majors Verners Trautmans, un viņš bija pastrādājis godam. Katrā zālē bija divdesmit jauki, mazi, skaņu necaurlaidīgi noklausīšanās posteņi, kuros sēdēja radiooperatori, kas prata noteikt spiegu pēc tā, kā viņš drukā savu ziņojumu, tikpat viegli kā jebkurš spēj pazīt savas mātes rokrakstu uz aploksnes.

Uztveršanas aparatūra tika konstruēta, akcentējot kvalitāti, jo ziņojumu raidītāji bija projektēti tā, lai tiem būtu nelieli izmēri, nevis liela jauda. Pārsvarā tie bija mazi koferu komplekti, ko sauca par Klamotten[1] un ko pēc abvēra šefa admirāļa Vilhelma ICanarisa pasūtījuma bijā izstrādājusi firma Telefunken.

Šonakt gaisa kanāli bija samērā klusi, tāpēc visi pamanīja, kad cauri izlauzās Adata. Ziņojumu pieņēma viens no vecākajiem operatoriem. Viņš uzdrukāja apstiprinājumu, atšifrēja signālu, ātri izplēsa lapu no piezīmju bloka un devās pie telefona. Operators nolasīja ziņojumu pa tiešo līniju uz abvēra galveno mītni Sofijas terasē Hamburgā, tad atgriezās savā kabīnē pēc smēķa.

Viņš piedāvāja cigareti jaunietim blakuskabīnē, un abi dažas minūtes stāvēja blakus, atspiedušies pret sienu un smēķēdami.

Jaunietis apvaicājās: Vai kaut kas ir?

Vecākais vīrs paraustīja plecus. Kad viņš sūta ziņojumu, vienmēr kaut kas ir. Taču šoreiz ne pārāk daudz. Lufivvaffe atkal nav trāpījusi Sv. Pola katedrālei.

-    Viņam nekādu atbildi nesūtīsim?

-    Mēs nedomājam, ka viņš gaida atbildi. Viņš ir neatkarīgs kuņasbērns un vienmēr tāds ir bijis. Es, vai zini, viņu mācīju par radistu, un, kad biju pabeidzis, viņš uzskatīja, ka prot strādāt labāk par mani.

-     Tu esi ticies ar Adatu? Kāds viņš ir?

-     Tikpat interesants kā beigta zivs. Tai pašā laikā viņš ir mūsu labākais aģents. Daži apgalvo, ka visu laiku labākais. Stāsta, ka viņš pavadījis piecus gadus, kāpjot pa NKVD karjeras kāpnēm Krievijā, līdz beidzis kā Staļina uzticamākais palīgs… Nezinu, vai tas ir tiesa, bet uz kaut ko tamlīdzīgu viņš būtu spējīgs. īsts profiņš. Un fīrers to zina.

-     Vai Hitlers viņu pazīst?

Vecākais vīrs pamāja. Kādu laiku viņš pats vēlējās redzēt visus Adatas ziņojumus. Nezinu, vai vēl tā ir. Bet Adatam jau tas vienalga. To vīru nekas nespēj satraukt. Vai. zini ko? Uz visiem viņš skatās vienādi it kā apsvērtu, kā tevi nogalināt, ja tu izdarītu nepareizu kustību.

-     Man prieks, ka viņu apmācīt nenācās man.

-    Viņš mācījās ātri. To nu nevar noliegt. Strādāja divdesmit četras stundas diennaktī, bet pēc tam, kad bija visu apguvis, mani vairs nesveicināja. Tomēr visu laiku viņš neaizmirst pasveicināt Kanarisu. Viņš vienmēr beigās piemetina: "Sveicieni Villijam". Tik lielā mērā viņam rūp subordinācija.

Abi beidza smēķēt savas cigaretes, nometa tās uz grīdas un ar kāju nodzēsa. Tad vecākais vīrs pacēla nodeguļus un iebāza kabatā, jo pazemē smēķēt nebija īsti atļauts. Radio joprojām klusēja.

-     Jā, viņš neizmanto segvārdu, turpināja vecākais virs. To viņam piešķīra fon Brauns, bet viņam tas nekad nav paticis. Tāpat viņam nekad nav paticis ari pats fon Brauns. Vai tu atceries tos laikus nē, tas bija vēl pirms tavas atnākšanas, kad Brauns lika Adatam doties uz lidlauku Fārnboro Kentā. Atnāca atbilde: "Kentā nav tāda lidlauka Fārnboro. Ir lidlauks Fārnboro Hempšīrā. Laimīgā kārtā Luftwaffe ģeogrāfiju pārzina labāk par jums, jūs, maita." Tādā garā.

-     Es domāju, ka to var saprast. Kad mēs kļūdāmies, mēs pakļaujam riskam viņu dzīvību.

Vecākais vīrs sarauca pieri. Viņš bija tas, kurš izteica šādus spriedumus, un viņam nepatika, ka klausītāji iejaucas paši ar savu viedokli. Var jau būt, viņš norūca.

-     Bet kāpēc viņam nepatīk šis segvārds?

-    Viņš saka, ka tam ir nozīme, un segvārds ar nozīmi var cilvēku nodot. Fon Brauns nemaz neklausījās.

-     Nozīme? Adata? Ko tas nozīmē?

Taču šajā brīdī iesprakšķējās vecākā vīra radio un viņš aši atgriezās savā darba vietā, tāpēc paskaidrojums tā ari nesekoja.

OTRĀ DALA

j

7

Ziņojums sadusmoja Faberu, jo spieda viņu veikt darbības, no kurām viņš parasti mēdza izvairīties.

Hamburga bija sasodīti parūpējusies, lai ziņojums Faberu sasniegtu. Viņš bija noraidījis savu raidīšanas signālu, bet parastā "Apstiprinu turpināt" vietā viņi bija atbildējuši "Doties uz tikšanos viens".

Fabers apstiprināja pavēli, noraidīja ziņojumu un iesaiņoja radiostaciju atpakaļ koferī. Tad viņš izripināja velosipēdu no Iritas dumbrāja viņš tagad bija putnu vērotājs un izbrauca uz Blekhītas ceļa. Minoties atpakaļ uz savu šauro divistabu dzīvoklīti, viņš prātoja, vai pakļauties pavēlei.

Viņam bija divi iemesli nepakļauties viens profesionāls, otrs personisks.

Profesionālais iemesls bija tāds, ka "tikšanās viens" bija vecs kods, ko Kanariss bija ieviesis vēl 1937. gadā. Tas nozīmēja, ka viņam jādodas tikties ar citu aģentu pie kāda veikaliņa durvīm starp Leičesteras laukumu un Pikadilī loku. Aģenti pazītu viens otru pēc tā, ka abiem rokā būtu Bībele. Tad sekotu parole:

-     Kāda šodien nodaļa?

-     Tā Kunga pirmās grāmatas trīspadsmitā.

Pēc tam, ja viņi būtu pārliecināti, ka neviens neseko, abi vienotos, ka nodaļa ir "ļoti iedvesmojoša". Pretējā gadījumā viens no viņiem teiktu: "Šķiet, ka neesmu to vēl izlasījis."

Var būt, ka veikaliņa durvju tur vairs nav, taču ne jau tas uztrauca Faberu. Viņš domāja, ka Kanariss varētu būt paziņojis šo kodu vairumam stulbo amatieru, kas 1940. gadā šķērsoja kanālu un nonāca MI5 rokās. Par viņu notveršanu Fabers zināja, jo tika publicēti avīžu raksti par pakārtajiem, bez šaubām, lai pārliecinātu sabiedrību, ka kaut kas tiek darīts Piektās kolonnas apkarošanā. Pirms nāves viņi' noteikti ir izpauduši kādus noslēpumus, tāpēc briti tagad droši vien jau zināja veco tikšanās kodu. Ja viņi ir pārtvēruši ziņojumu no Hamburgas, tad pie veikaliņa durvīm tagad jau noteikti čum un mudž jauni, izsmalcināti runājoši angļu džentlmeņi, kas tur rokā Bībeles un vingrinās izrunāt "ļoti iedvesmojoša" ar vācu akcentu. ^ »

Profesionālismu abvērs bija palaidis vējā tajos skurbinošajos laikos, kad iebrukums likās esam tik tuvu. Fabers nekad nebija uzticējies Hamburgai. Viņš nekad neteica, kur dzīvo, viņš atteicās stāties sakaros ar citiem aģentiem Lielbritānijā, viņš mainīja pārraižu frekvenci, neuztraucoties par to, vai netraucē kāda cita signālu.

Ja Fabers vienmēr būtu klausījis priekšniekus, viņš nebūtu tik ilgi izdzīvojis.

Vūlvičā Faberam pievienojās bars citu velosipēdistu, pārsvarā sievietes, kad strādnieki pēc dienas maiņas beigām plūda ārā no munīcijas fabrikas. To priecīgais nogurums Faberam atgādināja paša personisko iemeslu nepakļauties pavēlēm viņš uzskatīja, ka viņa puse karu zaudēs.

Pašlaik tā pavisam noteikti neuzvarēja. Bija iesaistījušies krievi un amerikāņi, Āfrika bija zaudēta, Itālija bija sabrukusi; sabiedrotie noteikti iebruks Francijā šajā 1944. gadā.

Fabers nevēlējās bezjēdzīgi riskēt ar savu dzīvību.

Viņš pārbrauca mājās un nolika velosipēdu. Mazgājot seju, viņš pretēji loģikai atskārta, ka vēlas iet uz tikšanos.

Tas bija muļķīgs risks zaudētā spēlē, taču viņam tā vien niezēja nagi to uzņemties. Un vienīgais -iemesls bija tas, ka viņam kļuvis neizsakāmi garlaicīgi. Rutīnas pārraides, putnu vērošana, velosipēds, tējas dzeršana pansijā bija pagājuši jau četri gadi, kopš viņš bija piedzīvojis kaut ko attāli līdzīgu darbībai. Šķita, ka vispār nedraud nekādas briesmas, un tas darīja viņu nervozu, jo viņš sāka iztēloties neredzamus draudus. Vislabāk Fabers jutās tad, kad spēja nojaust briesmas un rīkoties, lai padarītu tās nekaitīgas.

Jā, viņš dosies uz tikšanos. Taču ne jau tā, kā viņi iedomājušies.

Par spīti karam, Londonas rietumu daļa joprojām bija pilna cilvēku; Fabers prātoja, vai Berlīnē ir tāpat. Hečarda grāmatveikalā Pikadilī viņš nopirka Bībeli un iestūma to mēteļa iekškabatā, tālāk no acīm. Bija silta, mitra diena, laiku pa laikam līņāja, un Faberam līdzi bija lietussargs.

Tikšanās laiks bija noteikts vai nu starp deviņiem un desmitiem no rīta, vai starp pieciem un sešiem pēcpusdienā, un bija paredzēts, ka vienam jādodas turp katru dienu, līdz parādās otrs. Ja kontakts nenotiktu piecas dienas pēc kārtas, tad pirmajam bija jāiet uz turieni katru otro dienu divas nedēļas. Pēc tam mēģinājumi tikties bija jāizbeidz.

Fabers nonāca Leičesteras laukumā desmit minūtes pēc deviņiem. Kontaktpersona bija uz vietas, stāvēja tabakas veikaliņa durvīs ar melna iesējuma Bībeli padusē, izliekoties, ka meklē patvērumu no lietus. Fabers pamanīja viņu ar acs kaktiņu un, nodūris galvu, aizsteidzās garām. Vīrietis izskatījās jauns, ar blondām ūsām un labi kopts. Viņš bija ģērbies melnā divrindu pogājuma lietusmētelī, lasīja Daily Express un zelēja košļājamo gumiju. Viņš nebija pazīstams.

Kad Fabers gāja garām otrreiz pa ielas pretējo pusi, viņš pamanīja asti. Maza auguma drukns vīrs garā mētelī un mīkstā filca platmalē angļu slepenpolicistu iecienītajā ietērpā stāvēja kādas biroju ēkas vestibilā un pa stikla durvīm vēroja vīru veikaliņa durvīs pāri ielai.

Bija divas iespējas. Ja aģents nezinātu, ka viņam seko, Faberam vajadzētu tikai dabūt aģentu prom no tikšanās vietas un atbrīvoties no astes. Tomēr bija arī iespēja, ka īstais aģents ir notverts un vīrs durvīs ir viltus aģents, un šādā gadījumā ne viņš, ne aste nedrīkst ieraudzīt Fabera seju.

Fabers pieļāva ļaunāko iespēju, tad izdomāja veidu, kā tikt ar to galā.

Laukumā bija telefona būdiņa. Fabers iegāja tajā un iegaumēja numuru. Tad viņš Bībelē atrada Tā Kunga pirmās grāmatas

trīspadsmito nodalu, izrāva lapu un tās malā uzrakstīja: Ejiet uz telefona būdiņu laukumā.

Pa sānu ieliņām viņš aizgāja aiz Nacionālās galerijas, līdz atrada kādu gadus desmit vai vienpadsmit vecu zēnu, kas sēdēja uz sliekšņa un mētāja peļķēs akmentiņus.

Fabers apjautājās: Vai tu zini tabakas veikaliņu laukumā?

-    Nūja. „. , »

-     Vai tev garšo košļene?

-     Nūja.

Fabers iedeva zēnam no Bībeles izrauto lapu. Tabakas veikaliņa durvis stāv kāds virs. Ja tu viņam iedosi šo, viņš tev iedos košļeni.

-         Labi, atteica puika. Viņš piecēlās. Vai tas ērms ir jeņķis?

-     Nūja, attrauca Fabers.

Puika aizskrēja. Fabers viņam sekoja. Kad puika tuvojās aģentam, Fabers ierāvās pretējās puses ēkas durvju ailē. Aste joprojām bija tur un blenza caur stiklu. Fabers nostājās tieši priekšā durvīm, aizsedzot astei skatu pāri ielai, un atvēra lietussargu. Viņš izlikās, ka netiek ar to galā. Viņš redzēja, ka aģents zēnam kaut ko iedod un aiziet. Fabers beidza niekoties ar lietussargu un devās pretējā virzienā tam, kādā bija aizgājis aģents. Viņš paskatījās pār plecu un redzēja, ka aste izskrējusi uz ielas un meklē pazudušo aģentu.

Fabers apstājās pie tuvākā telefona un uzgrieza laukuma telefona būdiņas numuru. Bija nepieciešamas dažas minūtes, lai dabūtu savienojumu. Beidzot dziļa b^lss teica: Hallo?

-     Kāda šodien nodaļa? jautāja Fabers.

-     Tā Kunga pirmās grāmatas trīspadsmitā.

-     Ļoti iedvesmojoša.

-    Jā, vai ne?

Tam stulbenim taču nav ne mazākās nojausmas, kādās nepatikšanās viņš iekūlies, nodomāja Fabers. Skaļi viņš noprasīja: Nu, kas ir?

-     Man ar jums jātiekas.

-     Tas nav iespējams.

-      Bet tā vajag! Aģenta balsī bija kaut kas, pēc Fabera domām, līdzīgs izmisumam. Ziņa nāk no pašas augšas vai jūs saprotat?

Fabers izlikās, ka svārstās. Nu labi, tad tiksimies pēc vienas nedēļas zem Jūstonas stacijas arkas pulksten deviņos no rīta.

-    Vai tas nevarētu notikt agrāk?

Fabers nolika klausuli un izgāja no būdiņas. Straujā gaitā viņš divreiz apgriezās ap stūri un nonāca vietā, no kuras varēja redzēt telefona būdiņu uz laukuma. Viņš redzēja, ka aģents dodas Pikadilī virzienā. Aste nebija manāma. Fabers sekoja aģentam.

Vīrietis iegāja Pikadilī loka metrostacijā un nopirka biļeti līdz Stokvelai. Fabers uzreiz ievēroja, ka turp var nokļūt arī pa taisnāku ceļu. Viņš izgāja no stacijas, ātri aizgāja līdz Leičesteras laukumam un iekāpa Ziemeļu līnijas vilcienā. Aģentam būs jāpārsēžas citā vilcienā, bet Fabera vilciens ies taisni, tāpēc Fabers Stokvelu sasniegs pirmais, vai ļaunākajā gadījumā viņi abi ieradīsies ar vienu vilcienu.

Patiesībā Faberam bija jāgaida pie Stokvelas stacijas divdesmit piecas minūtes, līdz ieradās aģents. Fabers atkal viņam sekoja. Aģents iegriezās kafejnīcā.

Apkārt nebija nevienas vietas, kur varētu kādu laiku pastāvēt nekādu veikalu skatlogu, ko aplūkot, nekādu soliņu, kur pasēdēt, vai parku, kuros pastaigāties, nevienas autobusu pieturas, taksometru stāvvietas vai sabiedrisku ēku. Faberam nācās soļot šurpu un turpu pa ielu, vienmēr izliekoties, ka viņš kaut kur dodas, un tā turpināt, līdz viņš nonāca ārpus kafejnīcas redzamības loka, pēc tam pa ielas pretējo pusi atgriezās, kamēr aģents sēdēja siltajā, smaržīgu garaiņu pilnajā kafejnīcā, dzēra tēju un ēda karstmaizīti.

Aģents iznāca no kafejnīcas pēc kādas pusstundas. Fabers viņam sekoja pa vairākām ielām. Aģents zināja, kurp dodas, taču īpaši nesteidzās. Viņš gāja kā cilvēks, kas dodas mājās un kam atlikušo dienas daļu vairs nav ko darīt. Viņš pat neatskatījās, un Fabers nodomāja: kārtējais amatieris.

Beidzot aģents iegāja kādā mājā vienā no tām nabadzīgajām, neizteiksmīgajām, neuzkrītošajām īres mājām, kādas visā pasaulē izmanto spiegi un neceļos noklīduši laulāti vīri. Bija redzams jumtistabiņas logs; tā noteikti bija aģenta istaba pēc iespējas augstāk, lai nodrošinātu labākus radiosakarus.

Fabers pagāja mājai garām, pētot ielas pretējo pusi. Jā tur. Aša kustība aiz augšstāva loga, nozib žakete un kaklasaite, atraujas vērojoša seja arī pretējā puse bija klāt. Aģents noteikti ir gājis uz tikšanos arī vakar un ļāvis sevi izsekot ļaudīm no MI5 ja nu vien, protams, viņš pats nav no MI5.

Fabers pagriezās ap stūri un gāja atpakaļ pa nākamo paralēlo ielu, skaitīdams mājas. Gandrīz tieši aiz mājas, kurā bija iegājis aģents, bija aviobumbas atstāts vraks no tā, kas kādreiz bijušas divas pussavrupmājas. Tas labi.

Ejot atpakaļ uz staciju, Fabera soļi bija atsperīgāki, sirds pukstēja nedaudz straujāk, un viņš ar dzīvu interesi lūkojās apkārt. Bija labi. Spēle bija sākusies.

Tonakt Fabers tērpās melnā filca platmale, zem īsas ādas lidotāja jakas svīteris ar augstu apkakli, bikšu gali iebāzti zeķēs, kurpes ar gumijas zolēm viss melns. Viņš būs gandrīz neredzams, jo arī Londona ir aptumšota.

Fabers ar velosipēdu minās pa klusajām ielām ar aptumšotām gaismām, izvairoties no galvenajiem ceļiem. Bija jau pāri pusnaktij, un ceļā viņam negadījās neviens. Viņš atstāja velosipēdu kādu ceturtdaļjūdzi no sava mērķa, ar piekaramo atslēgu pieslēdzis pie kāda žoga parkā.

Fabers negāja uz aģenta māju, bet gan uz sabumbotās mājas vraku blakusielā. Viņš uzmanīgi izlavījās cauri gruvešiem mājas priekšpuses dārzā, iegāja pa atvērtajām durvīm un izgāja cauri mājai līdz tās aizmugurei. Bija ļoti tumšs. Biezs, zems mākonis aizklāja mēnesi un zvaigznes. Faberam nācās iet ļoti lēni, izstiepjot rokas uz priekšu.

Viņš sasniedza dārza galu, pārlēca pār žogu un šķērsoja divus nākamos dārzus. Kādu brīdi vienā no mājām ierējās suns.

īres mājas dārziņš bija nekopts. Fabers paslēpās aiz kazeņu krūma un sastinga. Ērkšķi skrāpēja seju. Viņš pietupās aiz veļas auklas bija pietiekami daudz gaismas, lai to saskatītu.

Fabers uzmeklēja virtuves logu un izvilka no kabatas nelielu darbarīku ar lāpstveida asmeni. Ķite ap stikla malām bija veca un trausla, vietām jau sākusi sprēgāt. Pēc divdesmit minūšu klusa darba viņš izņēma rūti no rāmja un uzmanīgi nolika zālē. Fabers iespīdināja kabatas lukturīti tukšajā caurumā, lai pārliecinātos, ka ceļā nav trokšņainu traucēkļu, atvēra bultu, pacēla loga rāmi un iekāpa iekšā.

Tumšajā mājā oda pēc vārītām zivīm un dezinfekcijas līdzekļa. Pirms ieiešanas priekšnamā Fabers atslēdza aizmugures durvis drošības pasākums ātrai bēgšanai. Viņš ātri nomirkšķināja lukturīti. Šajā gaismas mirklī viņš ievēroja plātnēm klātu gaiteni, apaļu galdiņu, kam jāiet apkārt, mēteļu rindu uz pakaramā un ar paklāju klātas kāpnes labajā pusē.

Fabers klusi uzkāpa pa kāpnēm.

Viņš bija nonācis pusceļā uz otrā stāva kāpņu laukumiņu, kad pamanīja spraugā zem durvīm gaismu. Pēc kādas sekundes daļas atskanēja astmatisks klepus un ūdens noraušanas skaņa tualetē. Fabers divos lēcienos sasniedza durvis un pieplaka pie sienas.

Durvīm atveroties, kāpņu laukumiņu pārplūdināja gaisma. Fabers no piedurknes izslidināja dunci. No tualetes iznāca vecs vīrs un šķērsoja kāpņu laukumiņu, atstājis gaismu ieslēgtu. Nonācis līdz guļamistabas durvīm, viņš kaut ko noņurdēja, apgriezās un nāca atpakaļ.

Viņš noteikti mani redz, nodomāja Fabers un sažņaudza naža spalu. Vecā vīra puspievērtās acis raudzījās grīdā. Viņš pacēla acis, sniedzoties pēc elektrības slēdža auklas, un tajā brīdī Fabers viņu gandrīz nogalināja taču vecais vīrs taustījās pēc slēdža, un Fabers saprata, ka viņš ir tik samiegojies, ka staigā kā mēnessērdzīgs.

Gaisma nodzisa, vecis aizčāpoja atpakaļ uz gultu, un Fabers atkal uzelpoja.

Otrā stāva kāpņu laukumiņā bija tikai vienas durvis. Fabers piesardzīgi mēģināja tās atvērt. Durvis bija aizslēgtas.

No jakas kabatas Fabers izņēma citu darbarīku. Tualetes tvertnē plūstošā ūdens skaņa noslāpēja troksni, kas radās, kad Fabers mūķēja vaļā atslēgu. Viņš atvēra durvis un ieklausījās.

Fabers dzirdēja dziļu, vienmērīgu elpošanu. Viņš iegāja istabā. Skaņa nāca no istabas pretējā stūra. Fabers neko neredzēja. Viņš ļoti lēni šķērsoja piķa melnās tumsas pildīto istabu, pirms katra soļa sajūtot gaisu sev priekšā, līdz nonāca pie gultas.

Fabers turēja kabatas lukturīti vienā rokā, duncis karājās piedurknē, un viņa labā roka bija brīva. Viņš ieslēdza lukturīti un žņaudzošā tvērienā sagrāba gulošā vīrieša rīkli.

Aģenta acis atsprāga vaļā, taču viņš nespēja izdvest ne skaņas. Fabers pārlika kāju pāri gultai un jāteniski uzsēdās uz aģenta. Tad viņš nočukstēja: "Tā Kunga pirmās grāmatas trīspadsmitā" un atlaida tvērienu.

Aģents blenza lukturīša gaismā, mēģinot saskatīt Fabera seju. Viņš paberzēja kaklu, ko bija saspiedusi Fabera roka.

-     Mierā! Fabers iespīdināja gaismu aģenta acīs un ar labo roku izvilka dunci.

-     Vai jūs neļausiet man piecelties?

-    Labāk guliet tā jūs vairs nevarēsiet neko salaist grīstē.

-     Grīstē? Kādā grīstē?

-    Jūs novēroja Leičesteras laukumā, jūs ļāvāt man izsekot sevi līdz šejienei, un viņi novēro jūsu māju. Vai tad es varu jums uzticēties?

-    Ak Dievs, man ļoti žēl!

-     Kāpēc viņi jūs sūtīja?

-            Ziņojums jānodod personiski. Pavēle nāk no augšas. No pašas augšas… aģents aprāvās.

-    Nu? Kāda pavēle?

-    Man… man jāpārliecinās, ka tas esat jūs…

-    Kā jūs par to pārliecināsieties?

-    Man jāredz jūsu seja.

Fabers mirkli vilcinājās, tad īsu bridi apgaismoja sevi ar lukturīti. Esat apmierināts?

-    Adata.

-    Un kas esat jūs?

-     Majors Fridrihs Kaldors, ser.

-    Tad jau man par seru būtu jāuzrunā jūs.

-             Ak nē, ser. Jūsu prombūtnes laikā jūs esat divas reizes paaugstināts dienesta pakāpē. Tagad jūs esat pulkvežleitnants.

-    Vai tad viņiem Hamburgā nav nekā labāka, ko darīt?

-    Vai tas jūs neiepriecina?

-             Es būtu priecīgs, ja varētu atgriezties un likt majoram fon Braunam tīrīt tualeti.

-    Vai drīkstu piecelties, ser?

-           Protams, ne. Un ja nu īstais majors Kaldors sēž Vendsvortas cietumā, bet jūs esat viltus aģents, kas to vien gaida, lai dotu zīmi saviem modrajiem draugiem pretējā mājā?… Nu, kāda tad ir tā pavēle no pašas augšas?

-    Ser, mēs domājam, ka šogad notiks iebrukums Francijā.

-    Spīdoši, spīdoši. Turpiniet.

-            Priekšniecība domā, ka ģenerālis Patons apkopo Savienoto Valstu Pirmās armijas grupu tajā Anglijas daļā, ko sauc par Austrumangliju. Ja iebrukuma spēks ir šī armija, tad jāsecina, ka tā uzbruks Padekalē jūras šaurumā.

-            Tur ir sava jēga. Bet es neesmu redzējis ne miņas no šīs Patona armijas.

-             Berlīnes augstākajās aprindās pastāv zināmas šaubas. Fīrera astrologs…

-    Ko?

-            Jā, kungs, viņam ir savs astrologs, kas liek viņam pastiprināt aizsardzību Normandijā.

-     Mans Dievs! Vai tad ir jau tik slikti?

-              Viņš saņem daudz padomu arī no šīs pasaules gudrajiem. Es personiski domāju, ka viņš izmanto astrologu kā aizbildinājumu tad, kad domā, ka ģenerāļiem nav taisnība, taču nespēj atspēkot to argumentus.

Fabers nopūtās. Viņš jau bija baidījies no šādiem jaunumiem. Tālāk.

-            Jūsu uzdevums ir novērtēt Savienoto Valstu Pirmās armijas grupas spēku: kareivju skaitu, artilēriju, gaisa atbalstu…

-     Es protu novērtēt armijas potenciālu.

-             Protams. Aģents brīdi klusēja. Man ir dots rīkojums uzsvērt misijas svarīgumu, ser.

-             Tā jūs arī darījāt. Sakiet, vai Berlīnē tiešām viss iet uz galu?

Aģents mirkli vilcinājās. Nē, ser. Morālais līmenis ir augsts, munīcijas ražošanas apjomi kāpj ik mēnesi, cilvēkiem uzspļaut uz angļu bumbvedējiem…

-     Izbeidziet, propagandu es varu dzirdēt arī pa radio.

Jaunais vīrietis apklusa.

Fabers jautāja: Vai jums man ir vēl kas sakāms? Es domāju kaut kas oficiāls.

-    Jā. Uzdevuma laikā jums ir piešķirta speciāla ētera josla.

-     Viņi domā, ka tas ir svarīgi, teica Fabers.

-             Jums jāuzņem kontakti ar zemūdeni Ziemeļjūrā, desmit jūdzes uz austrumiem no pilsētas, ko sauc Aberdīna. Vienkārši izsauciet viņus pa savu parasto radiofrekvenci, un zemūdene uzpeldēs. Tiklīdz jūs vai es paziņosim Hamburgai, ka esmu jums nodevis rīkojumu, trase būs vaļā. Zemūdene tur ieradīsies katru piektdienu un pirmdienu sešos no rīta un brauks prom sešos pēcpusdienā.

-            Aberdīna ir liela pilsēta. Vai jums ir zināmi precīzi kartes dati?

-    Jā. Aģents nosauca skaitļus, un Fabers tos ielāgoja.

-    Vai tas ir viss, major?

-    Jā, ser.

-             Kā jūs esat iecerējis rīkoties sakarā ar tiem kungiem no MI5, kas apmetušies mājā pāri ielai?

Aģents paraustīja plecus. Nāksies no viņiem aizbēgt.

Fabers nodomāja, ka tas nemaz nav labi. Kādi ir jūsu rīkojumi pēc tam, kad esat ticies ar mani? Vai jums ir kāds atkāpšanās ceļš?

-            Nē. Man jādodas uz pilsētu, ko sauc Veimuta, un jānozog laiva, ar kuru atgriezties Francijā.

Tas nu gan nebija nekāds labais plāns. Un tā, domāja Fabers, Kanariss jau ir izdomājis, kam jānotiek. Nu labi.

-             Un ja nu jūs sagūsta angļi un spīdzina? Fabers jautāja.

-     Man ir pašnāvības kapsula.

-    Un jūs to izmantosiet?

-     Droši vien.

Fabers ieskatījās aģenta acīs. Domāju, ka jūs tā darīsiet, viņš teica. Fabers uzlika kreiso roku uz aģenta krūtīm un atspiedās uz tās, it kā gatavotos izkāpt no gultas. Tādējādi viņš varēja precīzi noteikt, kur beidzas krūškurvis un sākas maigais vēders. Viņš iedūra dunča galu tieši zem ribām un taustījās uz sirdi.

Aģenta acis uz mirkli iepletās. No viņa rīkles gribēja izlauzties kāda skaņa, taču nekādi netika ārā. Ķermenis sarāvās krampjos. Fabers iegrūda dunci vēl par collu tālāk. Acis aizvērās, un ķermenis atslāba.

-    Tu redzēji manu seju, noteica Fabers.

8

-    Domāju, ka mēs esam zaudējuši pār to kontroli, minēja Persivals Godlimens. Frederiks Blogss piekrītoši pamāja un piebilda: Tā ir mana vaina.

Šis cilvēks izskatās noguris, nodomāja Godlimens. Viņš tāds izskatās visu laiku, kopš viņi abi izvilka Blogsa sievas sadragātās mirstīgās atliekas no gruvešiem kādā sabumbotā mājā Hokstonā.

-    Es nebūt negribu dalīt vainu, teica Godlimens. Fakts ir tāds, ka Leičesteras laukumā kaut kas notika to dažu sekunžu laikā, kamēr tu izlaidi no acīm mūsu Blondīni.

-     Vai tu domā, ka kontakts ir noticis?

-     Iespējams.

-    Kad mēs viņu atkal atradām Stokvelā, es domāju, ka viņš todien ir vienkārši metis mieru.

-    Ja tā būtu, tad viņš būtu atkal gājis uz randiņu gan vakar, gan šodien. Godlimens ar sērkociņiem izlika uz galda kaut kādus ornamentus viņam bija izveidojies šāds paradums, kaut ko pārdomājot. Vai mājā joprojām nav nekādas kustības?

-    Nekā. Viņš tur atrodas jau četrdesmit astoņas stundas. Blogss vēlreiz atkārtoja: Tā ir mana vaina.

-     Vecais, izbeidz, teica Godlimens. Tas bija mans lēmums, ka jālaiž vaļā, lai viņš mūs aizvestū pie citiem, un es joprojām uzskatu, ka šis gājiens bija pareizs.

Blogss sēdēja nekustīgi ar trulu seju, rokas sabāzis lietusmēteļa kabatās. Ja kontakts ir noticis, tad mums nevajadzētu vilcināties, bet savākt Blondīni un uzzināt, kāds bijis viņa uzdevums.

-     Tādējādi mēs zaudētu jebkādu iespēju ar Blondīnes palīdzību izsekot kaut ko svarīgāku.

-     Lēmumus jau pieņem tu.

Godlimens no sērkociņiem bija izveidojis baznīcu. Viņš brīdi to uzlūkoja, tad izvilka no kabatas puspensa monētu un uzmeta to gaisā. Ērglis, viņš secināja. Dod viņam vēl divdesmit četras stundas.

Namsaimnieks bija vidēja vecuma īru republikānis no Kleiras apgabala pilsētas Lisdūnvarnas, kurš sevī loloja slēptu cerību, ka karā uzvarēs vācieši un tādējādi uz mūžiem atbrīvos Zaļo Salu no angļu kundzības. Viņš ar stīviem locekļiem kliboja pa veco māju, iekasēdams nedēļas īres maksājumus un prātodams, cik daudz vēl varētu iekasēt, ja būtu ļauts paaugstināt īres maksu līdz tās patiesajai tirgus vērtībai. Saimnieks nebija nekāds bagātnieks viņam piederēja tikai divas mājas šī un vēl tā mazākā, kurā dzīvoja viņš pats. Viņš mūžīgi bija sliktā noskaņojumā.

Saimnieks pieklauvēja pie vecā vīra durvīm pirmajā stāvā. Šis īrnieks vienmēr priecājās, viņu redzot. Droši vien viņš priecājās, ieraugot ikvienu. Vecais teica: Labdien, Railija kungs, vai nevēlaties tasi tējas?

-     Nav laika.

-     Nu labi. Vecais vīrs iedeva naudu. Domāju, ka esat redzējis virtuves logu.

-     Nē, es tur šodien neesmu bijis.

-    Ak tā! Nu, tur ir izkritusi rūts. Es to aizklāju ar maskēšanās priekškaru, bet caurvējš, protams, velk.

-     Kas to izsita? noprasīja saimnieks.

-     Lai cik tas jocīgi būtu, rūts ir vesela. Tā vienkārši guļ zālē. Es domāju, ka ir izbirusi vecā ķite. Ja jūs varētu sadabūt nedaudz ķites, es to salabotu pats.

Vecais muļķis, nodomāja saimnieks. Skaļi viņš teica: Es nezinu, bet vai jūs neesat aplaupīts?

Vecais vīrs bija pārsteigts: Es par to nemaz nebiju domājis.

-     Vai nevienam netrūkst nekādu vērtību?

-    Man neviens neko nav teicis.

Namsaimnieks pagriezās pret durvīm. Nu labi, paskatīšos, kad nokāpšu lejā.

Vecais vīrs viņu pavadīja. Šķiet, ka tas jaunais puisis augšstāvā nemaz nav mājās, viņš teica. Jau pāris dienu neesmu dzirdējis ne skaņas.

Saimnieks nošņācās. Vai tad viņš gatavo ēst savā istabā?

-    Nezinu, Railija kungs.

Abi uzkāpa augšstāvā. Vecais vīrs teica: Ja viņš ir tur iekšā, tad uzvedas ļoti klusi.

-            Lai ko arī viņš gatavotu, viņam būs jāizbeidz. Smird vienkārši pretīgi.

Namsaimnieks pieklauvēja pie durvīm. Atbildes nebija. Viņš tās atvēra un iegāja iekšā, un vecais vīrs sekoja.

-            Nu, nu, nu, vecais seržants ar tīksmi novilka. Rādās, ka jums te ir līķītis. Viņš stāvēja durvīs un nopētīja istabu. Vai tu te kaut ko aiztiki, Pedij [2] ?

-    Nē, saimnieks atcirta. Un mani sauc Railija kungs.

Policists to ignorēja. Tomēr ne tik sen beigts. Esmu odis

arī draņķīgāku smaku. Viņš pārlaida skatienu vecajai kumodei, koferim uz zemā galdiņa, izbalējušajam paklāja taisnstūrim, netīrajiem aizkariem pie stūra loga un sajauktajai gultai stūrī. Cīņas pazīmju nebija.

Seržants piegāja pie gultas. Jaunā vīrieša sejā valdīja miers, rokas bija saliktas uz krūtīm. Es teiktu, ka tā ir sirdslēkme, ja vien viņš nebūtu tik jauns.

Nekur nemētājās tukša miega zāļu tablešu pudelīte, kas norādītu uz pašnāvību. Policists pacēla ādas maku uz vīrieša krūtīm un pārskatīja tā saturu. Makā bija identifikācijas kartīte un pārtikas kartīšu grāmatiņa, kā arī samērā biezs banknošu žūksnis. Papīri kārtībā, un viņš nav aplaupīts.

-            Viņš te dzīvoja tikai kādu nedēļu, teica saimnieks. Es neko daudz par viņu nezinu. Viņš atbrauca no Ziemeļvelsas, lai strādātu fabrikā.

-             Nu, piezīmēja seržants, ja viņš būtu tik vesels, kā izskatās, tad viņš būtu armijā. Viņš atvēra koferi uz galda.

-     Velns ar ārā, kas tad tas tāds?

Saimnieks un vecais vīrs tagad iespiedās istabā. Saimnieks teica: Tas ir raidītājs, tajā pašā brīdī, kad vecais vīrs teica:

-    Viņš asiņo.

-     Neaiztieciet līķi! nokomandēja seržants.

-    Viņš ir dabūjis dunci ribās, neatlaidās vecais vīrs. Seržants piesardzīgi pacēla no līķa krūtīm ļengano roku un

atsedza sīku sakaltušu asiņu strūkliņu. Viņš ir asiņojis, seržants noteica. Kur te ir tuvākais telefons?

-     Piecas mājas tālāk, paziņoja saimnieks.

-    Aizslēdziet istabu un neejiet iekšā, līdz es atgriezīšos. Seržants izgāja no mājas un pieklauvēja pie to kaimiņu

durvīm, kuriem bija telefons. Durvis atvēra sieviete.

-     Labrīt, kundze. Vai es drīkstu izmantot jūsu telefonu?

-             Nāciet iekšā. Sieviete parādīja policistam telefonu uz plaukta priekšnamā. Kas noticis vai kaut kas satraucošs?

-             īres namā tepat tālāk šai ielā ir nomiris kāds īrnieks, policists paskaidroja, uzgriežot numuru.

-     Noslepkavots? sieviete plati ieplestām acīm jautāja.

-             To es atstāšu ekspertu ziņā. Hallo? Virsnieku Džonsu, lūdzu. Šeit Kenters. Viņš paskatījās uz sievieti. Vai drīkstu palūgt jūs iziet virtuvē, kamēr es runāju ar savu priekšnieku?

Saimniece vīlusies izgāja.

-            Sveiks, priekšniek. Līķim ir naža ievainojums un raidītājs koferī.

-     Kāda bija tā adrese, seržant? Seržants Kenters pateica.

-             Jā, tas ir tas pats, ko viņi novēroja. Tas ir MI5 darbs, seržant. Ej uz 42. numuru un pastāsti uzraudzības komandai, ko tu tur esi atradis. Es sazināšos ar viņu priekšnieku. Uz priekšu!

Kenters pateicās sievietei un pārgāja pāri ielai. Viņš bija samērā satraukts; šī bija tikai otrā slepkavība viņa trīsdesmit vienu gadu ilgajā darbā galvaspilsētas policijā, un tagad vēl izrādās, ka tā saistīta ar spiegošanu! Viņam vēl nav par vēlu kļūt par inspektoru.

Viņš pieklauvēja pie 42. mājas durvīm. Tās atvērās, un tur stāvēja divi vīrieši.

Seržants Kenters noprasīja: Vai jūs esat tie slepenie aģenti no MI5?

Blogss ieradās vienlaicīgi ar cilvēku no speciālās nodaļas detektīvu inspektoru Harisu, ko viņš pazina no Skotlendjarda laikiem. Kenters parādīja viņiem līķī.

Viņi brīdi stāvēja nekustīgi, nolūkodamies uz mierīgo, jauno seju ar blondajām ūsām.

Hariss jautāja: Kas viņš ir?

-       Kodētais vārds Blondīne, Blogss viņam pastāstīja. Mēs domājam, ka viņš nolaidies ar izpletni pirms pāris nedēļām. Mēs pārtvērām radioziņojumu citam aģentam, tika norunāta tikšanās. Mēs zinājām kodu, tāpēc varējām tikšanos novērot. Mēs cerējām, ka Blondīne izvedīs mūs uz rezidējošo aģentu, kas noteikti ir daudz bīstamāks tips.

-     Tātad kas te notika?

-     Lai esmu nolādēts, ja es to zinu.

Hariss palūkojās uz brūci aģenta krūtīs. Duncis?

-       Kaut kas līdzīgs. Ļoti prasmīgs darbs. Zem ribām un augšup tieši sirdī. Ātri. Vai vēlaties redzēt, kā viņš ticis iekšā?

Blogss noveda viņus lejā virtuvē. Viņi skatījās uz loga rāmi un nesaplēsto stikla rūti, kas gulēja mauriņā.

Kenters konstatēja: Guļamistabas durvis tikušas atmūķētas.

Vīrieši apsēdās pie virtuves galda, un Kenters pagatavoja tēju. Blogss teica: Tas notika naktī pēc tam, kad es viņu pazaudēju Leičesteras laukumā. Es visu salaidu grīstē.

Hariss mierināja: Nesodi sevi tik bargi.

Kādu brīdi visi klusējot dzēra tēju. Tad Hariss apvaicājās: Kā tev vispār iet? Tu jau neiegriezies pie mums jardā.

-     Nav laika.

-    Kā iet Kristīnei?

-    Gāja bojā bombardēšanā.

Harisa acis ieplētās. Ak tu nabaga ērms!

-    Vai tev viss kārtībā?

-             Zaudēju brāli Ziemeļāfrikā. Vai tu Džoniju kādreiz esi saticis?

-    Nē.

-            Viņš tik bija velna puika. Dzeršana? Tu to vēl neesi redzējis. Šmigai viņš patērēja tik daudz naudas, ka nevarēja atļauties apprecēties, un galu galā tas arī ir labi.

-    Šķiet, ka vairums cilvēku ir kādu zaudējuši.

-            Ja tu esi viens pats, piekāp svētdien pie mums pusdienās.

-    Paldies, bet es tagad strādāju arī svētdienās.

Hariss pamāja. Nu tad jebkurā laikā, kad vien tev ienāk prātā.

Detektīvs konstebls pabāza galvu pa durvīm un vērsās pie Harisa: Vai varam sākt iesaiņot pierādījumus, priekšniek?

Hariss vaicājoši paraudzījās Blogsā.

-    Es esmu beidzis, atbildēja Blogss.

-    Labi, dēls, uz priekšu, Hariss norīkoja.

Blogss teica: Domāju, ka viņš stājies kontaktā tad, kad es viņu pazaudēju, un tikšanos ar rezidējošo aģentu norunājis šeit. Varbūt rezidents nojautis lamatas tas arī būtu izskaidrojums, kāpēc viņš ielauzies pa logu un atmūķējis slēdzeni.

-           Līdz ar to viņš ir viens velnišķīgi aizdomīgs maitasgabals, atzīmēja Hariss.

-             Droši vien tāpēc mēs viņu arī neesam noķēruši. Lai nu kā, viņš ienāk Blondīnes istabā un to uzmodina. Tagad viņš zina, ka lamatu nav, vai ne?

-    Pareizi.

-    Tad kāpēc viņš nogalina Blondīni?

-    Varbūt viņi sastrīdējās.

-    Nav nekādu cīņas pazīmju.

Hariss sarauktu pieri paskatījās tukšajā tasītē. Varbūt viņš saprata, ka Blondīni novēro, un baidījās, ka mēs varētu paņemt to puisi ciet un likt viņam atvērt muti.

Blogss teica: Tad viņš ir arī nežēlīgs maitasgabals.

-     Varbūt mēs viņu tāpēc arī vēl neesam noķēruši.

-    Nāc iekšā. Sēdies. Es tikko saņēmu zvanu no MI6. Kanariss ir padzīts. „ .

Blogss ienāca, apsēdās un jautāja: Vai tas ir labi vai slikti?

-     Ļoti slikti, Godlimens atbildēja. Tas ir noticis pašā sliktākajā brīdi.

-     Vai man tiks pastāstīts, kāpēc?

Godlimens viņā cieši ieskatījās, tad teica: Domāju, ka tev tas jāzina. Pašlaik mums ir četrdesmit dubultaģenti, kas raida uz Hamburgu viltus informāciju par sabiedroto plāniem iebrukt Francijā.

Blogss iesvilpās. Es nezināju, ka tas notiek tik plašos apmēros. Līdz šim es domāju, ka dubultie saka: mēs iebruksim Šerbūrā, bet patiesībā tas notiks Kalē vai otrādi.

-    Kaut kas tamlīdzīgs. Acīmredzot detaļas man nav jāzina. Vismaz man viņi tās nav darījuši zināmas. Bet lai nu kā, tagad tas viss ir apdraudēts. Mēs pazinām Kanarisu; mēs zinājām, ka esam viņu apmuļķojuši; mēs nojautām, ka būtu varējuši turpināt viņu muļķot. Jaunā slota varētu neuzticēties sava priekšteča aģentiem. Un vēl kas mums ir daži dezertieri otrā pusē, cilvēki, kas varētu maldināt abvēra ļaudis, ja vien tos jau nav maldinājuši. Tas ir vēl viens iemesls, lai vācieši sāktu turēt aizdomās mūsu dubultos.

Tad vēl pastāv informācijas noplūdes iespēja. Tagad par dubultaģentu sistēmu zina burtiski tūkstošiem cilvēku. Dubultaģenti ir Islandē, Kanādā un Ceilonā. Mūsu dubultaģenti vēl ir Vidējos Austrumos.

Un pagājušajā gadā mēs pieļāvām rupju kļūdu, repatriējot kādu vācieti, vārdā Ērihs Karls. Vēlāk mēs uzzinājām, ka viņš ir abvēra aģents īsts un laikā, kamēr viņš atradās internēto personu nometnē Menas salā, viņš varētu būt uzzinājis par diviem citiem dubultajiem Plušķi un Džefu un varbūt arī trešo, ko mēs saucam par Teitu.

Tāpēc mēs nu esam sprukās. Ja kāds īsts abvēra aģents Britu salās uzzinātu par Gara Spēku tas ir krāpšanas plāna kodētais nosaukums -, tad tiktu apdraudēta visa stratēģija. Lieki netērējot vārdus, mēs varētu zaudēt šo izdrāzto karu.

Blogss izspieda smaidu viņš vēl atcerējās laikus, kad profesors Godlimens nemaz nezināja šādu vārdu nozīmi.

Profesors turpināja: Divdesmitnieka Komiteja ļāva man itin skaidri noprast, ka vēlas, lai es parūpētos, lai Lielbritānijā nebūtu neviena īsta abvēra aģenta.

-     Pagājušo nedēļu mēs vēl būtu bijuši itin pārliecināti, ka tādu nav, teica Blogss.

-     Tagad mēs zinām, ka vismaz viens ir.

-     Un esam ļāvuši viņam izslīdēt mums starp pirkstiem.

-     Tāpēc tagad mums viņš atkal ir jāatrod.

-     Nu, nezinu, Blogss drūmi noteica. Mēs nezinām, no kuras valsts daļas viņš darbojas, mums nav ne mazākās nojausmas, kāds viņš izskatās. Viņš ir pārāk prasmīgs, lai raidīšanas laikā viņu varētu nopeilēt ar triangulācijas metodi citādi mēs jau sen būtu viņu paņēmuši ciet. Mēs pat nezinām viņa segvārdu. No kurienes tad lai sāk?

-    Neatklātie noziegumi, teica Godlimens. Redzi, spiegs nemaz nevar nepārkāpt likumu. Viņš vilto dokumentus, zog benzīnu un munīciju, izvairās no pārbaudes punktiem, ieiet aizliegtās teritorijās, fotografē, un tad, kad kāds viņu pārsteidz, viņš nogalina. Policijai noteikti ir jāzina par dažiem šādiem noziegumiem, ja vien spiegs ir darbojies pietiekami ilgu laiku. Ja mēs izskatīsim neatklāto noziegumu lietas visā kara laikā, tad atradīsim pēdas.

-     Vai tad tu nesaproti, ka neatklāti paliek vairums noziegumu? neticīgi vaicāja Blogss. Ar tām lietām varētu piepildīt visu Albertholu!

Godlimens paraustīja plecus. Tad sašaurināsim loku līdz Londonai un sāksim ar slepkavībām.

Meklēto viņi atrada jau pirmajā dienā. Tas bija Godlimens, kas uzdūrās šai lietai, un sākumā viņš pat neaptvēra atraduma nozīmīgumu.

Tā bija lieta par Unas Gārdenas slepkavību Haigeitā 1940. gadā. Viņai bija pārgriezta rīkle, un viņa bija seksuāli izmantota, kaut arī ne izvarota. Viņu atrada īrnieka guļamistabā ar ievērojamu alkohola saturu asinīs. Aina bija samērā skaidra saimniece bija ieradusies uz tikšanos ar īrnieku, viņš bija gribējis iet tālāk, nekā viņa bija gatava atļaut, abi sastrīdējušies, īrnieks bija saimnieci nogalinājis, pēc tam apmierinājis savas seksuālās tieksmes. Taču policija īrnieku tā arī nebija atradusi.

Godlimens jau gandrīz bija nolicis šo lietu pie malas spiegi taču nemēdz veikt seksuāla rakstura noziegumus. Taču Godlimens bija radis sīkumaini pārlasīt dokumentus, tāpēc viņš izlasīja katru vārdu un secināja, ka nelaimīgā Gārdenas kundze saņēmusi dunča dūrienus mugurā, kā arī liktenīgo griezienu rīklē.

Godlimens un Blogss sēdēja viens otram pretī pie koka galda Skotlendjarda dokumentu vecā arhīvā. Godlimens pastūma mapi pāri galdam un teica: Domāju, ka esam trāpījuši.

Blogss pārskatīja lietu un minēja: Duncis.

Viņi parakstījās par lietas izņemšanu un devās uz netālo Kara padomi. Kad viņi atgriezās Godlimena kabinetā, uz galda gulēja atkodēts radiopārraides teksts. Godlimens pavirši pārlaida tam skatu un tad sajūsmā uzsita ar dūri pa galdu. Tas ir viņš!

Blogss lasīja: Rīkojumi saņemti. Sveicieni Villijam.

-     Vai atceries? noprasīja Godlimens. Adata!

-    Jā, vilcinoties sacīja Blogss. Adata. Bet tur nav necik daudz informācijas.

-     Padomā, padomā! Duncis līdzinās adatai. Tas ir viens un tas pats cilvēks: Gārdenas kundzes slepkavība, visas šīs pārraides 1940. gadā, ko mēs nespējām nopeilēt, randiņš ar Blondīni…

-     Varbūt. Blogss izskatījās domīgs.

-            Es varu to pierādīt, teica Godlimens. Vai atminies par Somiju, ko tu man parādīji pirmajā dienā, kad es te ierados? To pārraidi, kas tika pārtraukta?

-    Jā. Blogss piecēlās un gāja meklēt attiecīgo mapi.

-Ja atmiņa mani neviļ, tad sakaru seanss notika tajā pašā

datumā, kad šī slepkavība… un es varu derēt, ka nāves laiks sakrīt ar sakaru seansa laiku.

Blogss paskatījās uz atzīmi lietā. Abi laiki sakrīt.

-     Lūk!

-            Viņš darbojas Londonā jau vismaz piecus gadus, bet mēs tikai tagad esam tikuši viņam klāt, secināja Blogss. Viņu notvert nenāksies viegli.

Pēkšņi Godlimena sejā iezagās plēsonīga izteiksme. Var jau būt, ka viņš ir gudrs, bet ne jau tik gudrs kā es, viņš stingri noteica. Es pienaglošu viņu pie tās izdrāztās sienas.

Blogss skaļi iesmējās. Mans Dievs, jūs nu gan esat mainījies, profesor!

Godlimens atteica: Vai tu maz apjēdz, ka šī ir pirmā reize šogad, kad tu esi iesmējies?

9

Piegādes laiva aplieca zemesragu un zem zilajām debesim iepukšķināja Vētru salas līcī. Laivā sēdēja divas sievietes: viena no tām bija laivas īpašnieka sieva (viņš bija iesaukts armijā, un tagad ar rūpalu vajadzēja nodarboties sievai), bet otra Lusijas māte.

Māte izkāpa no laivas, nesot rokā koferīti, tērpusies vīriešu jakā un kleitā, kas neapsedza ceļgalus. Lusija viņu cieši apskāva.

-     Mammu! Kāds pārsteigums!

-     Es taču tev rakstīju.

Vēstule atradās laivā starp citiem pasta sūtījumiem; māte bija piemirsusi, ka pasts Vētru salā ierodas tikai reizi divās nedēļās.

-     Vai tas ir mans mazdēls? Ir nu gan liels puika!

Mazais Džo, kam nu jau bija trīs gadi, nokautrējās un paslēpa seju Lusijas kleitā. Viņš bija tumšmatains, jauka izskata un pārāk garš savam vecumam.

Māte iesaucās: Viņš tik ļoti līdzinās savam tēvam!

-    Jā, atteica Lusija. Tu noteikti esi nosalusi nāc uz māju. Un kur tu ņēmi tādu kleitu?

Abas sievietes paņēma iepirkumus un pa dēļu rampu sāka kāpt augšup uz klints virsotni. Ejot māte nemitējās runāt. Tā ir moderna, mīļumiņ. Tā var ietaupīt audumu. Taču uz sauszemes nav tik auksti kā šeit. Šitāds vējš! Domāju, ka savu somu varu atstāt piestātnē te taču to neviens nenozags! Džeina ir saderinājusies ar kādu amerikāņu kareivi paldies Dievam, ar balto. Viņš ir no kādas vietas, ko sauc par Milvokiju, un viņš nemēdz košļāt gumiju. Vai tas nav jauki? Tagad man jāizprecina vēl tikai četras meitas. Tavs tēvs kļuvis par zemessargu kapteini vai es tev to jau teicu? Viņš parasti pusi nakts pavada, patrulējot un gaidot vācu desantniekus. Tēvoča Stlvena noliktavu sabumboja nezinu, ko viņš tagad darīs, tas laikam noteikts kara likumā vai tamlīdzīgi…

-    Nesteidzies, mammu, tev vēl ir četrpadsmit dienu laika, lai izstāstītu man visas jaunās ziņas.

Abas sievietes bija sasniegušas māju. Māte izsaucās: Te taču ir skaistil Viņas iegāja iekšā. Man šķiet, te ir vienkārši burvīgi.

Lusija nosēdināja māti pie virtuves galda un pagatavoja tēju. Toms uznesis augšā tavu somu. Drīz viņš nāks šurp pusdienās.

-     Tas aitu gans? -Jā-

-    Tad viņš atrod arī Deividam nodarbošanos?

Lusija iesmējās. Vispār jau ir otrādi. Esmu pārliecināta, ka viņš tev pastāstīs pats. Bet tu vēl neesi man pateikusi, kas tevi atvedis šurp.

-     Mīļā, nu jau tā kā būtu pienācis laiks tevi aplūkot. Es jau zinu, ka tu nemēdz velti ceļot, bet reizi četros gados taču nebūtu pārāk bieži, ko?

Sievietes izdzirdēja ārā piebraucam džipu, un pēc brīža ratiņkrēslā iestūmās Deivids. Viņš noskūpstīja sievasmāti un iepazīstināja ar Tomu.

Lusija teica: Tom, tu šodien varētu nopelnīt pusdienas, uznesot augšā mammas somu, jo viņa uznesa tavus pirkumus.

Deivids sildīja rokas pie plīts. Šodien ir drēgns.

-     Tad jūs tā nopietni nodarbojaties ar aitkopību? apvaicājās māte.

-    Salīdzinājumā ar laiku pirms trim gadiem ganāmpulks ir divkāršojies, teica Deivids. Mans tēvs nekad nav nopietni apsaimniekojis šo salu. Es esmu nožogojis klints virsotni sešu jūdžu garumā, kultivējis ganības un ieviesis mūsdienīgas aitkopības metodes. Mums tagad ir ne tikai vairāk aitu, bet katra aita dod ari vairāk gaļas un vilnas.

Māte provocējoši jautāja: Man šķiet, ka fizisko darbu dara Toms, bet tu tikai dod pavēles.

Deivids iesmējās. Uz pusēm, mammu.

Pusdienās tika pasniegtas aitu sirdis, un abi vīrieši noēda veselu kalnu kartupeļu. Māte atzinīgi izteicās par Džo galda manierēm. Beigās Deivids aizkūpināja cigareti, bet Toms piebāza pīpi.

Māte teica: Es tiešām gribētu zināt, kad jūs mūs aplaimosiet vēl ar citiem mazbērniem. Viņa plati pasmaidīja.

Iestājās ilgs klusums.

-     Man šķiet, ka Deivids brīnišķīgi tiek galā, teica māte.

Lusija atbildēja: Jā.

Viņas gāja pa klints virsotni. Trešajā mātes apciemojuma dienā vējš bija norimis un laiks bija pietiekami jauks, lai dotos pastaigā. Viņas paņēma Džo un ietērpa viņu zvejnieku svīterī un kažokādas mētelī. Abas apstājās kalna galā, lai pavērotu, kā Deivids, Toms un suns gana aitas. Lusija redzēja mātes sejā cīnāmies raizes un bailes jautāt. Viņa nolēma aiztaupīt mātei grūto jautājumu.

-     Viņš mani nemīl, teica Lusija.

Māte pameta ašu skatu, lai pārliecinātos, ka Džo ir ārpus dzirdamības robežas. Esmu pārliecināta, ka nav tik ļauni, mīļā. Vīrieši savu mīlestību mēdz izpaust dažādi…

-        Mammu, mēs neesam bijuši kopā kā vīrs un sieva tā, pa īstam kopš mūsu kāzām.

-     Bet? māte ar mājienu norādīja uz Džo.

-    Tas notika nedēļu pirms kāzām.

-    Ak! Ak, mīļā. Vai tas ir pēc tā negadījuma?

-        Jā, bet ne jau tā, kā tu domā. Ne jau fiziski. Viņš vienkārši… negrib. Lusija sāka klusi raudāt, asarām ritot pār vēja aprautajiem vaigiem.

-    Vai jūs esat to pārrunājuši?

-     Es mēģināju.

-     Varbūt ar laiku…

-     Bet nu jau ir gandrīz četri gadi!

Iestājās klusums. Abas sievietes blāvās pēcpusdienas saules staros iegāja viršos. Džo dzenāja kaijas. Māte teica: Reiz es gandrīz aizgāju no tava tēva.

Tagad šokēta bija Lusija. Kad?

-    Drīz pēc tam, kad piedzima Džeina. Toreiz mums negāja necik labi nu, zini, tētis joprojām strādāja pie sava tēva, un mums bija zināms vēsums attiecībās. Triju gadu laikā es jau biju stāvokli trešo reizi, un man šķita, ka visa mana turpmākā dzīve būs jaunu bērnu gaidīšana un cīņa ar naudas grūtībām nekas nepārtrauks šo vienmuļību. Tad es vēl atklāju, ka viņš tiekas ar kādu vecu mīlestību Brendu Simondsu -, tu viņu nepazīsti, viņa pēc tam pārvācās uz Beisingstouku. Tad pēkšņi es sev jautāju kāpēc es vispār to daru un nespēju atrast kaut cik sakarīgu atbildi.

Lusija neskaidri un tikai fragmentāri atcerējās šo laiku vectēvu ar sirmām ūsām; tēvu, kas tad bija slaidāks nekā tagad; ilgās ģimenes pusdienas lielajā lauku mājas virtuvē; daudz smieklu, saules un dzīvnieku. Un pat tajā laikā viņas vecāku laulība šķita izstarojam pilnīgu apmierinātību, noturīgu laimi. Lusija jautāja: Un kāpēc tad tu to nedarīji? Nu, es domāju, neaizgāji?

-    Ak, zini, tajos laikos jau tā nebija pieņemts. Nebija tādu šķiršanos, un sieviete jau arī nevarēja atrast darbu.

-     Tagad sievietes strādā visādos darbos.

-     Tāpat bija arī iepriekšējā kara laikā, taču pēc tam viss mainījās, jo bija bezdarbs. Domāju, ka šoreiz būs tāpat. Vispār jau vīrieši vienmēr panāk to, ko vēlas.

-     Un tu priecājies, ka paliki pie viņa. Tas nebija jautājums.

-     Mana vecuma cilvēkiem jau nu nebūtu jāizsaka pareģojumi par dzīvi. Taču mana dzīve bija klausīšana pavēlēm, un tāda ir arī vairumam pārējo sieviešu, kuras es pazīstu. Nelokāmība vienmēr atgādina ziedošanos, taču parasti tā tāda nav. Lai nu kā, netaisos dot tev padomus. Tu tos tāpat nepieņemtu, bet, ja tu tā darītu, tad pēc tam sekās vainotu mani.

-     Ak, mammu, Lusija pasmaidīja.

Māte ierosināja: Varbūt griežamies atpakaļ? Rādās, ka vienai dienai jau būsim pietiekami nostaigājušas.

Kādu vakaru virtuvē Lusija teica Deividam: Es gribētu, lai mamma paliek vēl divas nedēļas, ja vien viņa pati to vēlas. Māte bija augšstāvā, lika gulēt Džo un stāstīja viņam pasaku. t %

-          Vai tad ar divām nedēļām jums nepietiek, lai izķidātu manu personību? apjautājās Deivids.

-     Nekļūsti taču stulbs, Deivid!

Deivids ratiņkrēslā piestūmās pie Lusijas krēsla. Un tu gribi man iestāstīt, ka jūs par mani nerunājat?

-    Protams, mēs runājam par tevi tu taču esi mans virs.

-     Un ko tu viņai stāsti?

-         Kāpēc tu tā uztraucies? jautāja Lusija, bet pēc tam bez jelkāda ļauna nodoma turpināja: Un par ko tu tā kaunies?

-         Nolādēts, man nav par ko kaunēties. Neviens negrib, lai viņa personisko dzīvi iztirzātu divas klaču bābas…

-     Mēs par tevi neklačojamies.

-     Ko jūs viena otrai stāstāt?

-     Tu nu gan esi jūtelīgs!

-    Atbildi uz manu jautājumu!

-          Es stāstu, ka gribu tevi pamest, bet viņa mēģina mani atrunāt.

Deivids strauji apgrieza ratiņkrēslu un aizstūmās prom. Pasaki viņai, lai manis dēļ neuztraucas.

Lusija iesaucās: Vai tu to domā nopietni?

Deivids apstājās. Man neviens nav vajadzīgs, saprati? Es varu tikt galā arī viens pats.

-         Un kā tad es? klusi vaicāja Lusija. Varbūt man kāds ir vajadzīgs.

-     Kāpēc?

-     Lai mani mīlētu.

Ienāca māte un nojauta gaisotni. Džo jau ir gandrīz iemidzis, viņa teica. Atslēdzās vēl pirms tam, kad

Pelnrušķīte devās uz balli. Domāju, ka došos kaut ko sakrāmēt, lai viss nepaliek uz rītu. Māte izgāja.

-             Vai tev šķiet, ka kādreiz būs citādi, Deivid? jautāja Lusija.

-    Nesaprotu, ko tu ar to gribi teikt.

-            Vai mums kādreiz būs… tā, kā mums reiz bija, nu, pirms kāzām?

-     Manas kājas neataugs, ja tu to domā.

-            Ak Dievs, vai tad tu nesaproti, ka tas mani nemaz neuztrauc? Es vienkārši gribu būt mīlēta.

Deivids paraustīja plecus. Tā ir tava problēma. Viņš izbrauca ārā, pirms sieviete sāka raudāt.

Māte nepalika vēl uz divām nedēļām. Nākamajā dienā Lusija viņu pavadīja uz piestātni. Bija spēcīga lietusgāze, un abas bija uzvilkušas lietusmēteļus. Viņas klusējot stāvēja, gaidīja laivu un vēroja, kā lietus piles veido jūras ūdens virsmā sīkus krāterīšus. Māte bija apskāvusi Džo.

-            Vai zini, ar laiku viss kļūs citādi, viņa teica. Laulībā četri gadi nav nekas.

Lusija atbildēja: Nezinu, taču es tur neko daudz nevaru iesākt. Ir Džo, ir karš, ir Deivida stāvoklis. Kā gan lai es aizietu?

Pienāca laiva, un Lusija apmainīja māti pret trim preču kastēm un piecām vēstulēm. Ūdens bija nemierīgs. Māte iesēdās laivas mazajā kabīnē. Laiva aplieca loku ap zemesragu. Lusija jutās ļoti vientuļa.

Džo sāka raudāt. Negribu, lai vecāmāte brauc prom!

-    Es jau ari ne, teica Lusija.

10

Godlimens un Blogss plecu pie pleca gāja pa bumbu sagrautās Londonas ielu. Viņi abi bija pilnīgi dažādi sakumpušais, putnam līdzīgais profesors ar biezo stiklu acenēm un pīpi zobos, kurš pat neskatījās, kur sper kāju, tipinādams ar saviem īsajiem, steidzīgajiem solīšiem, un blondais, mērķtiecīgais jauneklis ar plakano pēdu, ģērbies detektīva lietusmēteli un melodramatiskā platmalē, tā bija karikatūrista spalvas cienīga aina.

Godlimens teica: Domāju, ka Adatam ir ļoti labi sakari augstākajās aprindās.

-     Kāpēc?

-     Tikai tā viņš var atļauties nepakļauties priekšniecībai un palikt nesodīts. Atceries to frāzi "Sveicieni Villijam". Ar to noteikti ir domāts Kanariss.

-    Tu domā, ka viņi ar Kanarisu ir čomi?

-     Viņš ir kāda čoms varbūt kāda, kas ir ietekmīgāks, nekā bija Kanariss.

-     Man liekas, tur ir sava jēga.

-    Cilvēki, kam ir sakari, pārsvarā tos ir nodibinājuši skolā, augstskolā vai personāla apmācības kursos. Padomā par to.

Viņi atradās pie kāda veikala, kura stiklotās vitrīnas vietā rēgojās milzīgs tukšums. Uz lielas ar roku rakstītas un pie loga rāmja pienaglotas papīra lapas bija teikts: "Mēs esam atvērtāki nekā jebkad."

Blogss iesmējās: Kaut ko līdzīgu es redzēju pie sabumbota policijas iecirkņa: "Uzvedieties labi, mēs vēl strādājam."

-    Tas jau kļūst par mazu mākslas paveidu.

Abi vīrieši devās tālāk. Blogss jautāja: Un ja nu Adata ir mācījies skolā kopā ar kādu augstu vērmahta virsnieku?

-     Visi, kas mācījušies skolā, ir fotografējušies klases bildēs. Kensingtonā Midltona mājas apakšstāvā tur, kur pirms kara atradās MI6, ir vesela kolekcija, kurā ir tūkstošiem vācu virsnieku fotogrāfiju klases fotogrāfijas, bildes no dropēm, parādes, rokasspiedieni ar Ādolfu, laikrakstu fotogrāfijas viss, ko vien vēlies.

-      Skaidrs, novilka Blogss. Tātad, ja tev taisnība un Adata ir mācījies vācu ītonā vai Sendhērstā, tad mūsu rīcībā jābūt viņa fotogrāfijai.

-     Gandrīz pilnīgi noteikti. Kā jau zināms, spiegi vairās no fotokamerām, taču skolas laikā viņi vēl nav kļuvuši par spiegiem. Midltona arhīvos mēs varētu atrast Adatu pusaudža gados.

Viņi pagāja garām milzīgai bedrei pie kādas frizētavas. Pati frizētava nebija cietusi, taču uz ietves sadragāts gulēja pazīstamais sarkanbaltsarkanais stabs. Uzraksts logā vēstīja: "Mūs tikko noskuva pa tīro nāciet arī jūs".

-    Kā mēs viņu pazīsim? Viņu taču neviens nav redzējis, ieminējās Blogss.

-    Ir gan. Gārdenas kundzes īres mājā Haigeitā viņu atceras itin labi.

Viktorijas laika māja lepni stāvēja pakalnā virs Londonas. Tā bija būvēta no sarkaniem ķieģeļiem, un Blogss nodomāja, ka māja ir nikna par to, ko Hitlers nodarījis tās dzimtajai pilsētai. Tā atradās augstu labā vietā radiopārraidēm. Adata noteikti dzīvojis augšējā stāvā. Blogss prātoja, kādus gan noslēpumus Adata no šejienes ir pārraidījis Hamburgai tumšajās 1940. gada dienās lidmašīnu rūpnīcu un tēraudlietuvju atrašanās vietas, krasta apsardzes punktu koordinātas, politiskās tenkas, ziņas par gāzmaskām, patvertnēm un smilšu maisiem, britu moralizēšanu, ziņas par bombardēšanas nodarītajiem postījumiem. Labs darbiņš, puiši, jūs vismaz dabūjāt Kristīni Blogsu… Aizveries taču, jel.

Durvis atvēra kāds vecāks vīrs melnā jakā un svītrainās biksēs.

-     Labrīt. Es esmu inspektors Blogss no Skotlendjarda. Es gribētu parunāt ar mājas saimnieku.

Blogss redzēja, ka vecā vīra acīs iezogas bailes, taču tad durvīs viņam aiz muguras parādījās jauna sieviete un aicināja: Nāciet, lūdzu, iekšā.

Flīzēm klātajā priekšnamā smaržoja pēc grīdas vaska. Blogss pakāra cepuri un mēteli uz drēbju pakaramā. Vecais vīrs pazuda mājas dziļumā, un sieviete ieveda Blogsu viesistabā. Tā bija bagātīgi iekārtota ar vecmodīgām mēbelēm. Uz ratiņiem stāvēja viskija, džina un heresa pudeles, neviena no tām nebija atkorķēta. Sieviete apsēdās atzveltnes krēslā ar ziedu ornamentu un sakrustoja kājas.

-     Kāpēc tas vecais vīrs baidās no policijas? ievaicājās Blogss.

-    Mans vīratēvs ir ebrejs no Vācijas. Viņš ieradās šeit 1935. gadā, bēgdams no Hitlera, un 1940. gadā jūs viņu ielikāt koncentrācijas nometnē. Sieva izdarīja pašnāvību, baidoties, ka tur varētu aizsūtīt arī viņu. Vīratēvu tikko izlaida no Menas salas. Viņš saņēma karaļa vēstuli, kurā tas atvainojas par sagādātajām neērtībām.

Blogss teica: Mums nav koncentrācijas nometņu.

-    Tās esam izgudrojuši tieši mēs. Dienvidāfrikā. Vai tad jūs to nezinājāt? Mēs visu laiku runājam par savu vēsturi, taču piemirstam atsevišķas detaļas. Mums ļoti labi padodas pievērt acis uz neērtiem faktiem.

-     Varbūt tā arī ir.

-     Ko?

-    1939. gadā mēs nevēlējāmies saskatīt to nepatīkamo faktu, ka vieni paši nespējam uzvarēt karā ar Vāciju, un redziet, kas no tā iznāca.

-     To pašu saka ari mans vīratēvs. Viņš nav tik cinisks kā es. Ko tad mēs varam darīt, lai palīdzētu Skotlendjardam?

Blogsam jau bija sākusi iepatikties šī saruna, un tagad viņš negribīgi atgriezās pie darba. Runa ir par slepkavību, kas šeit notika pirms četriem gadiem.

-     Tik sen!

-    Var tikt atrasti daži jauni pierādījumi.

-    Protams, es par to zinu. Bijušo mājas īpašnieci nogalināja kāds īrnieks. Mans vīrs šo māju nopirka no viņas testamenta izpildītāja mantinieku viņai nebija.

-    Es cenšos atrast pārējos cilvēkus, kas tajā laikā īrēja šeit istabas.

-    Jā. Nu jau sievietes naidīgums bija zudis, un viņas inteliģentajā sejā parādījās pazīmes, kas liecināja, ka viņa sāk nomierināties. Kad mēs te ieradāmies, te bija trīs cilvēki, kas šeit dzīvoja pirms slepkavības, atvaļināts flotes virsnieks, tirgotājs un kāds jauns puisis no Jorkšīras. Jaunais puisis aizgāja armijā viņš joprojām mums raksta. Tirgotājs tika iesaukts armijā un gāja bojā jūrā. Es to zinu tāpēc, ka ar mums sazinājās divas no viņa piecām sievām! Un komandors ir vēl šeit.

-     Vēl ir šeit! To jau varēja nosaukt par veiksmi. Es gribētu viņu satikt, ja drīkst.

-     Protams. Sieviete piecēlās. Viņš ir krietni novecojis. Es aizvedīšu jūs uz viņa istabu.

Viņi pa paklājiem klātajām kāpnēm uzkāpa stāvu augstāk. Sieviete teica: Kamēr jūs ar viņu runāsiet, es pameklēšu pēdējo vēstuli no tā puiša armijā. Viņa pieklauvēja pie durvīm. Blogss pie sevis sāji pasmīnēja, ka viņa dzīvokļa saimniece nu gan tā nebūtu pūlējusies.

Kāda balss atsaucās: Durvis ir vaļā, un Blogss iegāja istabā.

Komandors sēdēja krēslā pie loga, apklājis ceļus ar segu. Viņam mugurā bija vējjaka, krekls ar kaklasaiti un uz acīm brilles. Mati bija plāni, ūsas sirmas, sejas āda nošļukusi un ļengana, bet bija redzams, ka vaibsti kādreiz bijuši stingri. Visa istaba liecināja, ka šis cilvēks dzīvo atmiņās, tur bija burukuģu attēli, sekstants, teleskops un arī paša istabas iemītnieka fotogrāfija zēna gados uz Viņas Majestātes kuģa "Vinčesters" klāja.

-    Paskatieties uz šo, komandors nepagriezies teica. Pasakiet man, kāpēc šis puisis nedienē flotē.

Blogss piegāja pie loga. Ielas malā pie mājas stāvēja zirgs un maiznieka rati, un vecais zirdziņš bija iebāzis purnu auzu kulē, kamēr tā saimniece iznēsāja preci. "Puisis" bija biksēs tērpta sieviete ar īsiem, blondiem matiem. Viņai bija milzīgas krūtis. Blogss iesmējās. Tā taču ir sieviete biksēs! viņš teica.

-    Lai svētīta mana dvēsele, tā tiešām ir! Komandors pagriezās ar seju pret ienācēju. Mūsu laikos jau vairs neko nevar saprast. Sieviete biksēs!

Blogss nosauca savu vārdu. Mēs esam atsākuši lietu par slepkavību, kas tika izdarīta šeit 1940. gadā. Man šķiet, ka jūs šeit dzīvojāt vienlaicīgi ar galveno aizdomās turamo Henriju Faberu.

-    Tā tiešām ir! Kā varu palīdzēt?

-     Cik labi jūs atceraties Faberu?

-     Ļoti labi. Gara auguma puisis, tumšiem matiem, prot runāt, klusas dabas. Diezgan štruntīgi ģērbies ja jūs mēdzat spriest par vīru pēc cepures, jūs viņu necik augstu nevērtētu. Nevarētu teikt, ka man viņš nepatika, labprāt būtu ar viņu iepazinies tuvāk, taču viņš negribēja. Liekas, viņš bija jūsu vecumā.

Blogss izspieda smaidu viņš bija radis, ka cilvēki viņu uzskata par vecāku vienkārši tāpēc, ka viņš ir izmeklētājs.

Komandors piebilda: Ziniet, esmu pārliecināts, ka to neizdarīja viņš. Es mazliet pazīstu cilvēku dabu kuģi taču nevar komandēt, ja esi pilnīgs nejēga. Un, ja tas cilvēks ir seksuāls maniaks, tad es esmu Hermanis Gērings.

Blogss pēkšņi prātā saistīja biksēs tērpto blondīni ar kļūdu viņa vecuma noteikšanā, un secinājums viņu nomāca. Viņš teica: Ziniet, jums vienmēr vajadzētu palūgt, lai policists uzrāda savus dokumentus.

Komandors mazliet aprāvās. Nu labi, tad uzrādiet tos.

Blogss atvēra kabatas portfeli un parādīja to tā, ka bija redzama Kristīnes fotogrāfija. Lūdzu.

Komandors to brīdi pētīja, tad teica: Ļoti līdzīgs.

Blogss nopūtās. Vecais vīrs bija gandrīz akls.

Blogss piecēlās. Nu, tad pagaidām viss, viņš teica. Paldies.

-            Jebkurā laikā. Palīdzēšu, kā vien varēšu. Pašlaik es vairs nespēju dot lielu labumu Anglijai ir taču jābūt gana nederīgam, lai tevi invaliditātes dēļ neņemtu pat zemessargos.

-    Uz redzēšanos. Blogss izgāja.

Sieviete gaidīja vestibilā stāvu zemāk. Viņa pasniedza Blogsam vēstuli. Tā puiša adrese ir karalauka pasta numurs, viņa teica. Viņu sauc Pārkins… jūs, bez šaubām, viņu varēsiet atrast.

-            Jūs zinājāt, ka no komandora nebūs nekāda labuma, teica Blogss.

-             Laikam gan. Taču jebkurš apmeklētājs nāk viņam par labu. Sieviete atvēra durvis.

Pēkšņas domas vadīts, Blogss ierosināja: Vai nevēlaties pavakariņot kopā ar mani?

Sievietes seja apmācās. Mans vīrs joprojām ir Menas salā.

-    Piedodiet… es domāju…

-    Ir jau labi. Esmu glaimota.

-    Gribēju jūs pārliecināt, ka mēs neesam nekāds gestapo.

-             Zinu jau, ka neesat. Vienkārši vientuļas sievietes kļūst kašķīgas.

Blogss teica: Mana sieva gāja bojā bombardēšanā.

-    Tad jau jūs zināt, kāds naids rodas pēc tam.

-           Jā, noteica Blogss. Naids rodas gan. Viņš nokāpa pa pakāpieniem. Durvis aiz viņa aizvērās. Bija sācis līt…

Toreiz arī lija. Blogss pārnāca mājās vēlu. Viņi ar Godlimenu bija pārskatījuši jaunus materiālus. Pēc tam viņš steidzās, lai atliktu vēl kāda pusstunda pabūt kopā ar Kristīni, pirms viņai jādodas izbraukumā ar ātrās palīdzības mašīnu. Bija tumšs, un gaisa uzbrukums jau bija sācies. Tas, ko Kristīnei nācās

redzēt naktis, bija tik šausminošs, ka viņa jau sen vairs neko nestāstīja.

Blogss ar viņu lepojās, tiešām lepojās. Cilvēki, ar kuriem kopā viņa strādāja, stāstīja, ka viņa strādā par diviem. Viņa steidzās pa aptumšoto Londonu kā pieredzējis šoferis, ņemot pagriezienus uz diviem riteņiem, svilpojot un plēšot jokus, kamēr pilsēta ap viņu liesmo. Kolēģi viņu sauca par Bezbailīgo. Blogss visu zināja labāk viņa bija pārbijusies, taču to neizrādīja. Viņš to zināja, jo redzēja viņas acis no rīta, kad cēlās, bet viņa gāja gulēt; tad viņas aizsargbruņas bija nolaistas un dažas stundas viņai bija ļauts miers. Blogss zināja, ka tā nav bezbailība, bet drosme, un viņš bija lepns.

Kad Blogss izkāpa no autobusa, bija sācis līt stiprāk. Viņš novilka cepuri uz pieres un aizpogāja apkakli. Tabakas veikaliņā viņš nopirka Kristīnei cigaretes kā jau vairums sieviešu, viņa nesen bija sākusi smēķēt. Veikaliņa īpašnieks cigarešu trūkuma dēļ pārdeva tikai piecas. Blogss tās ielika Vūlvorta veikala bakelīta cigarešu futrālī.

Blogsu apturēja policists un lūdza uzrādīt identifikācijas karti; pagāja vēl divas minūtes. Garām pabrauca ātrās palīdzības mašīna, līdzīga tai, ar kādu brauca Kristīne, pelēki pārkrāsots rekvizēts augļu furgons.

Tuvojoties mājai, Blogss sāka nervozēt. Sprādzieni atskanēja arvien tuvāk, un tagad jau skaidri varēja sadzirdēt lidmašīnu motoru rēkoņu. īstendu gaidīja kārtējā postošā nakts; viņš pārgulēs Morisona patvertnē. Tā bija liela un atradās tepat blakus, un Blogss pielika soli. Patvertnē viņš arī paēdis vakariņas.

Blogss iegriezās savā ielā, ieraudzīja ātrās palīdzības un ugunsdzēsēju mašīnas un metās skriešus.

Bumba bija nokritusi tajā ielas pusē, kur atradās viņa māja, kaut kur ap ielas vidu. Tas noteikti bija tuvu viņa mājai. Jēziņ debesīs, tikai ne mēs, ne…

Bumba bija trāpījusi tieši mājas jumtā, un māja bija burtiski saplacināta. Blogss pieskrēja klāt pūlim, ko veidoja garāmgājēji, kaimiņi, ugunsdzēsēji un brīvprātīgie. Vai ar manu sievu viss kārtībā? Vai viņa ir ārā? Vai viņa ir iekšā?

Kāds ugunsdzēsējs viņu uzlūkoja. No turienes neviens nav iznācis, vecīt.

Glābēji rakņājās pa gruvešiem. Pēkšņi viens no viņiem iesaucās: Šurp! Tad viņš teica: Jēziņ, tā taču ir Bezbailīgā Blogsa!

Frederiks izlauzās cauri pūlim līdz turienei, kur stāvēja ugunsdzēsējs. Kristīne gulēja zem lielas ķieģeļu kaudzes. Bija redzama viņas seja, acis bija ciet.

Glābējs sauca: Nesiet šurp domkratus, zēni, pie tam ātri!

Kristīne ievaidējās un notrīsēja.

-       Viņa ir dzīva! iesaucās Blogss. Viņš nometās ceļos blakus sievai un iebāza roku zem gruvešu gabala.

Glābējs teica: Tu to nepacelsi, dēls.

Mūra gabals nedaudz pacēlās.

-        Ak Dievs, tu taču pats dabūsi galu, teica glābējs un pieliecās, lai palīdzētu.

Kad mūra gabals bija pacelts kādas divas pēdas virs zemes, vīri pabāza zem tā plecus. Tagad svars no Kristīnes bija noņemts. Pievienojās vēl trešais un ceturtais vīrs. Visi sakopoja spēkus.

Blogss teica: Es viņu izvilkšu.

Viņš ielīda zem slīpās ķieģeļu sienas un paņēma sievu rokās.

-     Pie velna, tas slīd! kāds iesaucās.

Blogss izlocījās no mūra apakšas, cieši piespiedis Kristīni sev pie krūtīm. Tiklīdz viņš bija ticis ārā, glābēji atlaida gruvešgabalu un atlēca nost. Sienas gabals ar nelabumu uzdzenošu būkšķi atsitās pret zemi, un tajā brīdī, kad Blogss saprata, ka tieši tas bija uzkritis virsū Kristīnei, viņš arī apzinājās, ka Kristīne mirs.

Blogss aiznesa sievu uz ātrās palīdzības mašīnu, un tā tūlīt sāka braukt. Kristīne pirms nāves vēlreiz atvēra acis un teica: Tev būs karā jāuzvar bez manis, mīļais.

Vairāk nekā pēc gada, kāpjot lejup no kalna Londonas ieplakā, lietum sitoties sejā un atkal jaucoties ar asarām, Blogss atcerējās sievieti spiega mājā, un viņa bija izteikusi nenoliedzamu patiesību: "Pēc tam rodas naids."

Karā zēni kļūst par vīriem, vīri kļūst par kareivjiem, un kareivjiem pienākas paaugstinājums; tieši tāpēc astoņpadsmit gadu vecais Bils Pārkins no īres nama Haigeitā, kuram īstenībā vajadzētu būt māceklim sava tēva ādmiņa darbnīcā Skārboro, divdesmit viena gada vecumā tika paņemts armijā, viņam tika piešķirta seržanta pakāpe un uzticēts vadīt izlūkvienlbu izdegušā, izkaltušā mežā. Izlūkvienība bija nonākusi pie putekļaina Itālijas ciema, kur visu māju sienas bija balsinātas ar krītu.

Itālieši jau bija padevušies, bet vācieši gan ne, un tieši vācieši bija tie, kas aizstāvēja Itāliju pret britu un amerikāņu apvienoto invāziju. Sabiedrotie devās uz Romu, un seržanta Pārkina vadam tas bija tāls ceļš.

No meža viņi iznāca kāpas virsotnē un nometās guļus, lūkojoties lejup uz ciemu. Pārkins sadabūja savu binokli un teica: Ko gan, pie velna, es tagad atdotu par sasodītu tasīti izdrāztas tējas! Viņš bija sācis pievērsties dzeršanai, cigaretēm un sievietēm, un viņa runa bija kļuvusi tāda pati kā zaldātiem visā pasaulē. Viņš vairs nemēdza apmeklēt draudzes sapulces.

Dažus šādus ciemus kāds aizstāvēja, bet citus ne. Pārkins šo taktiku vērtēja kā saprātīgu nevar jau zināt, kuri ciemi netiek aizstāvēti, tāpēc visiem jātuvojas piesardzīgi, un piesardzība prasa laiku.

Pakalna nogāze nesniedza nekādu dižo aizsegu tur bija tikai daži krūmiņi -, un pakalna malā jau sākās ciems. Bija redzamas vairākas baltas mājas, upe ar koka tiltu, tad vēl citas mājas, kas pulcējās ap nelielu laukumu, kurā slējās pilsētas domes ēka un pulksteņa tornis. No torņa uz tiltu bija tieša redzamība ja ienaidnieks bija šeit, tad tam jābūt pilsētas rātsnamā. Apkārtējos laukos rosījās daži cilvēki; tikai Dievs vien varēja zināt, kas tie ir. Tie tikpat labi varēja būt īsti zemnieki vai arī pārstāvēt jebko: fašistus, mafiju, korsikāņus, partizānus, komunistus… vai pat vāciešus. Nekad nevarēja zināt, kurā pusē kurš ir, līdz nesākās šaušana.

Pārkins atbildēja: Labi, kaprāl.

Kaprālis Votkinss atkal nozuda mežā un pēc piecām minūtēm iznira uz dubļainā ceļa, kas veda uz ciemu, uzlicis parastu zemnieka cepuri un apņēmis ap formas tērpu novazātu segu. Viņš drīzāk šļūca, nevis gāja, un viņam pār plecu bija sainis, kur varēja slēpties jebkas, sākot no sīpolu maisa un beidzot ar beigtu trusi. Viņš aizgāja līdz ciema stūrim un nozuda kādas zemas lauku mājas tumsā.

Pēc brīža kaprālis iznāca ārā. Nostājies cieši pie sienas, kur viņš nebija redzams no ciema puses, Pārkins palūkojās uz kareivjiem pakalna galā un pamāja: viens, divi, trīs.

Vads sāka rāpties lejup pa pakalna malu uz ciemu.

Visas mājas ir tukšas, seržant, paziņoja Votkinss.

Pārkins pamāja. Tas nenozīmēja neko.

Viņi virzījās uz upes malu cauri mājām. Pārkins teica:

-    Tagad tava kārta, Smaidīgais. Pārpeldi Misisipi.

Ierindnieks Hadsons ar iesauku "Smaidīgais" salika uzkabi

glītā čupiņā, novilka ķiveri, zābakus un mundieri un ieslīdēja šaurās upes straumē. Viņš iznira otrā krastā, uzrāpās augšā un nozuda starp mājām. Šoreiz bija jāgaida ilgāk, jo jāpārbauda lielāka platība. Beidzot Hadsons pār koka tiltu atnāca atpakaļ.

-    Ja arī viņi te ir, tad labi noslēpušies, teica Hadsons.

Hadsons uzvilka mundieri un aplika uzkabi. Vads pa tiltu iegāja ciematā. Ejot uz ciema laukumu, kareivji turējās ēku sienu tuvumā. No jumta nolaidās kāds putns, izbiedējot Pārkinu. Pa ceļam kareivji ar kāju atspēra vaļā vairākas durvis. Ēkās neviena nebija.

Viņi bija nonākuši līdz laukuma malai. Pārkins ar mājienu norādīja uz pilsētiņas rātsnamu. Vai tur tu iegāji, Smaidīgais?

-    Jā, ser.

-     Tad jau izskatās, ka ciemats ir mūsējais.

-    Jā, ser.

Pārkins paspēra soli uz priekšu, lai šķērsotu laukumu, un tad kaut kas eksplodēja. Sprakšķēja šauteņu šāvieni, un visapkārt svilpoja lodes. Kāds iekliedzās. Pārkins skrēja, pieliecās, pietupās. Votkinss viņam priekšā sāpēs iebļāvās un saķēra kāju. Pārkins biedru satvēra. Kāda lode norāva viņam cepuri. Viņš metās uz tuvāko māju, sagrābstīja durvis un metās iekšā.

Šaušana mitējās. Pārkins riskēja palūkoties ārā. Laukuma vidū gulēja kāds ievainots vīrs tas bija Hadsons. Hadsons sakustējās, un noskanēja vientuļš šāviens. Pēc tam Hadsons sastinga. Pārkins nomurmināja: Sasodītie maitasgabali.

Votkinss lamādamies ņēmās ap savu kāju. Vai lode vēl ir iekšā? jautāja Pārkins.

Votkinss iekliedzās: Au! tad pasmaidīja un pacēla kaut ko rokā. Vairs ne.

Pārkins atkal palūkojās ārā. Viņi ir pulksteņa tornī. Nemaz nevarētu iedomāties, ka tur ir tik daudz vietas. Viņu tur var būt daudz.

-     Viņi var šaut.

-Jā. Mēs viņiem esam kā uz delnas. Pārkins sarauca pieri. Vai tev ir kāda brīnumsvecīte?

-     Ir gan.

-             Paskatīsimies. Pārkins atvēra Votkinsa mugursomu un izvilka dinamītu. Redz, kur ir. Uztaisi man desmit sekunžu degli.

Pārējie bija mājā ielas pretējā pusē. Pārkins iesaucās: Hei!

Durvīs parādījās kāda seja. Seržant?

-             Es tagad metīšu tomātu. Kad es iekliegšos, piesedziet mani ar uguni.

'Labi.

Pārkins aizdedza cigareti. Votkinss pasniedza viņam dinamīta saišķi. Pārkins iesaucās: Uguni! Viņš ar cigareti

aizdedzināja degauklu, izgāja uz ielas, atvēzējās un meta spridzekli pulksteņa torņa virzienā. Tad viņš sakumpis skrēja atpakaļ uz māju, ausīs atbalsojoties viņa paša vīru šāvieniem. Kāda lode trāpīja ēkas koka daļām, un Pārkinam zem zoda ietriecās šķemba. Viņš dzirdēja, kā uzsprāgst dinamīts.

Iekams viņš vēl paguva paskatīties, kāds no ielas otras puses iesaucās: Trāpīts!

Pārkins izgāja ārā. Senlaicīgais pulksteņa tornis bija sagruvis. Putekļiem nosēžoties pār drupām, neapmierināti iedimdējās kāds zvans.

Votkinss apvaicājās: Vai tu spēlē kriketu? Šis nu gan bija viens sasodīti labs sitiens!

Pārkins izgāja laukuma vidū. Likās, ka laukumā mētājas pietiekami daudz cilvēku ķermeņu daļu, lai no tām savāktu kopā kādus trīs vāciešus. Tas tornis jau tāpat nebija diez ko stabils, viņš noteica. Droši vien tas sabruktu arī tad, ja mēs visi reizē nošķaudītos. Tad viņš apgriezās. Ne dienu bez dolāra. Viņš bija dzirdējis amerikāņus lietojam šādu frāzi.

-     Seržant? Rācija. Tas bija radists.

Pārkins atgriezās un paņēma no radista austiņas. Seržants Pārkins.

-    Majors Robertss. Kopš šī brīža jūs esat atcelts no aktīvā dienesta, seržant.

-      Kāpēc? Pārkina pirmā doma bija tāda, ka ir atklāts viņa īstais vecums.

-    Priekšniecība saka, ka jums jāatgriežas Londonā. Nejautājiet man, kāpēc, jo es to nezinu. Atstājiet savā vietā kaprāli un dodieties atpakaļ uz bāzi. Uz ceļa jūs gaidīs automašīna.

-     Klausos, majora kungs.

-    Pavēlē arī teikts, ka jūs nekādā gadījumā nedrīkstat riskēt ar savu dzīvību. Vai sapratāt?

Pārkins pasmīnēja, atceroties pulksteņa torni un dinamītu. Sapratu.

-     Labi. Uz priekšu! Tev nu gan veicas.

Visi viņu sauca par puiku, taču tie visi viņu ir pazinuši pirms armijas, nodomāja Blogss. Nebija nekādu šaubu, ka tagad viņš ir kļuvis par viru. Viņa gaita bija pašpārliecināta un eleganta, viņš vēsi nolūkojās pāri Blogsa galvai un neizjūta nekādu neērtību augstāku virsnieku klātbūtnē. Blogss zināja, ka Pārkins ir samelojis par savu vecumu, un ne jau Pārkina izskata vai izturēšanās dēļ, bet gan tāpēc, ka Pārkinu nodeva tās sīkās pazīmes, kas parādās vienmēr, kad ir runa par vecumu, pazīmes, ko Blogss kā pieredzējis pratinātājs ievēroja tīra pieraduma pēc.

Pārkinu bija uzjautrinājis tas, ka augstākā priekšniecība bija pateikusi, ka vēlas, lai viņš aplūko bildes. Tagad, vadot trešo dienu Midltona kunga pieputējušajā Kensingtonas pagrabā, jautrība bija zudusi un iestājusies garlaicība. Visvairāk Pārkinu kaitināja smēķēšanas aizliegums.

Vēl garlaicīgāk tas bija Blogsam, kam bija jāsēž Pārkinam blakus un viņš jāvēro.

Reiz Pārkins teica: Jūs taču nesauktu mani atpakaļ no Itālijas, ja būtu nepieciešama mana palīdzība četrus gadus vecā slepkavības lietā, ko varētu mierīgi atrisināt arī pēc kara. Šajos fotoattēlos pārsvarā redzami vācu virsnieki. Ja šajā lietā ir kaut kas tāds, par ko man būtu jāklusē, tad labāk pasakiet uzreiz.

Jā, tur ir kaut kas tāds, par ko jums būtu jāklusē, atteica Blogss.

Pārkins atgriezās pie fotogrāfijām.

Tās visas bija vecas, pārsvarā nodzeltējušas un izbalējušas. Daudzas bija izgrieztas no grāmatām, žurnāliem un avīzēm. Dažkārt Pārkins paņēma palielināmo stiklu, ko tālredzīgi bija iedevis Midltona kungs, lai varētu sīkāk aplūkot kādu seju grupā; ikreiz, kad tas notika, Blogsa sirds salēcās un nomierinājās tikai tad, kad Pārkins nolika lupu malā un paņēma nākamo fotogrāfiju.

Viņi devās pusdienās uz netālo krodziņu. Alus bija vājš, kā jau pārsvarā kara laika alus, taču Blogss tomēr domāja, ka būtu prātīgi likt jaunajam Pārkinam aprobežoties ar divām pintēm [3] pats viņš labprāt izdzertu veselu galonu**.

-    Fabera kungs bija klusais tips, teica Pārkins. No viņa nemūžam neviens to negaidītu. Ņemiet vērā, ka saimniece bija izskatīga sieviete. Un viņa pati to gribēja. Atceroties to laiku, man tagad šķiet, ka es labprāt pats būtu ar viņu kaut ko iesācis, ja vien toreiz būtu zinājis, kā tas darāms. Bet tad man bija tikai astoņpadsmit.

Viņi ēda maizi ar sieru, un Pārkins norija kādu duci marinētu sīpolu. Ejot atpakaļ, viņi apstājās pie mājas, un Pārkins aizsmēķēja kārtējo cigareti.

-    Ņemiet vērā, viņš teica, ka tas virs bija foršs čalis izskatīgs, gudrs. Mēs visi domājām, ka viņš ir neveiksminieks, jo viņa apģērbs bija nabadzīgs, viņš brauca ar velosipēdu, un naudas viņam nebija. Domāju, varbūt tā bija zināma maskēšanās, Pārkins vaicājoši pacēla uzacis.

-    Varētu būt, atteica Blogss.

Tajā pēcpusdienā Pārkins atrada ne tikai vienu, bet veselus trīs Fabera fotoattēlus. Viens no tiem bija tikai deviņus gadus vecs.

Un Midltona kungam bija negatīvs.

Heinrihs Rūdolfs Hanss fon Millers-Gīders (pazīstams arī kā Fabers) bija dzimis 1900. gada 26. maijā kādā ciematiņā ar nosaukumu Olna Rietumprūsijā. Viņa tēva dzimta jau daudzas paaudzes bija ievērojami šīs apkārtnes zemes īpašnieki. Heinriha tēvs bija otrais dēls, un tāds bija ari pats Heinrihs. Visi otrie dēli bija armijas virsnieki. Viņa māte, otrā reiha augsta amatvīra meita, bija audzināta par aristokrāta sievu, un tāda viņa arī bija.

Trīspadsmit gadu vecumā Heinrihs devās uz Karlsrūes kadetu skolu Bādenē, pēc diviem gadiem viņu pārcēla uz prestižāko Groslihterfeldu netālu no Berlīnes. Abas bija mācību iestādes ar stingru disciplīnu, kur audzēkņu prāti tika iegrozīti pareizā virzienā ar nūjas sitieniem, aukstām dušām un sliktu ēdienu. Tomēr Heinrihs iemācījās angļu un franču valodu un studēja vēsturi, bet beigās nolika gala eksāmenus ar augstākajām atzīmēm, kādas bija reģistrētas kopš gadsimtu mijas. Viņa skolas karjerā bija vēl tikai trīs citi ievērības cienīgi notikumi kādā bargā ziemā viņš sacēlās pret varu tādā mērā, ka naktī izzagās no skolas un nogāja 150 jūdzes līdz savas tantes mājai; treniņu laikā viņš salauza cīņas instruktora roku; un viņš tika pērts par nepakļaušanos.

1920. gadā viņš neilgu laiku dienēja kā kadets karognesējs Frīdrihsfeldas neitrālajā zonā netālu no Vēzeles, 1921. gadā mācījās virsnieku apmācības kursos Mecas karaskolā un 1922. gadā saņēma jaunākā leitnanta pakāpi.

(Kādu frāzi tu lietoji? Godlimens bija jautājis Blogsam. Vācu ītonas un Sendhērstas ekvivalents.)

Dažu nākamo gadu laikā viņš veica īslaicīgus uzdevumus kādā pusducī vietu apmēram tā, it kā viņu gatavotu darbībai pamatsastāvā. Viņš joprojām apliecināja sevi sportā un specializējās garo distanču skrējienos. Viņam nebija tuvu draugu, viņš nebija precējies un atteicās iestāties nacionālsociālistu partijā. Viņa paaugstināšanu par leitnantu nedaudz aizkavēja sīks starpgadījums, saistīts ar kāda Aizsardzības ministrijas pulkvežleitnanta meitas grūtniecību, taču 1928. gadā paaugstināšana beidzot notika. Viņa paradums runāt ar augstākiem virsniekiem kā ar sev līdzīgiem tika atzīts par piedodamu cilvēkam, kas ir gan daudzsološs jaunākais virsnieks, gan prūšu aristokrāts.

Divdesmito gadu beigās admirālis Vilhelms Kanariss sadraudzējās ar Heinriha tēvoci Otto, viņa tēva vecāko brāli, un pavadīja vairākas brīvdienas dzimtas īpašumos Olnā. 1931. gadā tur viesojās Ādolfs Hitlers, tad vēl nebūdams Vācijas kanclers.

1933. gadā Heinrihs tika paaugstināts par kapteini un nosūtīts uz Berlīni veikt konkrēti nenosauktus pienākumus. Tad arī tika uzņemta pēdējā fotogrāfija.

Saskaņā ar oficiālo informāciju viņš ap to laiku ari beidza eksistēt…

-       Pārējo mēs varam tikai pieņemt, teica Persivals Godlimens. Abvērs apmāca viņu par radistu, iemāca viņam rīkoties ar kodiem, zīmēt kartes, ielauzties mājās, šantažēt, veikt diversijas un klusi nogalināt. Viņš ierodas Londonā ap 1937. gadu, un viņam ir pārpilnām laika izveidot sev neapšaubāmu identitāti varbūt pat divas. Spiegošana saasina viņa vientuļnieka instinktus. Pēc kara sākuma viņš uzskata, ka viņam ir tiesības nogalināt. Godlimens palūkojās fotogrāfijā uz sava galda. Viņš ir patīkams puisis.

Tur bija attēlota Hanoveras iznīcinātāju 10. bataljona 5000 metru skrējiena komanda. Fabers stāvēja pašā centrā un turēja rokās kausu. Viņam bija augsta piere, īsi apcirpti mati, izteiksmīgs zods un maza mute, ko rotāja šauras ūsiņas.

Godlimens pasniedza fotogrāfiju Bilijam Pārkinam. Vai viņš ir ļoti mainījies?

-     Tad viņš izskatījās krietni vecāks, bet tas varētu arī būt viņa… attēls. Pārkins domīgi pētīja fotogrāfiju. Mati bija garāki, un ūsu nebija. Viņš pār galdu pasniedza fotogrāfiju atpakaļ. Bet tas ir viņš, jā gan.

-    Ir vēl divas lietas, abas tikai pieņēmumi, teica Godlimens. Pirmkārt, pastāv doma, ka 1933. gadā viņš ir aizgājis uz izlūkošanu tas ir parastais pieņēmums, ja kāda virsnieka lieta pēkšņi apraujas bez jebkāda redzama iemesla. Otrkārt, klīst baumas, ko neapstiprina neviens uzticams avots, ka dažus gadus viņš ir bijis Staļina slepenpadomnieks ar vārdu Vasilijs Zankovs.

-     Tas ir neiedomājami, teica Blogss. Es tam neticu.

Godlimens paraustīja plecus. Kāds pārliecināja Staļinu

iznicināt savus labākos virsniekus tieši tajos gados, kad pa varas kāpnēm kāpa Hitlers.

Blogss pašūpoja galvu un mainīja sarunas tēmu. Un ko tas mums dod?

Godlimens ierosināja: Seržantu Pārkinu varētu pārcelt pie mums. Viņš ir vienīgais mums zināmais cilvēks, kas tiešām ir redzējis Adatu. Turklāt viņš zina pārāk daudz, lai mēs viņu sūtītu uz fronti viņu var sagūstīt un pratināt. Tālāk jāizgatavo pirmklasīga šīs fotogrāfijas kopija, un lai retušētājs sabiezina matus un noņem ūsas. Tad mēs varēsim šīs kopijas izplatīt.

-    Vai mums vajadzētu sacelt troksni? šaubu pilns jautāja Blogss.

-    Nē. Pagaidām rīkosimies piesardzīgi. Ja mēs ieliksim viņa attēlu avīzēs, viņš par to padzirdēs un pazudīs. Nosūtiet fotogrāfiju pagaidām tikai policijas spēkiem.

-     Vai tas ir viss?

-     Man tā šķiet. Ja vien jums nav citu ideju.

Pārkins nokāsējās: Ser?

-     Klausos.

-     Es tiešām labāk dotos atpakaļ uz savu kaujas vienību. Es pavisam neesmu administratīvs tips, ja jūs saprotat, ko es domāju.

-    Jums netiek piedāvāta izvēle, seržant. Šajā kara stadijā viens Itālijas ciemats vairāk vai mazāk nenozīmē gandrīz neko, bet šī vīra Fabera dēļ mēs varam zaudēt karu. Tik tiešām.

11

Fabers bija devies makšķerēt.

Viņš bija atgūlies uz trīsdesmit pēdu lielā laivas klāja, baudot pavasara saules starus un braucot pa kanālu ar kādu trīs mezglu ātrumu. Viena roka slinki turēja stūres rokturi, otra gulēja uz makšķerkāta, kas vilka auklu pa ūdeni.

Pa visu dienu viņš nebija noķēris neko.

Viņš ne tikai makšķerēja, bet ari vēroja putnus gan intereses pēc (viņš tiešām bija daudz uzzinājis par tiem draņķa putniem), gan attaisnojuma dēļ, ka viņš staigā apkārt ar binokli. Pirms kāda brīža šajā pašā dienā viņš bija redzējis zivjdzenīša ligzdu.

Norvičas laivu stacijas darbinieki bija sajūsmā, ka var iznomāt viņam laivu uz veselām divām nedēļām. Veikala lietas gāja slikti pašlaik viņiem bija tikai divas laivas, un viena no tām nebija lietota jau kopš Dinkērkas. Fabers tīri vai stila pēc bija pakaulējies par cenu. Beigās viņi bija piemetuši klāt vēl veselu kasti ar konserviem.

Netālajā veikaliņā Fabers nopirka ēsmu, makšķerēšanas rīkus viņš bija atvedis līdzi no Londonas. Laivu stacijas ļaudis piebilda, ka viņam palaimējies ar laikapstākļiem, un novēlēja labu zveju. Neviens neprasīja viņa identifikācijas karti.

Pagaidām viss gāja labi.

Grūtākais vēl bija priekšā. Novērtēt armijas spēkus tiešām bija grūti. Sākumā armija bija jāatrod.

Miera laikā armija izvietotu ceļa zīmes, lai atvieglotu tās atrašanu. Tagad zīmes bija novāktas ne tikai armijas, bet arī visas pārējās.

Vienkāršākais risinājums būtu iekāpt automašīnā un sekot pirmajai ceļā sastaptajai armijas mašīnai līdz vietai, kur tā apstājas. Nelaime tikai tā, ka Faberam nebija automašīnas; civilpersonai bija gandrīz neiespējami to noīrēt, un pat tad, ja tas izdotos, nevarētu dabūt degvielu. Bez tam pastāvēja ari ļoti liela iespēja, ka civilpersona, kas braukā pa laukiem, seko armijas mašīnām un vēro armijas nometnes, tiktu arestēta.

Tāpēc bija nepieciešama laiva.

Pirms dažiem gadiem, kad vēl nebija aizliegts pārdot kartes, Fabers bija uzzinājis, ka Lielbritānijā ir tūkstošiem jūdžu garu iekšzemes ūdensceļu. Upju sākotnējo tīklu deviņpadsmitajā gadsimtā bija papildinājis kanālu tīkls. Dažos apvidos ūdensceļu bija gandrīz tikpat daudz kā sauszemes ceļu. Norfolka bija viens no šādiem apvidiem.

Laivai bija daudzas priekšrocības. Uz ceļa cilvēkam jābūt kādam galamērķim, uz upes viņš vienkārši vizinās ar laivu. Gulēšana automašīnā rada aizdomas, gulēšana noenkurotā laivā ir dabiska. Ūdensceļi ir tukši. Un kurš gan jelkad ir dzirdējis par satiksmes slēgšanu kanālā?

Bija ari savi trūkumi. Lidlaukiem un kazarmām bija jāatrodas pie ceļiem, taču nebija noteikuma, ka tiem jāatrodas pie ūdens. Faberam nācās izlūkot sauszemi naktī, atstājot laivu noenkurotu un mēness gaismā klīstot pa pakalniem nogurdinošos četrdesmit jūdžu klejojumos, kuros meklēto bija viegli palaist garām tumsas dēļ vai tāpēc, ka vienkārši nebija pietiekami daudz laika, lai pārmeklētu katru sauszemes kvadrātjūdzi.

Pāris stundu pēc rītausmas, kad Fabers atgriezās, viņš likās gulēt līdz dienas vidum, tad virzījās tālāk, laiku pa laikam apstājoties, lai uzkāptu kādā pakalnā un pārlūkotu apkārtni. Pie slūžām, atsevišķās viensētās un upmalas krodziņos viņš mēdza sarunāties ar cilvēkiem cerībā sadzirdēt norādes par armijas klātbūtni. Līdz šim tādas nebija gadījušās.

Fabers jau sāka domāt, vai atrodas īstajā apvidū. Viņš centās iztēloties sevi ģenerāļa Patona vietā un domāt aptuveni šādi: ja es plānotu iebrukt Francijā uz austrumiem no Sēnas, bāzējoties Anglijas austrumdaļā, kur tad es izvietotu šo bāzi?

Norfolkas priekšrocības bija acīmredzamas: lielas vientulīgu lauku platības, milzums līdzenu vietu lidlaukiem, jūras tuvums, lai būtu iespējams straujš uzbrukums. Un Vošas līcis bija dabiski piemērota vieta, kur izvietot floti. Tomēr viņam nezināmu iemeslu dēļ minējumi varēja būt nepareizi. Drīz viņam būs jāpadomā par strauju pārbraucienu uz citu apvidu varbūt uz Fensu.

Priekšā parādījās slūžas, un Fabers nolaida buras, lai palēninātu gaitu. Laiva līgani ieslīdēja slūžās un viegli atsitās pret vārtiem. Slūžu uzrauga mājiņa atradās krastā. Fabers pielika plaukstas pie mutes un skaļi iesaucās. Tad viņš apsēdās un gaidīja. Viņš jau bija iemācījies, ka slūžu uzraugi ir tāda cilvēku suga, ko nav iespējams pasteidzināt. Turklāt bija tējas laiks, un šajā laikā viņus gandrīz vispār nebija iespējams izkustināt no vietas.

Mājiņas durvīs iznāca kāda sieviete un pamāja ar roku. Fabers pamāja pretī, tad izlēca krastā, piesēja laivu un iegāja mājā. Slūžu uzraugs kreklā sēdēja pie virtuves galda. Viņš apvaicājās: Jūs taču nesteidzaties, ko?

Fabers pasmaidīja. Nepavisam.

-     Ielej viņam tasi tējas, Meivis.

-     Nē, patiešām, Fabers pieklājīgi atteicās.

-     Būs jau labi, mēs tikko uzvārījām veselu tējkannu.

-     Paldies. Fabers apsēdās. Mazā virtuvīte bija gaiša un tīra, un tēja tika pasniegta skaistā porcelāna tasītē.

-     Makšķerējat? slūžu uzraugs apvaicājās.

-    Makšķerēju un vēroju putnus, attrauca Fabers. Domāju, ka drīz pietauvošos un pāris dienu pavadīšu uz sauszemes.

-     Ak jā. Tad labāk kāpiet otrā kanāla krastā. Šajā malā ir slēgta teritorija.

-    Ak tā? Es nemaz nezināju, ka šajā pusē ir armija.

-    Jā, tās teritorija sākas kādu pusjūdzi no šejienes. Bet es nezinu, vai tā ir armija. Man jau viņi to nestāsta.

-     Nu, domāju, ka mums tas arī nav jāzina, atteica Fabers.

Nūja. Labi, pabeidziet dzert tēju, un es izlaidīšu jūs caur slūžām. Paldies, ka ļāvāt man pabeigt savējo.

Viņi izgāja no mājas, Fabers iekāpa laivā un atsaitēja to. Vārti aiz viņa lēni aizvērās, pēc tam uzraugs atvēra slūžas. Laiva līdz ar ūdens līmeni pamazām nolaidās lejā, tad uzraugs atvēra priekšējos vārtus.

Fabers uzvilka buras un izbrauca ārā. Slūžu uzraugs pamāja viņam ar roku.

Fabers atkal pieturēja pēc kādām četrām jūdzēm un piesēja laivu pie kāda resna koka krastā. Gaidot nakts iestāšanos, viņš pagatavoja ēdienu no desu konserviem, sausiem cepumiem un pudelē iepildīta ūdens. Viņš pārģērbās melnās drēbēs, ielika plecu somā binokli, fotokameru un grāmatu "Austrumanglijas retie putni", iebāza kabatā kompasu un paņēma kabatas lukturīti. Viņš bija gatavs.

Fabers nodzēsa vētras lukturi, aizslēdza kajītes durvis un izlēca krastā. Ar kabatas lukturīti pārbaudījis kompasu, viņš iegāja mežu joslā gar kanāla malu.

Fabers gāja kādu pusjūdzi dienvidu virzienā no laivas, līdz atdūrās žogā. Tas bija stiepļu pinuma žogs sešu pēdu augstumā ar dzeloņstiepļu rituļiem augšdaļā. Fabers atkāpās mežā un uzrāpās augstā kokā.

Virs galvas bija sapluinīti mākoņi. Ik pa brīdim tiem cauri izlauzās mēness stari. Aiz žoga bija atklāts līdzenums ar nelielu kāpumu. Fabers tā jau bija darījis agrāk Biginhilā, Oldershotā un neskaitāmās militārās teritorijās visā Dienvidanglijā. Bija divi drošības līmeņi mobilas patruļas ap perimetra žogu un stacionāri posteņi objektos.

Kā viņš zināja, tad abus varēja pārvarēt ar pacietību un piesardzību.

Fabers nokāpa no koka un atgriezās pie žoga. Viņš noslēpās aiz krūma un sāka gaidīt.

Viņam bija jāuzzina, cikos mobilā patruļa nonāk šajā vietā. Ja tā neparādīsies līdz rītausmai, tad viņš vienkārši atgriezīsies nākamajā naktī. Ja viņam paveiktos, tad patruļa pēc kāda laika pabrauktu garām. Izvērtējot teritorijas šķietamos apmērus, viņš minēja, ka katru nakti patruļa varētu veikt vienu pilnu apli ap žogu.

Faberam paveicās. Drīz pēc desmitiem viņš izdzirdēja soļu dipoņu un pa žoga iekšpusi aizsoļoja trīs kareivji.

Pēc piecām minūtēm Fabers šķērsoja žogu.

Viņš gāja dienvidu virzienā. Kad visi virzieni vienlīdz labi, vislabāk iet taisni. Fabers neizmantoja kabatas lukturīti. Viņš pēc iespējas turējās dzīvžogu un koku tuvumā un izvairījās no reljefa paaugstinājumiem, kur viņa siluetu kāds varētu ieraudzīt brīdī, kad mēness pēkšņi izlien no mākoņiem. Retā augāja klātais apvidus veidoja melnas, pelēkas un sudrabotas krāsas piepildītu ainavu. Zeme zem kājām bija nedaudz samirkusi, it kā blakus varētu atrasties dumbrājs. Pa lauku viņam priekšā ātri kā dzinējsuns un graciozi kā kaķis aizskrēja lapsa.

Bija pusdivpadsmit naktī, kad Fabers pamanīja pirmās militārās aktivitātes pazīmes un tās bija ļoti dīvainas pazīmes.

Parādījās mēness, un Fabers kādu jūdzi tālāk ieraudzīja vairākas vienstāva celtņu rindas, kas nepārprotami bija izvietotas precīzi kā armijas kazarmas. Viņš acumirklī pieplaka pie zemes, taču jau šajā brīdī apšaubīja to, ko it kā īstenībā redzēja, tur nebija ne gaismas, ne skaņas.

Fabers dažas minūtes gulēja nekustīgi, ļaujot rasties kādam izskaidrojumam, taču nenotika nekas, izņemot to, ka redzeslokā parādījās āpsis, pamanīja Faberu un aizbēga.

Fabers līda uz priekšu.

Piekļuvis tuvāk, viņš saprata, ka barakas ir ne tikai neapdzīvotas, bet arī nepabeigtas. Vairumu veidoja tikai jumts, ko balstīja stabi stūros. Dažām bija tikai viena siena.

Pēkšņi viņu apstādināja kāda skaņa cilvēka smiekli. Fabers gulēja nekustīgi un vēroja. Uz īsu mirkli uzplaiksnīja un nodzisa sērkociņa liesma, pēc kuras vienā no nepabeigtajām kazarmām palika divi kvēlojoši sarkani punkti, tur bija sargi.

Fabers piedurknē sataustīja dunci, tad atkal līda uz priekšu virzienā uz to nometnes pusi, kas atradās tālāk no posteņa.

Pusceltajām barakām nebija ne grīdu, ne pamatu. Nekur nebija redzami nekādi celtniecības transporta līdzekli, nekādas ķerras, nekādi betona maisītāji, lāpstas vai ķieģeļu kaudzes. No nometnes pāri laukiem veda dubļains ceļš, taču riteņu sliedēs auga pavasara zālīte; ceļš pēdējā laikā nebija daudz lietots.

Izskatījās tā, it kā kāds būtu gribējis šeit izvietot desmit tūkstošus kareivju, bet tad dažas nedēļas pēc celtniecības sākuma pārdomājis.

Tomēr te bija kaut kas tāds, kas ne visai atbilda šādam izskaidrojumam.

Fabers klusi lavījās apkārt, saglabājot modrību, ja nu sargiem ienāktu prātā doties apgaitā. Nometnes vidū bija armijas transporta līdzekļu grupa. Mašīnas bija vecas un sarūsējušas, un no tām bija izņemts viss vēl lietojamais nevienai no tām nebija ne dzinēja, ne iekšējo detaļu. Bet ja reiz bija doma sadalīt daļās vecas mašīnas, tad kāpēc metāllūžņos netika nodoti korpusi?

Tās barakas, kurām bija pa vienai sienai, atradās ārējās rindās, un to sienas bija vērstas uz ārpusi. Viss vairāk atgādināja kinofilmas dekorācijas, nevis būvlaukumu.

Fabers nosprieda, ka šeit ir uzzinājis visu, ko varējis. Viņš aizgāja līdz nometnes austrumu malai, tad nometās guļus un līda prom, līdz bija nonācis ārpus redzamības loka aiz dzīvžoga. Nokļuvis pusjūdzi tālāk reljefa pacēluma augstākajā punktā, viņš atskatījās. Tagad atkal izskatījās pēc barakām.

Fabera prātā lēnām sāka ataust atskārsmes blāzma. Viņš vēl nogaidīja, lai tā nobriest.

Apvidus joprojām vēl bija samērā līdzens, to atdzīvināja vienīgi nelieli virsmas nelīdzenumi. Aizsegam Fabers izmantoja nelielos koku pudurus un dumbrāja krūmus. Vienu brīdi viņam bija jāapmet loks ap ezeriņu, kura virsma sudrabaini zaigoja mēnesnīcā. Viņš izdzirdēja pūces kliedzienu, pagrieza galvu tai virzienā un tālumā saskatīja pussagruvušu šķūni.

Piecas jūdzes tālāk viņš redzēja lidlauku.

Fabers domāja, ka tur ir vairāk lidmašīnu, nekā ir visu Karalisko gaisa kara spēku rīcībā. Tur bija lidmašīnas Pathfinder, no kurām met apgaismošanas bumbas, lankasteri un amerikāņu B-17 bombardēšanai, lai novājinātu ienaidnieku, Hurricane, Spitfire un Mosquito tipa lidmašīnas izlūkošanai un pļaujošiem uzbrukumiem; pietiekami daudz lidmašīnu uzbrukumam.

Visām šasijas bija iestigušas mīkstajā zemē, un tās līdz vēderam gulēja dubļos.

Ari te nebija ne apgaismojuma, ne skaņu.

Fabers atkārtoja iepriekšējās darbības, uz vēdera lienot klāt lidmašīnām, līdz pamanīja sargus. Lidlauka vidū bija neliela telts. Cauri audeklam spīdēja blāva lampas gaisma. Tur bija divi vīri, varbūt trīs.

Kad Fabers tuvojās lidmašīnām, šķita, ka tās kļūst plakanākas, it kā kāds tās būtu saspiedis.

Viņš sasniedza tuvāko un izbrīnīts tai pieskārās. Tas bija puscollu bieza finiera gabals, izzāģēts Spitfire aprisēs, nokrāsots maskēšanās krāsā un ar virvēm nostiprināts pie zemes.

Visas pārējās lidmašīnas bija tādas pašas.

To bija vairāk par tūkstoti.

Fabers piecēlās kājās, ar acs kaktiņu vērodams telti, gatavs mesties zemē pie mazākās kustības. Viņš apgāja apkārt visam viltus lidlaukam, apskatīdams viltus iznīcinātājus un bumbvedējus, domās saistot tos ar kinodekorāciju barakām, un viņam sagriezās galva, kad viņš saprata, ko nozīmē viņa atklājums.

Fabers zināja ja turpinātu pētīt, viņš atrastu vēl citus šim līdzīgus lidlaukus, citas pa pusei uzbūvētas barakas. Ja dotos uz Vošas līci, viņš tur atrastu finiera iznīcinātāju un karakuģu flotili.

Tā bija plaša mēroga prasmīga, dārga, izcila krāpšana.

Protams, tā nebija iespējams apmuļķot vērotāju ļoti ilgi. Taču tas arī nebija domāts, lai muļķotu vērotājus uz zemes.

Tam bija jābūt redzamam no gaisa.

Pat zemu lidojoša izlūklidmašīna, kas būtu aprīkota ar jaunākajām fotokamerām un ātras kadru maiņas mehānismu, atgriezusies pārvestu fotogrāfijas, kas nešaubīgi liecinātu par milzīgu cilvēku un tehnikas koncentrāciju.

Nebija nekāds brīnums, ka ģenerālštābs gaidīja iebrukumu austrumos no Sēnas.

Fabers pieņēma, ka varētu būt vēl citi apmānīšanas elementi. Briti noteikti sazinās ar Savienoto Valstu Pirmās armijas grupu, izmantojot kodus, par kuriem zināms, ka tos uzlauzīs. Noteikti pastāv izlūku viltus ziņojumi, kas ar spāņu 'diplomātiskā pasta palīdzību tiek nogādāti uz Hamburgu. Iespējas bija bezgalīgas.

Britu rīcībā bija četri gadi, lai aizsargātos no iebrukuma. Vācu armijas lielākā daļa cīnījās Krievijā. Tiklīdz sabiedrotie spertu kāju uz Francijas zemes, viņus vairs nebūtu iespējams apturēt. Vācu vienīgā iespēja būtu sagaidīt sabiedroto armiju pludmalē un iznīcināt to brīdī, kad sabiedrotie izkāpj no desanta kuģiem.

Ja vācu armija gaidītu nepareizajā vietā, tā zaudētu savu vienīgo iespēju.

Visa stratēģija bija pilnīgi skaidra. Tā bija vienkārša un graujoša.

Faberam bija jāziņo Hamburgai.

Fabers prātoja, vai Hamburga viņam ticēs.

Kara stratēģiju reti kad mainīja viena cilvēka teiktais. Viņa pozīcijas bija spēcīgas, taču vai tās bija tik spēcīgas?

Tas idiots fon Brauns viņam nemūžam neticētu. Viņš jau gadiem ienīda Faberu un tvertu jebkuru iespēju viņu apkaunot. Kanariss, fon Renne… Fabers tiem neticēja.

Un tad vēl kas: raidītājs. Fabers negribēja.par to raidīt ēterā… viņu jau vairākas nedēļas nepameta izjūta, ka radiokods vairs nav drošs. Ja briti uzzinātu, ka to noslēpums ir atklāts…

Atlika tikai viens: viņam vajadzēja sagādāt pierādījumus un pašam tos nogādāt Berlīnē.

Viņam bija vajadzīgas fotogrāfijas.

Fāberam bija jānofotografē šī milzīgā viltus armija; pēc tam viņš dotos uz Skotiju un sagaidītu zemūdeni, un fotogrāfijas viņš iedotu rokās personiski fīreram. Neko vairāk izdarīt viņš nevarēja. Un arī ne mazāk.

Fotografēšanai vajadzēja gaismu. Būs jānogaida līdz rītausmai. Kaut kur netālu atpakaļ bija pussakritis šķūnis atlikušo nakts daļu viņš varētu pavadīt tur.

Fabers paskatījās kompasā un devās uz priekšu. Šķūnis izrādījās tālāk, nekā viņš bija domājis, un gājiens līdz tam prasīja veselu stundu. Tā bija veca koka ēka ar cauru jumtu. Barības trūkuma dēļ to jau sen bija pametušas žurkas, toties šķūņaugšā bija papilnam sikspārņu.

Fabers apgūlās uz kaut kādiem dēļiem, taču nespēja iemigt. Ne jau nu ar tām zināšanām, kas, viņaprāt, varēja mainīt visu kara gaitu.

Saulei bija jāuzlec 05.21.

04.20 Fabers izgāja no šķūņa.

Kaut arī viņš nebija iemidzis, divas šķūnī pavadītās stundas bija sniegušas atpūtu viņa ķermenim un mierinājumu prātam, un tagad viņš bija labā omā. Rietumu vējš bija izdzenājis mākoņus, un, kaut arī mēness bija norietējis, ceļu apgaismoja zvaigznes.

Laiku Fabers bija aprēķinājis precīzi. Tuvojoties "lidlaukam", debesis kļuva aizvien gaišākas.

Sargi joprojām atradās teltī. Ja Faberam paveiktos, viņi pat varētu būt iemiguši. No savas pieredzes šādos pasākumos Fabers zināja, ka palikt nomodā visgrūtāk ir maiņas pēdējo stundu laikā.

Taču, ja sargi iznāktu laukā, viņam nāktos tos nogalināt.

Fabers izvēlējās pozīciju un ielādēja Leica kamerā 36 kadru 35 mm platuma Agfa filmas rullīti. Viņš cerēja, ka filma ir saglabājusi savu augsto jutību. Fabera koferī tā bija nogulējusi jau kopš kara sākuma, un šajos laikos Britu salās fotofilmas nebija nopērkamas. Tomēr filmai vajadzētu būt labai. Fabers to bija glabājis gaismnecaurlaidīgā maisiņā un sargājis no siltuma avotiem.

Kad saules sarkanā mala parādījās pie apvāršņa, Fabers sāka fotografēt. Viņš fotografēja no dažādiem punktiem un attālumiem, nobeidzot fotogrāfiju sēriju ar vienu viltus lidmašīnu; fotogrāfijās vajadzēja parādīties gan šķietamajam efektam, gan īstenībai.

Fotografējot pēdējo uzņēmumu, Fabers ar acs kaktiņu pamanīja kustību. Viņš pieplaka pie zemes un palīda zem finiera Mosquito. No telts izlīda kareivis, pagāja dažus soļus tālāk un turpat pačurāja. Tad izstaipījās, nožāvājās un aizkūpināja cigareti. Viņš pārlaida skatu lidlaukam, noskurinājās un atgriezās teltī.

Fabers piecēlās un metās skriet.

Pēc kādas ceturtdaļjūdzes viņš atskatījās. Lidlauks jau bija skatam pazudis. Fabers devās uz rietumiem baraku virzienā.

Šis jau bija vairāk nekā parasts spiegošanas gājiens. Hitlers visu mūžu bija vienpatis un šādu īpašību atzina arī citos. Ja kāds iegūtu pierādījumu, ka fīreram atkal izrādījusies taisnība, bet visi speciālisti būtu kļūdījušies, tad šis kāds varētu cerēt uz ko vairāk, ne tikai plaukstas sitienu uz pleca. Fabers zināja, ka Hitlers jau tagad viņu uzskata par abvēra labāko aģentu, taču pēc šāda triumfa viņš varētu ieņemt pat Kanarisa vietu.

Ja vien viss izdotos.

Fabers pielika soli, noskrēja kādus divdesmit jardus, nogāja nākamos divdesmit un tad atkal sāka skriet, tā ka barakas viņš sasniedza 06.30. Nu jau bija gaiša diena, tāpēc Fabers nevarēja tuvoties barakām, jo šie sargi nesēdēja teltī, bet gan atradās vienā no bezsienu būdām, no kuras tiem pavērās plašs skats uz apkārtni. Fabers nogūlās pie dzīvžoga un uzņēma dažas fotogrāfijas no attāluma. Parastā palielinājumā fotoattēlos parādītos vienīgi barakas, taču lielākā palielinājumā varētu būt izšķiramas detaļas, kas ļautu atklāt viltojumu.

Atceļā uz laivu Fabers bija uzņēmis trīsdesmit kadrus. Viņš atkal steidzās, jo tagad jau bija kļuvis par ārkārtīgi aizdomīgu personu melnā tērpts vīrietis, kas rokā nes audekla somu ar aparatūru un skrien pa klaju lauku aizliegtā teritorijā.

Pēc stundas Fabers bija sasniedzis žogu, pa ceļam viņš nebija redzējis nevienu citu dzīvu radību kā vien meža zosis. Rāpdamies pār stiepļu pinumu, Fabers izjuta milzīgu atslābinājumu. Žoga iekšpusē aizdomas vērsās pret viņu, ārpusē viņš varēja nebūt aizdomīgs. Viņš atkal varēja atgriezties pie putnu vērotāja, makšķernieka un burātāja lomas. Lielākā riska brīdis bija pagājis.

Fabers šķērsoja meža joslu, atgūstot elpu un ļaujot pagaist naktsdarba spriedzei. Viņš nolēma ar laivu pabraukt dažas jūdzes tālāk, tad atkal piestāt krastā un dažas stundas pagulēt.

Fabers sasniedza kanālu. Viss bija beidzies. Rīta saules staros laiva izskatījās brīnišķīgi. Uzreiz pēc došanās ceļā viņš pagatavos tēju un tad…

No laivas kabīnes iznāca formā tērpts vīrs un noprasīja: Tā, tā. Kas tad jūs tāds būtu?

Fabers sastinga, ļaujot atgriezties aukstasinībai un senajiem instinktiem. Tas, kurš bija ielauzies viņa laivā, bija tērpies zemessardzes kapteiņa formas tērpā. Makstī pie jostas bija pistolei līdzīgs priekšmets, un maksts bija aizpogāta. Vīrs bija gara auguma un stalts, taču šķita, ka viņa vecums jau tuvojas sešdesmit gadiem. No formas cepures apakšas rēgojās sirmi mati. Viņš nemaz nemēģināja izvilkt šaujamo. Fabers to visu fiksēja, kamēr pats teica: Jūs atrodaties manā laivā, tāpēc drīzāk jau man vajadzētu jums jautāt, kas jūs esat.

-    Kapteinis Stīvens Lenghems, zemessardze.

-    Džeimss Beikers. Fabers palika stāvot krastā. Kapteinis nekad nepatrulē viens.

-     Un ar ko jūs nodarbojaties?

-     Man ir atvaļinājums.

-     Kur jūs tikko bijāt?

-     Vēroju putnus.

-    Jau no pašas rītausmas? Ņem viņu ciet, Votson.

No Fabera pa kreisi pēkšņi parādījās jauns vīrietis džinsa auduma formas tērpā ar medību bisi rokās. Fabers palūkojās apkārt. Vēl viens vīrietis bija no viņa pa labi un ceturtais aiz muguras.

Kapteinis skaļi noprasīja: No kuras puses viņš atnāca, kaprāl?

Atbilde atskanēja no ozola zariem virs galvas. No aizliegtās teritorijas, ser.

Fabers apsvēra savas izredzes. Četri pret vienu līdz brīdim, kad no koka nokāps kaprālis. Viņiem gan bija tikai divi revolveri, medību bise un kapteiņa pistole. Un viņi pārsvarā nebija profesionāļi. Palīdzētu ari laiva.

Fabers atteica: Aizliegta teritorija? Es redzēju tikai kaut kādu žogu. Paklau, vai nevarētu netēmēt uz mani ar to ugunspagali? Var vēl iet vaļā.

-     Neviens nevēro putnus tumsā, teica kapteinis.

-    Ja izveido slēpni tumsā, tad nevar palaist garām bridi, kad putni mostas. Tā ir pieņemts. Klausieties, zemessargi ir trakoti patriotiski, braši un tā tālāk, taču nevajag jau pārspīlēt. Vai jūs nevarētu vienkārši pārbaudīt manus dokumentus un uzrakstīt ziņojumu?

Izskatījās, ka kapteinis sāk nedaudz šaubīties. Un kas ir tajā audekla somā?

-    Binoklis, fotoaparāts un piezīmju grāmata. Fabers virzīja roku pie somas.

-    Nē, neaiztieciet to, viņu pārtrauca kapteinis. Paskaties somā, Votson.

Te nu tā arī bija amatiera kļūda.

Votsons pavēlēja: Paceliet rokas!

Fabers pacēla rokas virs galvas, labo roku pietuvinājis jakas kreisajai piedurknei. Viņš prātā pārdomāja dažas nākamās sekundes nedrīkstēja nonākt līdz šaušanai.

Votsons pienāca Faberam klāt no kreisās puses un atvēra Fabera audekla somas pārloku. Fabers izvilka no piedurknes dunci, iegāja Votsona aizsardzības zonā un līdz pat spalam iedūra dunci Votsona kaklā. Ar otru roku viņš izrāva bisi no jaunā vīrieša rokas.

Abi pārējie krastā stāvošie kareivji tuvojās Faberam, un kaprālis sāka brīkšķināties lejup pa ozola zariem.

Kad Votsons saļima, Fabers izvilka dunci no viņa kakla. Kapteinis bija sācis grābstīties gar pistoles maksti. Fabers ielēca laivā. Laiva sašūpojās, un kapteinis sagrīļojās. Fabers metās viņam virsū ar nazi, taču bija pārāk tālu, lai varētu iedurt precīzi. Asmens trāpīja formas tērpa jakas atlokā, tad parāvās uz augšu, trāpot zodā. Kapteinis atlaida roku no maksts, lai aizspiestu ciet brūci.

Fabers apcirtās apkārt, lai pievērstos krastam. Viens no kareivjiem lēca laivā. Fabers paspēra soli uz priekšu un stingri izslēja uz priekšu labo roku. Lecošais kareivis uzkrita uz astoņu collu garā dunča asmens.

No trieciena Fabers zaudēja līdzsvaru un atlaida dunci. Kareivis uzkrita uz tā. Fabers piecēlās ceļos; vairs nebija laika izvilkt dunci, jo kapteinis jau pogāja vaļā pistoles maksti. Fabers lēca viņam virsū, ar rokām tverot pēc virsnieka sejas. Pistole jau bija izvilkta. Fabers iespieda īkšķus kapteiņa acis, tas iekliedzās sāpēs un centās atstumt Fabera rokas.

Atskanēja skaļš būkšķis, kad uz laivas klāja piezemējās ceturtais zemessargs. Fabers novērsās no kapteiņa, kas tagad jau vairs nebūtu spējīgs notēmēt pistoli pat tad, ja izdotos atbrīvot drošinātāju. Ceturtajam rokās bija policista steks; viņš izdarīja spēcīgu sitienu. Fabers pavirzījās pa labi, lai sitiens netrāpītu pa galvu, bet atdurtos kreisajā plecā. Kreisā roka mirklī kļuva nejūtīga. Fabers ar rokas malu izdarīja precīzu, spēcīgu sitienu pa uzbrucēja kaklu. Pārsteidzošā kārtā vīrietis to pārcieta un pacēla steku otrajam sitienam. Fabers koncentrēja visus spēkus. Kreisā roka atguva spēju just un sāka neciešami sāpēt. Viņš saņēma abās rokās kareivja seju, pagrūda, pagrieza un atkal pagrūda. Pārlūstot vīrieša sprandam, bija dzirdams ass krakšķis. Tajā pašā brīdī steks atkal piezemējās, šoreiz uz Fabera galvas. Viņš apdullis pakāpās atpakaļ.

Kapteinis, joprojām grīļodamies, metās virsū Faberam. Kad viņš atmuguriski pārstreipuļoja pār bortu un ar skaļu plunkšķi iekrita kanālā, formas cepure aizlidoja pa gaisu.

Kaprālis nolēca pēdējās sešas pēdas no ozola zariem. Fabers izvilka dunci no sadurtā zemessarga nedzīvā ķermeņa un izlēca krastā. Votsons vēl bija dzīvs, taču vairs ne ilgi asinis pulsējošā straumē gāzās no brūces viņa kaklā.

Fabers un kaprālis atradās ar seju viens pret otru. Kaprālim bija bise. ■

Viņš, pats par sevi saprotams, bija pārbijies. Dažās sekundēs, kas kaprālim bija vajadzīgas, lai norāptos no ozola, šis svešinieks bija nogalinājis trīs no viņa biedriem un ceturto iemetis kanālā.

Fabers paskatījās uz šaujamo. Tas bija vecs gandrīz vai muzeja eksponāts. Ja kaprālis tam kaut cik uzticētos, viņš jau sen būtu izšāvis.

Kaprālis paspēra soli uz priekšu, un Fabers ievēroja, ka viņš saudzē labo kāju iespējams, viņš to savainojis, lecot no koka. Fabers pakāpās uz sāniem, liekot kaprālim pārvietot ķermeņa svaru uz vājāko kāju, šūpojoties un mēģinot tēmēt uz savu mērķi. Fabers palika kurpes purngalu zem kāda akmens un paspēra to gaisā. Kaprālis pievērsa uzmanību akmenim, un Fabers virzījās uz priekšu.

Kaprālis nospieda gaili nekas nenotika. Vecā bise bija iesprūdusi. Pat tad, ja tā būtu izšāvusi, šāviens nebūtu trāpījis Faberam; kaprāļa acu skatiens bija piekalts akmenim, viņš kliboja ar savainoto kāju, un Fabers bija izkustējies no vietas.

Fabers viņu nogalināja ar dunča dūrienu kaklā.

Bija atlicis vienīgi kapteinis.

Fabers pārlaida skatienu apkārtnei un pamanīja vīrieti izrāpjamies no kanāla pretējā krastā. Fabers atrada akmeni un meta. Tas trāpīja kapteinim pa galvu, taču vīrs izrausās uz sauszemes un metās skriet.

Fabers pieskrēja pie krasta, ielēca kanālā un pēc dažiem roku vēzieniem izkāpa otrā krastā. Kapteinis bija kādus simt jardus tālāk un bēga prom, taču viņš bija vecs vīrs. Fabers sāka skriet arvien ātrāk, līdz jau dzirdēja vecā vīra agonijas pilno, saraustīto elpu. Kapteinis palēnināja skrējienu, tad saļima kādā krūmā. Fabers piegāja viņam klāt un apgrieza uz muguras.

Kapteinis nosēcās: Tu esi… velns.

Tu redzēji manu seju, teica Fabers un nogalināja arī viņu.

12

Ju-52 trīsmotoru transporta lidmašīna ar kāškrustiem uz spārniem sašūpojās un apstājās uz lietus izmērcēta skrejceļa Rastenburgā Austrumprūsijas mežos. Kāds neliela auguma vīrs ar izteiksmīgiem sejas vaibstiem iespaidīgu degunu, platu muti, lielām ausīm izkāpa no lidmašīnas un straujā solī devās pa betona skrejceļu uz tur gaidošu mersedesu.

Kad mašīna jau brauca pa drūmo, mitro mežu, feldmaršals Ervīns Rommels noņēma formas tērpa cepuri un nervozi pārlaida roku pieres apvidū jau retēt sākušajiem matiem. Viņš zināja, ka pēc dažām nedēļām pa šo pašu ceļu brauks jau kāds cits vīrs ar spridzekli koferītī spridzekli, kas paredzēts pašam fīreram. Bet pašlaik bija jācīnās par to, lai Vācijas jaunajam līderim kas varētu būt arī viņš pats būtu iespēja vest pārrunas ar sabiedrotajiem no pamatoti spēcīgām pozīcijām.

Pēc desmit jūdžu brauciena automašīna piebrauca pie Wolfschanze Vilku midzeņa, štāba, kur tagad uzturējās Hitlers un arvien šaurākais viņam tuvāko neirotisko ģenerāļu loks.

Visu laiku smidzināja, un lietus lāses no augstajiem skuju kokiem pilēja iežogotās teritorijas zemē. Pie vārtiem, kas veda uz Hitlera personiskajiem apartamentiem, Rommels uzlika cepuri un izkāpa no mašīnas. SS apsardzes priekšnieks oberfīrers Ratenhubers bez vārdiem pastiepa roku, lai paņemtu Rommela pistoli.

Sanāksmei vajadzēja notikt pazemes bunkurā betonētā, aukstā, mitrā patvertnē bez ventilācijas. Rommels nokāpa lejup pa pakāpieniem un iegāja iekšā. Tur pēcpusdienas sanāksmi gaidīja jau kāds ducis citu Himlers, Gērings, fon Ribentrops, Keitels. Rommels sveicinot pamāja ar galvu un nogaidot apsēdās uz cieta krēsla.

Kad ienāca Hitlers, visi piecēlās. Viņš bija tērpies pelēkā frencī un melnās biksēs un, kā ievēroja Rommels, arvien vairāk sakumpa. Hitlers devās tieši uz bunkura attālo sienu, kur pie betona bija piesprausta liela Ziemeļrietumeiropas karte. Hitlers izskatījās noguris un viegli aizkaitināms. Viņš sāka bez ievada.

-    Sabiedrotie taisās iebrukt Eiropā. Tas notiks šogad. Angļu un amerikāņu karaspēks iebrukumu sāks no Britu salām. Viņi izcelsies krastā Francijā. Mēs viņus iznīcināsim, kad tie izcelsies krastā. Šis jautājums nav apspriežams.

Hitlers palūkojās apkārt, it kā gaidot, ka kāds no padotajiem iebildīs. Valdīja klusums. Rommels notrīsēja bunkurā bija auksti kā kapā.

-    Jautājums ir kur viņi izcelsies krastā? Fon Renne, jūsu ziņojums!

Pulkvedis Aleksis fon Renne, kas bija veiksmīgi pārņēmis stafeti no Kanarisa, piecēlās kājās. Kara sākumā vēl būdams vienkāršs kapteinis, viņš bija izcēlies ar lielisku ziņojumu par Francijas armijas vājajām vietām šim ziņojumam tika piedēvēta izšķirošā faktora loma Vācijas uzvarā. Fon Renne bija kļuvis par armijas izlūkošanas pārvaldes šefu 1942. gadā, un pēc Kanarisa krišanas šī pārvalde bija pārņēmusi abvēru. Rommels bija dzirdējis, ka fon Renne esot iedomīgs un tiešs, toties spējīgs.

Fon Renne iesāka: Mūsu rīcībā esošā informācija ir plaša, taču nekādā ziņā ne pilnīga. Sabiedroto kodētais nosaukums iebrukumam ir "Pakļaušana". Karaspēka koncentrācija Lielbritānijā ir šāda. Fon Renne paņēma rādāmkociņu un, šķērsojis telpu, piegāja pie sienas kartes. Pirmkārt, dienvidu piekrastē. Otrkārt, šajā apvidū, ko sauc par Austrumangliju. Treškārt, Skotijā. Karaspēka koncentrācija Austrumanglijā ir pati lielākā. Mēs varam secināt, ka iebrukums notiks trijos virzienos. Pirmkārt, diversantu iebrukums Normandijā. Otrkārt, galvenais trieciens pār Duvras jūras šaurumu uz Kalē piekrasti. Treškārt, flanga iebrukums no Skotijas pāri Ziemeļjūrai

Norvēģijā. Šai prognozei piekrīt visi izlūkošanas avoti. Fon Renne apsēdās.

Hitlers jautāja: Komentāri?

Rommels, kas komandēja armijas grupu B, kura kontrolēja Francijas ziemeļu piekrasti, teica: Es varu ziņot par vienu pazīmi, kas apstiprina šo teoriju: pa Padekalē jūras šaurumu ir pārvesta visu laiku lielākā bumbu tonnāža.

Gērings apvaicājās: Kādi izlūkošanas avoti apstiprina jūsu prognozi, fon Renne?

Fon Renne atkal piecēlās. Tādi ir trīs: izlūkošana no gaisa, ienaidnieka radiosignālu noklausīšanās un aģentu ziņojumi. Viņš apsēdās.

Hitlers kā sargājot sakrustoja rokas uz dzimumorgāniem tā bija viņa nervozitātes pazīme, kas liecināja, ka viņš gatavojas uzstāties ar runu. Tagad es jums pastāstīšu, viņš teica, kā domātu es, ja būtu Vinstons Čērčils. Man ir divas iespējas: uz austrumiem no Sēnas vai uz rietumiem no Sēnas. Austrumiem ir viena priekšrocība: tur ir tuvāk. Taču mūsdienu kara zinātnē ir tikai divi attālumi: iznīcinātāju lidojuma zona un ārpus iznīcinātāju lidojuma zonas. Abi šie varianti ir iznīcinātāju lidojuma attāluma zonā. Tāpēc attālumam nav nozīmes.

Rietumos ir liela osta Šerbūra, taču austrumos nav nevienas. Un pats svarīgākais ir tas, ka austrumi ir labāk aizsargāti par rietumiem. Ari ienaidniekam ir gaisa izlūkošana.

Tāpēc es izvēlētos rietumus. Un ko tad es darītu? Es censtos panākt, lai vācieši domā otrādi! Uz katru uz Normandiju nosūtīto bumbvedēju es nosūtītu divus uz Padekalē. Es censtos iznīcināt visus tiltus pār Sēnu. Es nosūtītu maldinošus radiosignālus, sūtītu viltus izlūku ziņojumus, izvietotu karaspēku tā, lai maldinātu ienaidnieku. Es gribētu apmānīt tādus stulbeņus kā Rommels un fon Renne. Es censtos apmānīt pašu fīreru!

Pēc ilga klusuma pirmais ierunājās Gērings: Mans fīrer, man šķiet, ka jūs glaimojat Čērčilam, piedēvējot viņam tādu pašu gudrību, kāda piemīt jums.

Nepatīkamajā bunkurā bija manāms spriedzes atslābums. Gērings bija pateicis tieši to, kas bija jāpasaka, ietērpdams savu neapmierinātību komplimenta formā. Pārējie steidza viņam pievienoties, turklāt katrs nākamais tvēra lietu arvien nopietnāk ātruma dēļ sabiedrotie izvēlēsies īsāko ceļu jūras šķērsošanai; tuvāk esošais krasts ļautu iznicinātāju lidmašīnām ātrāk uzņemt degvielu un atgriezties; uzbrukumu labāk ir sākt no dienvidaustrumiem, jo tur ir vairāk līču un pstu; nevar būt, ka visi izlūku ziņojumi ir kļūdaini.

Hitlers kādu pusstundu klausījās, tad pacēla rokas, pieprasot klusumu. Viņš no galda paņēma nodzeltējušu papīru žūksni un pavicināja tos gaisā. 1941. gadā, viņš teica, es izdevu direktīvu ar nosaukumu "Krasta aizsardzības būves", kurā paredzēju, ka izšķirošais sabiedroto spēku trieciens notiks Normandijas un Lielbritānijas zemesragos, kuru lieliskās ostas veido ideālu placdarmu jūras desantam. To mana intuīcija man teica toreiz, un to tā man saka tagad! Uz fīrera apakšlūpas parādījās putu šļakatas.

Ierunājās fon Renne. (Viņš ir drosmīgāks par mani, nodomāja Rommels.) Mans fīrer, mēs tur turpinām veikt izlūkošanu, un ir viens konkrēts izlūkošanas pavediens, par kuru jums būtu jāzina. Pirms dažām nedēļām es nosūtīju uz Angliju emisāru, lai viņš tiktos ar aģentu, kura segvārds ir Adata.

Hitlera acis iekvēlojās. Jā! To vīru es pazīstu! Turpiniet.

Adatam ir dots uzdevums novērtēt ģenerāļa Patona komandētās Austrumanglijā izvietotās Savienoto Valstu Pirmās armijas grupas spēku. Ja viņš atklās, ka tās spēks ir pārspīlēts, mums ir nopietni jāpārvērtē mūsu prognoze. Turpretī, ja viņš ziņos, ka šī armija ir tik spēcīga, kā mēs pašlaik uzskatām, tad nevar būt šaubu, ka mērķis ir Kalē.

Gērings palūkojās uz fon Renni. Kas ir šis Adata?

Uz jautājumu atbildēja Hitlers: Vienīgais uzticamais aģents, kuru jelkad savervējis Kanariss, un ari tikai tāpēc, ka tas notika pēc mana norādījuma. Es pazīstu viņa ģimeni tie ir stipri, uzticami un atklāti vācieši. Un pats Adata viņš ir

spīdošs, vienkārši spīdošs! Es pārskatu visus viņa ziņojumus. Viņš atrodas Londonā jau kopš… Fon Renne pārtrauca: Mans fīrer… Hitlers nikni viņu uzlūkoja: Kas ir? Fon Renne piesardzīgi apvaicājās: Tad jūs pieņemsiet Adatas ziņojumu?

Hitlers pamāja. Šis virs atklās patiesību.

TREŠĀ DALA

7

13

Fabers trīcot atspiedās pret koku un izvēmās. Tad viņš sāka prātot, vai piecus līķus nevajadzētu aprakt.

Tas prasītu kādu pusstundu vai stundu, vērtēja Fabers, atkarībā no tā, cik labi viņš līķus noslēptu. Pa šo laiku viņu var pieķert.

Faberam vajadzēja salīdzināt šo risku ar dārgajām stundām, ko varētu iegūt, novilcinot līķu atrašanu. Piecu vīru pazušanu atklātu ļoti ātri viņus sāktu meklēt jau ap deviņiem. Pieņemot, ka viņi devušies parastā patruļā, viņu maršruts būtu zināms. Meklētāji sākumā pa maršrutu izsūtītu ziņnesi. Ja līķus atstātu tur, kur tie ir, ziņnesis tos ieraudzītu un saceltu trauksmi. Pretējā gadījumā viņš paziņotu par to, ka neko nav atradis, un tiktu uzsākta pilna mēroga meklēšana ar asinssuņiem un policistiem, kas izķemmē visus krūmus. Lai atrastu līķus, viņiem būtu nepieciešama visa diena. Pa to laiku Fabers jau varētu būt nokļuvis Londonā. Viņam bija svarīgi tikt prom no šī apvidus, pirms meklētājiem kļuvis skaidrs, ka viņu meklējamais ir slepkava. Fabers nolēma riskēt ar šo papildu stundu.

Viņš pārpeldēja atpakaļ pār kanālu ar paveco kapteini pār plecu, bez ceremonijām nometa viņu aiz kāda krūma, tad izvilka no laivas dibena divus līķus un uzkrāva tos virsū kapteinim. Beigās viņš kaudzei pievienoja Votsonu un kaprāli.

Faberam nebija lāpstas, bet kapa bedri vajadzēja lielu. Viņš uzmeklēja mīkstas zemes laukumiņu dažus jardus tālāk mežā. Viņam paveicās, ka zeme bija alu izvagota. Fabers laivas mazajā kambīzē sadabūja pannu un sāka rakt.

Līdz dažu pēdu dziļumam bija tikai satrūdējušas lapas un rakt bija viegli. Tad Fabers nonāca līdz māla slānim, un rakšana kļuva ārkārtīgi grūta. Pusstundas laikā viņš bija ieracies tikai kādas astoņpadsmit collas dziļāk. Ar to arī būs jāpietiek.

Fabers pa vienam aizvilka līķus līdz bedrei un iemeta tos iekšā. Tad viņš novilka savas dubļainās un asinīm notraipītās drēbes un uzmeta tās pa virsu līķu kaudzei. Viņš aizbēra kapa bedri ar izrakto zemi un lapām, ko noplēsa no tuvējiem krūmiem un kokiem. Ar to vajadzētu pietikt, lai noslēptu šo skatu pirmajā virspusējā pārmeklēšanā.

Fabers ar kāju uzrakņāja zemi laukumiņam upes krastā, kur bija izlijušās Votsona asinis. Asinis bija arī laivā, kur bija nogāzies uz dunča uzkritušais kareivis. Fabers sameklēja lupatu un nomazgāja klāju.

Tad viņš apģērba tīras drēbes, uzvilka buras un laidās ceļā.

Fabers vairs nemakšķerēja un nevēroja putnus; tagad nebija īstais laiks patīkamām maskēšanās nodarbēm. Tā vietā viņš uzvilka pilnas buras, lai nokļūtu iespējami tālāk no kapa vietas. Viņam pēc iespējas ātrāk vajadzēja izkļūt no ūdens un nonākt kādā žiglākā transporta līdzeklī. Burādams uz priekšu, viņš apsvēra priekšrocības, kādas sniegtu iekāpšana vilcienā vai automašīnas nozagšana. Automašīna būtu ātrāka, ja vien izdotos atrast kādu, ko nozagt, taču to itin drīz sāktu meklēt neatkarīgi no tā, vai zādzība tiktu saistīta ar pazudušo zemessargu patruļu. Dzelzceļa stacijas uzmeklēšana varētu prasīt ilgu laiku, taču dzelzceļš šķita drošāks; ievērojot zināmu piesardzību, lielāko dienas daļu viņš varētu neradīt īpašas aizdomas.

Fabers domāja, ko iesākt ar laivu. Ideālā gadījumā viņš to nogremdētu, taču kāds varētu redzēt. Ja viņš to atstātu kādā piestātnē vai vienkārši pietauvotu kanāla krastā, tad policija jo drīzāk to saistītu ar slepkavībām; policijai kļūtu skaidrs, kādā virzienā viņš pārvietojas. Fabers atlika lēmuma pieņemšanu uz vēlāku laiku.

Nelaimīgā kārtā Faberam nebija nekādas skaidrības par to, kur viņš atrodas. Viņa kartē ar Anglijas ūdensceļiem bija uzrādīts katrs tilts, visas piestātnes un slūžas, tomēr tajā nebija uzrādītas dzelzceļa līnijas. Fabers aplēsa, ka viņš atrodas stundas vai divu stundu gājiena attālumā no kāda pusduča ciemu, taču ciema esamība vēl nenozīmē, ka tajā atrodas arī dzelzceļa stacija.

Abas problēmas atrisinājās vienlaikus kanālu šķērsoja dzelzceļa tilts.

Fabers izvilka kompasu, izņēma no fotoaparāta filmiņu, paņēma maku un dunci. Visai pārējai mantībai bija jānogrimst kopā ar laivu.

Tauvas joslu abās kanāla pusēs aizsedza koki, un tuvumā nebija redzami celi. Fabers ievilka buras, nomontēja mastu un nolika uz klāja. Tad viņš noņēma ķīļa fiksēšanas tapas un, turēdams tauvu, izkāpa krastā.

Pakāpeniski piepildoties ar ūdeni, laiva papeldēja zem tilta. Fabers pievilka tauvu, lai noturētu grimstošo laivu tieši zem tilta ķieģeļu arkas. Pirmais nogrima pakaļgals, tam sekoja priekšgals, un beidzot kanāla ūdens sakļāvās virs kabīnes jumta. Ūdens virsū uzpeldēja daži burbuļi, tad vairs nesekoja nekas. Tilta ēna noslēpa laivas kontūras no nejauša garāmgājēja skatiena. Fabers iemeta tauvu ūdenī.

Dzelzceļa līnija veda no ziemeļaustrumiem uz dienvidrietumiem. Fabers uzkāpa pa krasta apmali un devās uz dienvidrietumiem turp, kur vajadzēja atrasties Londonai. Tas bija divvirzienu dzelzceļš, laikam kāds vietējais atzarojums. Vilcienu droši vien nav daudz, taču tie noteikti pietur visās stacijās.

Faberam ejot, saule cēlās augšup debesīs, un nogurums lika svīst. Pēc savu asinīm notraipīto, melno drēbju aprakšanas viņš bija uzvilcis divrindu pogājuma vējjaku un smagas flaneļa bikses. Tagad viņš novilka jaku un pārmeta to pār plecu.

Pēc četrdesmit minūtēm Fabers izdzirdēja tālu vilciena pukšķināšanu un noslēpās krūmā pie dzelzceļa līnijas. Garām ziemeļaustrumu virzienā lēni pabrauca veca tvaika lokomotīve, izpūšot lielus dūmu mākoņus un velkot ogļu vagonu sastāvu. Ja tāds pats vilciens brauktu pretējā virzienā, tajā varētu ielēkt. Vai tas ir vajadzīgs? Tas ietaupītu lielu ceļa gabalu. Bet tad viņš kļūtu aizdomīgi netīrs, un viņam rastos grūtības izkāpt no vilciena un palikt nepamanītam. Nē, drošāk jau bija iet kājām.

Dzelzceļa līnija, taisna kā bulta, veda cauri lauku līdzenumam. Fabers pagāja garām kādam fermerim, kas ar traktoru ara lauku. Nebija nekādas iespējas palikt nepamanītam. Fermeris, nepārtraucot darbu, pamāja Faberam. Viņš atradās pārāk tālu, lai spētu labi saskatīt Fabera seju.

Fabers bija nogājis kādas desmit jūdzes, kad priekšā ieraudzīja staciju. Tā atradās kādu pusjūdzi tālāk, un viņš spēja saskatīt vienīgi platformu paaugstinājumus un signāluguņu puduri. Fabers atstāja dzelzceļa līniju un devās pāri laukiem, turoties koku tuvumā, līdz uzdūrās ceļam.

Pēc dažām minūtēm viņš ienāca ciemā. Nebija nekā, kas pavēstītu tā nosaukumu. Tagad, kad iebrukuma draudi jau bija pagātnē, ceļa rādītāji un vietu nosaukumu plāksnes tika atjaunotas, taču šis ciems tik tālu vēl nebija ticis.

Ciemā bija pasts, pārtikas veikals un krodziņš ar nosaukumu "Bullis". Kāda sieviete ar bērnu ratiņiem viņu sveicināja ar draudzīgu "labrīt", kad viņš gāja garām kara monumentam. Nelielā stacija miegaini gozējās pavasara saulītē. Fabers iegāja iekšā.

Pie ziņojumu dēļa bija piestiprināts saraksts. Fabers nostājās pie tā. No nelielā biļešu kases lodziņa atskanēja kāda balss: Jūsu vietā es neņemtu to galvā. Tas ir lielākais daiļliteratūras darbs pēc "Forsaitu teikas".

Fabers jau tāpat zināja, ka saraksts ir novecojis, taču viņam vajadzēja uzzināt, vai no šejienes iet vilcieni uz Londonu. Gāja gan. Fabers jautāja: Vai jums ir kāda nojausma, kad atiet nākamais vilciens uz Liverpūles ielas staciju?

Ierēdnis sarkastiski iesmējās: Kaut kad šodien, ja jums paveiksies.

Es tomēr nopirkšu biļeti. Vienu, lūdzu.

-     Piecas mārciņas un četri pensi. Stāsta, ka Itālijā vilcieni ejot pēc saraksta, piebilda ierēdnis.

-    Vairs ne, piezīmēja Fabers. Lai nu kā, labāk jau slikti vilcieni un mūsu politiķi.

Vīrs uzmeta Faberam nervozu skatienu. Jums, protams, taisnība. Vai negribat uzgaidīt "Bullī"? Jūs tur dzirdēsiet vilcienu vai, ja nedzirdēsiet, es aizsūtīšu jums pakaļ.

Fabers negribēja, lai vēl vairāk cilvēku redzētu viņ^ seju. Nē, paldies, tā es tikai iztērēšu naudu. Viņš paņēma biļeti un devās uz peronu.

Ierēdnis pēc dažām minūtēm sekoja Faberam, apsēdās viņam blakus uz soliņa saulītē un jautāja: Vai jūs steidzaties?

Fabers pakratīja galvu. Šodienu esmu jau norakstījis. Es aizgulējos, sastrīdējos ar priekšnieku, un smagā mašīna, kas mani uz ceļa paņēma, pēc tam salūza.

-    Jā, mēdz būt tādas dienas. Ak jā. Ierēdnis ieskatījās pulkstenī. Šorīt vilciens ir izgājis laikā, un saka jau, ka viss notiek tā, kā tam jānotiek. Jums varētu paveikties. Ierēdnis atgriezās savā telpā.

Faberam paveicās. Vilciens atnāca pēc divdesmit minūtēm. Tas bija pārpildīts ar zemniekiem, ģimenēm, darījumu cilvēkiem un kareivjiem. Fabers atrada vietu uz grīdas pie loga. Kad vilciens, riteņiem klaudzot, sāka kustēties, viņš pacēla pamestu divas dienas vecu avīzi, palūdza zīmuli un sāka minēt krustvārdu mīklu. Viņš lepojās ar savu spēju risināt krustvārdu mīklas angļu valodā tas bija augstākās meistarības pārbaudījums svešvalodā. Pēc kāda laika vilciena vienmērīgā kustība ieaijāja viņu snaudā un viņš redzēja sapni.

Tas bija jau pazīstams sapnis par viņa ierašanos Londonā.

Viņš bija pārcēlies no Francijas pār jūras šaurumu ar Beļģijas pasi, kurā bija teikts, ka viņš ir Philips pārstāvis Jans van Gelders (tas izskaidrotu viņa kofera radio, ja muitnieki to atvērtu). Tajā laikā viņa angļu valoda bija laba, taču viņš vēl nespēja sarunāties pavisam brīvi. Muita viņu neaiztika, viņš taču bija sabiedrotais. Viņš bija iekāpis vilcienā uz Londonu. Tolaik vagonos bija daudz brīvu vietu un varēja dabūt paēst. Vakariņās Fabers pasūtīja rostbifu un Jorkšlras pudiņu. Tas viņu uzjautrināja. Viņš bija runājis ar kādu vēstures studentu no Kārdifas Universitātes par politisko situāciju Eiropā. Sapnis atgādināja īstenību līdz brīdim, kad vilciens apstājās Vaterlo stacijā. Tad sapnis pārvērtās murgā.

Nepatikšanas sākās pie biļešu barjeras. Gluži kā visiem sapņiem, arī šim piemita dīvains loģikas trūkums. Dokuments, kuru apstrīdēja kontrolieri, bija nevis viņa viltotā pase, bet gan pilnīgi legālā dzelzceļa biļete. Kontrolieris teica: Šī ir abvēra biļete.

Nē, nav vis, strīdējās Fabers, runājot ar smieklīgi uzspēlētu vācu akcentu. Kas bija noticis ar viņa izsmalcinātajiem angļu līdzskaņiem? Tie bija pazuduši. Es to ir Doverā gekauft [4] . Sasodīts, nu ir beigas.

Tomēr rādījās, ka biļešu kontrolieris, kas tagad jau bija pārvērties par Londonas policistu ar visu ķiveri, neievēroja pēkšņo pāreju uz vācu valodu. Viņš pieklājīgi pasmaidīja un teica: Es gribētu pārbaudīt jūsu Klamotten, ser.

Stacija bija pārpildīta. Fabers domāja, ka varētu nozust, iejūkot pūlī. Viņš nometa koferi ar raidītāju un metās bēgt, izgrūstot pūli. Pēkšņi viņš aptvēra, ka vilcienā ir atstājis bikses, bet uz viņa zeķēm ir kāškrusti. Viņam bija jānopērk bikses pirmajā veikalā, pirms neviens nav ievērojis bēgošu vīrieti bez biksēm nacistu zeķēs. Tad kāds pūlī teica: Esmu kaut kur redzējis jūsu seju, un aizlika Faberam priekšā kāju. Viņš ar būkšķi nokrita un pēkšņi atradās uz grīdas vilciena vagonā, kur bija iemidzis.

Fabers samirkšķināja acis, nožāvājās un palūkojās apkārt. Viņam sāpēja galva. Kādu mirkli viņu pārņēma atvieglojums, ka viss bijis tikai sapnis, tad viņu uzjautrināja simbolikas smieklīgums zeķes ar kāškrustiem, Dieva dēļ!

Kāds vīrs kombinezonā viņam blakus piezīmēja: Jūs labi pagulējāt.

Fabers strauji pacēla skatienu. Viņš vienmēr baidījās, ka varētu miegā runāt un sevi nodot. Man bija nelāgs sapnis, viņš atbildēja. Vīrietis neko vairs neteica.

Ārā satumsa. Viņš tiešām bija gulējis ilgi. Pēkšņi tika ieslēgts vagona apgaismojums viena pati zila spuldzīte un kāds aizvilka aizvērtņus. Cilvēku sejas pārvērtās bālos, bezveidīgos ovālos. Strādnieks atkal kļuva runīgs. Jūs palaidāt garām pašu labāko, viņš paziņoja Faberam.

Fabers sarauca pieri. Kas notika? Nebija taču iespējams, ka viņš būtu nogulējis policijas pārbaudi.

Mums garām pabrauca viens no tiem jeņķu vilcieniem. Tas brauca ar kādām desmit jūdzēm stundā, vadītājs bija nēģeris, kas zvanīja ar zvanu, un priekšā sasodīti liels bifeļu ķērājs! īsti Mežonīgie rietumi.

Fabers pasmaidīja un domās atgriezās pie sapņa. Patiesībā viņa ierašanās Londonā bija noritējusi bez starpgadījumiem. Viņš sākumā bija piereģistrējies viesnīcā, izmantodams savu beļģu aizsegu, nedēļas laikā apmeklējis vairākas lauku kapsētas, norakstījis no kapakmeņiem sava vecuma vīriešu vārdus un pieprasījis trīs dzimšanas apliecību dublikātus. Tad noīrējis dzīvokļus un uzmeklējis vienkāršu darbu, izmantojot viltotas rekomendācijas no kādas neesošas Mančestras firmas. Pirms kara viņš pat bija aizgājis uz vēlētāju reģistru Haigeitā. Viņš nobalsoja par konservatīvajiem. Kad tika ieviestas pārtikas devas, māju īpašnieki izsniedza kartīšu grāmatiņas katram, kurš attiecīgajā naktī bija gulējis mājā. Fabers pamanījās pavadīt daļu šīs nakts trijās dažādās mājās un saņemt dokumentus katrai no šīm savām viltus personām. Viņš sadedzināja Beļģijas pasi tajā neticamajā gadījumā, ja viņam ievajadzētos pasi, viņš varētu saņemt veselas trīs britu pases.

Vilciens apstājās, un no trokšņa ārpusē pasažieri nojauta, ka viņi ir atbraukuši galastacijā. Izkāpis no vilciena, Fabers aptvēra, cik viņš ir izsalcis un izslāpis. Pēdējo reizi viņš bija ēdis pirms divdesmit četrām stundām, un maltīte bija sastāvējusi no desas un gaļas konserviem, sausiem biskvītiem un pudeles ūdens. Viņš izgāja cauri biļešu barjerai un uzmeklēja stacijas bufeti. To pildīja ļaudis, pārsvarā karavīri, kas gulēja vai centās gulēt pie galdiņiem. Fabers palūdza sviestmaizi ar sieru un tasi tējas.

-    Ēdiens ir rezervēts militārpersonām, paziņoja sieviete aiz letes.

-     Tad tikai tēju.

-     Vai jums ir krūzīte?

Fabers bija pārsteigts. Nē, nav.

-     Mums arī nav, draudziņ.

Fabers apsvēra, vai nevajadzētu doties vakariņās uz Lielo austrumu viesnīcu, taču tas prasītu laiku. Viņš atrada kādu krodziņu un izdzēra divas pintes vāja alus, tad zivju un čipsu veikaliņā nopirka tūtiņu čipsu un ēda tos no avīžpapīra tūtas, stāvot uz ielas. Tie radīja pārsteidzošu sāta sajūtu.

Tagad vajadzēja atrast ķīmijas preču veikalu un ielauzties tajā.

Fabers gribēja attīstīt filmu, lai pārliecinātos, vai fotogrāfijas ir izdevušās. Viņš netaisījās riskēt un atgriezties Vācijā ar sabojātu un nederīgu filmu. Ja fotogrāfijas nebūtu izdevušās, viņam nāktos nozagt vēl kādu filmiņu un atgriezties. Šī doma bija nepanesama.

Tam jābūt mazam, neatkarīgam veikaliņam, nevis lielas veikalu ķēdes filiālei, kur filmas apstrādā centralizēti. Tam jāatrodas rajonā, kurā iedzīvotāji var atļauties fotoaparātus (vai varēja tos atļauties pirms kara). Londonas austrumu daļa, kurā atradās Liverpūles ielas stacija, nebija īstā vieta. Fabers nolēma doties Blūmsberijas virzienā.

Mēness apgaismotajās ielās valdīja klusums. Šovakar sirēnas klusēja. Čanserileinā viņu apturēja divi militārie policisti un palūdza uzrādīt identifikācijas kartīti. Fabers izlikās, ka ir viegli iereibis, un policisti nejautāja, ko viņš dara ārpus mājām.

Meklēto veikaliņu Fabers atrada Sauthemptonrovas ziemeļu galā. Logā bija Kodak zīme. Pārsteidzošā kārtā veikaliņš bija atvērts. Fabers iegāja iekšā.

Aiz letes stāvēja sakumpis, viegli aizkaitināts, baltā virsvalkā tērpies vīrs ar plāniem matiem un brillēm. Viņš teica: Mēs apkalpojam tos, kam ir ārsta izrakstītas receptes.

-     Tas nekas. Es tikai gribēju jautāt, vai jūs attīstāt fotofilmiņas. t ,

-    Jā, ja atnāksiet rīt…

-    Vai jūs to darāt šeit? Fabers apvaicājās. Ziniet, man tās vajag ātri.

-Jā, ja atnāksiet rit…

-    Vai tajā pašā dienā varēšu dabūt fotogrāfijas? Mans brālis ir atvaļinājumā un grib paņemt dažas līdzi…

-     Visātrākais laiks ir divdesmit četras stundas. Pienāciet rīt.

-    Paldies, tā arī darīšu. Izejot Fabers ievēroja, ka veikaliņu slēgs pēc desmit minūtēm. Viņš pārgāja pāri ielai un nogaidot nostājās ēnā.

Tieši deviņos aptiekārs iznāca no veikaliņa, aizslēdza aiz sevis durvis un aizgāja pa ielu. Fabers devās pretējā virzienā un apgāja divus kvartālus.

Šķita, ka veikaliņa aizmugurei nevar piekļūt, un Fabers negribēja ielauzties pa priekšdurvīm gadījumā, ja neaizslēgtās durvis pamanītu kāds patrulējošs policists laikā, kad Fabers atrastos iekšā. Fabers gāja pa paralēlo ielu, meklēdams ceļu, kur tikt cauri. Acīmredzot tāda nebija. Tomēr vajadzēja būt kādai pieejai ēkas aizmugurei; abas ielas atradās tik tālu viena no otras, ka nebija iespējams, ka ēkas būtu savienotas ar aizmugures sienām.

Beidzot Fabers uzgāja lielu, vecu māju ar uzrakstu, kas vēstīja, ka šeit atrodas tuvējās koledžas kopmītnes. Ieejas durvis nebija slēgtas. Fabers iegāja iekšā un ātri izgāja cauri kopmītnes virtuvei. Pie galda sēdēja vientuļa meitene, dzēra kafiju un lasīja grāmatu. Fabers nomurmināja: Koledžas aptumšošanas pārbaude. Meitene pamāja un atgriezās pie sava teksta. Fabers izgāja pa aizmugures durvīm.

Viņš šķērsoja pagalmu, pa ceļam ar troksni ieskriedams atkritumu tvertņu kaudzē, un atrada durvis uz eju starp mājām. Pāris sekunžu laikā viņš jau bija pie aptiekas aizmugures durvīm. Šī ieeja acīmredzot nekad netika lietota. Fabers pārkāpa pāri dažām vecām riepām un izmestam matracim un ar plecu metās pret durvīm. Satrunējušais koks viegli padevās, un viņš bija iekšā.

Fabers uzmeklēja fotolaboratoriju un ieslēdzās tajā. Nospiežot gaismas slēdzi, iedegās blāva sarkana spuldze pie griestiem. Laboratorija bija samērā labi aprīkota tur bija attīstītāja un fiksāžas pudeles ar glītām uzlīmēm, palielinātājs un pat fotogrāfiju žāvētājs.

Fabers strādāja ātri, taču rūpīgi, noregulējot precīzu temperatūru vanniņās, samaisot šķīdumus, lai filma attīstītos vienmērīgi, pēc liela elektriskā sienas pulksteņa sekojot procesu laikam.

Negatīvi bija lieliski.

Fabers ļāva tiem nožūt, tad izlaida filmu caur palielinātāju un izgatavoja pilnu astoņu reiz desmit centimetru fotogrāfiju komplektu. Viņš sajuta zināmu pacilātību, redzot, kā attēls pamazām parādās attīstītāja vanniņā. Sasodīts, viņš bija labi pastrādājis!

Tagad bija jāpieņem ļoti svarīgs lēmums.

Šī problēma nodarbināja viņa prātu visu dienu, un tagad, kad fotogrāfijas bija izdevušās, viņš bija spiests izlemt.

Un kā būtu, ja viņš nedotos mājās?

Viņam priekšā stāvošais ceļojums bija vismaz bīstams, lai neteiktu vairāk. Viņš bija vairāk nekā pārliecināts par savu paša spēju ierasties uz tikšanos par spīti ceļošanas ierobežojumiem un krasta apsardzei, taču viņš nevarēja garantēt, ka zemūdene būs norunātajā vietā vai ka tai izdosies atgriezties pār Ziemeļjūru. Un, protams, varēja jau gadīties, ka viņš iziet no šejienes un viņu sabrauc autobuss.

Iespēja, ka pēc tam, kad viņam izdevies atklāt pašu svarīgāko kara noslēpumu, viņš varētu nomirt un noslēpums mirtu līdz ar viņu, bija tik šausminoša, ka viņš pat nespēja par to domāt.

Viņam bija nepieciešama kāda kara rezerves viltība, vēl viena metode, kā nodrošināt to, ka pierādījumi par sabiedroto izveidoto acu apmānu nokļūst līdz abvēram.

Protams, starp Angliju un Vāciju nebija pasta sakaru. Pasts bija jāsūta caur kādu neitrālu valsti. Un bija skaidrs, ka visi šādi pasta sūtījumi tiek caurskatīti. Viņš varēja rakstīt šifrā, taču tam nebūtu jēgas; viņam bija jāsūta fotogrāfijas tās būtu vienīgais vērā ņemamais pierādījums.

Viņam bija stāstīts, ka pastāv kāds ceļš, turklāt labs. Portugāles vēstniecībā Londonā esot kāds ierēdnis, kas simpatizē Vācijai daļēji politisku motīvu dēļ, bet daļēji, kā baidījās Fabers, tāpēc, ka viņam par to labi maksā, un kas nosūtītu fotogrāfijas ar diplomātisko pastu uz Vācijas vēstniecību neitrālajā Lisabonā. No šīs vietas tālāk viss būtu droši. Šis ceļš bija atklāts 1939. gada sākumā, taču agrāk Fabers to bija izmantojis tikai vienu reizi tad, kad Kanariss bija pieprasījis parastu sakaru pārbaudi.

Tas izdosies. Tam jāizdodas.

Fabers bija saniknots. Viņš nevarēja ciest, ka bija jāuzticas citiem. Viņi visi bija tādi nejēgas un viņš nevarēja riskēt. Viņam bija nepieciešama informācijas kopija. Tas bija mazāks risks nekā izmantot raidītāju un pavisam noteikti mazāks par risku, ja Vācija vispār neko neuzzinātu.

Fabera prāts bija skaidrs. Argumenti neapšaubāmi lika kontaktēties ar Portugāles vēstniecību.

Viņš sēdās rakstīt vēstuli.

14

Frederiks Blogss bija pavadījis nepatīkamu pēcpusdienu laukos.

Kad piecas satrauktas sievas bija vērsušās pie vietējās policijas, stāstot, ka viņu vīri nav pārnākuši mājās, kāds lauku policijas konstebls bija licis lietā savas ierobežotās spriešanas spējas un secinājis: maz ticams, ka vesela zemessardzes patruļa būtu aizgājusi brīvsolī. Viņš bija samērā pārliecināts, ka viņi ir vienkārši apmaldījušies (viņi visi bija nedaudz ķerti, citādi jau atrastos armijā), taču tomēr ziņoja konsteblu priekšniekiem vienkārši, lai nodrošinātu sevi. Operatīvais seržants, saņēmis ziņojumu, uzreiz saprata, ka pazudušie vīri ir patrulējuši īpaši slepenā militārā zonā, un ziņoja savam inspektoram, kas savukārt ziņoja Skotlendjardam. Skotlendjards nosūtīja speciālās nodaļas vīru un ziņoja MI5, kas nosūtīja Blogsu.

Speciālās nodaļas vīrs Hariss arī bija Stokvelas slepkavības vietā. Viņš un Blogss satikās vilcienā, ko vilka viena no Mežonīgo rietumu lokomotīvēm, vilcienu trūkuma dēļ Lielbritānijai to bija aizdevusi Amerika. Hariss atkārtoja savu uzaicinājumu pusdienās svētdien, un Blogss viņam atkal atbildēja, ka svētdienās pārsvarā strādā.

Izkāpuši no vilciena, viņi aizņēmās velosipēdus, lai brauktu pa kanāla tauvas joslu, līdz satiktos ar meklēšanas komandu. Harisam, kas bija desmit gadus vecāks un piecdesmit piecas mārciņas smagāks par Blogsu, braukšana ar velosipēdu sagādāja zināmas grūtības.

Daļu no meklēšanas komandas viņi atrada zem dzelzceļa tilta. Hariss ar prieku izmantoja iespēju nokāpt no velosipēda. Ko jūs atradāt? viņš jautāja. Līķus?

Nē, laivu, atteica policists. Kas jūs esat?

Abi stādījās priekšā. Līdz apakšveļai izģērbies, konstebls nira ūdenī, lai pārmeklētu laivu. Viņš iznira ar spundi rokā.

Blogss palūkojās Harisā. Apzināti nogremdēta?

-            Tā izskatās. Hariss pievērsās nirējam: Vai pamanījāt vēl kaut ko?

-             Laiva zem ūdens neatrodas ilgi tā ir labā stāvoklī, un masts ir nomontēts, nevis nolauzts.

Hariss teica: Tā ir vesela gūzma informācijas, pavadot minūti zem ūdens.

-     Es brīvdienās nodarbojos ar burāšanu, atteica nirējs.

Hariss un Blogss uzkāpa velosipēdos un brauca tālāk.

Kad viņi satika galveno meklēšanas grupu, līķi jau bija atrasti.

-             Noslepkavoti, visi pieci, paziņoja formā tērpies atbildīgais inspektors. Kapteinis Lenghems, kaprālis Lī un ierindnieki Votsons, Deitons un Forbss. Deitonam pārlauzts sprands, bet pārējie nogalināti ar kaut kādu auksto ieroci. Lenghema ķermenis ir pabijis kanālā. Visi atrasti kopā seklā kapā. Asiņaina slepkavība. Viņš izskatījās samērā satriekts.

Hariss uzmanīgi nopētīja visus piecus rindā izliktos līķus. Es kaut kur jau esmu redzējis šādas brūces, Fred, viņš teica.

Blogss ieskatījās ciešāk. Jēziņ, izskatās kā…

Hariss pamāja. Duncis.

Inspektors pārsteigts jautāja: Vai jūs zināt, kas to izdarījis?

-            Varam minēt, atbildēja Hariss. Mēs domājam, ka viņš jau ir veicis divas slepkavības. Ja tas ir tqs pats cilvēks, tad mēs zinām, kas viņš ir, taču nezinām, kur viņš ir.

-            Un kā tad ar to, ka tik tuvu ir aizliegtā zona, inspektors jautāja, un ka notikuma vietā tik ātri ierodas speciālā nodaļa un MI5? Vai ir vēl kaut kas cits, ko man vajadzētu zināt šajā lietā?

Hariss atbildēja: Tikai tas, ka jums jāklusē, iekams jūsu vecākais konstebls nav runājis ar mūsu cilvēkiem.

-    Vai atradāt vēl ko, inspektor? jautāja Blogss.

-            Mēs arvien vēl apsekojam apvidu, metot arvien plašākus lokus, taču pagaidām nekā nav. Kapā bija daži apģērba gabali. Viņš norādīja ar roku.

Blogss piesardzīgi pieskārās drēbēm; tur bija melnas bikses, melns svīteris, īsa, melna lidotāju stila ādas jaka.

-     Apģērbs nakts darbiem, teica Hariss.

-     Liela auguma vīrietim, piebilda Blogss.

-     Cik garš ir jūsu vīrs?

-     Pāri par sešām pēdām.

Inspektors apjautājās: Vai sastapāt vīrus, kas atrada nogrimušo laivu?

-    Jā. Blogss sarauca pieri. Kur ir tuvākās slūžas?

-     Četras jūdzes augšup pa straumi.

-            Ja mūsu vīrs bija laivā, tad slūžu uzraugs viņu noteikti ir redzējis, vai ne?

-     Noteikti, inspektors piekrita.

Blogss teica: Mums vajadzētu ar viņu aprunāties. Viņš atgriezās pie velosipēda.

-     Taču ne jau nu vēl četras jūdzes, žēlojās Hariss.

-             Nodzen dažas no tām svētdienu pusdienām, ieteica Blogss.

Četru jūdžu brauciens viņiem prasīja gandrīz stundu celiņš bija paredzēts zirgiem, nevis riteņu transportam, un tas bija nelīdzens, dubļains un pilns vaļīgu akmeņu un koku sakņu. Kad viņi sasniedza slūžas, Hariss bija nosvīdis un lamājās.

Slūžu uzraugs sēdēja ārā pie savas sīkās mājiņas, smēķēja pīpi un baudīja pēcpusdienas silto gaisu. Viņš bija vidēja vecuma vīrietis ar lēnu runu un gausām kustībām. Uzraugs ar zināmu jautrību vēroja abus velosipēdistus.

Runāja Blogss, jo Harisam trūka elpas. Mēs esam policijas virsnieki, viņš teica.

-            Ak tā? pārprasīja slūžu uzraugs. Vai ir kāds iemesls uztraukumam? Viņš pats izskatījās satraukts kā murrājošs kaķis pie kamīna.

Blogss izvilka no kabatas portfeļa Adatas fotogrāfiju un pasniedza to vīram. Vai esat viņu redzējis?

Slūžu uzraugs nolika fotogrāfiju klēpī un pielika pīpei jaunu sērkociņu. Tad viņš brīdi pētīja fotogrāfiju un atdeva to atpakaļ.

-     Nu? jautāja Hariss.

-    Jā. Viņš te bija vakar ap šādu pašu laiku. Ienāca iedzert tasi tējas. Tīri jauks puisis. Ko tad viņš pastrādājis, vai ieslēdzis gaismu pēc aptumšošanas?

Blogss smagi atsēdās. Viss ir saprotams, viņš teica.

Hariss domāja skaļi. Viņš pietauvo laivu uz leju pa straumi no šejienes un pēc tumsas iekļūst aizliegtajā zonā. Hariss runāja klusi, lai slūžu uzraugs viņus nedzirdētu. Kad viņš atgriežas, zemessardze ir atradusi viņa laivu. Viņš tiek ar tiem galā, pabrauc gabaliņu tālāk līdz dzelzceļam, nogremdē laivu un… ielec vilcienā?

Blogss jautāja slūžu uzraugam: Tā dzelzceļa līnija, kas šķērso kanālu dažas jūdzes tālāk pa straumi, uz kurieni tā ved?

-     Uz Londonu.

Blogss nopūtās. Pie velna!

Blogss atgriezās Kara padomē Vaitholā ap pusnakti. Tur viņu gaidīja Godlimens un Bilijs Pārkins. Blogss paziņoja: Jā, tas ir viņš, un visu izstāstīja.

Pārkins bija satraukts, bet Godlimens izskatījās tikai nedaudz sasprindzis. Kad Blogss bija beidzis, Godlimens teica: Tātad nu viņš ir atgriezies Londonā, un mēs zināmā mērā atkal meklējam adatu siena kaudzē. Viņš rotaļājās ar sērkociņiem, saliekot no tiem uz galda figūras. Vai zināt, ikreiz, kad es paskatos uz to fotogrāfiju, man rodas iespaids, ka tiešām esmu ticies ar to sasodīto zelli.

-     Nu tad, Dieva dēļ, padomā, mudināja Blogss. Kur?

Godlimens apjucis šūpoja galvu. Tas noteikti ir noticis

tikai vienreiz un neparastos apstākļos. Tā varētu būt kāda

seja, ko esmu redzējis lekcijā auditorijā vai kaut kur fonā kādā kokteiļu vakarā. Paviršs skatiens, nejauša tikšanās ja es to ari atcerēšos, iespējams, tas mums neko nedos.

Pārkins jautāja: Kas atrodas tajā apvidū?

-    Es nezinu, un tas nozīmē, ka varētu būt kaut kas ārkārtīgi svarīgs, atbildēja Godlimens.

Iestājās klusums. Pārkins aizdedzināja cigareti ar vienu no Godlimena sērkociņiem. Blogss pacēla acis. Mēs varētu sadrukāt miljonu šīs fotogrāfijas kopiju pa vienai katram policistam, civilās pretgaisa aizsardzības vienības loceklim, zemessargam, militārpersonai, vilciena pavadonim; izlikt tās uz sludinājumu dēļiem un publicēt avīzēs…

Godlimens pašūpoja galvu. Pārāk riskanti. Un ja nu viņš jau ir izstāstījis Hamburgai par to, ko redzējis, lai kas tas ari būtu? Jā mēs sacelsim lielu jezgu ap šo vīru, tad viņi zinās, ka šī informācija ir patiesa. Mēs tikai piešķirsim viņam ticamību.

-     Mums kaut kas jādara.

-    Mēs izplatīsim viņa fotogrāfiju policistiem. Mēs sniegsim viņa aprakstu presei un teiksim, ka viņš ir parasts slepkava. Mēs varam detalizēti runāt par Haigeitas un Stokvelas slepkavībām, nesakot, ka tas ir saistīts ar valsts drošību.

Pārkins teica: Jūs tātad cenšaties pateikt, ka mums jākaujas ar aizmugurē piesietu vienu roku.

-     Pašlaik noteikti.

-     Es sākšu sarunas ar Skotlendjardu, teica Blogss. Viņš pacēla klausuli.

Godlimens ieskatījās pulkstenī. Šonakt mēs vairs neko daudz nevaram iesākt, taču man nemaz negribas iet mājās. Es tikpat nevarēšu gulēt.

Pārkins piecēlās. Tādā gadījumā es sameklēšu tējkannu un uzvārīšu tēju. Viņš izgāja.

No sērkociņiem uz Godlimena galda bija izveidots zirgs ar ratiem. Viņš paņēma vienu zirga kāju un aizdedzināja ar to pīpi. Vai tev ir meitene, Fred? viņš draudzīgi apvaicājās.

-    Nē.

-     Kopš tā laika…?

-     Nē.

Godlimens pakšķināja pīpi. Zini, reiz taču jābeidz sērot par zaudēto.

Blogss neatbildēja.

Godlimens turpināja: Paklau, varbūt man nevajadzētu ar tevi runāt kā viedam onkulim. Taču es zinu, kā tu jūties, es pats esmu to pārdzīvojis. Vienīgā atšķirība ir tā, ka man nebija, ko vainot.

-    Tu neapprecējies otrreiz, teica Blogss, neskatoties uz Godlimenu.

-    Nē, un es negribu, lai tu atkārto to pašu kļūdu. Kad sasniedz pusmūžu, dzīve vienam var kļūt loti nomācoša.

-      Vai esmu tev stāstījis, ka viņu sauca par Bezbailīgo Blogsu?

-Jā, esi.

Beidzot Blogss uzlūkoja Godlimenu. Saki man, kur lai es pasaulē atrodu tādu meiteni?

-    Vai tad viņai noteikti jābūt varonei?

-    Pēc Kristīnes…

-    Anglija ir pilna varoņu, Fred…

Šajā brīdī ienāca pulkvedis Terijs. Varat necelties kājās, džentlmeņi. Tas ir svarīgi, tāpēc klausieties uzmanīgi. Lai kas arī būtu tas, kurš nogalinājis tos piecus zemessargus, viņš ir uzzinājis ārkārtīgi svarīgu noslēpumu. Tiek gatavots iebrukums. Jūs to zināt. Jūs nezināt, kur un kad. Nav nemaz jāsaka, ka mūsu mērķis ir turēt vāciešus tādā pašā neziņā. It īpaši par to, kur paredzēts iebrukums. Mēs esam veikuši dažus ārkārtas pasākumus, lai šajā sakarā parūpētos par ienaidnieka maldināšanu. Tagad šķiet, ka ienaidnieks netiks maldināts, ja viņu cilvēkam izdosies tikt cauri. Viņš, kā beidzot noskaidrots, ir uzzinājis par mūsu blēdību. Ja mums neizdosies apturēt viņu, lai viņš nenodotu šīs ziņas, būs apdraudēts viss iebrukums un līdz ar to, kā var droši apgalvot, arī kara iznākums. Es jau tagad esmu jums pastāstījis vairāk, nekā gribētu, taču pats galvenais ir tas, lai jūs izprastu šīs lietas ārkārtējo raksturu un skaidri apzinātos sekas, kādas varētu rasties, ja šī izlūkošanas informācija kļūtu zināma. Terijs neizstāstīja, ka paredzētā iebrukuma vieta ir Normandija, ne arī to, ka viltus vieta ir pār Padekalē no Austrumanglijas, taču viņš saprata, ka Godlimens noteikti izdarīs pareizos secinājumus, tiklīdz būs iztaujājis Blogsu par viņa mēģinājumiem atklāt zemessargu slepkavu.

Blogss jautāja: Piedodiet, bet kāpēc jūs esat tik pārliecināts, ka viņu spiegs to ir atklājis?

Terijs piegāja pie durvīm. Nāciet iekšā, Rodriges.

Gara auguma patīkams vīrietis ar kraukļa melniem matiem un lielu degunu ienāca telpā un pieklājīgi pamāja Godlimenam un Blogsam. Terijs teica: Senjors Rodrigess ir mūsu cilvēks Portugāles vēstniecībā. Pastāstiet viņiem, kas noticis, Rodriges.

Vīrietis nostājās pie durvīm. Kā jums zināms, mēs jau kādu laiku vērojam senjoru Fransisko no vēstniecības personāla. Šodien viņš devās tikties ar kādu vīrieti taksometrā un saņēma no viņa aploksni. Aploksni mēs viņam atņēmām drīz vien pēc tam, kad vīrietis taksometrā bija aizbraucis. Mums izdevās uzzināt taksometra numuru.

-    Es liku izsekot taksometru, teica Terijs. Labi, Rodriges, varat doties atpakaļ. Un paldies.

Garais Rodrigess izgāja no telpas. Terijs pasniedza Godlimenam lielu, dzeltenu aploksni, kas bija adresēta Manuelam Fransisko. Godlimens to atvēra tā bija atplēsta jau pirms tam un izvilka otru aploksni, kas bija marķēta ar it kā nesakarīgu burtu sēriju; tas droši vien bija kods.

Iekšējā aploksnē bija dažas ar roku aprakstītas papīra lapas un desmit reiz astoņu centimetru fotogrāfiju komplekts. Godlimens pētīja aploksni. Tas izskatās pēc pamatīga šifra, viņš teica.

-    Tev tas nav jālasa, nepacietīgi teica Terijs. Paskaties uz fotogrāfijām.

Godlimens paklausīja. To bija ap trīsdesmit, un viņš aplūkoja katru no tām, pirms teica kādu vārdu. Viņš pasniedza tās Blogsam. Tā ir katastrofa.

Blogss izskatīja fotogrāfijas, tad nolika tās.

Godlimens teica: Tās ir tikai kopijas. Viņam joprojām ir negatīvi, un viņš ar tiem kaut kur dodas.

Trīs vīri kā dzīva glezna nekustīgi sēdēja mazajā kabinetā. Vienīgais apgaismojums nāca no Godlimena galda lampas. Krēmkrāsas sienas, aptumšotais logs, nabadzīgās mēbeles un nodilušais civildienesta paklājs bija kā prozaiskas dekorācijas drāmai.

Terijs teica: Es gatavojos par to ziņot Čērčilam.

Iezvanījās telefons, un pulkvedis pacēla klausuli. Jā. Labi. Vediet viņu tūlīt šurp, bet pirms tam pajautājiet, kur viņš izlaidis pasažieri. Ko? Paldies, brauciet ātri šurp. Terijs nolika klausuli. Taksists izlaidis mūsu vīru pie universitātes koledžas slimnīcas.

Blogss ieminējās: Varbūt viņš guvis ievainojumus cīņā ar zemessargiem.

Terijs jautāja: Kur ir tā slimnīca?

-     Kādu piecu minūšu gājiena attālumā no Jūstonas stacijas, paskaidroja Godlimens. Vilcieni no Jūstonas iet uz Holihedu, Liverpūli, Glāzgovu uz visām iespējamajām vietām, no kurienes iet prāmji uz Īriju.

-     No Liverpūles uz Belfāstu, minēja Blogss. Tad ar automašīnu uz Īrijas robežu, kur viņu Atlantijas okeāna piekrastē gaida zemūdene. Kaut kur. Viņš neriskētu kāpt uz prāmja Holiheda-Dublina, jo tur ir pasu pārbaude, un nav nekādas jēgas apiet Liverpūli un doties uz Glāzgovu.

Godlimens teica: Fred, labāk dodies uz staciju, rādi visiem Fabera fotogrāfiju, pārbaudi, vai kāds ir redzējis viņu iekāpjam kādā vilcienā. Es piezvanīšu uz staciju un brīdināšu, ka tu ieradīsies, tai pašā laikā pārbaudot, kādi vilcieni ir aizbraukuši aptuveni pēc desmitiem trīsdesmit.

Blogss paņēma cepuri un mēteli. Es dodos ceļā.

Godlimens pacēla klausuli. Jā, mēs dodamies ceļā.

Jūstonas stacijā vēl bija daudz ļaužu. Miera laikos stacija tika slēgta ap pusnakti, bet kara laika vilcienu kavēšanās bija tik liela, ka pēdējais vakara vilciens vēl nebija atstājis staciju, kad jau ieradās pirmais rīta pienvedēja vilciens. Staciju pildīja mantu maisi un gulošu cilvēku ķermeņi.

Blogss parādīja fotogrāfiju trim dzelzceļa policistiem. Neviens no viņiem neatcerējās šo seju. Viņš pamēģināja pie desmit dzelzceļa darbiniecēm nekā. Viņš piegāja pie katras biļešu kontroles barjeras. Viens no kontrolieriem atbildēja: Mēs skatāmies uz biļetēm, nevis uz sejām. Blogss bez rezultātiem mēģināja iztaujāt kādu pusduci pasažieru. Beidzot viņš iegāja biļešu kasēs un parādīja fotogrāfiju katram ierēdnim.

Kāds ļoti resns, plikgalvains ierēdnis ar liekajiem zobiem, kas slikti turējās mutē, pazina fotogrāfijā redzamo seju. Es spēlēju tādu spēlīti, viņš pastāstīja Blogsam. Katrā pasažieri es cenšos saskatīt kaut ko tādu, kas man pasaka, kāpēc viņam jākāpj vilcienā. Nu, piemēram, viņam varētu būt melna kaklasaite, kas nozīmētu, ka viņš brauc uz bērēm; dubļaini zābaki nozīmētu, ka viņš ir zemnieks, kas brauc mājās; vēl varētu būt koledžas šalle vai balta svītra uz sievietes pirksta vietā, kur viņa nēsājusi laulības gredzenu… Vai saprotat? Katram ir kaut kas īpašs. Šis ir garlaicīgs darbs nu, nav jau tā, ka es sūdzētos…

-     Un ko jūs ievērojāt pie šī puiša? Blogss viņu pārtrauca.

-    Neko. Tieši tā, saprotiet viņam nebija nekādu īpašu pazīmju. Gandrīz vai likās, ka viņš cenšas nelikties aizdomīgs, vai saprotat, ko es gribu teikt?

-     Saprotu, ko jūs gribat teikt. Blogss mirkli padomāja.

-    Un tagad es gribētu, lai jūs padomājat ļoti cītīgi. Uz kurieni viņš brauca vai to jūs atceraties?

-    Jā, atbildēja ierēdnis. Uz Invernesu.

-    Tas nenozīmē, ka viņš dodas uz turieni, teica Godlimens.

-    Viņš ir profesionālis un zina, ka mēs varam uzdot jautājumus dzelzceļa stacijās. Es domāju, ka viņš pērk biļeti uz neīsto galamērķi. Godlimens paskatījās pulkstenī. Viņš droši vien ir noķēris vilcienu 23.45. Šis vilciens pašlaik iebrauc Stafordā. Es sazinājos ar dzelzceļu, viņi sazinājās ar pārmijniekiem. Viņi apturēs vilcienu šaipus Krīvei. Man ir sagatavota lidmašīna, kas gaida, lai aizvestu jūs abus uz Stoku pie Trentas.

-    Pārkin, tu iekāpsi vilcienā tur, kur tas ir apturēts, ārpus ICrīves. Tu būsi ģērbies kā biļešu kontrolieris un aplūkosi katru biļeti un katru seju šajā vilcienā. Kad būsi ieraudzījis Faberu, vienkārši paliec viņam blakus.

-     Blogs, tu gaidīsi pie biļešu barjeras Krīvē gadījumā, ja Fabers sadomātu tur izkāpt no vilciena. Taču tā viņš nedarīs. Tu iekāpsi vilcienā, pirmais izkāpsi Liverpūlē un gaidīsi pie biļešu barjeras, līdz izkāps Pārkins un Fabers. Puse vietējo policistu būs tur, lai tevi piesegtu.

-     Tas viss ir ļoti labi, ja vien viņš mani nepazīst, teica Pārkins. Un ja nu viņš atceras manu seju no Haigeitas?

Godlimens atvēra galda atvilktni, izvilka pistoli un iedeva to Pārkinam. Ja viņš tevi pazīs, nošauj viņu.

Pārkins, nesakot ne vārda, iebāza ieroci kabatā.

Godlimens teica: Jūs dzirdējāt, ko teica pulkvedis Terijs, taču es vēlreiz gribu uzsvērt visas šīs lietas nozīmīgumu. Ja mēs nenotversim šo vīru, iebrukums Eiropā būs jāatliek varbūt uz kādu gadu. Pa šo laiku līdzsvars karā var izrādīties mums nelabvēlīgs. Tik izdevīgs brīdis kā šis var vairs nepienākt.

Blogss jautāja: Vai mēs drīkstam uzzināt, cik laika palicis līdz D dienai?

Godlimens izlēma, ka viņiem ir tādas,tiesības, jo viņš… viņi taču galu galā dodas uz kaujas lauku. Cik man zināms, tas varbūt ir nedēļu jautājums.

Pārkins padomāja. Tad jau iznāk, ka jūnijā.

Iezvanījās telefons, un Godlimens pacēla klausuli. Pēc mirkļa viņš paskatījās uz abiem vīriešiem. Jūsu mašīna ir klāt.

Blogss un Pārkins piecēlās.

Godlimens teica: Pagaidiet brīdi.

Viņi stāvēja pie durvīm, uzlūkojot profesoru. Godlimens sacīja: Jā, ser. Protams. Tā es darīšu. Uz redzēšanos, ser.

Blogss nevarēja iedomāties nevienu, ko Godlimens varētu uzrunāt par seru. Viņš jautāja: Kas tas bija?

Godlimens atbildēja: Čērčils.

Un ko tad viņš teica? Pārkins godbijīgi vaicāja.

Godlimens atbildēja: Viņš vēl jums abiem labu veiksmi un dievpalīgu.

15

Vagonā valdīja piķa melna tumsa. Fabers domāja par jokiem, ar ko apmainījās cilvēki. "Noņemiet roku no mana ceļgala. Nē, ne jau jūs, bet jūs." Briti spēja jokot par visu. Viņu dzelzceļi tagad bija sliktākā stāvoklī nekā jebkad, taču neviens vairs nežēlojās, jo tas bija labs iemesls jokiem. Faberam patika tumsa, tā bija anonīma.

Pirms tam viņi bija dziedājuši. Dziesmu bija uzsākuši trīs kareivji ejā starp kupejām, un pēc tam pievienojās viss vagons. Viņi bija nodziedājuši "Esi kā tējkanna un dziedi", "Anglija būs vienmēr" (kam etniskā līdzsvara uzturēšanai sekoja "Glāzgova ir mana" un "Mana tēvu zeme") un arī "Es daudz vairs neeju ciemos".

Bija gaisa trauksmes brīdinājums, un vilciens samazināja ātrumu līdz trīsdesmit jūdzēm stundā. Visiem būtu jāguļas uz grīdas, taču, protams, nepietika vietas. Kāda anonīma sievietes balss teica: Mans Dievs, es baidos, un kāda vīrieša balss, tikpat anonīma, ja neskaita koknejiešu akcentu, bija teikusi: Tu esi pašā drošākajā vietā, meitenīt, viņi taču nespēj trāpīt kustīgam mērķim. Tad visi sāka smieties un nevienam vairs nebija bail. Kāds atvēra koferi un palaida apkārt sainīti ar olu sviestmaizēm.

Viens no jūrniekiem gribēja spēlēt kārtis.

-     Kā lai spēlē kārtis tumsā?

-    Jātausta malas. Visas Harija kārtis ir iezīmētas.

Vilciens pēkšņi apstājās ap četriem no rīta. Kāda labi nostādīta balss kā nodomāja Fabers, tas bija olu sviestmaižu piedāvātājs teica: Domāju, ka esam kaut kur pirms Krīves.

-     Pazīstot mūsu dzelzceļus, mēs varētu būt jebkur no Boltonas līdz Bornmutai, teica koknejietis.

Vilciens sakustējās un sāka braukt, un visi uzgavilēja. Kur gan, domāja Fabers, ir kariķētais anglis ar savu ledaino atturību un stīvo sejas izteiksmi? Tikai ne šeit.

Pēc dažām minūtēm balss gaitenī teica: Biļetes, lūdzu. Fabers ievēroja Jorkšīras akcentu; tagad viņi jau bija ziemeļos. Viņš sāka rakņāties kabatās pēc biļetes.

Fabers sēdēja stūrī pie durvīm, lai varētu pārlūkot eju. Kontrolieris spīdināja lukturīša gaismu uz biļetēm. Viņš gaismas atspulgā redzēja vīrieša siluetu. Tas izskatījās nedaudz pazīstams.

Fabers atgāzās sēdeklī un nogaidīja. Tad viņš atcerējās savu murgu: "Šī ir abvēra biļete" un tumsā pasmaidīja.

Tad Fabers sarauca pieri. Vilciens bija apstājies bez redzama iemesla; drīz pēc tam sāka staigāt biļešu kontrolieris; kontroliera seja likās kaut kur redzēta… Var jau būt, ka tas nenozīmēja neko, taču Fabers vēl bija dzīvs tikai tāpēc, ka uztraucās par lietām, kas varētu arī nekas nebūt. Viņš atkal palūkojās ejā, taču vīrietis bija iegājis kupejā.

Vilciens uz īsu brīdi apstājās stacija, kā apgalvoja zinoši pasažieri Fabera kupejā, bija Krīve un atkal sāka kustēties.

Fabers vēlreiz paskatījās uz kontroliera seju un tagad atcerējās: pansija Haigeitā! Zēns no Jorkšīras, kurš gribēja iet armijā!

Fabers uzmanīgi vēroja kontrolieri. Viņa kabatas lukturīša stars pārslīdēja katra pasažiera sejai. Viņš skatījās ne tikai uz biļetēm.

Nē, teica sev Fabers, nepārsteidzies ar secinājumiem. Kā gan lai tie būtu viņu atraduši? Viņi taču tik īsā laikā nevarēja uzzināt, kurā vilcienā viņš iekāpis, atrast vienu no nedaudzajiem cilvēkiem pasaulē, kas zina, kāds viņš izskatās, likt vīrietim vilcienā pārģērbties par biļešu kontrolieri…

Pārkins, tā viņu sauca. Bilijs Pārkins. Tagad viņš nez kāpēc izskatījās daudz vecāks. Viņš tuvojās.

Tas noteikti ir viņa līdzinieks varbūt vecākais brālis. Tā noteikti ir sagadīšanās.

Pārkins iegāja blakuskupejā. Laika vairs nebija.

Fabers pieņēma ļaunāko un gatavojās tikt ar to galā.

Viņš piecēlās, izgāja no kupejas un devās uz priekšu pa eju, manevrēdams starp koferiem, mantu maisiem un cilvēku ķermeņiem virzienā uz tualeti. Tā bija brīva. Fabers iegāja iekšā un aizslēdza durvis.

Viņš tikai vilka garumā laiku pat biļešu kontrolieri nepalaida garām tualetes nepārbaudītas. Viņš apsēdās uz poda un domāja, kā izkļūt no situācijas. Vilciens bija uzņēmis ātrumu un tagad brauca pārāk ātri, lai no tā varētu izlēkt. Bez tam kāds noteikti bija ieraudzījis, ka viņš iziet no kupejas, un, ja meklējamais tiešām ir viņš, vilciens tiktu apturēts.

-    Visiem uzrādīt biļetes, lūdzu!

Pārkins atkal tuvojās.

Faberam radās doma. Savienojuma vieta starp vagoniem bija niecīga telpa kā gaisa slūžas, ko ierobežoja plēšām līdzīgas sienas un griesti starp vilciena vagoniem un ko no abām pusēm noslēdza durvis, lai neļautu vagonos iekļūt trokšņiem un caurvējam. Fabers izgāja no tualetes, izcīnīja ceļu līdz vagona galam, atvēra durvis un iekāpa savienojošajā posmā. Viņš aizvēra aiz sevis durvis.

Tur bija stindzinošs aukstums un troksnis bija neciešams. Fabers apsēdās uz grīdas un sarāvās kamolā, izliekoties, ka guļ. Tur varētu gulēt vienīgi mironis, taču šajos laikos jau cilvēki vilcienos uzvedās diezgan dīvaini. Viņš centās nedrebēt.

Aiz viņa muguras atvērās durvis. Biļetes, lūdzu.

Fabers to ignorēja; viņš dzirdēja, ka durvis aizveras.

-     Mosties, dusošā skaistule! Balss bija nekļūdīgi pazīstama.

Fabers izlikās, ka miegā sakustas, tad ar muguru pret Pārkinu piecēlās kājās. Kad viņš apgriezās, viņa rokā bija duncis. Viņš piespieda Pārkinu pie durvīm, pielika asmens smaili pie Pārkina rīkles un teica: Esi kluss, vai es tevi nogalināšu.

Ar kreiso roku viņš paņēma Pārkina lukturīti un iespldināja gaismu jaunā vīrieša sejā. Pārkins neizskatījās tik izbijies, kā vajadzētu.

Fabers teica: Tā, tā, Bilij Pārkin, tu gribēji iet armijā un beigās nonāci uz dzelzceļa. Nu, tā jau ari ir uniforma.

Pārkins teica: Jūs.

-             Tev nu gan sasodīti labi būtu jāzina, ka tas esmu es, mazais Bilij Pārkin. Tu meklēji mani. Kāpēc? Viņš pielika visas pūles, lai izklausītos draudīgs.

-     Nezinu, kāpēc lai es jūs meklētu es neesmu policists.

Fabers melodramatiski paraustīja nazi. Nemelo man.

-             Patiešām, Fabera kungs. Ļaujiet man iet es apsolu nevienam neteikt, ka jūs redzēju.

Fabers sāka šaubīties. Vai nu Pārkins teica patiesību, vai ari tēloja tāpat kā Fabers.

Pārkina ķermenis pabīdījās un labā roka tumsā pakustējās. Fabers sagrāba viņa plaukstu dzelžainā tvērienā. Pārkins mirkli cīnījās, taču Fabers ļāva dunča asmens smailei par collas daļu pazust Pārkina rīklē, un jaunais vīrietis nomierinājās. Fabers uzmeklēja kabatu, pie kuras bija sniedzies Pārkins, un izvilka pistoli.

-             Biļešu kontrolieri nav bruņoti, viņš teica. Kam tu strādā, Pārkin?

-             Mēs visi tagad nēsājam ieročus tumsas dēļ vilcienos tiek pastrādāts daudz noziegumu.

Pārkins vismaz meloja drosmīgi un radoši. Fabers nosprieda, ka ar draudiem vien nepietiks, lai atraisītu viņa mēli.

Fabera kustība bija pēkšņa, ātra un precīza. Dunča asmens salēcās viņa plaukstā. Tā smaile precīzi puscollu iedūrās Pārkina kreisajā acī un atkal iznāca ārā.

Fabera plauksta aizspieda Pārkina muti. Apslāpētos agonijas kliedzienus nomāca vilciena troksnis. Pārkins ar rokām ķēra pie savainotās acs.

-     Pietaupi otru aci, Pārkin. Kam tu strādā?

-     Militārajai izlūkošanai, ak Dievs, lūdzu, nedariet vairs tā!

-    Pie kā? Pie Menzija? Māstermena?

-    Ak Dievs… Godlimens, Godlimens…

-            Godlimens! Faberam bija zināms šis vārds, taču pašlaik nebija laika meklēt atmiņā detaļas. Kas viņiem ir?

-    Fotogrāfija… es jūs atradu no lietas materiāliem.

-    Kāda fotogrāfija? Kāda fotogrāfija?

-     Komanda… skriešana… ar kausu rokās… armijā…

Fabers atcerējās. Jēziņ, kur viņi to dabūjuši? Tas bija viņa

ļaunākais murgs: viņiem bijafotogrāfija. Cilvēki pazīs viņa seju. Viņa seju.

Viņš tuvināja nazi Pārkina labajai acij. Kā jūs uzzinājāt, kur es esmu?

-            Nedariet to, lūdzu… vēstniecība… paņēma jūsu vēstuli… taksometrs… Jūstona… lūdzu, tikai ne otru aci… Viņš ar abām rokām aizsedza abas acis.

Nolādēts. Tas idiots Fransisko… Tagad viņš… Kāds ir plāns? Kur ir lamatas?

-              Glāzgovā. Viņi jūs gaidīs Glāzgovā. Tur vilciens būs tukšs.

Fabers nolaida dunci līdz Pārkina vēderam. Lai novērstu viņa uzmanību, Fabers pajautāja: Cik vīru? Tad viņš spēcīgi iedūra dunci iekšā un augšup uz sirdi.

Pārkina vienīgā acs šausmās iepletās, bet viņš nenomira. Tas bija Fabera iecienītā nogalināšanas paņēmiena trūkums. Parasti ar naža izraisīto šoku pietika, lai sirds apstātos. Taču, ja sirds bija stipra, tas ne vienmēr iedarbojās beigu beigās ķirurgi dažkārt iedur hipodermisko adatu tieši sirdī, lai injicētu adrenalīnu. Ja sirds turpina sūknēt asinis, tad šī kustība rada caurumu ap asmeni, pa kuru līs asinis. Tas ir tikpat nāvējoši, tikai ilgāk.

Beidzot Pārkina ķermenis atslāba. Fabers mirkli paturēja viņu pret sienu un domāja. Pirms šī vīra nāves bija kaut kas drosmes uzplaiksnījums, smaida atblāzma. Tas kaut ko nozīmēja. Šādas lietas vienmēr kaut ko nozīmē.

Fabers ļāva līķim noslīgt uz grīdas, tad nolika guļus pozā, noslēpjot skatienam brūces. Viņš iespēra stūrī dzelzceļnieka

formas cepuri. Fabers notīrīja dunci Pārkina biksēs un noslaucīja no rokām acs šķidrumu. Šis bija netīrs darbs.

Fabers ievietoja dunci atpakaļ piedurknē un atvēra durvis uz vagonu. Tumsā viņš gāja atpakaļ uz savu kupeju.

Kad viņš apsēdās, koknejietis teica: Jūs nu gan bijāt ilgi prom vai tur ir rinda?

Fabers atbildēja: Laikam esmu ieēdis ko nelabu.

-     Droši vien sviestmaizi ar olu. Koknejietis iesmējās.

Fabers domāja par Godlimenu. Viņš zināja šo vārdu viņš

pat vāji atcerējās seju: vecīgs, briļļains, ar pīpi, izklaidīgs, profesionāls skats… tieši tā viņš bija profesors.

Atmiņas atgriezās. Pirmajos pāris gados Londonā Faberam nebija daudz darba. Karš vēl nebija sācies, un vairums cilvēku uzskatīja, ka tas ari nesāksies. (Fabers nebija starp šiem optimistiem.) Viņš varēja paveikt nedaudz noderīga darba pārsvarā pārbaudīt un palabot abvēra novecojušās kartes, bez tam vēl sniegt vispārīgus ziņojumus, balstoties uz paša novērojumiem un avīzēs lasīto, taču ne pārāk daudz. Lai aizpildītu laiku, uzlabotu savu angļu valodu un nostiprinātu spiega aizsegu, viņš bija gājis ekskursijās.

Viņa mērķis, apmeklējot Kenterberijas katedrāli, bija pavisam nevainīgs, kaut ari viņam izdevās nopirkt pilsētas un katedrāles skatu no gaisa, ko viņš nosūtīja Luftwaffe, taču no tā nebija daudz labuma; lielāko 1942. gada daļu viņi pavadīja, katedrālei netrāpot. Fabers bija pavadījis visu dienu, aplūkojot celtni, lasot sienās iegravētos senos burtus, nosakot dažādos arhitektūras stilus, rindu pēc rindas lasot ceļvedi un lēni pastaigājoties.

Viņš bija nonācis kora nišas dienvidu spārnā, vērodams aklās arkādes, kad pamanīja sev blakus vēl vienu ēkas aplūkošanā iegrimušo kādu vecāku vīru. Aizraujoši, vai ne? jautāja vīrs, un Fabers apvaicājās, ko viņš ar to domā.

-    Tā vienīgā smailā arka noapaļoto arku rindā. Tai nav nekādas jēgas šī daļa acīmredzot nav pārbūvēta. Tomēr kaut kāda iemeslā dēļ kāds ir mainījis šīs arkas formu. Es domāju, kāpēc.

Fabers saprata, ko grib teikt pavecais vīrs. Koris jeb lukta bija būvēts romāņu stilā, bet viss joms gotiskajā, tomēr kori bija viena vienīga gotiska arka. Varbūt, viņš minēja, mūki vēlējās redzēt, kā izskatītos smailas arkas, un arhitekts to izdarīja, lai viņiem parādītu.

Vecais vīrs neticīgi ieskatījās Faberā. Kāds spīdošs secinājums! Protams, tas ir īstais iemesls. Vai jūs esat vēsturnieks? »

Fabers iesmējās. Nē, vienkāršs ierēdnis, kas laiku pa laikam lasa vēstures grāmatas.

-    Par šādiem iedvesmas pilniem minējumiem cilvēki saņem doktora grādus!

-     Bet jūs? Es domāju, vai esat vēsturnieks?

-    Jā, tas man par maniem grēkiem. Viņš pastiepa roku. Persijs Godlimens.

Vai tas ir iespējams, prātoja Fabers, vilcienam klabot caur Lankašīru, ka šis neuzkrītošais cilvēks tvīda uzvalkā varētu būt tas pats vīrs, kas atklājis manu identitāti? Spiegi jau parasti mēdza uzdoties par civildienesta ierēdņiem vai tikpat pelēkām personībām, taču ne par vēsturniekiem šādus melus būtu pārāk viegli atmaskot. Tomēr klīda baumas, ka militārās izlūkošanas personāls esot papildināts ar vairākiem zinātniekiem. Fabers bija iztēlojies, ka viņi ir jauni, veselīgi, agresīvi un kareivīgi, kā ari gudri. Godlimens bija gudrs, taču pārējās īpašības viņam nepiemita. Ja nu vien viņš nebija mainījies.

Fabers bija viņu redzējis vēl vienu reizi, lai gan otrajā reizē nebija ar viņu runājis. Pēc īsās tikšanās katedrālē Fabers bija pamanījis sludinājumu, kas reklamēja publisku lekciju par Henriju II, ko lasīs profesors P. Godlimens savā koledžā. Fabers tīras ziņkāres dēļ bija uz to aizgājis. Stāstījums bija erudīts, dzīvīgs un pārliecinošs. Godlimens, lēkājošs aiz katedras un aizrāvies ar lekcijas tēmu, gan šķita nedaudz komisks. Tomēr bija skaidrs, ka viņa prāts ir ass kā nazis.

Tātad šis bija tas vīrs, kas atklājis, kāds izskatās Adata.

Amatieris.

Nu, tātad viņš mēdz pieļaut amatiera kļūdas. Viena bija tā, ka viņš sūtīja Biliju Pārkinu; Fabers bija jaunieti pazinis. Godlimenam vajadzēja sūtīt kādu, ko Fabers nepazīst. Pārkinam bija lielākas izredzes pazīt Faberu, taču nekādu izredžu palikt dzīvam pēc šīs tikšanās. Profesionālis būtu to zinājis.

Vilciens nodrebēja un apstājās, un apslāpēta balss ārā paziņoja, ka te ir Liverpūle. Fabers pie sevis nolamājās; viņam vajadzēja ziedot laiku, lai pārdomātu nākamo gājienu, nevis atcerēties Persivalu Godlimenu.

Pirms nāves Pārkins bija teicis, ka viņu gaida Glāzgovā. Kāpēc Glāzgovā? Izmeklēšanā Jūstonā viņi noteikti uzzinājuši, ka Fabers dodas uz Invernesu. Un tad, ja viņiem radās aizdomas, ka Invernesa ir viltus mērķis, viņi būs secinājuši, ka Fabers brauc uz šejieni, uz Liverpūli šis bija tuvākais pārsēšanās punkts uz Īrijas prāmi.

Fabers nevarēja ciest sasteigtus lēmumus.

Lai nu kā, viņam bija jāizkāpj no vilciena.

Viņš piecēlās, atvēra durvis, izkāpa uz perona un devās uz biļešu barjeru.

Tad viņš iedomājās par ko citu. Kas bija tas, kas pirms nāves atplaiksnījās Bilija Pārkina acīs? Tas nebija ne naids, ne bailes, ne sāpes kaut arī tas viss tur bija. Tas drīzāk bija… triumfs?

Fabers palūkojās uz priekšu garām biļešu savācējam un visu saprata.

Otrā pusē, tērpies platmalē un lietusmētelī, gaidīja gaišmatainais jaunais puisis aste no Leičesteras laukuma.

Pārkins, mirstot agonijā un pazemojumā, beigās tomēr bija Faberu piekrāpis. Lamatas bija šeit.

Vīrietis lietusmētelī vēl nebija pūlī pamanījis Faberu. Fabers apgriezās un iekāpa atpakaļ vilcienā. Nonācis vagonā, viņš pavilka malā aizvērtni un palūkojās ārā. Aste meklēja pūlī seju. Viņš nebija ievērojis vīrieti, kas iekāpa atpakaļ vilcienā.

Fabers vēroja, kā pasažieru straume izsūcas cauri barjerai, līdz perons bija tukšs. Blondais vīrietis enerģiski runāja ar biļešu savācēju, kas kratīja galvu. Šķita, ka jaunais vīrietis uzstāj. Pēc brīža viņš pamāja kādam, kas nebija redzams. No ēnas iznāca policijas virsnieks un runāja ar biļešu savācēju. Grupai pievienojās perona uzraugs, viņam sekoja vīrietis civildrēbēs, kurš droši vien bija kāda augstākstāvoša dzelzceļa amatpersona.

Lokomotīves vadītājs un kurinātājs izkāpa no lokomotīves un piegāja pie barjeras. Sekoja vēl lielāka roku plātīšana un galvas kratīšana.

Beidzot dzelzceļnieki paraustīja plecus, pagrieza muguru vai pārbolīja acis, tā norādot uz padošanos. Gaišmatainais vīrietis un policijas virsnieks sasauca citus policistus, un viņi izgāja uz platformas.

Viņi acīmredzot gatavojās pārmeklēt vilcienu.

Visi dzelzceļa darbinieki, to skaitā lokomotīves apkalpe, bija nozuduši pretējā virzienā bez šaubām, lai uzmeklētu tēju un sviestmaizes, kamēr tie vājprātīgie cenšas pārmeklēt pārpildīto vilcienu. Un tas ierosināja Faberam ideju.

Viņš atvēra durvis un izlēca otrā, peronam pretējā, vilciena pusē. Vagonu aizsegā viņš, klūpot aiz gulšņiem un kājām slīdot granti, pa sliedēm skrēja lokomotīves virzienā.

Protams, tās bija sliktas ziņas. No brīža, kad Frederiks Blogss saprata, ka Bilijs Pārkins no šī vilciena neizkāps, viņš zināja, ka Adata atkal izslīdējis viņiem caur pirkstiem. Kad formās tērptie policisti pa pāriem tuvojās vilcienam divi vīri katra vagona pārmeklēšanai -, Blogss prātā pārcilāja vairākus iespējamos Pārkina nerādīšanās izskaidrojumus, un visi šie skaidrojumi bija nomācoši.

Blogss uzslēja mēteļa apkakli un soļoja pa caurvēja appūsto peronu. Viņš no visas sirds gribēja notvert Adatu; ne jau tikai iebrukuma dēļ kaut arī tas, protams, jau bija pietiekams iemesls -, bet Persija Godlimena dēļ, piecu zemessargu dēļ, Kristīnes un pats sevis dēļ…

Viņš ielūkojās pulkstenī: četri. Drīz uzausīs diena. Blogss bija pavadījis nomodā visu nakti un nebija ēdis kopš vakardienas brokastīm, taču vēl līdz šim pārtika no adrenalīna. Lamatu neaizciršanās viņš bija samērā drošs, ka tās tiešām aizcirtušās, laupīja viņam enerģiju. Izsalkums un nogurums centās viņu pievārēt. Blogsam bija apzināti jāpiepūlas, lai vaļējām acīm nesapņotu par karstu ēdienu un siltu gultu.

-     Ser! Kāds policists bija izliecies no vagona un māja Blogsam. Ser!

Blogss pagājās viņam pretī, tad metās skriet. Kas noticis?

-     Tas varētu būt tas jūsu cilvēks Pārkins.

Blogss ietrausās vagonā. Ko, pie velna, jūs domājat varētu būt?

-     Labāk paskatieties pats. Policists atvēra durvis starp vagoniem un iespīdināja iekšā lukturīti.

Tas bija Pārkins Blogss to varēja pateikt pēc biļešu kontroliera formas tērpa. Viņš bija sarāvies kamolā uz grīdas. Blogss paņēma policista lukturīti, nometās ceļos blakus Pārkinam un apgrieza viņu otrādi.

Viņš ieraudzīja Pārkina seju un ātri novērsa skatienu. Ak mīļais Dievs!

-     Es pieņemu, tas ir Pārkins? jautāja policists.

Blogss pamāja. Viņš ļoti lēni piecēlās, vairs neuzlūkojot līķi. Mēs nopratināsim visus šajā un blakus vagonā, viņš teica. Ikviens, kurš būs redzējis vai dzirdējis ko neparastu, tiks aizturēts turpmākajai nopratināšanai. Taču nedomāju, ka mums no tā būs liels labums slepkava droši vien ir jau izlēcis no vilciena, pirms tas pienāca šeit.

Blogss izgāja atpakaļ uz perona. Visi meklētāji bija pabeiguši savu uzdevumu un tika sapulcēti grupā. Blogss norīkoja sešus, kam jāpalīdz pratināšanā.

Policijas inspektors ieminējās: Tad jau jūsu cilvēks ir izlēcis.

-     Gandrīz noteikti. Vai jūs ieskatījāties katrā tualetē un pavadoņa nodalījumā?

-    Jā, gan uz vilciena jumta, gan zem tā, gan lokomotīvē, gan ogļu bunkurā.

Kāds pasažieris izkāpa no vilciena un tuvojās Blogsam un inspektoram. Tas bija maza auguma vīrs, kas smagi sēca. Piedodiet, viņš teica.

-    Jā, ser, atbildēja inspektors.

-     Es gribēju jautāt… Vai jūs kādu meklējat?

-     Kāpēc jūs tā jautājat?

-             Nu, ja jūs kādu meklējat, tad es domāju, vai tas ir gara auguma puisis?

-     Kāpēc jūs jautājat?

Blogss nepacietīgi iejaucās sarunā. Jā, gara auguma vīrietis. Uz priekšu, klājiet vaļā.

-             Nekas jau nav, tikai kāds garš zellis izkāpa no vilciena perona pretējā pusē.

-     Kad?

-            Kādu minūti vai divas pēc tam, kad vilciens pienāca stacijā. Viņš it kā iekāpa, tad atkal izkāpa nepareizajā pusē. Nolēca uz sliedēm. Tikai, redziet, viņam nebija bagāžas, tā bija vēl viena dīvaina lieta, un es vienkārši nodomāju…

Inspektors noteica: Maucība.

-            Viņš noteikti pamanīja lamatas, teica Blogss. Bet kā? Viņš nepazīst manu seju, un jūsu vīri nebija redzami.

-    Kaut kas izraisīja viņā aizdomas.

-            Tātad viņš šķērsoja sliedes uz nākamo peronu un izgāja pa turieni. Vai tad viņu nepamanītu?

Inspektors paraustīja plecus. Tik vēlu nav pārāk daudz cilvēku. Un pat tad, ja viņš būtu pamanīts, viņš varētu vienkārši pateikt, ka pārāk steidzies, lai stāvētu rindā pie biļešu barjeras.

-    Vai tad jūs nebijāt noseguši pārējās biļešu barjeras?

-            Šķiet, nebiju par to padomājis… nu labi, mēs varam pārmeklēt apkārtni un vēlāk pārbaudīt dažādas vietas pilsētā, un, protams, mēs novērosim prāmi…

-    Jā, lūdzu, dariet tā, atteica Blogss.

Taču nojauta viņam teica, ka Faberu neatradīs.

Pagāja vairāk par stundu, līdz vilciens sāka kustēties. Faberam bija krampis kreisās kājas lielā un putekļu pilns deguns.

Viņš dzirdēja, kā vadītājs un kurinātājs iekāpj atpakaļ kabīnē, un uztvēra sarunas driskas par to, ka vilcienā atrasts līķis. Atskanēja metāliska klaboņa, kad kurinātājs lāpstoja ogles, tad sekoja tvaika šņākoņa, virzuļu klaudzēšana, bija jūtams rāviens un dūmu smaka, vilcienam sākot braukt. Fabers atvieglots mainīja pozu un atļāvās apslāpētas šķavas. Viņš jutās jau labāk.

Fabers atradās ogļu bunkura aizmugurē, ieracies dziļi oglēs, kur vīram ar lāpstu būtu smagi jāstrādā kādas desmit minūtes, lai viņu atraktu. Kā jau viņš bija cerējis, policijas meklējumi bunkurā aprobežojās ar ciešu, ilgu skatienu, neko vairāk.

Fabers prātoja, vai viņš tagad varētu riskēt līst ārā. Droši vien kļūst jau gaišs; vai viņš būtu saskatāms no tilta virs dzelzceļa? Viņš domāja, ka ne. Āda tagad bija pavisam melna, un braucošā vilciena palsajā gaismā viņš būtu tikai tumšs traips uz tumša fona. Jā, viņš riskēs. Lēni un piesardzīgi viņš izrakās no sava ogļu kapa.

Fabers dziļi ieelpoja vēso gaisu. Ogles tika lāpstotas no bunkura pa mazu caurumu priekšgalā. Varbūt vēlāk, kad kurināmā kaudze būs zemāka, kurinātājam būs jāienāk bunkurā. Taču pagaidām viņš bija drošībā.

Kad kļuva gaišāks, viņš aplūkoja sevi. No galvas līdz kājām viņu klāja ogļu putekļi gluži kā ogļraci, kas iznācis no raktuvēm. Viņam kaut kur bija jānomazgājas un jānomaina apģērbs.

Fabers riskēja paskatīties pār bunkura malu. Vilciens joprojām brauca cauri priekšpilsētām, gar fabrikām, noliktavām un nelielu nokvēpušu mājiņu rindām. Bija jāapdomā nākamais gājiens.

Viņa sākotnējais plāns bija izkāpt no vilciena Glāzgovā un tur pārsēsties citā vilcienā uz Dandiju, un tālāk pa austrumu piekrasti doties līdz Aberdīnai. Joprojām vēl bija iespējams izkāpt Glāzgovā. Protams, viņš nedrīkstēja izkāpt stacijā, bet viņš varēja izlēkt no vilciena pirms vai pēc stacijas. Tomēr tas bija riskanti. Vilciens noteikti apstājas starpstacijās starp Liverpūli un Glāzgovu, un šajās pieturās viņu varētu pamanīt. Nē, jāizklūst no vilciena pēc iespējas ātrāk un jāuzmeklē cits transporta veids.

Ideāla vieta būtu kāds vientuļš ceļa posms netālu no kādas pilsētas vai ciema. Vietai jābūt vientuļai viņu nedrīkst ieraudzīt lecam no ogļu bunkura -, taču tai jābūt tuvu pie kādām mājām, lai viņš varētu nozagt drēbes un automašīnu. Un tur jābūt ceļa posmam, kas ved kalnā, lai vilciena ātrums būtu pietiekami mazs un viņš varētu nolēkt.

Tieši tagad ātrums bija aptuveni četrdesmit jūdzes stundā. Fabers nevarēja visu laiku vērot apvidu, pa kuru brauca, jo baidījās, ka viņu var ieraudzīt. Viņš nolēma, ka paskatīsies ārā tad, kad vilciens palēninās gaitu. Tagad viņš gulēs nekustīgi.

Pēc dažām minūtēm viņš sevi pieķēra, ka, par spīti pozas neērtumam, viņu sāk mākt miegs. Viņš pārbīdīja svaru un paslējās uz elkoņiem, lai tad, ja viņš iemigtu, galva nokristu lejup un viņš pamostos no trieciena.

Vilciens uzņēma ātrumu. Ceļa posmā starp Londonu un Liverpūli likās, ka vilciens vairāk stāv uz vietas, nevis brauc; tagad tas joņoja labā gaitā. Lai papildinātu neērtības, sāka līt auksts, lēns lietus, kas izsūcās cauri apģērbam un uz ādas šķita pārvēršamies ledū. Vēl viens iemesls izkļūt no vilciena viņš var nosalt līdz nāvei, pirms sasniedz Glāzgovu.

Pēc pusstundas brauciena lielā ātrumā Fabers jau apsvēra domu, ka varētu nogalināt apkalpi un apturēt vilcienu pats. Apkalpes dzīvību izglāba signālbūda. Vilciens pēkšņi nobremzēja un palēnināja gaitu. Tas samazināja ātrumu pakāpeniski; Fabers domāja, ka ceļa malā ir pakāpeniski ātruma ierobežojumi. Viņš palūkojās ārā. Viņi atkal bija laukos. Tagad viņš redzēja ātruma samazināšanas iemeslu vilciens tuvojās sliežu ceļu sazarojumam, un signāli lika palēnināt gaitu.

Fabers palika bunkurā, līdz vilciens apstājās. Pēc piecām minūtēm tas atkal sāka braukt. Fabers uztrausās augšā pa bunkura sienu, mirkli sastinga uz malas un lēca.

Viņš piezemējās uzbēruma malā un ar seju pret zemi apgūlās pāraugušajā zālē. Kad vilciens bija ārpus dzirdamības robežām, viņš piecēlās kājās. Vienīgā civilizācijas pazīme bija signālbūda divstāvu koka celtne ar lieliem logiem kontroles telpā augšstāvā, kāpnēm ārpusē un durvīm zemes līmenī. Otrā pusē bija izdedžu ceļš, kas veda prom no mājas.

Fabers apmeta plašu loku, lai pienāktu pie mājas no aizmugures, kur nebija logu. Viņš iegāja pa durvīm apakšstāvā un atrada to, ko bija cerējis atrast, tualeti, mazgājamo bļodu un kā īpašu prēmiju mēteli, kas karājās uz āķa.

Fabers novilka slapjās drēbes, nomazgāja rokas un seju un enerģiski norīvēja visu augumu ar rupju dvieli. Mazā cilindra formas filmas bundžiņa ar negatīviem joprojām ar līmlenti bija droši piestiprināta pie krūtīm. Viņš atkal uzvilka savas drēbes, taču apmainīja savu pilošo žaketi pret signālbūdas dežuranta mēteli.

Tagad viņam vajadzēja vienīgi transportu. Dežurants taču kaut kā ir nokļuvis šurp. Fabers izgāja ārā un atrada velosipēdu, kas ar piekaramo atslēgu bija pieslēgts sliedei mazās būdiņas otrā pusē. Viņš atmūķēja nelielo atslēgu ar dunča asmeni. Virzoties taisnā līnijā projām no signālbūdas aklās aizmugures sienas, viņš stūma velosipēdu, līdz vairs nebija redzams no ēkas. Tad viņš pagriezās, sasniedza izdedžu ceļu, uzkāpa uz velosipēda un minās prom.

16

Persivals Godlimens no mājām bija atgādājis nelielu saliekamo gultu. Viņš šajā gultā gulēja savā kabinetā, ģērbies biksēs un kreklā, nesekmīgi cenšoties iemigt. Bezmiegs bija viņu mocījis gandrīz pirms četrdesmit gadiem pēdējo reizi, kad viņš kārtoja gala eksāmenus universitātē. Viņš ar prieku mainītu to dienu uztraukumu pret bažām, kas viņu māca tagad.

Godlimens zināja, ka tajos laikos viņš bija cits cilvēks ne tikai jaunāks, bet ari ievērojami mazāk… atsvešinājies. Viņš bija atklāts, agresīvs, ambiciozs un plānoja iet politikā. Tolaik viņš nebija nekāds cītīgais students viņam bija iemesls uztraukties par eksāmeniem.

Tajos laikos Godlimena divas pretējās aizraušanās bija piedalīšanās debatēs un balles dejas. Viņš bija izcili uzstājies Oksfordas apvienībā un attēlots laikrakstā "Pļāpas", valsējot ar pirmkursniecēm. Viņš īpaši neaizrāvās ar sievietēm, jo gribēja seksu ar sievieti, kuru mīl, ne jau tāpēc, ka ticētu kādiem augstiem tikumības principiem, bet tāpēc, ka viņš tā jutās.

Tā nu viņš bija saglabājis nevainību, līdz satika Eleanoru, kas bija nevis viena no pirmkursniecēm, bet gan spīdoša matemātikas nozares absolvente, kam piemita skaistums, sirds siltums un bija tēvs, kurš lēnām mira no plaušu slimības pēc tam, kad četrdesmit gadus bija nostrādājis ogļraktuvēs. Godlimens bija aizvedis meiteni tikties ar savu ģimeni. Viņa tēvs bija grāfistes tiesnesis, un viņu māja Eleanorai bija šķitusi kā muiža, taču meitene izturējās dabiski un valdzinoši, neizrādot nekādu īpašu godbijību; kad Persija māte kādu brīdi bija centusies pret meiteni izturēties ar nekaunīgu augstprātību, Eleanora bija reaģējusi ar nežēlīgu joku, un tāpēc Persijs viņu mīlēja vēl vairāk.

Godlimens bija aizstāvējis maģistra grādu, tad pēc Pirmā pasaules kara strādājis publiskā skolā un piedalījies trijās papildvēlēšanās. Abi bija vīlušies, kad uzzināja, ka viņiem nevar būt bērni. Tomēr viņi bezgalīgi mīlēja viens otru un bija laimīgi, un sievas nāve bija pati šausmīgākā traģēdija, kādu Godlimens savā mūžā bija pieredzējis. Ar to beidzās viņa interese par reālo dzīvi, un viņš aizbēga viduslaikos.

Šis zaudējums bija satuvinājis viņu un Blogsu. Un karš viņu bija atgriezis dzīvē, atdzīvinājis viņā tādas īpašības kā sparu, agresivitāti un dedzīgumu, kas savulaik ļāva viņam būt labam oratoram, skolotājam un liberāļu partijas cerībai. Viņš ļoti vēlējās, kaut Blogsa dzīvē ienāktu kas tāds, kas glābtu to no rūgtuma un mokpilnas eksistences.

Tajā pašā brīdī, kad Godlimens domāja par Blogsu, Blogss piezvanīja no Liverpūles, lai paziņotu, ka Adata ir izsprucis no tīkliem un Pārkins ir nogalināts.

Godlimens, piecēlies sēdus uz saliekamās gultas malas, lai runātu pa telefonu, aizvēra acis. Man vajadzēja uz vilcienu sūtīt tevi…

-    Paldies! atcirta Blogss.

-    Tikai tāpēc, ka viņš nepazīst tavu seju.

-     Es domāju, ka viņš to pazīst, teica Blogss. Mums ir aizdomas, ka viņš pamanīja lamatas, un mana seja bija vienīgā, ko viņš varēja redzēt, izkāpjot no vilciena.

-    Bet kur gan viņš būtu varējis tevi redzēt ak jā, Leičesteras laukumā.

-    Nezinu, bet… šķiet, ka mēs viņu vērtējam par zemu.

Godlimens nepacietīgi jautāja: Vai jūs novērojat prāmi? -Jā.

-     Protams, viņš to neizmantos tas būtu pārāk saprotami. Drīzāk viņš nozags laivu. Turklāt viņš var doties uz Invernesu.

-     Es brīdināju turienes policiju.

-      Labi. Bet, redzi, es nedomāju, ka mēs varētu izteikt kaut kādus pieņēmumus par viņa ceļojuma mērķi. Paturēsim skaidru galvu!

-Jā.

Godlimens piecēlās, paņēma rokā telefonu un sāka soļot pa paklāju. Es nedomāju, ka tas bija viņš, kurš izkāpa no vilciena nepareizajā pusē. Strādājiet ar pieņēmumu, ka viņš izkāpis pirms Liverpūles, pašā pilsētā vai aiz tās. Godlimena prāts atkal darbojās ar pilnu jaudu, pārcilājot variantus un iespējas. Man jārunā ar policijas priekšnieku.

-    Viņš ir šeit.

Iestājās pauze, tad kāda jauna balss teica: Policijas priekšnieks Antonijs klausās.

Godlimens teica: Vai jūs man piekrītat, ka mūsu vīrs izkāpis no šī vilciena kaut kur jūsu teritorijā?

-    Tas šķiet ticami, jā.

-            Labi. Tātad pirmām kārtām viņam vajadzīgs transports tāpēc es vēlos, lai jūs uzzinātu visus sīkumus par katru automašīnu, laivu, velosipēdu vai ēzeli, kas nozagts simt jūdžu rādiusā ap Liverpūli nākamo divdesmit četru stundu laikā. Sazinieties ar mani, bet nododiet informāciju Blogsam un strādājiet ciešā sadarbībā ar viņu, sekojot pēdām!

-    Jā, ser.

-              Sekojiet citiem noziegumiem, kādus varētu pastrādāt bēglis pārtikas vai apģērba zādzības, neizskaidrojami uzbrukumi, identitātes karšu neskaidrības un tā tālāk.

-     Labi.

-            Antonija kungs, vai jūs saprotat, ka šis cilvēks nav tikai vienkāršs slepkava?

-             Es tā pieņemu, ser, jo šeit esat iesaistījušies jūs. Tomēr detaļas man nav zināmas.

-             Tas ir valsts drošības jautājums, pietiekami svarīgs, lai premjerministrs ik stundu sazinātos ar mūsu biroju.

-Jā… ak, Blogsa kungs vēlas ko teikt, ser.

Pie klausules atgriezās Blogss. Vai jūs atcerējāties, kur esat redzējis viņa seju? Jūs teicāt, ka tā jums šķiet pazīstaima…

-            Ak jā… un, kā jau biju domājis, tam nav nekādas vērtības. Es viņu nejauši sastapu Kenterberijas katedrālē, un mēs

runājām par arhitektūru. No tā mēs varam secināt vienīgi to, ka viņš ir gudrs, cik atceros, viņš izteica dažas vērā ņemamas piezīmes.

-     Mēs zinām, ka viņš ir gudrs.

-     Kā jau teicu, mums no tā nav nekāda labuma.

Policijas priekšnieks Antonijs, izteikts vidusšķiras pārstāvis ar rūpīgi mīkstinātu Liverpūles akcentu, netika gudrs, vai viņam vajadzētu niknoties par to, kā viņu izrīko MI5, vai būt sajūsmā par iespēju glābt Angliju viņa paša teritorijā.

Blogss saprata šī vira iekšējās šaubas viņš ar tādām bija sastapies jau iepriekš, strādājot ar vietējās policijas spēkiem, un zināja, kā mainīt līdzsvaru savā labā. Viņš teica: Esmu pateicīgs par jūsu palīdzību, policijas priekšnieka kungs. Vai zināt, Vaithola šādas lietas neatstāj nepamanītas.

-     Mēs tikai pildām savu pienākumu… Antonijs nebija pārliecināts, vai viņam vajadzētu Blogsu uzrunāt par seru.

-    Tomēr pastāv liela atšķirība starp negribīgu piedalīšanos un gatavību palīdzēt.

-Jā. Nu, droši vien paies dažas stundas, līdz mēs uzodīsim šī vīra pēdas. Vai negribat nedaudz nosnausties?

-Jā, Blogss ar pateicību atsaucās. Ja jums atrastos kāds krēsls kādā stūrī…

-     Palieciet tepat, piedāvāja Antonijs, norādot uz savu kabinetu. Es būšu lejā, operatīvajā telpā. Es jūs pamodināšu, tiklīdz mums kaut kas būs. Iekārtojieties!

Antonijs izgāja, bet Blogss devās uz atzveltnes krēslu un atlaidās tajā ar aizvērtām acīm. Viņš uzreiz ieraudzīja Godlimena seju, kas projicējās zem viņa acu plakstiņiem kā kinofilma, un teica: "Reiz taču jābeidz sērot par zaudēto… Es negribu, lai tu atkārto to pašu kļūdu…" Blogss pēkšņi saprata, ka negrib, lai karš beidzas, tas liktu viņam saskatīt tādas problēmas kā to, ko bija minējis Godlimens. Karš padarīja dzīvi vienkāršu viņš zināja, kāpēc nīst ienaidnieku un kas viņam šajā sakarā jādara. Pēc tam… taču doma par citu sievieti šķita nodevīga.

Blogss nožāvājās un ieslīga dziļāk krēslā; domāšana apmiglojās, kad viņu pārņēma miegs. Ja Kristīne būtu mirusi pirms kara, viņa uzskati par atkārtotu precēšanos būtu pavisam citādi. Protams, viņš tai bija pieķēries un cienījis, taču pēc tam, kad viņa uzņēmās darbu ātrajā palīdzībā, cieņa bija pārvērtusies gandrīz bijīgā apbrīnā un pieķeršanās bija pāraugusi mīlestībā. Tad viņiem bija kaut kas īpašs, kaut kas tāds, par ko viņi zināja, ka citiem mīlētājiem tā nav. Tagad, vairāk nekā pēc gada, Blogsam nebūtu grūti atrast citu sievieti, kuru viņš spētu cienīt un kurai pieķerties, taču viņš zināja, ka ar to vairs nepietiktu. Parasta laulība, parasta sieviete vienmēr atgādinātu, ka reiz viņam, pavisam parastam vīrietim, ir bijusi ārkārtīgi neparasta sieviete…

Blogss sakustējās krēslā, cenšoties aizgaiņāt domas, lai varētu iemigt. Anglijā bija papilnam varoņu, kā bija teicis Godlimens. Jā, ja Adatam izdotos nozust…

Visu pēc kārtas…

Kāds viņu sapurināja. Blogss bija iegrimis ļoti dziļā miegā un sapņoja, ka atrodas vienā telpā ar Adatu, taču nespēj to atrast, jo Adata ar savu dunci padarījis viņu aklu. Pamodies viņš joprojām domāja, ka ir akls, jo neredzēja, kas viņu purina, līdz saprata, ka acis arvien vēl ir ciet. Viņš tās atvēra un ieraudzīja policijas priekšnieka Antonija lielo stāvu.

Blogss paslējās augstāk un izberzēja acis. Vai kaut ko atradāt? viņš jautāja.

-     Daudz ko, atbildēja Antonijs. Jautājums tikai kas no tā ir svarīgs? Te būs jūsu brokastis. Viņš nolika uz galda tasi tējas un cepumus un apsēdās galda otrā pusē.

Blogss atstāja atzveltnes krēslu un pievilka pie galda parasto krēslu. Viņš iemalkoja tēju. Tā bija vāja un loti salda. Nu tad sākam, viņš teica.

Antonijs pasniedza piecas vai sešas papīra lapas.

Blogss teica: Tikai nesakiet, ka šie ir vienīgie noziegumi jūsu teritorijā…

-      Protams, ne, Antonijs skaidroja. Mūs neinteresē atrašanās uz ielas dzērumā, ģimenes strīdi, aptumšošanas noteikumu pārkāpumi, satiksmes noteikumu pārkāpumi vai noziegumi, par kuriem jau ir arestētie.

-     Piedodiet, teica Blogss. Es vēl neesmu pamodies. Ļaujiet man lapas pārskatīt.

Tur bija trīs dzīvokļu aplaupīšanas. Divās no tām bija nozagtas vērtības: vienā gadījumā dārglietas, otrā kažokādas. Blogss teica: Viņš varētu zagt vērtslietas, lai novestu mūs no pēdām. Atzīmējiet tās kartē, labi? Aplaupīšana var dot kādu norādi. Viņš atdeva Antonijam divas lapas. Par trešo aplaupīšanu bija ziņots nupat, un detaļas vēl nebija zināmas. Antonijs atzīmēja notikuma vietu kartē.

Pārtikas pārvaldē Mančestrā bija nozagti vairāki simti pārtikas kartīšu grāmatiņu. Blogss teica: Viņam nav vajadzīgas pārtikas kartīšu grāmatiņas, viņam ir vajadzīga pārtika. To viņš nolika malā. Vēl bija velosipēda zādzība tieši aiz Prestonas un izvarošana Bērkinhedā. Nedomāju, ka viņš ir izvarotājs, taču tomēr atzīmējiet to, Blogss teica Antonijam.

Velosipēda zādzība un trešā mājas aplaupīšana atradās tuvu blakus. Blogss jautāja: Vai signālbūda, no kurienes tika nozagts velosipēds, atrodas pie galvenās maģistrāles?

-    Jā, tā man šķiet, atbildēja Antonijs.

-    Pieņemsim, ka Fabers ir slēpies tajā vilcienā un mēs viņu kaut kāda iemesla dēļ neesam pamanījuši. Vai signālbūda būtu pirmā vieta, kur apstātos vilciens pēc izbraukšanas no Liverpūles?

-    Jā, man tā šķiet, atteica Antonijs.

Blogss palūkojās uz papīra lapu. Tika nozagts mētelis, un tā vietā atstāta slapja žakete.

Antonijs paraustīja plecus. Tas varētu nozīmēt jebko.

-     Vai nav nozagtu automašīnu?

-    Ne ari laivu, ne ēzeļu, atbildēja Antonijs. Šajos laikos nav pārāk daudz automašīnu zādzību. Pie automašīnām tikt var viegli tas, ko mēdz zagt, ir benzīns.

-    Biju pārliecināts, ka viņš Liverpūlē nozags automašīnu, noteica Blogss. Viņš apjukumā sita pa celi takti. Velosipēds, protams, viņam neko daudz nepalīdz.

-             Domāju, ka mums tomēr vajadzētu to izsekot, neatlaidās Antonijs. Tas ir mūsu labākais pavediens.

-             Labi. Bet pagaidām vēlreiz pārbaudiet aplaupīšanas un noskaidrojiet, vai nav pazudis ēdiens vai apģērbs, cietušie sākumā varēja to nepamanīt. Parādiet Fabera attēlu arī izvarošanas upurim. Un turpiniet pārbaudīt visus noziegumus. Vai varat sagādāt man transportu uz Prestonu?

-    Dabūšu jums mašīnu, apsolīja Antonijs.

-             Cik laika būs vajadzīgs, lai uzzinātu detaļas par trešo aplaupīšanu?

-            Pašlaik viņi droši vien nopratina, teica Antonijs. Ap to laiku, kad jūs būsiet sasniedzis signālbūdu, man jau būs pilnīga aina.

-            Neļaujiet viņiem stiept gumiju, Blogss pasniedzās pēc mēteļa. Sazināšos ar jums, tiklīdz tur nonākšu.

-    Antonij? Te Blogss. Esmu signālbūdā.

-            Velti netērējiet tur laiku. Trešajā aplaupīšanā ir vainojams jūsu cilvēks.

-    Noteikti?

-           Ja nu vienīgi ir divi zeļļi, kas skraida apkārt un piedraud cilvēkiem ar dunčiem.

-    Kas?

-             Divas vecas dāmas, kas vienas pašas dzīvo nelielā mājiņā.

-    Ak Dievs! Mirušas?

-    Nē, ja nu vienīgi no sajūsmas.

-    Ko?

-    Brauciet uz turieni. Tad jums būs skaidrs, ko es domāju.

-    Esmu jau ceļā.

Tā bija tāda mājiņa, kādā parasti vienas pašas mēdz dzīvot večiņas. Tā bija maza, stūraina un senlaicīga, un pie durvīm auga mežrožu krūms, ko mēsloja tējas lapas no tūkstošiem izdzertu tējkannu. Mazajā dārziņā ar glīti apcirptu dzīvžogu

mājas priekšā kārtīgās rindās no zemes spraucās dārzeņi. Pie logiem svina rāmjos karājās rozā un balti aizkari, un vārtiņi čīkstēja. Fasādes durvis bija cītīgi krāsojis kāds amatieris, un klauvēklis bija izgatavots no zirga pakava.

Uz Blogsa klaudzināšanu durvis atvēra astoņdesmitgadīga vecenīte ar bisi rokās.

Blogss teica: Labrīt! Es esmu no policijas.

-     Nē, neesat vis, atcirta večiņa. Viņi te jau bija. Un tagad vācies prom, kamēr neesmu sašķaidījusi tavu pauri.

Blogss viņu atzinīgi novērtēja. Viņa bija augumā mazāka par piecām pēdām, ar mezglā sasietiem bieziem, sirmiem matiem un bālu, grumbainu seju. Rokas bija tievas kā sērkociņi, tomēr bisi tās turēja stingri. Priekšauta kabata bija pilna veļas knaģu. Blogss palūkojās lejup uz viņas kājām un pamanīja, ka viņa valkā vīriešu darba zābakus. Viņš teica: Tā policija, kas bija pie jums no rīta, ir vietējā. Es esmu no Skotlendjarda.

-     Kā lai es to zinu? noprasīja večiņa.

Blogss pagriezās un pasauca policijas šoferi. Konstebls izkāpa no mašīnas un pienāca pie vārtiņiem. Blogss apjautājās vecajai dāmai: Vai ar formas tērpu pietiek, lai jūs pārliecinātu?

-      Kārtībā, viņa atbildēja un pakāpās sāņus, ielaižot Blogsu.

Blogss iegāja istabā ar zemiem griestiem, grīdu klāja akmens plāksnes. Istaba bija pieblīvēta ar vecām, smagnējām mēbelēm, un ikkatru virsmu rotāja porcelāna un stikla izstrādājumi. Uz maza kamīna režģiem dega ogles. Visa māja oda pēc lavandas un kaķiem.

Vēl viena veca dāma piecēlās no krēsla. Viņa bija līdzīga pirmajai, tikai divreiz platāka. Kad viņa piecēlās, no viņas klēpja izbira divi kaķi. Viņa teica: Sveicināti, es esmu Emma Pārtone, mana māsa ir Džesija. Nepievērsiet uzmanību tai bisei tā, paldies Dievam, nav pielādēta. Džesijai patīk dramatisms. Vai nevēlaties apsēsties? Jūs esat par jaunu, lai būtu policists. Esmu pārsteigta, ka par mūsu mazo aplaupīšanu

interesējas Skotlendjards. Vai jūs šorīt atbraucāt no Londonas? Pagatavo zēnam tasi tējas, Džesij.

Blogss apsēdās. Ja mums ir taisnība par laupītāja personību, tad viņš bēg no likuma, viņš teica.

-        Es tev teicu! iesaucās Džesija. Mēs tagad varētu būt beigtas aukstasinīgi noslepkavotas!

-         Nerunā muļķības, Emma norāja māsu. Viņa pievērsās Blogsam. Viņš bija tik jauks vīrietis.

-     Pastāstiet, kas notika, teica Blogss.

-         Nu, es biju izgājusi mājas aizmugurē, iesāka Emma. Es biju vistu kūtī, cerēju atrast dažas olas. Džesija bija virtuvē …

-        Viņš mani pārsteidza, pārtrauca Džesija. Man nebija laika aiziet pēc bises.

-        Tu skaties pārāk daudz kovboju filmu, Emma viņai pārmeta.

-        Tās ir labākas par tavām mīlestības filmām vieni skūpsti un asaras…

Blogss izvilka no kabatas portfeļa Fabera attēlu. Vai šis ir tas vīrs?

Džesija nopētīja fotogrāfiju. Tas ir viņš.

-Jūs nu gan esat gudrs! brīnījās Emma.

-       Ja mēs būtu tik gudri, mēs tagad jau būtu viņu notvēruši, iebilda Blogss. Ko viņš darīja?

Džesija stāstīja: Viņš pielika nazi man pie rīkles un teica: "Viena nepareiza kustība, un es uzšķērdīšu tavu punci." Es ticu, ka viņš būtu to izdarījis.

-        Ak, Džesij, tu man stāstīji, ka viņš teica: "Es nedarīšu tev pāri, ja tu rīkosies, kā es teikšu."

-     Tas jau ir tas pats, Emma!

Blogss jautāja: Ko viņš gribēja?

-         Ēdienu, vannu, sausas drēbes un automašīnu. Nu, mēs viņam, protams, iedevām olas. Atradām dažus apģērba gabalus, kas piederēja Džesijas nelaiķa vīram Normenam…

-     Vai jūs varētu tās aprakstīt?

-            Jā. Zila darba jaka, zils kombinezons, rūtains krekls. Un viņš paņēma nabaga Normena mašīnu. Nezinu, kā mēs bez tās brauksim uz kino. Ziniet, tā ir mūsu vienīgā vājība kino.

-     Kādas markas automašīna?

-             Moriss. Normens to nopirka 1924. gadā. Tā mums labi kalpoja, mazā mašīnīte.

Džesija triumfēja: Tomēr viņš netika mūsu vannā!

-            Jā, teica Emma, man nācās viņam paskaidrot, ka divas vientuļas sievietes nevar atļaut vīrietim mazgāties vannā viņu virtuvē…

Džesija pārtrauca: Tu jau labāk ļautu pārgriezt sev rīkli nekā ieraudzītu vīrieti apakšveļā, tu, stulbā muļķe.

Blogss jautāja: Ko viņš teica, kad jūs viņam atteicāt?

-            Viņš smējās, teica Emma. Tomēr es domāju, ka viņš saprata mūsu stāvokli.

Blogss nespēja noturēties nepasmaidījis. Domāju, ka jūs esat ļoti drosmīgas, viņš teica.

-     Nezinu, var jau būt.

-            Tātad viņš aizbrauca no šejienes 1924. gada morisā, ģērbies kombinezonā un zilā darba jakā. Cikos tas bija?

-    Ap pusdesmitiem.

Blogss izklaidīgi glāstīja rudu kaķeni. Tā piemiedza acis un murrāja. Vai mašīnā bija daudz benzīna?

-     Pāris galonu taču viņš pievāca mūsu kuponus.

-     Kā tad jūs, dāmas, tiekat pie degvielas kuponiem?

-            Lauksaimniecības mērķiem, aizsargājoties teica Emma. Viņa nosarka.

Džesija nošņācās. Un mēs esam izolētas, un mēs esam padzīvojušas. Protams, mums tie pienākas.

-             Kad braucam uz kino, mēs vienmēr apmeklējam labības veikalus, piebilda Emma. Mēs netērējam degvielu velti.

Blogss pasmaidīja un pacēla roku. Labi jau, labi, neuztraucieties sadale nav gluži manas nodaļas uzdevums. Cik ātri tā mašīna brauc?

Emma teica: Mēs nekad nepārsniedzam trīsdesmit jūdzes stundā.

Blogss palūkojās pulkstenī. Pat ar tādu ātrumu viņš tagad jau varētu būt nobraucis septiņdesmit piecas jūdzes. Blogss piecēlās. Man tas viss pa telefonu jāpaziņo uz Liverpūli. Jums taču nav telefona, vai ne?

-    Nē.

-    Kāda modeļa moriss tas bija?

-    Cowley. Normens to mēdza saukāt par buļļa purnu.

-    Krāsa? f »

-    Pelēka.

-    Reģistrācijas numurs?

-    MLN 29.

Blogss visu pierakstīja.

Emma jautāja: Kā jums šķiet, vai mēs kādreiz dabūsim savu mašīnu atpakaļ?

-            Domāju, jā taču tā var nebūt pārāk labā stāvoklī. Ja kāds brauc ar zagtu mašīnu, viņš parasti par to īpaši nerūpējas. Blogss devās uz durvīm.

-             Ceru, ka jūs viņu noķersiet, Emma sauca viņam nopakaļ.

Džesija pavadīja Blogsu pa durvīm. Viņa joprojām rokās bija sažņaugusi bisi. Pie durvīm večiņa sagrāba Blogsu aiz piedurknes un teatrālā čukstā jautāja: Sakiet man kas viņš ir? Izbēdzis cietumnieks? Slepkava? Izvarotājs?

Blogss palūkojās uz viņu. Večiņas mazās, zaļganās acis bija satraukumā ieplestas. Blogss pielieca galvu un klusi pateica viņai ausī: Nesakiet nevienai dzīvai dvēselei, bet viņš ir vācu spiegs.

Večiņa sajūsmā ieķiķinājās. Acīmredzot, viņa nodomāja, viņš skatās tās pašas filmas, ko es.

17

Fabers šķērsoja Sarkas tiltu un neilgi pēc pusdienlaika iebrauca Skotijā. Viņš pabrauca garām Sarkas muitas namam, zemai ēkai ar izkārtni, kas vēstīja, ka šī ir pirmā māja Skotijā, un plāksni pie durvīm, uz kuras bija izklāstīta kaut kāda leģenda par laulībām, to Fabers nepaguva izlasīt. Viņš visu saprata ceturtdaļjūdzi tālāk, iebraucot Gretnas ciemā; viņš zināja, ka šī ir vieta, kurp brauc bēgļi, lai apprecētos.

Ceļi joprojām vēl bija mitri no rīta lietus, taču saule tos ātri žāvēja. Pēc drošības pasākumu atslābuma bija atjaunoti ceļa rādītāji un apdzīvoto vietu nosaukumu plāksnes, un Fabers izbrauca cauri vairākiem maziem zemienes ciematiņiem: tur bija Kērkpatrika, Kērtlbridža, Eklefečana. Laukos bija jauki, zaļie tīreļi mirdzēja saulē.

Fabers bija apstājies uzpildīt degvielu Kārlailā. Degvielas sūkņa apkalpotāja, vidēja vecuma sieviete eļļainā priekšautā, neuzdeva liekus jautājumus. Fabers piepildīja tvertni un rezerves kannu, kas bija piestiprināta pie ārējā borta.

Viņš bija ļoti apmierināts ar mazo divvietīgo automašīnu. Par spīti savam vecumam, tā vēl aizvien gāja ar ātrumu piecdesmit jūdzes stundā. Četrcilindru 1548 kubikcentimetru boksera tipa dzinējs strādāja vienmērīgi un nenogurdināmi, braucot augšup un lejup pa Skotijas pakalniem. Polsterētais ādas sēdeklis bija ērts. Fabers saspieda signāltaures gumijas pūsli, lai brīdinātu par savu tuvošanos kādu no ganāmpulka noklīdušu aitu.

Mašīna izbrauca cauri nelielajai tirgus pilsētiņai Lokerbijai, pa gleznaino Džonstonas tiltu šķērsoja Annanas upi un sāka rāpties augšā Bītoksamitas kalnā. Viņš secināja, ka arvien biežāk tiek izmantota trīspakāpju ātrumkārba.

Fabers bija nolēmis neizvēlēties pašu taisnāko ceļu uz Aberdīnu caur Edinburgu pa piekrastes ceļu. Lielākā daļa Skotijas austrumu piekrastes abpus Fortas līcim bija aizliegtā zona. Svešiniekiem bija slēgta desmit jūdžu plata zemes josla. Protams, varas iestādes nespēja nopietni kontrolēt tik garu robežu. Tomēr pastāvēja iespēja, ka Faberu varētu apturēt un pratināt pat tad, ja viņš turētos ārpus drošības zonas.

Beigu beigās jau viņam nāksies tajā ieiet drīzāk vēlāk nekā agrāk un viņš domās pievērsās pasaciņai, kādu stāstīs, ja viņu pratinās. Izpriecu braucieni pāris pēdējo gadu laikā arvien stingrāko degvielas ierobežojumu dēļ praktiski bija beiguši eksistēt, un cilvēkus, kuriem bija svarīgiem ceļojumiem domātas mašīnas, varēja nodot izmeklēšanai par to, ka viņi personisku vajadzību dēļ novirzījušies no nepieciešamā maršruta par dažiem jardiem. Fabers bija lasījis par kādu slavenu impresāriju, ko ielika cietumā par to, ka viņš bija izmantojis lauksaimnieciskiem mērķiem paredzēto degvielu, lai aizvestu dažus aktierus no teātra uz Savojas viesnīcu. Propaganda nemitīgi skaidroja, ka bumbvedējam Lancaster vajag 2000 galonu degvielas, lai nokļūtu līdz Rūrai. Citkārt Faberam nekas nesagādātu lielāku prieku, kā tērēt degvielu, kas citādi tiktu izlietota viņa dzimtenes bombardēšanai; taču tagad tikt apturētam un atrast pie viņa krūtīm piesaitētu informāciju, būt arestētam par degvielas taupības režīma pārkāpšanu būtu īsta likteņa ironija.

Nebija viegli. Pārsvarā pa ceļiem pārvietojās armijas transports, bet Faberam nebija militāru dokumentu. Viņš nevarēja apgalvot, ka veic svarīgu materiālu piegādi, jo viņa mašīnā nebija nekā tāda, ko varētu piegādāt. Fabers sarauca pieri. Kas gan tagad ceļo? Jūrnieki atvaļinājumā, amatpersonas, paretam kādi atpūtnieki, prasmīgi sava darba speciālisti… Lūk, tas būs īstais risinājums. Viņš būs speciālists kādā šaurā jomā, piemeram, augstu temperatūru ātrumkārbu eļļu inženieris, kas dodas risināt kādu tehnisku problēmu kādā rūpnīcā Invernesā. Ja viņam jautās, tieši kurā rūpnīcā, viņš teiks, ka šī informācija ir slepena. (Viņa viltus ceļamērķim bija jāatrodas tālu no īstā, lai viņam nekad nevarētu uzdot jautājumus kāds, kurš droši zina, ka tur nav šādas rūpnīcas.) Fabers apsvēra, vai konsultējoši inženieri vispār valkā tādus kombinezonus kā to, ko viņš bija nozadzis māsām vecenītēm, taču kara laikā viss bija iespējams.

Tā izprātojies, Fabers secināja, ka var justies samērā droši, ja būtu jāsastopas ar negaidītu pārbaudi uz ceļa. Cita problēma bija tā, ka viņu varētu apturēt kāds, kas meklē tieši bēgošu spiegu Henriju Faberu. Viņiem bija tā fotogrāfija…

Viņi pazīst manu seju. Manu seju!

.. .un nepaies ilgs laiks, kad viņiem jau būs zināms, ar kādu mašīnu viņš brauc. Fabers nedomāja, ka varētu tikt bloķēti ceļi, jo nebija nekādas iespējas noskaidrot, kurā virzienā viņš dodas; taču viņš varēja būt drošs, ka ikkatrs policists valstī meklēs pelēku Morris Cowley jeb Buļļa purnu ar reģistrācijas numuru MLN 29.

Ja viņu atklātu lauku apvidū, tad uzreiz vēl nenotvertu; lauku policistiem bija velosipēdi, nevis automašīnas. Taču policists piezvanītu priekšniecībai, un dažu minūšu laikā Faberam jau sekotu automašīnas. Ieraugot policistu, nolēma Fabers, viņam nāksies nobēdzināt šo automašīnu, nozagt citu un nogriezties no iecerētā maršruta. Tomēr reti apdzīvotajās Skotijas zemienēs bija labas izredzes, ka viņš varētu nobraukt visu ceļu līdz Aberdīnai, neuzduroties nevienam lauku policistam. Pilsētā būtu citādi. Tur bija ļoti liels risks, ka viņu varētu sākt vajāt kāda policijas automašīna. Bija maz ticams, ka izdotos izbēgt; automašīna bija veca un samērā lēna, un policijā pārsvarā strādāja labi autovadītāji. Labākā iespēja būtu izkāpt no mašīnas un iejukt pūlī vai nozust šķērsieliņās. Domu par šīs mašīnas nobēdzināšanu un citas nozagšanu viņš apsvēra ikreiz, lead bija spiests tuvoties kādai lielākai pilsētai. Tur sarežģījumus radīja tas, ka viņš atstāja aiz sevis jūdzi platas pēdas, pa kurām viņu varētu izsekot MI5. Varbūt pats labākais risinājums būtu kompromiss viņš iebrauks pilsētās, taču centīsies izmantot vienīgi nomales ieliņas. Fabers ielūkojās pulkstenī. Glāzgovu viņš sasniegs mijkrēslī un tādējādi varēs izmantot tumsas aizsegu.

Tas nebija neko iepriecinoši, taču vienīgais veids, kā justies pilnīgā drošībā, bija nebūt spiegam.

Kad Fabers bija nonācis tūkstoš pēdu augstā Bītoksamitas kalna virsotnē, sāka līt. Viņš apturēja automašīnu un izkāpa, lai paceltu audekla jumtu. Gaiss bija nomācoši silts. Fabers pavērsa skatienu augšup. Debesis bija apmākušās pēkšņi. Likās, ka būs negaiss.

Braucot tālāk, Fabers atklāja dažus mazās automašīnas trūkumus. Vējš un lietus spraucās iekšā pa vairākiem caurumiem audekla jumtā, un mazais stikla tīrītājs, kas slaucīja horizontāli sadalītā priekšējā loga augšējo daļu, sniedza tikai tunelim līdzīgu skatu uz ceļu priekšā. Apvidum kļūstot arvien kalnainākam, mašīnas motora skaņa kļuva nevienmērīgāka. Nebija arī nekāds brīnums divdesmit gadus vecā mašīna dabūja trūkties.

Lietus pārstāja. Gaidītais negaiss tā arī neuznāca, taču debesis joprojām palika tumšas un atmosfēra draudīga.

Fabers izbrauca cauri Kroufordai, kas bija omulīgi iekārtojusies starp zaļiem pakalniem, garām Ebingtonai, baznīcai un pastam Klaidas upes rietumu krastā un visbeidzot cauri Lesmahago viršu tīreļa malā.

Pēc pusstundas viņš bija sasniedzis Glāzgovas priekšpilsētu. Tikko iebraucis apbūves zonā, viņš nogriezās uz ziemeļiem no galvenā ceļa cerībā apbraukt pilsētu. Fabers brauca pa neskaitāmiem sīkiem ceļiem, šķērsojot galvenās satiksmes artērijas pilsētas austrumos, līdz bija sasniedzis Kamberno ceļu, kur viņš atkal nogriezās uz austrumiem un izbrauca no pilsētas.

Viss izdevās ātrāk, nekā Fabers bija cerējis. Veiksme viņu nepameta.

Fabers atradās uz autoceļa A80 un brauca garām rūpnīcām, raktuvēm un fermām. Viņa apziņā parādījās un atkal pagaisa skotu vietvārdi Millerstona, Stepsa, Mīrheda, Molinbērna, Kondorata.

Veiksme pameta Faberu starp Kamberno un Stērlingu.

Viņš piedeva gāzi taisnā ceļa gabalā, kas veda nedaudz lejup no kalna; abās pusēs pletās klaji lauki. Spidometra šautriņai sasniedzot četrdesmit piecu jūdžu atzīmi, motorā pēkšņi atskanēja ļoti skaļš troksnis tā bija griezīga graboņa, it kā pār zobrata zobiem slīdētu liela ķēde. Fabers samazināja ātrumu līdz trīsdesmit jūdzēm stundā, taču troksnis nekļuva jūtami klusāks. Bija skaidrs, ka nav izturējusi kāda liela un svarīga mehānisma detaļa. Fabers uzmanīgi ieklausījās. Bija vai nu salūzis lodīšu gultnis transmisijā, vai radies caurums karterī. Tas noteikti nebija nekas tik vienkāršs kā aizsērējis karburators vai netīra svece; tas nebija nekas tāds, ko varētu saremontēt bez darbnīcas.

Fabers nobrauca malā un palūkojās zem motora pārsega. Likās, ka visur ir pārpārēm eļļas, taču citādi nebija nekā tāda, kas liecinātu par bojājumu. Viņš atkal apsēdās pie stūres un sāka braukt. Bija jūtams jaudas zudums, taču mašīna vismaz kustējās uz priekšu.

Pēc trim jūdzēm no radiatora sāka velties tvaika mutuļi. Fabers saprata, ka mašīna drīz apstāsies pavisam. Viņš meklēja vietu, kur to nobēdzināt, un atrada dubļainu sānu ceļu, kas veda nost no galvenā ceļa, droši vien uz kādu fermu. Kādus simt jardus tālāk ceļš nogriezās aiz kazeņu krūma. Fabers novietoja mašīnu aiz krūma un izslēdza dzinēju. Tvaika strūkla pamazām mitējās. Fabers izkāpa un aizslēdza durvis. Viņš izjuta nelielu nožēlu par Emmu un Džesiju, kurām būs ļoti grūti saremontēt mašīnu pirms kara beigām.

Fabers izgāja atpakaļ uz galvenā ceļa. No turienes automašīnu nevarēja redzēt. Varētu paiet diena vai divas, līdz pamestā mašīna izraisītu aizdomas. Ap to laiku, domāja Fabers, viņš jau varētu būt Berlīnē.

Fabers sāka iet. Agrāk vai vēlāk viņam būtu jānonāk kādā pilsētiņā, kur būtu iespējams nozagt citu transporta līdzekli.

Pagaidām gāja diezgan labi; nebija pagājušas ne divdesmit četras stundas, kopš viņš bija pametis Londonu, un viņa ricibā vēl bija vesela diena, līdz uz tikšanos rīt sešos piecpadsmit pēcpusdienā ieradīsies zemūdene.

Saule jau sen bija norietējusi, un pēkšņi iestājās tumsa. Fabers neredzēja gandrīz neko. Laimīgā kārtā ceļa vidū bija uzkrāsota balta līnija tas bija aptumšošanas noteikumu dēļ ieviests drošības pasākums un viņš tik tikko spēja tai sekot. Nakts klusumā viņš tuvojošos mašīnu sadzirdētu pietiekami laicīgi.

Īstenībā Faberam garām pabrauca tikai viena automašīna. Tās dzinēja dobjā rūkoņa bija dzirdama jau pa gabalu, un viņš pagāja dažus jardus nostāk no ceļa, lai nepamanīts nogultos zemē un nogaidītu, līdz tā pabrauc garām. Tā bija liela mašīna, iespējams, kā minēja Fabers, Vauxhall Ten, un traucās ar lielu ātrumu. Viņš ļāva tai pabraukt garām, tad piecēlās un sāka iet. Pēc divdesmit minūtēm viņš atkal ieraudzīja mašīnu, kas bija novietota ceļa malā. Ja Fabers būtu mašīnu pamanījis laicīgi, viņš būtu meklējis atkāpšanās ceļu un iegājis laukā, taču mašīnas gaismas bija izslēgtas, dzinējs klusēja, un Fabers pa tumsu gandrīz ieskrēja tajā.

Iekams Fabers paguva apdomāt savu turpmāko rīcību, no mašīnas motora nodalījuma paceltā vāka viņa virzienā tika virzīts kabatas lukturīša stars, un kāda balss noprasīja: Es prasu, vai te kāds ir?

Fabers iegāja gaismas stara lokā un jautāja: Vai kādas nepatikšanas?

-    Tā varētu teikt.

Gaismas stars tika pavērsts uz leju, un; kad Fabers piegāja tuvāk, viņš lukturīša gaismas kūļa atspulgā saskatīja ūsainu vidēja vecuma vīrieša seju. Viņš bija tērpies divrindu mētelī. Otrā rokā vīrietis diezgan nepārliecinoši turēja lielu uzgriežņu atslēgu, it kā nebūdams īsti drošs, ko lai ar to iesāk.

Fabers aplūkoja dzinēju. Kas vainas?

-     Nav uzrāviena, atteica vīrs, izrunājot šos vārdus kā "Nau uzrāvien'". Vien' brid' gāj' kā velis, bet pēc tam sāk' raustīties. Rādās, ka es nau nekāds labais mehāniķ's. Viņš atkal apgaismoja Faberu. Bet jūs? viņš cerīgi noprasīja.

-    Arī nekāds īpašais, atbildēja Fabers, taču es spēju atšķirt atvienojušos vadu, kad to ieraugu. Viņš paņēma no vīrieša kabatas lukturīti, pasniedzās dzinējā un iesprauda brīvo sveces vadu atpakaļ cilindra galvā. Pamēģiniet tagad.

Vīrs iekāpa mašīnā un iedarbināja dzinēju. Ideāli! viņš nokliedzās caur motora troksni. Jūs esat ģēnijs. Leciet iekšā!

Faberam iešāvās prātā, ka tās varētu būt izsmalcinātas MI5 lamatas, taču šo domu viņš ātri atmeta; pat tajā neticamajā gadījumā, ja būtu zināms, kur viņš atrodas, kāpēc gan lai tie maskētos? Tikpat labi taču varētu atsūtīt divdesmit policistu un pāris bruņumašīnu, lai viņu sagūstītu.

Fabers iekāpa mašīnā.

Vadītājs sāka braukt un strauji pārslēdza ātrumus, līdz mašīna sāka traukties lielā ātrumā. Fabers iekārtojās ērtāk. Vadītājs teica: Starp citu, mani sauc Ričards Porters.

Fabers aši atcerējās identifikācijas kartīti savā kabatas portfelī. Džeimss Beikers.

-    Kā jums klājas? Es droši vien pabraucu jums garām kādu gabalu atpakaļ taču es jūs neredzēju.

Fabers saprata, ka svešais vīrietis atvainojas, ka nav paņēmis viņu mašīnā kopš bija ieviestas degvielas normas, visi pa ceļam savās mašīnās ņēma svešiniekus. Būs jau labi, atteica Fabers. Es varbūt biju nogājis no ceļa aiz kāda krūma, sekojot dabas aicinājumam. Es pat nedzirdēju nevienu mašīnu.

-     Vai jūs no tālienes? Porters piedāvāja cigāru.

-    Liels paldies, bet es nesmēķēju, atbildēja Fabers. Jā, es braucu no Londonas.

-    Visu ceļu ar stopiem?

-    Nē. Man Edinburgā noplīsa mašīna. Acīmredzot tai vajadzīga kāda rezerves daļa, kuras nav krājumā, tāpēc man bija tā jāatstāj garāžā.

-             Nepaveicās. Nu, es braucu uz Aberdīnu, tā ka varu jūs izmest jebkurā vietā pa ceļam.

Šo nu tiešām varēja uzskatīt par veiksmi. Fabers pievēra acis un iztēlojās Skotijas karti. Tas ir brīnišķīgi, viņš teica.

-    Es dodos uz Banfu, tā ka Aberdīna man būtu īsti pa ceļam. Vienīgi es biju domājis braukt pa apvedu ceļiem… man nav pases. Vai Aberdīna ir slēgtā zona?

-             Tikai osta, teica Porters. Lai nu kā, jums nav par to jāuztraucas, kamēr esat manā mašīnā es esmu miertiesnesis un Uzraudzības komitejas loceklis. Ko jūs par to sakāt?

Fabers tumsā pasmaidīja. Paldies. Vai jūs strādājat uz pilnu slodzi? Nu, es domāju, maģistrātā?

Porters pielika sērkociņu cigāram un izpūta dūmu mutuli.

-    Ne gluži. Redziet, esmu pa pusei pensijā. Kādreiz biju jurists, līdz atklājās, ka man ir vāja sirds.

-             Ak tā. Fabers centās piešķirt savai balsij zināmu līdzjūtību.

-            Vai jums nav iebildumu pret dūmiem? Porters pavicināja gaisā resno cigāru.

-     Ne mazāko.

-    Kāpēc jūs braucat uz Banfu?

-            Esmu inženieris. Tur kādā rūpnīcā ir kaut kādas problēmas… patiesībā šis darbiņš ir zināmā mērā slepens.

Porters pacēla gaisā roku. Vairs ne vārda. Es saprotu.

Kādu brīdi valdīja klusums. Mašīna izbrāzās caur vairākām pilsētiņām. Acīmredzot Porters ceļu pārzināja pietiekami labi, lai aptumšošanas režīmā brauktu tik ātri. Lielā mašīna rija jūdzes. Tās vieglā gaita bija iemidzinoša. Fabers apvaldīja žāvas.

-    Sasodīts, jūs taču noteikti esat pārguris, teica Porters.

-     Cik stulbi no manas puses! Neesiet pārmēru pieklājīgs un nosnaudieties.

-            Paldies, atteica Fabers. Tā arī darīšu. Viņš aizvēra acis.

Automašīnas kustība atgādināja vilciena šūpošanos, un Faberu atkal apmeklēja senais murgs par ierašanos Anglijā, tikai šoreiz tas bija mazliet citāds. Viņš nevis ieturēja vakariņas vilcienā un pārrunāja politikas jautājumus ar pārējiem pasažieriem, bet gan viņam kaut kāda nezināma iemesla dēļ bija jābrauc ogļu bunkurā, sēžot uz sava koferī ievietotā raidītāja, ar muguru atspiežoties pret lokomotīves tērauda sienu. Kad vilciens ieradās Vaterlo stacijā, visiem to skaitā ari izkāpjošajiem pasažieriem rokā bija Fabera fotogrāfijas kopijas; visi lūkojās cits uz citu, salīdzinot sejas ar skriešanas komandas fotogrāfijā redzamo. Pie biļešu barjeras kontrolieris saņēma viņu aiz pleca un noprasīja: "Jūs taču esat tas cilvēks tajā bildē, vai ne?" Fabers zaudēja valodu. Viņš spēja vienīgi blenzt fotogrāfijā un atcerēties, kā bija skrējis, lai izcīnītu kausu. Ak Dievs, kā viņš bija skrējis; viņš bija pieslējies kājās mazliet par agru, uzsācis finiša izrāvienu kādu ceturtdaljūdzi ātrāk, nekā sākumā iecerējis, un pēdējo 500 metru garumā gribējis nomirt un nu viņam varbūt arī būs jāmirst tās fotogrāfijas dēļ, ko rokā turēja biļešu kontrolieris… Kontrolieris teica: "Mostieties! Mostieties!" un pēkšņi Fabers atkal atradās Ričarda Portera mašīnā Vauxhall Ten, un tas bija Porters, kas lika viņam mosties.

Fabera labā roka jau bija pusceļā uz kreiso piedurkni, kur bija noslēpts duncis, taču sekundes daļās viņš atcerējās, ka Portera acīs Džeimss Beikers ir tikai nevainīgs stopētājs. Fabers nolaida roku un atslāba.

Jūs jau mostaties kā īsts zaldāts, Porters pārsteigts teica. Mēs esam Aberdīnā.

Fabers ievēroja, ka vārds "zaldāts" tiek izrunāts izloksnē, un atcerējās, ka Porters ir maģistrāta loceklis un darbojas policijas sistēmā. Fabers uzlūkoja vīrieti agrā rīta puskrēslā: Porteram bija sarkana seja un ieziestas ūsas, viņa kamieļvilnas mētelis izskatījās dārgs. Fabers minēja, ka Porters šajā pilsētiņā noteikti ir bagāts un ietekmīgs. Ja viņš pazustu, viņa pazušanu ievērotu gandrīz acumirklī. Fabers izlēma viņu nenogalināt.

Fabers sveicināja: Labrīt!

Viņš pa logu palūkojās uz granīta pilsētu. Viņi lēnām brauca pa galveno ielu ar veikaliem abās pusēs. Bija redzami pirmie agrīnie gājēji, kas visi mērķtiecīgi devās vienā virzienā, laikam jau tie ir makšķernieki, secināja Fabers. Likās, ka pilsēta ir auksta un vējaina.

Porters teica: Vai nevēlaties noskūties un iekost brokastis, pirms dodaties tālāk? Aizbrauksim uz manu dzīvokli.

-    Jūs esat ļoti laipns…

-    Nav par ko pateikties. Ja nebūtu jūsu, es joprojām atrastos uz maģistrāles A80 pie Stērlingas un gaidītu, līdz atveras kāda autoremonta darbnīca.

-     …tomēr neizmantošu jūsu piedāvājumu, bet turpināšu ceļu.

Porters neuzstāja, un Faberam šķita Porters jūtas atvieglots, ka piedāvājums nav pieņemts. Porters teica: Tādā gadījumā izlaidīšu jūs Džordža ielā tur sākas A96, un tas ir taisnākais ceļš uz Banfu. Pēc brīža viņš apturēja mašīnu uz ielas stūra. Esam klāt.

Fabers atvēra mašīnas durvis. Paldies par vedumu.

-     Man bija prieks. Porters pasniedza roku. Lai veicas!

Fabers izkāpa, aizcirta durvis, un mašīna aizbrauca. Fabers

domāja, ka viņam nav jābaidās no Portera; vīrs dosies mājās un visu dienu gulēs, un tai brīdī, kad viņš sapratīs, ka palīdzējis bēgošam spiegam, tur vairs nekas nebūs darāms.

Fabers nogaidīja, kamēr Vauxhall pazūd skatienam, tad šķērsoja ceļu un nonāca ielā ar daudzsološu nosaukumu Tirgus iela. Drīz vien pēc tam viņš jau atradās ostas dokos un, sekodams ožai, nokļuva zivju tirgū. Drūzmainajā, trokšņainajā, dažādu smaku pilnajā tirgū, kur visi, tāpat kā viņš, bija darba drēbēs, viņš jutās gana bezpersoniski. Gaisā plīvoja svaigu zivju un jautru jēlību aromāts, un Faberam nenācās viegli saprast aprauto, rīkles skaņu pilno izrunu. Kādā stendā viņš paņēma karstu, stipru tēju saplaisājušā puspintes krūzē un lielu riku maizes ar balta siera šķēli.

Fabers apsēdās uz mucas, lai paēstu un padomātu. Šovakar būtu īstā reize nozagt laivu. Bija kaitinoši, ka jānogaida visa diena un jāmeklē vieta, kur paslēpties nākamo divpadsmit stundu laikā, taču tagad viņš jau bija pārāk tuvu mērķim, lai uzņemtos risku, un laivas zagšana spilgtā dienas gaismā bija daudz riskantāka nekā dienas krēslainajā izskaņā.

Fabers pabeidza brokastot un piecēlās. Paies vēl kādas pāris stundas, līdz modīsies pārējā pilsēta. Viņam bija jāizmanto šis laiks, lai uzmeklētu labu slēptuvi.

Fabers apmeta loku pa dokiem un paisuma ostu. Drošības sistēma bija pavirša, un Fabers ievēroja vairākas vietas, kur viņš varētu nepamanīts paslīdēt garām kontroles posteņiem. Viņš aizgāja līdz smilšainajam liedagam un devās uz priekšu pa divu jūdžu garo esplanādi, kuras galā Donas upes krastā bija pietauvotas dažas izpriecu jahtas. Tās būtu ļoti piemērotas Fabera mērķiem, taču tām noteikti nebija degvielas.

Saullēktu aizklāja bieza mākoņu kārta. Gaiss atkal kļuva smacīgs, un viss vēstīja par negaisa tuvošanos. No jūras piekrastes viesnīcām izlīda daži ļoti apņēmīgi atpūtnieki un stūrgalvīgi apsēdās pludmalē, gaidot saules starus. Fabers šaubījās, vai šodien viņiem izdosies tos sagaidīt.

Varbūt labākā slēptuve būtu pludmalē. Policija pārmeklētu dzelzceļa staciju un autoostu, taču diezin vai uzsāktu meklēšanu visā pilsētā. Viņi varētu pārbaudīt dažas viesnīcas un iebraucamās vietas. Bija maz ticams, ka viņi pārbaudīs katru cilvēku pludmalē. Fabers nolēma pavadīt dienu sauļošanās krēslā.

Kādā stendā viņš nopirka avīzi un iznomāja sauļošanās krēslu. Fabers novilka kreklu un atkal uzvilka to atpakaļ virs kombinezona. Jaku viņš atstāja vaļā.

Ja tuvotos kāds policists, Fabers to pamanītu krietni pirms tam, kad tas būtu sasniedzis viņa atrašanās vietu. Būtu atliku likām laika pamest pludmali un nozust ielās.

Fabers sāka lasīt avīzi. Pirmo lappusi aizņēma liels virsraksts par jaunu sabiedroto ofensīvu Itālijā. Fabers to uztvēra skeptiski. Avīze bija iespiesta sliktā kvalitātē, un tajā nebija fotogrāfiju. Viņš izlasīja, ka policija meklē kādu Henriju Faberu, kas ar dunci noslepkavojis divus cilvēkus Londonā…

Garām pagāja kāda sieviete peldkostīmā, nenolaižot skatienu no Fabera. Viņa sirds salēcās. Tad viņš saprata, ka sieviete tikai mēģinājusi flirtēt. Uz mirkli viņu pārņēma kārdinājums sievieti uzrunāt. Bija pagājis tik ilgs laiks… Fabers sevi iekšķīgi sapurināja. Pacietību, pacietību. Rīt viņš būs mājās.

Tā bija neliela zvejas laiva kādu piecdesmit vai sešdesmit pēdu garumā, plata, ar iebūvētu motoru. Antena liecināja par jaudīgu radiostaciju. Lielāko daļu klāja aizņēma lūkas uz nelielo tilpni apakšā. Kabīne atradās pakaļgalā un bija tikai tik liela, lai tajā, kājās stāvot, ietilptu divi vīri, kā arī kontroles un vadības instrumenti. Korpuss bija būvēts no pāri laistiem dēļiem, nesen aizdrīvēts, un krāsa izskatījās svaiga.

Būtu piemērotas ari abas pārējās laivas, kas atradās ostā, taču Fabers, stāvēdams uz mola, bija redzējis, kā tieši šīs laivas komanda pirms došanās mājās to pietauvo un iepilda degvielu.

Fabers nogaidīja dažas minūtes, lai vīri aiziet pietiekami tālu, tad apgāja ap ostas stūri un ielēca laivā. To sauca Marija II.

Fabers secināja, ka stūres rats ir pieslēgts ar ķēdi. Viņš apsēdās uz mazās kabīnes grīdas, lai nebūtu redzams, un pavadīja desmit minūtes, atmūķējot slēdzeni. Mākoņu segas dēļ, kas joprojām klāja debesis, tumsa iestājās agri.

Atbrīvojis stūres ratu, Fabers pacēla nelielo enkuru, tad izlēca atpakaļ uz mola un atraisīja tauvas. Viņš atgriezās kabīnē, iepildīja degvielu dīzeļdzinējā un parāva starteri. Motors noklepojās un apklusa. Fabers pamēģināja vēlreiz. Šoreiz dzinējs ierēcās un sāka darboties. Viņš sāka manevrēt ārā no piestātnes.

Fabers atvirzīja savu laivu no kādas citas, kas bija pietauvota pie mola, un atrada boju iezīmēto galveno kanālu. Viņš pieņēma, ka kanāls īstenībā nepieciešams tikai laivām ar daudz dziļāku iegrimi, taču neredzēja iemeslu, kāpēc lai neievērotu lieku piesardzību.

Ticis ārā no ostas, Fabers sajuta spēcīgu brīzi. Cerams, tā nenozīmē, ka mākoņi varētu izklīst. Jūra bija pārsteidzoši nemierīga, un apaļīgā, nelielā laiva pacēlās augstu viļņu galotnēs. Fabers plaši atvēra droseļvārstu, paskatījās kompasā uz instrumentu paneļa un nosprauda kursu. Skapītī zem stūres rata viņš atrada dažas kartes. Tās izskatījās vecas un maz lietotas; nebija šaubu, ka laivas kapteinis pārzināja vietējos ūdeņus pārāk labi, lai viņam vajadzētu kartes. Fabers atcerējās kartes datus, ko bija ielāgojis tonakt Stokvelā, precizēja kursu un uzlika stūres bloķētāju.

Kabīnes logus klāja ūdens. Fabers nevarēja noteikt, vai tas ir lietus vai viļņu šļakatas. Vējš tagad cirta nost viļņu galotnes. Viņš pabāza galvu ārā pa kabīnes durvīm, un seja acumirklī kļuva pilnīgi slapja.

Fabers ieslēdza radiostaciju. Tā brīdi dūca, tad sāka sprakšķēt. Viņš grozīja frekvenču pogu, paklejoja pa radioviļņiem un uztvēra dažus saraustītus ziņojumus. Aparāts darbojās nevainojami. Fabers ieregulēja zemūdenes frekvenci, tad izslēdza radiostaciju vēl bija par agru stāties sakaros.

Braucot dziļākos ūdeņos, viļņi kļuva aizvien augstāki. Tagad laiva ar katru vilni jau slējās kā zirgs pakaļkājās, tad brīdi sastinga viļņa galotnē, lai, izraisot nelabumu, iekristu nākamajā viļņu starpā. Fabers truli blenza kabīnes logos. Bija iestājusies nakts, un viņš vispār neredzēja neko. Viņam uzmācās jūras slimība.

Ikreiz, kad viņš pārliecināja sevi, ka viļņi vairs nevar kļūt vēl lielāki, laivu debesīs pacēla jauns monstrs, augstāks par pārējiem. Attālums starp viļņiem samazinājās, tā ka laiva visu laiku atradās ar pakaļgalu, vērstu vai nu augšup debesīs, vai lejup jūras dibena virzienā. Kādā īpaši dziļā kritienā mazo laivu pēkšņi kā dienā apgaismoja zibens uzliesmojums. Fabers redzēja pelēkzaļu ūdens kalnu paceļamies priekšgalā un nogāžamies pār klāju un kabīni, kurā viņš stāvēja. Viņš nevarēja noteikt, vai šausmīgais krakšķis, kas atskanēja sekundi pēc tam, bija pērkona dārdi vai troksnis, ko radīja lūstošās laivas koka daļas. Viņš drudžaini meklēja kabīnē glābšanas vesti. Tādas nebija.

Atkal uzplaiksnīja zibens. Fabers sagrāba bloķēto stūres ratu un atspieda muguru pret kabīnes sienu, lai paliktu stāvot kājās. Tagad nebija nekādas jēgas censties laivu vadīt tā gāja turp, kur jūra to svaidīja.

Fabers nemitējās sev iestāstīt, ka laiva noteikti ir būvēta tā, lai spētu izturēt šādas pēkšņas vasaras vētras. Viņam neizdevās sevi pārliecināt. Droši vien pieredzējuši zvejnieki jau iepriekš redzētu šādas vētras pazīmes un neietu jūrā, zinot, ka laiva varētu neizturēt šādus laikapstākļus.

Faberam nebija ne jausmas, kur viņš tagad atrodas. Viņš tikpat labi varētu būt atgriezies Aberdīnā, kā arī nonācis tikšanās vietā. Fabers apsēdās uz kabīnes grīdas un ieslēdza radiostaciju. Mežonīgā kratīšanās un šūpošanās apgrūtināja aparāta lietošanu. Kad radiostacija bija iesilusi, Fabers mēģināja grozīt pogas, taču neko nespēja uztvert. Viņš uzgrieza maksimālo skaļumu ne skaņas.

Noteikti antena ir nolūzusi no turētāja uz kabīnes jumta.

Fabers pārslēdza radiostaciju raidīšanas režīmā un vairākas reizes atkārtoja vienkāršo ziņojumu "Atsaucieties, lūdzu", tad pārslēdzās uz uztveršanas režīmu. Bija maz cerību, ka viņa signāls sasniegs adresātu.

Lai taupītu degvielu, Fabers izslēdza dzinēju. Viņam bija jāizkļūst no vētras un, ja tas izdosies, jāatrod kāds veids, kā nomainīt antenu. Degviela viņam vēl varētu noderēt.

Laiva ar sāniem biedējoši slīdēja pret nākamo lielo vilni, un Fabers aptvēra, ka viņam vajadzīgs dzinēja spēks, lai laiva dotos pretī viļņiem ar priekšgalu. Viņš parāva starteri. Nekas nenotika. Viņš mēģināja vairākas reizes, tad padevās, lādēdams sevi par to, ka dzinēju izslēdzis.

Tagad laiva sasvērās uz sāniem tik tālu, ka Fabers pakrita un sasita galvu pret stūres ratu. Viņš apdullis gulēja uz kabīnes grīdas, gaidot, ka laiva kuru katru bridi apmetīsies augšpēdus. Vēi viens vilnis triecās pret kabīni, sašķaidot logu stiklus. Un tad pēkšņi Fabers atradās zem ūdens. Pārliecināts, ka laiva grimst, viņš ar pūlēm uzslējās kājās un izbāza galvu virs ūdens. Visi logi bija izsisti, taču laiva vēl turējās virs ūdens. Fabers ar kāju atspēra vaļā kabīnes durvis, un ūdens izgāzās ārā. Viņš sagrāba stūres ratu, lai netiktu ieskalots jūrā.

Neiedomājami, bet vētra kļuva vēl spēcīgāka. Viena no Fabera pēdējām sakarīgajām domām bija tā, ka šie ūdeņi droši vien tik spēcīgas vētras pieredz ne biežāk kā reizi gadsimtā. Tad visa viņa uzmanība un gribasspēks tika veltīti stūres noturēšanai. Viņam būtu vajadzējis pie tās piesieties, taču tagad viņš neuzdrošinājās iet meklēt kādu virves gabalu. Kad laiva cēlās un grima klintīm līdzīgajos viļņos, viņš zaudēja jebkādu sajēgu par to, kur ir augša un kur apakša. Vētras stipruma vējš un tūkstošiem galonu ūdens centās izraut viņu no vietas. Kājas nemitīgi slīdēja uz slapjās grīdas un sienām, un roku muskuļi dega sāpēs. Kad Fabera galva atradās virs ūdens, viņš kampa gaisu, bet pārējā laikā aizturēja elpu. Vairākas reizes viņš bija tuvu samaņas zudumam un tikai miglaini apjauta, ka kabīnes plakanais jumts ir pazudis.

Zibens uzliesmojumos viņš uztvēra īsus, murgainus jūras skatus. Viņu vienmēr pārsteidza tas, kur atrodas vilnis priekšā, apakšā, saslienas blakus vai vispār nav redzams. Tāpat viņš bija satriekts, atklājis, ka vispār nejūt rokas, un palūkojās lejup, lai redzētu, ka tās joprojām ir kā piekaltas stūres ratam, sastingušas tvērienā kā nāves krampjos. Ausīs skanēja nemitīga rēkoņa, kurā vienojās vējš, pērkons un jūra.

Saprātīgas domāšanas spēja lēnām pameta Faberu. Vīzijā, kas bija ne īsti halucinācija, bet vairāk kā sapnis ar atvērtām acīm, viņš ieraudzīja meiteni, kas pirms tam bija viņu uzlūkojusi pludmalē. Meitene tuvojās viņam pa zvejas laivas gaisā slienošos klāju, peldkostīms bija pielipis viņas ķermenim; viņa visu laiku tuvojās, taču tā arī nespēja sasniegt Faberu. Viņš zināja, ka tad, kad meitene būs pienākusi izstieptas rokas attālumā, viņš atlaidīs pamirušās rokas no stūres rata un tvers pēc viņas, taču viņš visu laiku atkārtoja: "Vēl ne, vēl ne," kamēr meitene tuvojās, smaidīja un šūpojās gūžās. Faberu pārņēma vilinājums atlaist stūri un pašam samazināt attālumu starp abiem, taču kaut kas viņa prāta dzīlēs teica, ka tad, ja viņš spers soli pretī meitenei, viņš to nekad nesasniegs, tāpēc viņš nogaidīja, vēroja un palaikam atbildēja viņas smaidam, un pat tad, kad Fabera acis bija aizvērtas, viņš joprojām redzēja meiteni.

Tagad jau Fabers ik pa brīdim zaudēja samaņu un atkal atguva. Prāts aizpeldēja prom sākumā izzuda jūra un laiva, tad pagaisa meitene, līdz viņš atkal atgriezās īstenībā, lai redzētu, ka neiedomājamā kārtā viņš joprojām stāv kājās, joprojām tur stūres ratu, joprojām ir dzīvs. Tad uz kādu brīdi viņš saņēma gribasspēku, lai paliktu pie apziņas, taču beigās spēku izsīkums atkal ņēma virsroku.

Vienā no pēdējiem apskaidrības brīžiem Fabers redzēja, ka viļņi kustas vienā virzienā un nes laivu sev līdzi. Atkal atplaiksnīja zibens, un vienā pusē viņš redzēja milzīgu, tumšu masu. Vilnis nevarēja būt tik augsts nē, tas nebija vilnis, tā bija klints… Apjautu, ka viņš atrodas tuvu zemei, pārmāca bailes, ka viņu varētu triekt un sašķaidīt pret klinti. Muļķīgā kārtā Fabers parāva starteri, tad steigšus atkal virzīja roku pie stūres, taču roka vairs neko nespēja satvert.

Jauns vilnis pacēla laivu un svieda to lejup kā nederīgu rotaļlietu. Krītot un ar vienu roku joprojām turot stūres ratu, Fabers ieraudzīja smailu klinti, kas kā duncis izslējās no viļņiem. Likās, ka tā pavisam noteikti caururbs laivu… taču laivas korpuss nobrāzās gar klints malu un tika panests klintij garām.

Kalniem līdzīgie viļņi tagad plīsa. Nākamo vilni laivas koka daļas vairs neizturēja. Laiva ar spēku sitās pret viļņu ieplaku, un lūstošā korpusa troksnis nogranda Fabera ausīs kā sprādziens. Viņš saprata, ka ar laivu ir cauri…

Ūdens atkāpās, un Fabers aptvēra, ka korpuss pārlūzis tāpēc, ka atsities pret… zemi. Viņš trulā izbrīnā skatījās uz priekšu, līdz jauns zibens uzplaiksnījums atklāja skatam liedagu. Kad ūdens siena atkal sagruva pār klāju, notriecot Faberu gar zemi, jūra nocēla sadragāto laivu no smiltīm.

Tomēr šajā acumirklī viņš bija redzējis visu skaidri kā dienā. Liedags bija šaurs, un viļņi plīsa tieši klints pakājē. Taču no viņa pa labi bija laivu piestātne un kaut kāds tilts, kas veda no piestātnes uz klints virsotni. Viņš apzinājās ja pametīs laivu un centīsies nokļūt līdz liedagam, nākamais vilnis nogalinās viņu ar daudzām tonnām ūdens vai sašķaidīs viņa galvu pret klinti kā olas čaumalu. Taču, ja viņam izdotos sasniegt piestātni starp viļņiem, viņš pa tiltiņu varētu uzrāpties pietiekami augstu, lai nonāktu ārpus ūdens tvēriena.

Nākamais vilnis pāršķēla klāju, it kā labi izkaltētais koks nebūtu stiprāks par banāna mizu. Laiva sabruka zem Fabera kājām, un viņš juta, kā pretplūsma sūc viņu atpakaļ jūrā. Viņš pietrausās stāvus, sajūtot kājas zem sevis kā želeju, un metās skriet, šļakstinoties pa sēkļiem piestātnes virzienā. Šis dažu jardu skrējiens bija fiziski pats grūtākais, ko viņš dzīvē bija paveicis. Viņš gribēja nokrist, lai varētu atgulties ūdenī un nomirt, tomēr palika kājās gluži tāpat kā tad, kad bija uzvarējis 5000 metru skrējienā, līdz atsitās pret vienu no piestātnes pāļiem. Fabers pasniedzās augšup un sagrāba dēļus ar abām rokām, vēlēdamies, kaut tās atdzīvotos vismaz uz dažām sekundēm; viņš cēlās kājās, līdz viņa zods bija virs malas, tad uzsvieda augšā kājas un uzvēlās uz dēļu klāja.

Vilnis nāca tad, kad Fabers bija pieslējies uz ceļiem. Viņš metās uz priekšu. Vilnis nesa viņu dažus jardus, tad svieda pret dēļu klāju. Fabers sarijās ūdeni un redzēja zvaigznes. Kad ūdens masas svars atkāpās no viņa muguras, viņš mēģināja apkopot visu savu gribasspēku, lai atkal spētu pakustēties. Gribasspēks neradās. Fabers juta, ka viņš neglābjami tiek vilkts atpakaļ, un viņu pārņēma pēkšņs niknums. Viņš to nepieļaus… ne jau nu tagad, nolādēts. Viņš kliedza pret sasodīto vētru, jūru, britiem un Persivalu Godlimenu, un pēkšņi viņš bija kājās un skrēja, skrēja prom no jūras un augšā pa slīpumu, skrēja ar aizvērtām acīm un atvērtu muti; vājprātīgs vīrs, kas bija gatavs likt plaušām pārplīst un kauliem salūzt; viņš skrēja, neapzinoties mērķi, taču zinot, ka neapstāsies, līdz nebūs zaudējis prātu.

Nogāze bija gara un stāva. Spēcīgs vīrs varētu uzskriet visu ceļu līdz virsotnei, ja būtu trenēts un labi atpūties. Noguris olimpisko spēļu dalībnieks varētu tikt līdz pusei. Vidējs četrdesmit gadus vecs vīrs spētu noskriet jardu vai divus.

Fabers aizskrēja līdz virsotnei.

Kādu jardu no nogāzes beigām Fabers sajuta asas sāpes, it kā vieglu sirdslēkmi, un zaudēja samaņu, taču kājas spēra vēl divus soļus, iekams viņš nokrita uz piemirkušās zemes.

Fabers nezināja, cik ilgi ir tā gulējis. Kad viņš atvēra acis, vētra vēl plosījās, taču bija uzaususi diena, un dažus jardus attālu Fabers saskatīja nelielu māju, kas izskatījās apdzīvota.

Fabers pieslējās ceļgalos un sāka ilgu, nebeidzamu rāpošanu uz durvīm.

18

Zemūdene U-505 garlaikoti meta riņķus. Spēcīgajiem dīzeļdzinējiem lēni pukšķot, zemūdene slīdēja pa dzīlēm kā pelēka, bezzobaina haizivs. Tās saimnieks kapteiņleitnants Verners Hērs dzēra erzackafiju un centās vairs nesmēķēt nevienu cigareti. ŠI bija gara diena un gara nakts. Hēram nepatika uzdevums; viņš bija cīņas virs, bet šeit nebija paredzama nekāda ciņa; un viņam no visas sirds nepatika klusais abvēra virsnieks ar viltīgi zilajām acīm, kurš uz viņa zemūdenes nebija vēlams viesis.

Izlūkošanas cilvēks majors Vols sēdēja pretī kapteinim. Tas vīrs nu gan nekad nenogurst, ka viņu jupis. Šīs zilās acis skatījās apkārt, visu redzot, taču to izteiksme vienmēr palika nemainīga. Par spīti zemūdens dzīves grūtībām, viņa formas tērps nekad nebija saburzīts, un viņš aizdedza jaunu cigareti precīzi ik pēc divdesmit minūtēm, nosmēķējot to līdz nodegulim ceturtdaļcollas garumā. Hērs varētu aizliegt viņam smēķēt kaut vai tāpēc, lai ievērotu noteikumus un neļautu Volam baudīt tabaku, taču viņš pats bija pārāk kaislīgs smēķētājs.

Hēram nekad nebija patikuši izlūkošanas cilvēki; kapteini vienmēr pārņēma izjūta, ka tie izlūko viņu. Tāpat viņam nepatika strādāt arī ar abvēru. Viņa karakuģis bija paredzēts cīņai, nevis lai lavītos gar Britu salu piekrasti, gaidot, kad varēs savākt kādu slepeno aģentu. Tīrais neprāts likās riskēt ar dārgu kaujas mašīnu, nemaz nerunājot par tās prasmīgo komandu, viena vira dēļ, kurš tikpat labi var arī neparādīties.

Kapteinis iztukšoja tasīti un sašķobīja seju. Sūda kafija, viņš norūca. Garšo draņķīgi.

Vola neizteiksmīgais skatiens bridi pakavējās pie Hēra, tad novērsās. Vols klusēja.

Mūžīgi noslēgts. Pie velna ar viņu. Hērs nemierīgi pagrozījās sēdeklī. Uz kuģa komandtiltiņa viņš būtu soļojis šurpu un turpu, taču cilvēki zemūdenēs iemācās izvairīties no nevajadzīgām kustībām. Beidzot viņš ierunājās: Ziniet, šādā laikā jūsu vīrs neieradīsies.

Vols ielūkojās pulkstenī. Mēs gaidīsim līdz sešiem pēcpusdienā, viņš vienkārši noteica.

Tā nebija pavēle Vols nevarēja dot pavēles Hēram; taču kailais fakta konstatējums tomēr bija apvainojums augstākajam virsniekam. Hērs viņam tā ari pateica.

-    Mēs abi ievērosim mums dotās pavēles, teica Vols. Kā jau jums zināms, tās ir devusi visai ietekmīga persona.

Hērs apvaldīja dusmas. Jaunajam vīrietim, protams, bija taisnība. Hērs pildīs pavēles, taču pēc atgriešanās ostā ziņos par Vola nepakļaušanos. Nevarētu jau teikt, ka no tā būtu liels labums; piecpadsmit flotē pavadītie gadi bija iemācījuši Hēram, ka ģenerālštāba cilvēkiem ir pašiem savi likumi… Nu, pat tad, ja jūsu vīrs ir tik stulbs, lai šonakt dotos jūrā, viņš noteikti nav pietiekami labs jūrnieks, lai izdzīvotu.

Vienīgā Vola atbilde bija tas pats neizteiksmīgais skatiens.

Hērs izsauca radistu. Veisman?

-     Nekā, kapteiņkungs.

Vols teica: Man ir tāda sajūta, ka tā neskaidrā murmināšana, ko mēs dzirdējām pirms dažām stundām, nāca no viņa.

-    Ja tā arī bija, viņš atradās tālu no tikšanās vietas, kapteiņkungs, teica radists. Man tas vairāk izklausījās pēc zibens sprakšķiem.

Hērs piebilda: Ja tas nebija viņš, tad arī nebija. Ja tas bija viņš, tad tagad viņš jau ir noslīcis.

-    Jūs nepazīstat to vīru, teica Vols, un šoreiz viņa balsī tiešām bija dzirdams kaut kas līdzīgs emocijām.

Hērs neatbildēja. Dzinēja troksnis nedaudz mainījās, un kapteinim likās, ka viņš sadzird vieglu klaboņu. Ja skaņa atpakaļceļā pastiprināsies, ostā būs jāliek kādam paskatīties, kas noticis. To viņš varētu darīt arī tāpat, vienkārši lai izvairītos no vēl viena brauciena kopā ar nerunīgo majoru Volu.

Pa durvīm ielūkojās kāds jūrnieks. Kafiju, kapteiņkungs?

Hērs pakratīja galvu. Ja es to vēl dzeršu, tad čurāšu tīru kafiju.

Vols teica: Man, lūdzu. Viņš izvilka kārtējo cigareti.

Tas lika Hēram ielūkoties pulkstenī. Bija desmit minūtes pāri sešiem. Viltīgais Vola kungs bija aizkavējies ar savu smēķēšanu sešos, lai noturētu zemūdeni uz vietas vēl dažas liekas minūtes. Hērs pavēlēja: Kurss uz mājām.

-       Vienu acumirkli, iebilda Vols. Domāju, ka pirms aizbraukšanas mums vajadzētu paskatīties virspusē.

-       Neesiet muļķis, attrauca Hērs. Viņš saprata, ka tagad viņam ir pamats zem kājām. Vai tad jūs nesaprotat, kāda vētra plosās tur augšā? Mēs nevarēsim atvērt lūku, un periskopā būs redzams tikai tas, kas atrodas dažu metru attālumā.

-    Kā jūs no šāda dziļuma varat noteikt vētras stiprumu?

-     Pieredze.

-        Tad vismaz nosūtiet signālu uz bāzi un paziņojiet, ka mūsu vīrs nav stājies sakaros. Viņi var dot pavēli mums palikt šeit.

Hērs izmisumā nopūtās. No šāda dziļuma nav iespējams stāties radiosakaros, ne jau nu ar bāzi.

Vola miers beidzot bija zudis. Komandieri Hēr, es ļoti iesaku jums uzpeldēt virspusē un sazināties ar mājām, pirms mēs atstājam šo tikšanās vietu. Vīram, kas mums jāpaņem, ir ļoti svarīga informācija. Šo ziņojumu gaida pats fīrers.

Hērs viņu uzlūkoja. Paldies, ka darījāt man zināmu savu viedokli, major, viņš teica. Tad novērsās. Ar abiem dzinējiem pilnu gaitu uz priekšu! viņš komandēja.

Sapāroto dīzeļdzinēju skaņa pazeminājās līdz rēkoņai, un zemūdene uzņēma ātrumu.

CETURTĀ DALA

i

19

Kad Lusija pamodās, vēl arvien plosījās iepriekšējā vakarā sacēlusies vētra. Viņa pārliecās pāri gultas malai, kustoties piesardzīgi, lai netraucētu Deivida miegu, un paņēma no grīdas rokas pulksteni. Bija nedaudz pāri sešiem. Vējš kauca ap jumtu. Deivids varēja turpināt gulēt, šodien nevarēs neko daudz padarīt.

Lusija prātoja, vai viņi pa nakti nav zaudējuši kādu jumta šīfera plāksni. Būs jāpārbauda bēniņos. Galvenais bija nogaidīt, līdz Deivids būs izgājis, citādi viņš dusmosies, ka Lusija nav lūgusi to izdarīt viņam.

Sieviete izslīdēja no gultas. Bija ļoti auksti. Dažu pēdējo dienu siltais laiks bija viltus vasara, priekšspēle vētrai. Tagad bija auksti kā novembrī. Lusija pār galvu novilka flaneļa naktskreklu un ātri apģērba apakšveļu, bikses un svīteri. Deivids sakustējās. Lusija palūkojās uz vīru; viņš pagriezās uz otriem sāniem, taču nepamodās.

Lusija šķērsoja mazo kāpņu laukumiņu un ielūkojās Džo istabā. Trīsgadīgais zēns no bērna gultiņas bija pārcēlies uz īstu gultu un bieži naktīs nepamostoties noripoja uz grīdas. Šorīt viņš atradās gultā un gulēja aizmidzis uz muguras ar plati atvērtu muti. Lusija pasmaidīja. Miegā viņš patiesi izskatījās pielūgsmes vērts.

Jaunā sieviete klusi nokāpa apakšstāvā, īsu mirkli pabrīnījusies, kāpēc ir pamodusies tik agri. Varbūt kāds troksnis bija atskanējis no Džo istabas, bet varbūt vainīga bija vētra.

Lusija nometās ceļos pie kamīna un, atrotījusi svītera piedurknes, sāka kurt uguni. Tīrot restes, viņa sāka svilpot pa radio dzirdētu melodiju "Vai tu esi vai neesi mans mīļumiņš?". Viņa izgrāba aukstos pelnus un izmantoja lielākos malkas gabalus, lai veidotu šīsdienas uguns pamatu. Par iekuru kalpoja sausas papardes, pēc tam nāca malka un pa virsu ogles. Citkārt tika likta tikai malka, taču šādā laikā ogles bija labākas. Lusija dažas minūtes vīrs kamīna uguns paturēja avīzes lapu, lai radītu skurstenī vilkmi. Kad avīzi noņēma, malka jau dega un ogles sārti kvēloja. Viņa salocīja avīzi un palika zem ogļu kastes, lai atkal izmantotu rīt.

Kamīna liesmas drīz sasildīs nelielo māju, bet pagaidām noderēs tase karstas tējas. Lusija iegāja virtuvē un uzlika tējkannu uz elektriskās plīts. Viņa uzlika uz paplātes divas tases, tad uzmeklēja Deivida cigaretes un pelnu trauku. Viņa pagatavoja tēju, ielēja tasēs un nesa paplāti cauri priekšnamam uz kāpnēm.

Viena Lusijas kāja jau bija uz kāpņu apakšējā pakāpiena, kad viņa izdzirdēja klaudzošu skaņu. Sieviete apstājās, sarauca pieri, tad nolēma, ka grabinās vējš, un spēra vēl vienu soli. Skaņa atkārtojās. Likās, ka kāds klauvē pie ieejas durvīm.

Tas, protams, bija smieklīgi. Nebija neviena, kas varētu klauvēt pie galvenajām durvīm, vienīgi Toms, bet viņš vienmēr nāca pa virtuves durvīm un nekad neklauvēja.

Atkal klaudzināšana.

Lusija nokāpa no kāpnēm un, vienā rokā balansējot tējas paplāti, atvēra galvenās durvis.

Pārbīlī viņa nometa paplāti. Hallē iegāzās vīrietis, notriecot gar zemi arī Lusiju. Sieviete iekliedzās.

Lusija bija nobijusies tikai īsu brīdi. Svešinieks gulēja uz mutes halles vidū, un bija pilnīgi skaidrs, ka viņš nav spējīgs kādam uzbrukt. No viņa drēbēm tecēja ūdens, bet seja un rokas no aukstuma bija bālas kā krīts.

Lusija piecēlās kājās. Pa kāpnēm lejup uz dibena šļūca Deivids un satraukti jautāja: Kas noticis? Kas noticis?

Lūk, Lusija teica un norādīja uz svešo vīrieti.

Deivids, tērpies pidžamā, nokļuva kāpņu apakšā un iesvempās ratiņkrēslā. Nesaprotu, par ko te būtu jākliedz, vīrs norūca. Viņš pieritinājās tuvāk un nopētīja uz grīdas gulošo vīrieti.

-     Piedod. Viņš mani izbiedēja. Lusija pieliecās un, saņēmusi vīrieti aiz padusēm, ievilka dzīvojamā istabā. Deivids sekoja. Lusija noguldīja vīrieti pie uguns.

Deivids blenza uz bezsamaņā gulošo ķermeni. No kurienes, pie velna, viņš te uzradies?

-     Noteikti cietis kuģa katastrofa… vētra…

Taču Lusija ievēroja, ka vīrs ir ģērbies strādnieka, nevis jūrnieka drēbēs. Viņa to nopētīja. Viņš bija diezgan liela auguma, garāks par sešu pēdu garo paklāju pie kamīna, un viņa kakls un pleci bija muskuļoti. Seja bija spēcīga un smalki veidota, ar augstu pieri un garu apakšžokli. Viņš varētu būt tīri patīkams, nodomāja sieviete, ja vien nebūtu tik spocīgi bāls.

Nepazīstamais sakustējās un atvēra acis. Sākumā viņš izskatījās ārkārtīgi pārbijies, gluži kā mazs zēns, kas pamodies svešā vietā, taču ļoti ātri sejas izteiksme atslāba, un vīrietis aplaida vērīgu skatienu visapkārt, īsi pakavējoties pie Lusijas, Deivida, loga, durvīm un kamīna.

Lusija teica: Mums viņš jāizdabū no šīm drēbēm. Paķer pidžamu un rītasvārku, Deivid.

Deivids ratiņos izstūmās ārā, un Lusija nometās ceļos blakus svešiniekam. Sākumā viņa novilka vīrieša zābakus un zeķes. Likās, ka, vērojot sievietes rosīšanos, viņa acīs pavīd jautra dzirksts. Taču tad, kad Lusija gatavojās ķerties pie jakas, vīrietis sargājot sakrustoja rokas uz krūtīm.

-    Ja atstāsiet mugurā šīs drēbes, jūs nomirsiet no plaušu karsoņa, viņa teica savā labākajā slimnieku kopējas balsī. Ļaujiet man tās novilkt.

Vīrietis teica: Es tiešām nedomāju, ka mēs esam pietiekami labi pazīstami galu galā mēs neesam pat iepazīstināti.

Šī bija pirmā reize, kad viņš ierunājās. Viņa balss bija tik uzticību rosinoša, un vārdi tik oficiāli, ka pretstats ar viņa šausminošo izskatu lika Lusijai skaļi iesmieties. Vai esat kautrīgs? viņa apvaicājās.

-             Es tikai domāju, ka vīrietim jāsaglabā zināma noslēpumainība. Vīrietis plati pasmaidīja, taču tad smaids pēkšņi pazuda un acis aizvērās sāpēs.

Deivids atgriezās, pār roku pārlicis tīras drēbes. Rādās, ka jūs abi jau esat tīri labi sapratušies, viņš noteica.

-            Tev nāksies viņu izģērbt, teica Lusija. Man viņš neļauj.

Deivida sejas izteiksme bija neizdibināma.

Svešinieks teica: Tikšu galā pats, paldies, ja vien tā no manas puses nebūtu šausmīga nepateicība.

-           Apkalpojieties pats, strupi izmeta Deivids. Viņš nometa drēbes uz krēsla un izstūmās ārā.

-            Pagatavošu vēl tēju, teica Lusija, sekodama vīram. Viņa aizvēra dzīvojamās istabas durvis.

Virtuvē Deivids jau lēja ūdeni tējkannā, un no viņa mutes kaktiņa karājās aizdegta cigarete. Lusija ātri savāca porcelāna lauskas hallē, tad pievienojās viņam.

-            Pirms piecām minūtēm es vēl nebiju pārliecināts, vai tas puisis vispār ir dzīvs, bet tagad viņš jau pats ģērbjas, noburkšķēja Deivids.

Lusija darbojās ap tējas katliņu. Varbūt viņš izlikās.

-             Izredzes, ka viņu varētu izģērbt tu, noteikti veicināja strauju atveseļošanos.

-    Neticu, ka kāds varētu būt tik kautrīgs.

-            Tavi pašas trūkumi šajā jomā varētu būt cēlonis tam, ka tu nepietiekami novērtē šādu īpašību citos.

Lusija šķindināja tases. Nestrīdēsimies šodien, Deivid, mums ir kaut kas interesantāks, ko darīt. Pārmaiņas pēc. Viņa paņēma paplāti un iegāja dzīvojamā istabā.

Svešinieks pogāja ciet pidžamas jaku. Kad Lusija ienāca, viņš uzgrieza tai muguru. Lusija nolika paplāti un ielēja tēju. Kad viņa atkal pagriezās, vīrietis jau bija ietērpies Deivida rītasvārkā.

-    Jūs esat ļoti laipna, viņš teica. Viņa skatiens bija tiešs.

Tiešām nešķiet, ka viņš būtu kautrīgs tips, nodomāja Lusija.

Tomēr vīrietis bija dažus gadus vecāks par viņu ap četrdesmit, viņa domāja. Tas arī varētu būt īstais iemesls. Ar katru brīdi viņš aizvien mazāk atgādināja kuģa avārijā cietušo.

-             Apsēdieties tuvāk ugunij, Lusija mudināja. Viņa pasniedza tējas tasi.

-            Neesmu drošs, ka varēšu noturēt šķīvīti, atbildēja vīrietis. Man nedarbojas pirksti. Viņš ar stīvām rokām paņēma no sievietes tasi, turot to starp abām plaukstām, un uzmanīgi tuvināja lūpām.

Ienāca Deivids un piedāvāja cigareti. Vīrietis atteicās.

Svešinieks iztukšoja tasīti. Kur es esmu? viņš jautāja.

-     Šo vietu sauc par Vētru salu, paskaidroja Deivids.

Vīrietis likās atvieglots. Es jau domāju, ka būšu aizpūsts

atpakaļ uz cietzemi.

Deivids norādīja, lai svešinieks pievirza kājas tuvāk ugunij un sasilda kailās pēdas. Jūs droši vien tikāt iepūsts līcītī, teica Deivids. Ar priekšmetiem parasti tā notiek. Tā arī ir izveidojies liedags.

Ienāca Džo ar miega aizplīvurotām acīm, velkot līdzi vienroci pandu, kas bija tikpat liela kā viņš pats. Ieraudzījis svešinieku, viņš pieskrēja pie Lusijas un paslēpa seju.

-             Esmu sabaidījis jūsu mazo meitenīti. Svešinieks pasmaidīja.

-            Tas ir puika. Man jāapgriež viņam mati. Lusija iecēla Džo klēpī.

-            Atvainojos. Svešinieka acis atkal aizvērās, un viņš sašūpojās krēslā.

Lusija piecēlās un nolika Džo uz dīvāna. Mums tas nabaga cilvēks jānoliek gulēt, Deivid.

-            Vienu mirklīti, teica Deivids. Viņš piebrauca tuvāk nepazīstamajam vīrietim. Vai varētu būt vēl citi izdzīvojušie? viņš vaicāja.

Vīrietis pacēla skatienu un nomurmināja: Es biju viens. Viņš jau bija gandrīz iemidzis.

-    Deivid… Lusija iesāka.

-             Vēl viens jautājums: vai jūs paziņojāt savu maršrutu krasta apsardzei?

-     Kāda tam nozīme? nesaprata Lusija.

-     Tam ir nozīme: ja viņš ir ziņojis, tad tagad jūrā varbūt ir cilvēki, kas riskē ar dzīvību, viņu meklējot, un mēs varam tiem paziņot, ka viņš ir drošībā.

Vīrietis lēni teica: Es… neziņoju…

-     Nu būs gana, Lusija stingri teica Deividam. Viņa nometās ceļos svešinieka priekšā. Vai tiksiet augšstāvā?

Vīrietis pamāja un lēni piecēlās kājās.

Lusija aplika svešā vīrieša roku sev ap pleciem un sāka vadīt viņu augšā. Nolikšu viņu Džo gultā, viņa paziņoja.

Viņi kāpa pa vienam pakāpienam, ikreiz atvelkot elpu. Kad viņi bija sasnieguši augšu, tas mazumiņš sārtuma, ko uguns bija atdevusi vīrieša sejai, bija atkal zudis. Lusija ieveda viņu mazākajā guļamistabā. Viņš sabruka uz gultas.

Lusija sakārtoja pār viņu segas, ietīstīja viņu un, klusi aizverot durvis, izgāja no istabas.

Atvieglojums pāršalca Faberu kā paisuma vilnis. Dažu pēdējo minūšu laikā viņa pūles saņemties bija gandrīz pārcilvēciskas. Viņš jutās ļengans, sakauts un slims.

Kad bija atvērušās mājas durvis, viņš bija atļāvies uz mirkli sabrukt. Briesmas sākās tad, kad skaistā meitene bija sākusi viņu izģērbt un viņš bija atcerējies filmas bundžiņu, kas ar līmlenti bija piesaitēta pie krūtīm. Problēmas atrisinājums bija uz bridi atjaunojis viņa modrību. Fabers arī baidījās, ka mājas saimnieki varētu izsaukt ātro palīdzību, taču šāda iespēja netika pieminēta; varbūt sala bija pārāk maza, lai uz tās būtu slimnīca. Vismaz viņš neatradās uz cietzemes tur būtu neiespējami izvairīties no ziņošanas par kuģa avāriju. Tomēr vīra uzdoto jautājumu ievirze norādīja, ka tūlīt nekāds ziņojums netiks sniegts.

Faberam nebija tik daudz enerģijas, lai prātā pārcilātu tālākas nākotnes problēmas. Likās, ka pašlaik viņš atrodas drošībā, un par turpmāko domāt viņš vairs nespēja. Pagaidām viņš bija siltumā, sausumā un dzīvs, un gulta bija mīksta.

Viņš pagriezās un pārlaida skatienu istabai: durvis, logs, skurstenis. Piesardzības paradumu iznīcināt spētu vienīgi nāve. Sienas bija sārtas, it kā laulātais pāris būtu gaidījis piedzimstam meiteni. Uz grīdas bija elektriskais vilciens un daudzas bilžu grāmatas. Šī bija droša, omulīga vieta mājas. Viņš bija vilks aitu kūtī. Ievainots vilks.

Fabers aizvēra acis. Par spīti pārgurumam viņam nācās piespiest sevi atslābināties, muskuli pēc muskuļa. Pamazām domas izgaisa, un viņš iemiga.

Lusija pagaršoja auzu biezputru un piebēra vēl šķipsniņu sāls. Vajadzēja to ēst tādu, kādu to gatavoja Toms, skotu gaumē, bez cukura. Lusija vairs nekad mūžā negatavotu saldu auzu putru pat tad, ja cukura atkal būtu pārpārēm un tas nebūtu normēts. Likās savādi, kā cilvēki vajadzības gadījumā pierod pie visa rupjmaizes, margarīna un sāļas auzu putras.

Lusija izdalīja putru, un ģimene sēdās pie brokastu galda. Džo lietoja daudz piena, lai atdzesētu savu porciju. Deivids pēdējā laikā ēda neiedomājami daudz un nemaz nekļuva resns; to panāca dzīve svaigā gaisā. Lusija aplūkoja vīra rokas uz galda. Tās bija raupjas un visu laiku iedegušas strādnieka rokas. Viņa bija ievērojusi svešinieka rokas viņa pirksti bija gari, āda zem asinīm un nobrāzumiem balta. Viņš nebija radis pie skarba darba laivas komandā.

-    Šodien tu neko daudz nepadarīsi, Lusija teica. Izskatās, ka vētra nepāries.

-    Nav nekādas atšķirības. Par aitām jārūpējas jebkuros laika apstākļos.

-     Kur tu būsi?

-    Toma galā. Braukšu uz turieni ar džipu.

Džo jautāja: Vai es drīkstu braukt līdzi?

-    Tikai ne šodien, Lusija stingri noteica. Laiks ir pārāk slapjš un auksts.

Bet man nepatīk tas onkulis.

Lusija pasmaidīja. Nemuļķojies. Viņš mums neko ļaunu nenodarīs. Viņš ir pārāk slims, lai kustētos.

-     Kas viņš tāds ir?

-     Mēs nezinām viņa vārdu. Viņš ir cietis kuģa avārijā, un mums par viņu jāparūpējas, līdz viņš atlabs pietiekami, lai varētu doties atpakaļ uz cietzemi. Viņš ir ļoti jauks cilvēks.

-    Vai viņš ir mans onkulis?

-     Tikai svešinieks, Džo. Izēd šķīvi tukšu.

Džo izskatījās vīlies. Reiz viņš bija saticis onkuli. Viņaprāt, onkuļi bija cilvēki, kuri dod konfektes, kas viņam garšo, un naudu, no kuras viņam nav nekāda labuma.

Deivids pabeidza brokastis un uzvilka lietusmēteli teltenei līdzīgu tērpu ar piedurknēm un caurumu galvai, kas nosedza lielāko daļu viņa ratiņkrēsla un viņu pašu. Galvā viņš uzmauca vētras cepuri un sasēja to zem zoda, noskūpstīja Džo un atvadījās no Lusijas.

Pēc minūtes vai divām viņa sadzirdēja iedarbojamies džipa motoru un piegāja pie loga, lai noskatītos, kā Deivids aizbrauc lietū. Mašīnas aizmugures riteņi buksēja dubļos. Viņam būtu jābrauc piesardzīgi.

Lusija pievērsās Džo. Zēns teica: Šis ir suns. Viņš gleznoja ar putru un pienu uz galdauta.

Lusija iesita viņam pa roku. Kāda šausmīga cūcība! Zēna sejā iezagās drūma, saīgusi grimase, un Lusija nodomāja, cik ļoti gan viņš līdzinās tēvam. Abiem bija vienādi tumša āda un gandrīz melni mati, un abi mēdza ierauties sevī, kad bija dusmīgi. Taču Džo daudz smējās viņš, paldies Dievam, bija mantojis kaut ko arī no Lusijas ģimenes.

Lusijas domīgo skatienu Džo kļūdaini uztvēra par dusmām un teica: Piedod.

Lusija nomazgāja zēnu pie virtuves izlietnes, tad novāca brokastu galdu, domājot par svešinieku augšstāvā. Tagad, kad sākotnējā krīze bija pārvarēta un vairs nelikās, ka viņš tūlīt mirs, Lusiju sāka mocīt ziņkāre. Kas viņš ir? No kurienes nāk? Ko viņš darījis vētrā? Vai viņam ir ģimene? Kāpēc viņam ir strādnieka apģērbs, ierēdņa rokas un zemes vidienes akcents? Viss bija diezgan satraucoši.

Lusijai ienāca prātā, ka tad, ja viņa dzīvotu kaut kur citur, viņa nebūtu tik gatava pieņemt vīrieša pēkšņo parādīšanos. Viņa domāja, ka svešinieks tikpat labi varētu būt dezertieris, noziedznieks vai pat izbēdzis karagūsteknis. Taču, dzīvojot uz salas, aizmirsās, ka citas cilvēciskas būtnes var radīt draudus, nevis veidot sabiedrību. Bija tik patīkami ieraudzīt jaunu seju, ka šķita tīrā nepateicība turēt viņu aizdomās. Varbūt kāda nepatīkama doma viņa vairāk par citiem bija gatava uzņemt pievilcīgu vīrieti… Lusija aizgaiņāja šo domu.

Muļķības, muļķības. Viņš bija tik noguris un slims, ka nevarēja radīt draudus nevienam. Pat uz cietzemes, jo kurš gan būtu atteicies viņu tik izvārgušu un apdullušu ielaist savā mājā? Kad viņš jutīsies labāk, varēs uzdot jautājumus, un, ja viņa stāsts par nokļūšanu šeit nebūs ticams, viņi no Toma mājām pa radio varēs sazināties ar cietzemi.

Nomazgājusi traukus, Lusija uzlavījās augšstāvā, lai palūkotos uz svešinieku. Viņš gulēja ar seju pret durvīm, un, kad sieviete ielūkojās iekšā, viņa acis mirklī atvērās. Tajās atkal pavīdēja tas pats sekundes daļu ilgais baiļu uzplaiksnījums.

Ir jau labi, nočukstēja Lusija. Tikai gribēju paskatīties, vai ar jums viss kārtībā.

Vīrietis, nesakot ne vārda, aizvēra acis.

Lusija atkal nokāpa apakšstāvā. Viņa apģērbās pati un apģērba Džo eļļotajā lietusmētelī un zābakos, un abi izgāja ārā. Lietus joprojām gāza straumēm, un vējš bija šausmīgs. Viņa palūkojās uz jumtu: viņi tiešām bija zaudējuši dažas plāksnes. Saliekusies pret vēju, viņa devās uz klints virsotni.

Lusija cieši turēja Džo roku zēnu viegli varēja aizpūst prom. Pēc divām minūtēm viņa vēlējās, kaut būtu palikusi mājās. Lietus tecēja aiz lietusmēteļa apkakles un aiz zābaku malām. Noteikti samircis bija ari Džo, taču tagad, kad viņi jau bija slapji, tikpat labi varēja palikt ārā vēl dažas minūtes. Lusija gribēja aiziet līdz liedagam.

Tomēr, kad viņi bija sasnieguši nogāzes augšgalu, Lusija saprata, ka tas nav iespējams. Lietus šauro koka laipu bija padarījis slidenu, un šādā vējā viņa varēja zaudēt līdzsvaru un nokrist liedagā sešdesmit pēdas zemāk. Viņai bija jāapmierinās ar skatīšanos.

Tas tik bija skats.

Milzīgi viļņi, katrs nelielas mājas augstumā, strauji cits pēc cita vēlās krastā. Šķērsojot liedagu, viļņi kļuva vēl augstāki, to galotnes izliecās kā jautājuma zīmes, tad viļņi niknumā triecās pret klints pakāji. Putu plēksnes pacēlās pat līdz klints virsotnei, liekot Lusijai steigšus atkāpties un izraisot Džo sajūsmas kliedzienus. Lusija varēja sadzirdēt dēla smieklus tikai tāpēc, ka viņš bija ierāpies tās rokās un viņa mute tagad atradās pie mātes auss; vēja un jūras troksnis nomāca tālākas skaņas.

Bija šausminoši aizraujoši vērot dabas elementus dusmās spļaudāmies, vijamies un rēcam, stāvēt nedaudz par tuvu klints malai, izjust vienlaikus briesmas un drošību, drebēt no aukstuma un svīst baiļu sviedrus. Tas bija fascinējoši, un Lusijas dzīvē nebija pārāk daudz šādu brīžu.

Domājot par Džo veselību, viņa jau gatavojās iet atpakaļ, kad ieraudzīja laivu.

Tā, protams, vairs nebija nekāda laiva, tāpēc jau arī bija tik šokējoši. Pāri bija palikuši tikai lielie klāja un ķīļa baļķi. Tie tikuši šķaidīti pret akmeņiem zem klintīm kā izbērtu sērkociņu sauja. Lusija saprata, ka laiva bijusi liela. To varētu vadīt viens vīrs, taču viņam tas nenāktos viegli. Un jūras nodarītie postījumi bija šausminoši. Bija grūti ieraudzīt divus koka gabalus, kas vēl turētos kopā.

Kā, mīļā debess, viņu svešinieks bija no tā visa izkļuvis dzīvs?

Lusija nodrebēja, iedomājoties, ko šie viļņi un šīs klintis varētu izdarīt ar cilvēka ķermeni. Džo uztvēra viņas pēkšņo garastāvokļa maiņu un iečukstēja viņai ausī: Ejam tūlīt mājās. Lusija strauji novērsās no jūras un pa dubļaino taku steidzās atpakaļ uz māju.

Ienākuši iekšā, viņi novilka slapjos lietusmēteļus, cepures un zābakus un pakāra virtuvē žāvēties. Lusija uzkāpa augšstāvā un atkal ielūkojās svešinieka istabā. Šoreiz viņš neatvēra acis. Likās, ka patlaban viņš guļ pavisam mierīgi, tomēr Lusiju nepameta sajūta, ka viņš ir uzmodies, izdzirdējis viņas soļus kāpnēs un tad aizvēris acis, pirms viņa atvēra durvis.

Lusija pielēja vannu ar karstu ūdeni. Viņa un zēns bija izmirkuši līdz ādai. Viņa izģērba Džo un ielika vannā, bet tad, sekojot pēkšņam impulsam, novilka arī savas drēbes un iekāpa dēlam blakus. Siltums bija svētīgs. Lusija aizvēra acis un atslāba. Arī tas bija labi atrasties mājā, sajust siltumu, kamēr vētra bezspēcīgi sitas pret stiprajām mūra sienām.

Pēkšņi dzīve bija kļuvusi interesanta. Vienas nakts laikā bija vētra, kuģa avārija un noslēpumains svešinieks; un tas viss pēc tam, kad trīs gadus… Viņa cerēja, ka svešinieks drīz modīsies, lai varētu uzzināt ko vairāk.

Tikmēr jau bija pienācis laiks gatavot vīriešiem pusdienas. Lusijai bija jēra krūtiņa, no kuras pagatavot sautējumu. Viņa izkāpa no vannas un maigi noslaucījās dvielī. Džo spēlējās ar savu vannas rotaļlietu stipri sakošļātu gumijas kaķi. Lusija aplūkoja sevi spogulī un pētīja grūtniecības atstātās ādas strijas uz vēdera. Tās lēni gaisa, taču pavisam neizzudīs nekad. Tomēr palīdzēt varētu visa ķermeņa iedegums. Viņa pie sevis pasmaidīja. Nespīd! Turklāt kuru gan interesēja viņas puncis? Nevienu, tikai viņu pašu.

Džo jautāja: Vai drīkstu palikt vēl minūtīti? "Vēl minūtīti" bija viņa iecienītā frāze un varēja nozīmēt jebkādu laika sprīdi līdz pat pusei dienas.

Tikai tik ilgi, kamēr es apģērbšos, noteica Lusija, pakāra dvieli uz stieņa un gāja uz durvīm.

Durvīs stāvēja svešinieks un lūkojās viņā.

Viņi blenza viens otrā. Kā Lusija nodomāja vēlāk, tad bija savādi, ka viņa nepavisam neizjūta bailes. Tas bija viņa skatiens tajā nebija nekādu draudu, nekādas piedauzības, nekāda neķītra smīna. Viņš skatījās ne uz viņas kaunumu un pat ne uz viņas krūtīm, bet uz viņas seju viņas acīs. Lusija atbildēja skatienam, nedaudz pārsteigta, bet ne apjukusi, un tikai neliela viņas prāta daļiņa brīnījās, kāpēc viņa nespiedz, neaizsedz sevi ar rokām un neaizcērt durvis viņa priekšā.

Beidzot kaut kas parādījās viņa acīs varbūt Lusija to tikai iztēlojās, bet viņa saskatīja pielūgsmi ar nelielu labsirdīga humora piedevu, arī skumju dvesmu, un tad saikne pārtrūka, viņš pagriezās, devās atpakaļ uz savu guļamistabu un aizvēra durvis. Pēc brīža, kad viņa auguma svars atgūlās gultā, Lusija dzirdēja nočīkstam atsperes.

Un gluži bez kāda iemesla viņa jutās šausmīgi vainīga.

20

Persivals Godlimens tagad bija darījis visu iespējamo.

Ikvienam policistam Apvienotajā Karalistē bija Fabera fotogrāfijas kopija, un aptuveni puse no viņiem bija pilnībā iesaistīti meklēšanā. Pilsētās viņi pārbaudīja viesnīcas un iebraucamās vietas, dzelzceļa stacijas un autoostas, kafejnīcas un iepirkšanās centrus; tāpat ari patiltes, pavārtes un sabombardētās ēkas, kur uzturējās bezpajumtnieki. Laukos viņi pārmeklēja klētis un šķūņus, pamestas mājas un pilsdrupas, mežu biezokņus, izcirtumus un labības laukus. Viņi rādīja fotogrāfiju transporta biļešu pārdevējiem, degvielas uzpildes staciju darbiniekiem, prāmju komandām un muitniekiem. Tika uzraudzītas visas pasažieru ostas un lidlauki, un attēls bija piesprausts pie sienas līdzās katram pasu pārbaudes galdam.

Policija, protams, arvien vēl domāja, ka meklē aukstasinīgu slepkavu. Parastie ielu policisti zināja, ka attēlā redzamais vīrs ar nazi ir nogalinājis divus cilvēkus Londonā. Vecākie virsnieki zināja nedaudz vairāk ka viena no slepkavībām bijusi seksuāla vardarbība, otra bez acīmredzama iemesla, bet trešā par kuru padotajiem nebija jāzina, neizskaidrots, bet asiņains uzbrukums kādam kareivim vilcienā no Jūstonas uz Liverpūli. Tikai augstākā priekšniecība un daži Skotlendjarda virsnieki zināja, ka šis kareivis bijis uz laiku piekomandēts MI5 un ka visas slepkavības ir kaut kā saistītas ar drošības dienestu.

Arī avīzes domāja, ka tās ir slepkavas parastas medības. Dienu pēc tam, kad Godlimens bija nācis klajā ar detaļām, vairums avīžu šo ziņu bija ievietojušas savos jaunākajos numuros pirmie izdevumi, kas bija paredzēti Skotijai, Olsterai un Ziemeļvelsai, bija palaiduši to garām un tāpēc sniedza saīsinātu versiju dienu vēlāk. Stokvelas upuris bija aprakstīts kā melnstrādnieks, viņam tika minēts neīsts vārds un sniegtas skopas ziņas par viņa dzīvi Londonā. Godlimena preses paziņojumā šī slepkavība tika saistīta ar Unas Gārdenas nāvi 1940. gadā, taču nekas plašāk par šo saistību netika minēts. Tika atklāts, ka slepkavību ierocis bijis duncis.

Abas Liverpūles avīzes ļoti ātri padzirdēja par līķi vilcienā un abas pārsprieda, vai tur vainīgs Londonas slepkava ar dunci. Abas painteresējās Liverpūles policijā. Abu laikrakstu redaktori saņēma telefona zvanus no policijas priekšnieka. Šo ziņu nesniedza neviena no tām.

Pavisam uz aizdomu pamata tika arestēti simt piecdesmit septiņi gara auguma tumšmataini vīrieši un katrs no viņiem varētu būt Fabers. Viņi visi, izņemot divdesmit deviņus, spēja pierādīt, ka nav varējuši izdarīt šīs slepkavības. Izmeklētāji no MI5 runāja ar šiem divdesmit deviņiem. Divdesmit septiņi atsaucās uz vecākiem, radiniekiem un kaimiņiem, kas apliecināja, ka viņi dzimuši Lielbritānijā un dzīvojuši tur divdesmitajos gados, kad Fabers uzturējās Vācijā.

Pēdējie divi tika aizvesti uz Londonu un atkal pratināti, un šoreiz to darīja Godlimens. Abi bija vecpuiši, dzīvoja vieni paši, viņiem nebija dzīvu radinieku, un viņiem bija nepastāvīgs dzīvesveids. Pirmais, labi ģērbies, pašpārliecināts vīrietis, ne visai pārliecinoši apgalvoja, ka viņa dzīvesveids esot ceļot pa valsti un strādāt gadījuma darbus, melnstrādnieka darbus. Godlimens paskaidroja, ka pretēji policijai viņam ir tiesības bez jebkādiem jautājumiem paturēt apcietinājumā ikvienu līdz kara beigām. Bez tam viņam nav nekādas intereses par parastiem sīkiem pārkāpumiem, un jebkāda informācija, kas viņam sniegta šeit, Kara Padomē, ir stingri konfidenciāla un netiks nodota tālāk.

Arestētais vaļsirdīgi atzinās, ka ir krāpnieks, un iedeva deviņpadsmit vecāku dāmu adreses, no kurām viņš pēdējo triju nedēļu laikā izkrāpis dzimtas dārglietas. Godlimens nodeva viņu policijai.

Viņš neizjūta nekādu pienākumu būt godīgam pret profesionālu krāpnieku.

Pēdējais aizdomās turētais ari padevās Godlimena draudiem. Viņa noslēpums bija tas, ka viņš ne tuvu nebija vecpuisis. Viņam bija sieva Braitonā. Un Solihallā, Birmingemā. Un arī Kolčesterā, Ņūberijā un Ekseterā. Visas piecas tajā pašā dienā uzrādīja laulības apliecības. Daudzsievības piekritējs tika nosūtīts uz cietumu gaidīt tiesu.

Godlimens gulēja savā kabinetā, bet medības turpinājās.

Bristole, Templmīdsas dzelzceļa stacija.

-     Labrīt, jaunkundz. Vai jūs, lūdzu, neaplūkotu šo?

-         Hei, meičas, kruķis grib mums parādīt savus roku dzelžus!

-          Izbeidziet čakarēties, vienkārši pasakiet, vai esat viņu redzējušas.

-    Ak, tas nu gan ir mīļumiņš! Es gribētu, kaut būtu!

-         Tu negribētu, ja zinātu, ko viņš pastrādājis. Vai jūs visas, lūdzu, nepaskatītos?

-     Nekad neesmu redzējusi.

-     Es arī ne.

-          Kad jūs viņu noķersiet, apvaicājieties, vai viņš negrib satikt smuku, jaunu Bristoles meiču…

-Jūs, skuķi… es nezinu… tikai tāpēc, ka jums ir bikses un jūs strādājat par nesējām, jūs domājat, ka jums jāizturas kā večiem…

Vūlvičas prāmju piestātne.

-     Draņķa laiks, konstebl.

-     Labrīt, kaptein. Domāju, ka jūrā ir vēl štruntīgāk.

-          Kā varu jums palīdzēt? Vai jūs vienjcārši gribat šķērsot upi?

-     Gribu, lai jūs paskatāties uz kādu seju, kaptein.

-        Uzlikšu brilles. Ak, neuztraucieties, es redzu vēl pietiekami labi, lai vadītu kuģi. Brilles man vajag tuvumā. Un tā…

' Ir kaut kas?

-     Man žēl, konstebl. Nav ne jausmas.

-     Nu, dodiet man ziņu, ja viņu ieraugāt.

-     Noteikti.

-     Laimīgu ceļu!

-     Neizskatās vis.

LIkstrītas 35. numurs, Londona El.

-     Seržant Railij, kāds patīkams pārsteigums!

-     Neuzmet lūpu, Meibl. Kas tev te sēž?

-    Visi ir cienījami viesi, seržant, tu taču mani pazīsti.

-            Pazīstu gan, tas tiesa. Tāpēc jau esmu šeit. Vai kāds no taviem jaukajiem un cienījamajiem viesiem pašlaik nebēguļo?

-     Kopš kura laika tad tu vāc rekrūšus armijai?

-            Es to nedaru, Meibl. Es kādu meklēju, un, ja viņš ir šeit, viņš varbūt ir tev teicis, ka bēguļo.

-            Klausies, Džek, vai tad, ja es tev pateikšu, ka te nav neviena, ko es nepazīstu, vai tu vāksies prom un beigsi čakarēt man smadzenes?

-     Kāpēc lai es tev ticētu?

-     1936. gada dēļ.

-    Tad tu izskatījies labāk, Meibl.

-    Tu ari, Džek.

-            Tu vinnēji… žetons tev. Ja tas čoms te parādās, dod ziņu, labi?

-    Apsolu.

-     Un pārāk nekavējies!

-     Kā tad!

-             Meibl… viņš ir nodūris tava vecuma sievieti. Es tikai tev pasaku.

Bila kafejnīca pie A30 ceļa netālu no Begšotas.

-    Tēju, lūdzu, Bil. Divus cukuriņus.

-     Labrīt, konstebl Pīrson. Draņķīgs laiks.

-     Kas tev uz tā šķīvja, Bil, Portsmutas oļi?

-     Maizītes ar sviestu, kā jums labi zināms.

-            Ak tā! Tad paņemšu divas. Paldies… Nu tad tā, puiši! Ikviens, kurš vēlas, lai viņa kravas vāģi pārmeklē no augšas līdz apakšai, lai laižas prom tūlīt pat… Tā jau labāk. Paskatieties, lūdzu, uz šo fotogrāfiju.

-            Kāpēc jūs viņu meklējat, konstebl, vai brauca ar divriteni, neieslēdzis gaismas?

-             Nekādu joku, Harij, palaid to bildi apkārt. Vai kāds ir vedis to čali?

-     Es ne.

-     Nē.

-     Diemžēl, konstebl.

-     Neesmu ne acīs redzējis.

-     Paldies, zēni. Ja redzat viņu, ziņojiet. Visu gaišu!

-     Konstebl?

-    Jā, Bil?

-    Jūs nesamaksājāt par maizītēm.

Smetvika garāža, Kārlaila.

-     Labrīt, jaunkundz. Kad jums būs kāds brītiņš…

-            Tūlīt, policista kungs. Tikai ļaujiet man apkalpot šo džentlmeni… Divpadsmit un seši pensi, ser. Paldies. Visu labu…

-     Kā sokas?

-     Slikti kā vienmēr. Kā varu jums palīdzēt?

-     Vai mēs uz bridi varam ieiet kantorī?

-Jā, nāciet… nu, kas uz sirds?

-            Aplūkojiet šo fotogrāfiju un pasakiet, vai jūs nesen neesat lējusi viņam degvielu?

-            Nu, tam nevajadzētu būt pārāk grūti. Nav jau tā, ka klienti mums te brauktu cauri veseliem karapūļiem… ak! Vai zināt, man šķiet, es viņu apkalpoju!

-     Kad?

-     Aizvakar no rīta.

-    Vai esat pārliecināta?

-             Nu… viņš bija vecāks nekā bildē, taču esmu samērā droša.

-     Ar ko viņš brauca?

-            Ar pelēku mašīnu. Es no tām neko daudz nejēdzu, īstenībā jau šis ir mana vīra uzņēmums, bet viņš tagad ir flotē.

-     Kāda tad tā izskatījās?

-      Tāda paveca, ar paceļamu audekla jumtu. Divvietīga. Sporta. Tai pie sāniem bija piesprādzēta rezerves degvielas tvertne, un es piepildīju arī to.

-    Vai atceraties, kā viņš bija ģērbies?

-     Ne gluži… šķiet, ka darba drēbēs.

-     Gara auguma vīrs?

-    Jā, garāks par jums.

-    Vai jums te ir telefons?

Viljams Dunkans bija divdesmit piecus gadus vecs, piecas pēdas un desmit collas garš, un viņa veselība bija lieliska. Šādu formu viņš varēja uzturēt, pateicoties dzīvei svaigā gaisā un pilnīgam intereses trūkumam par tabaku, alkoholu, negulētām naktīm un izlaidīgu dzīvi. Tomēr viņš neatradās armijā.

Līdz astoņu gadu vecumam likās, ka viņš ir normāls bērns, ja nu vienīgi nedaudz atpalicis, bet tad viņa prāts zaudēja spēju attīstīties tālāk. Cik zināms, viņš nebija ieguvis nekādas traumas, nekādus fiziskus bojājumus, kas izskaidrotu šo pēkšņo apstāšanos attīstībā. Īstenībā pagāja vēl daži gadi, līdz kāds pamanīja, ka kaut kas nav kārtībā, jo desmit gadu vecumā viņš aizvien vēl bija tikai nedaudz atpalicis, divpadsmit gadu vecumā vienkārši aprobežots; taču savos piecpadsmit gados viņš jau bija acīmredzams plānprātiņš, un astoņpadsmit gadu vecumā visi viņu pazina kā Dumjo Villiju.

Abi viņa vecāki bija iestājušies kādā mazpazīstamā fundamentālā reliģiskā grupējumā, kura locekļiem nebija ļauts laulāties ārpus baznīcas (un tam varbūt bija, bet varbūt arī nebija sakars ar Villija plānprātību). Vecāki, protams, par dēlu aizlūdza; taču viņi aizveda Villiju arī pie kāda speciālista Stērlingā. Ārsts, pavecāks vīrs, veica dažas pārbaudes un tad, skatoties pār savu zelta rāmī iestiprināto pusbriļļu augšmalu, pavēstīja viņiem, ka zēns pēc garīgās attīstības ir astoņus gadus veca bērna līmenī un ka viņa prāts vairs nepieaugs. Vecāki turpināja lūgt Dievu, taču viņiem bija aizdomas, ka Tas Kungs ir sūtījis šo ligu, lai viņus pārbaudītu, tāpēc viņi sekoja, lai Villijs tiktu atpestīts, un gaidīja dienu, kad viņi to satiks ar dižām gavilēm un zēns taps izdziedēts. Taču pagaidām viņam vajadzēja darbu.

Astoņgadīgs puika var ganīt govis, un govju ganīšana tomēr ir darbs, tāpēc Dumjais Villijs kļuva par govju ganu. Un tieši govju ganīšanas laikā viņš pirmo reizi pamanīja automobili.

Viņš domāja, ka tajā atrodas mīlnieki.

Villijs šo to zināja par mīlniekiem. Tas ir, viņš zināja, ka tādi ir un ka viņi viens ar otru dara vārdā nesaucamas lietas tādās tumšās vietās kā birztalas, kinoteātri un automašīnas, un ka neviens par viņiem skaļi nerunā. Tāpēc viņš aši padzina govis garām krūmam, pie kura bija novietots divvietīgais 1924. gada Morris Cowley Buļļa purns (viņš kā jau jebkurš astoņgadīgais šo to zināja ari par automašīnām), un no visa spēka centās neieskatīties tajā, gadījumā ja nāktos ieraudzīt ko grēcīgu.

Viņš aizdzina savu mazo ganāmpulku uz kūti izslaukt, ar līkumu aizgāja mājās, paēda vakariņas, skaļi un ar grūtībām nolasīja tēvam priekšā nodaļu no Jūdu un Kristiešu Rakstu trešās grāmatas un tad likās gultā sapņot par mīlniekiem.

Nākamās dienas vakarā mašīna vēl bija turpat.

Ar visu savu nevainību Villijs zināja, ka, lai ko arī viens ar otru darītu mīlnieki, viņi to nedara divdesmit četras stundas no vietas, tāpēc šoreiz viņš devās tieši klāt mašīnai un ielūkojās iekšā. Mašīna bija tukša. Zeme zem motora bija pielijuši melna un smirdēja pēc eļļas. Villijs nāca pie jauna izskaidrojuma automašīna ir salūzusi, un vadītājs to pametis. Villijam neienāca prātā pārdomāt, kāpēc tā pa pusei noslēpta krūmos.

Pārradies govju kūtī, viņš par redzēto izstāstīja saimniekam. Uz celiņa pie galvenā ceļa ir salūzusi mašīna.

Saimnieks bija liela auguma vīrs ar biezām smilškrāsas uzacīm, kas saraucās kopā tad, kad viņš domāja. Vai tur tuvumā neviena nebija?

-     Nē un tā tur bija jau vakar.

-    Tad kāpēc tu man to nepastāstīji vakar?

Villijs nosarka. Es domāju, ka tur varbūt ir… jūs jau zināt… mīlnieki.

Saimnieks saprata, ka Villijs ir nevis samulsis, bet gan pilnīgi apjucis. Viņš uzsita zēnam pa plecu. Nu labi, ej mājās un atstāj to manā ziņā.

Pēc slaukšanas saimnieks aizgāja apskatīties pats. Viņam ienāca prātā noskaidrot, kāpēc mašīna ir pa pusei noslēpta. Viņš bija dzirdējis par Londonas dunča slepkavu, un, kaut arī viņam prātā neienāca secinājums, ka mašīnu pametis slepkava, saimnieks tomēr iedomājās, ka varētu pastāvēt saistība starp automašīnu un kādu noziegumu; tādēļ viņš pēc vakariņām nosūtīja savu vecāko dēlu zirga mugurā uz ciemu, lai tas piezvana Stērlingas policijai.

Policija ieradās vēl pirms tam, kad dēls atgriezās no zvanīšanas. Tur bija vismaz ducis vīru, visi acīmredzot neremdināmi tējas dzērāji. Saimnieks un viņa sieva negulēja pusi nakts, viņus apkalpojot.

Tika pasaukts Dumjais Villijs, lai viņš vēlreiz pastāsta savu stāstu. Viņš atkārtoja, ka pirmo reizi mašīnu redzējis iepriekšējā vakarā, un vēlreiz nosarka, paskaidrojot savas domas, ka tajā ir mīlnieki.

Visā visumā tā viņiem bija pati satraucošākā nakts visā kara laikā.

Tajā vakarā Persivals Godlimens, paredzot, ka nāksies pavadīt darbā ceturto nakti pēc kārtas, devās mājās nomazgāties vannā, pārmainīt drēbes un sakravāt čemodānu.

Viņam bija dienesta dzīvoklis Celsijā. Tas bija mazs, tomēr pietiekami liels vientuļam vīrietim, un tur viss bija tīrs un kārtīgs, izņemot darba kabinetu, kur apkalpotājai nebija ļauts ieiet, un rezultātā tas bija pilns ar nekārtīgi izmētātām grāmatām un dokumentiem. Visas mēbeles, protams, bija no pirmskara laika, taču samērā labi izraudzītas, un dzīvoklī valdīja omulīga gaisotne. Dzīvojamā istabā bija ādas klubkrēsli un gramofons, un virtuve bija pilna gandrīz nelietotu darbu atvieglojošu ietaišu.

Kamēr vanna pildījās ar ūdeni, Godlimens izsmēķēja cigareti pēdējā laikā viņš bija pārgājis uz tām, jo pīpe prasīja pārāk lielu noņemšanos, un uzlūkoja savu vērtīgāko īpašumu drūmi fantastisku viduslaiku ainavu, kuras autors varbūt bija Hieronimuss Boss. Glezna bija dzimtas mantojums, un Godlimens to nebija pārdevis pat tad, kad viņam trūka naudas.

Vannā viņš domāja par Barbaru Dikensu un viņas dēlu Pīteru. Godlimens par viņu nebija stāstījis nevienam, pat ne Blogsam, kaut ari bija jau gatavojies šo sievieti pieminēt abu sarunā par atkārtotu precēšanos, taču viņus bija pārtraucis pulkvedis Terijs. Barbara bija atraitne, viņas vīrs bija kritis kaujā pašā kara sākumā. Godlimens nezināja viņas vecumu, taču izskatījās, ka viņai varētu būt ap četrdesmit gadiem, un tas bija maz sievietei, kurai ir jau divdesmit divus gadus vecs dēls. Viņa strādāja pie ienaidnieka pārtverto signālu atkodēšanas un bija gudra, interesanta un ļoti pievilcīga. Viņa bija arī bagāta. Godlimens bija viņu ielūdzis vakariņās trīs reizes pirms pašreizējās krīzes. Godlimens domāja, ka sieviete ir viņā iemīlējusies.

Viņa bija noorganizējusi tikšanos ar Godlimenu un savu dēlu Pīteru. Pīters bija kapteinis. Godlimenam jauneklis patika. Taču viņš zināja kaut ko tādu, ko nenojauta ne Barbara, ne viņas dēls: Pīteram D dienā būs jādodas uz Franciju.

Un tas, vai Pīteru tur sagaidīs vācieši, bija atkarīgs no veiksmes, vai Godlimenam un pārējiem izdosies notvert Adatu.

Godlimens izkāpa no vannas, ilgi un rūpīgi skuvās un jautāja sev: vai es Barbaru mīlu? Viņš īsti nezināja, kādai vajadzētu būt mīlestībai pusmūžā, la noteikti nav jaunības kvēlā kaisle. Apbrīns, dievināšana, maigums un zināma iekāre? Ja tas viss kopā nozīmē mīlestību, tad viņš šo sievieti mīl.

Un tagad viņam vajadzēja ar kādu dalīt savu dzīvi. Daudzus gadus viņš bija vēlējies tikai vientulību un savus pētījumus. Tagad viņu bija iesūcis sevī kara izlūkošanas biedriskums šī sabiedrība, nakts apspriedes, kad atgadījās kas svarīgs, aizrautīgais amatierisma gars, tādu cilvēku drudžaina meklēšana, kuriem nāve vienmēr ir tuvu un nekad nav paredzama, tas viss bija viņu saindējis. Godlimens zināja, ka pēc kara tas viss būs zudis, taču paliks kas cits nepieciešamība aprunāties ar tuvu cilvēku par savu vilšanos un triumfa brīžiem, nepieciešamība nakti kādam pieskarties, kādam pateikt: "Lūk! Paskaties! Vai tas nav skaisti?"

Karš bija nogurdinošs, nomācošs, uzdzina izmisumu un radīja neērtības, taču tajā bija draugi. Ja kopā ar mieru nāks vientulība, tad, Godlimens domāja, viņš nespēs ar to sadzīvot.

Bet tieši pašlaik lielākā greznība bija tīrās apakšveļas sajūta un svaigi gludinātais krekls. Godlimens salika koferī vēl citas tīras drēbes un tad apsēdās, lai iebaudītu glāzi viskija pirms atgriešanās darbā. Armijas šoferis viņam piekomandētajā daimlerā ārā uz ielas varēja pagaidīt arī nedaudz ilgāk.

Kad iezvanījās telefons, Godlimens pildīja pīpi. Tomēr viņš nolika pīpi un aizsmēķēja cigareti.

Godlimena telefons bija pieslēgts Kara Padomes pultij. Operators paziņoja, ka no Stērlingas zvana policijas priekšnieks Delkīts.

Viņš nogaidīja savienojuma klikšķi. Godlimens klausās.

-       Mēs atradām jūsu Morris Cowley, bez ievada paziņoja Delkīts.

-     Kur?

-     Pie A80 tūlīt uz dienvidiem no Stērlingas.

-    Tukša?

-      Jā, sabojājusies. Tā tur atrodas jau vismaz divdesmit četras stundas. Mašīna nobraukta dažus jardus nost no galvenā ceļa un paslēpta krūmos. To atrada kāds padumjš lauku zeņķis.

-       Vai tās vietas tuvumā ir kāda autobusa pietura vai dzelzceļa stacija?

-     Nē.

-       Tātad mūsu vīram pēc tam, kad viņš pameta mašīnu, bija jāiet kājām vai kāds jāaptur.

-    Tieši tā.

-     Šādā gadījumā vai jūs nevarētu apklaušināties…

-       Mēs jau cenšamies noskaidrot, vai kāds vietējais ir viņu redzējis vai pavedis kādu gabalu.

-    Labi. Ziņojiet man… Pa to laiku es šo jaunumu paziņošu Skotlendjardam. Paldies, Delkīt.

-     Mēs jums ziņosim. Uz redzēšanos, ser.

Godlimens nolika klausuli un iegāja darba kabinetā. Viņš apsēdās pie atlanta un atvēra Britu salu ziemeļu daļas karti. Londona, Liverpūle, Kārlaila, Stērlinga… Fabers devās uz Skotijas ziemeļaustrumiem.

Godlimens prātoja, vai vajadzētu no jauna apsvērt teoriju: Fabers cenšas izkļūt no valsts. Labākais ceļš būtu uz rietumiem, caur neitrālo Īriju. Turpretī Skotijas austrumu piekrastē notika daudzveidīga karadarbība. Vai bija iespējams, ka Faberam pietiktu dūšas turpināt spiegošanu, zinot, ka viņam uz pēdām ir MI5? Godlimens nosprieda, ka tas varētu būt iespējams, viņš zināja, ka drosmes Faberam netrūkst, tomēr maz ticams. Nekas no tā, ko šis vīrs vēl varētu atklāt Skotijā, nevarētu būt tik svarīgs kā tā informācija, kas jau bija viņa rokās.

Tātad Fabers gatavojās pamest valsti no austrumu piekrastes. Godlimens prātā pārcilāja veidus, kādi būtu pieejami spiegam: viegla lidmašīna, kas piezemētos kādā nomaļā tīrelī; ceļojums vienatnē pāri Ziemeļjūrai zagtā zvejas laivā; tikšanās ar zemūdeni tālāk no krasta, kā bija iedomājies Blogss; ceļojums ar tirdzniecības kuģi caur kādu neitrālu valsti uz Baltijas jūru, izcelšanās krastā Zviedrijā un robežas šķērsošana uz okupēto Norvēģiju… ceļu bija pārāk daudz.

Jebkurā gadījumā par jaunākajiem notikumiem jāziņo Skotlendjardam. Viņi liks visiem Skotijas policijas spēkiem censties atrast kādu, kas ārpus Stērlingas uzņēmis mašīnā pasažieri. Godlimens atgriezās dzīvojamā istabā pie telefona, taču aparāts iezvanījās, vēl iekams viņš tur nonāca, Godlimens pacēla klausuli.

-     Godlimens klausās.

-     Zvana kāds Ričards Porters no Aberdīnas.

-     0! Godlimens bija gaidījis, ka pieteiksies Blogss no Kārlailas. Savienojiet, lūdzu. Hallo? Godlimens klausās.

-    Ak, te Ričards Porters. Esmu no šejienes vietējās uzraudzības komitejas.

-    Jā, ar ko varu palīdzēt?

-    Nu, patiesībā, veco zēn, tas ir šausmīgi nepatīkami.

Godlimens apvaldīja savu nepacietību. Turpiniet.

-             Tas čalis, ko jūs meklējat, slepkavības ar nazi un tā tālāk. Nu, esmu gandrīz pārliecināts, ka es to sasodīto zelli vedu pats savā mašīnā.

Godlimens satvēra klausuli stingrāk. Kad?

-            Aizpagājušo nakti. Mana mašīna sabojājās uz A80 tieši ārpus Stērlingas. Tās draņķa nakts vidū. Te kājām nāk tas čalis un salabo to vienā rāvienā. Nu tad dabiski…

-    Kur jūs viņu izlaidāt?

-           Tepat Aberdīnā. Teica, ka šim jātiekot uz Banfu. Lieta tāda, ka vakar es visu dienu gulēju, tā ka tikai šopēcpusdien…

-    Nepārmetiet sev, Portera kungs. Paldies par zvanu.

-     Nu, visu labu.

Godlimens pasvārstīja rokā klausuli, un līnijā atgriezās Kara Padomes operators.

Godlimens teica: Sadabūjiet man Blogsa kungu, labi? Viņš ir Kārlailā.

-    Viņš gaida jūs tieši uz līnijas, ser.

-    Labi!

-    Sveiks, Persij! Kas jauns?

-            Mēs atkal esam viņam uz pēdām, Fred. Viņu pazina kādā garāžā Kārlailā, viņš pameta morisu tieši pie Stērlingas un noķēra kādu mašīnu līdz Aberdīnai.

-    Aberdīnai!

-    Viņš noteikti cenšas izkļūt pa austrumu durvīm.

-    Kad viņš nonāca Aberdīnā?

-    Droši vien vakar agri no rīta.

-            Tādā gadījumā viņam nebūs laika izkļūt ārā, ja vien viņš nav bijis ļoti veikls un varbūt to jau paguvis. Tur plosās spēcīgākā vētra, kādu vien vietējie atceras. Tā sākās pagājušajā naktī un turpinās joprojām. Kuģi neatstāj ostas, un laiks noteikti ir pārāk slikts, lai nosēstos lidmašīna.

-            Labi. Dodies turp, cik ātri vien spēj. Pa to laiku es sākšu iekustināt vietējo policiju. Piezvani, kad ierodies Aberdīnā.

-    Es jau braucu.

21

Kad Fabers pamodās, bija jau gandrīz tumšs. Pa guļamistabas logu viņš redzēja, kā pēdējās pelēkās joslas debesīs kā ar tinti aiztriepj dienai uzbrūkošā nakts. Vētra nebija mitējusies, lietus bungāja pa jumtu un pārplūdināja noteku, un vējš nepaguris kauca un plosījās.

Fabers ieslēdza mazo lampiņu blakus gultai. Šī fiziskā slodze prasīja daudz spēka, un viņš atslīga atpakaļ spilvenā. Biedēja tas, ka viņš ir tik vārgs. Tiem, kas tic, ka vara nozīmē taisnību, vienmēr jābūt vareniem, un Fabers pietiekami labi pazina pats sevi, lai zinātu, kādas sekas ir viņa paša ētikai. Bailes allaž atradās tuvu viņa emociju virspusei, varbūt tāpēc viņam bija izdevies izdzīvot tik ilgi. Viņš bija hroniski nespējīgs justies droši. Tajā netveramajā veidā, kādā cilvēks palaikam saprot pašas būtiskākās lietas pats par sevi, viņš saprata, ka šī pati nedrošība ari ir tas iemesls, kāpēc viņš izvēlējies spiega profesiju; tas bija vienīgais dzīvesveids, kurā viņam bija ļauts acumirklī nogalināt ikvienu, kas viņu varētu apdraudēt kaut niecīgākajā mērā. Bailes būt vājam bija daļa no sindroma, kurā vēl ietilpa viņa apmātībai līdzīgā tieksme pēc neatkarības, nedrošība un nicinājums pret viņa armijas priekšniekiem.

Fabers gulēja bērna gultā guļamistabā ar sārtajām sienām un veica sava ķermeņa inventarizāciju. Šķita, ka viņš ir apskrambāts no visām pusēm, taču acīmredzot nekas nebija lauzts. Viņš nejuta drudzi; viņa miesas būve bija pārvarējusi bronhu infekciju par spīti uz laivas borta pavadītajai naktij. Bija tikai vājums. Faberam bija aizdomas, ka pie tā ir vainojams ne tikai pārgurums. Viņš atcerējās brīdi, kad bija sasniedzis slīpuma augšgalu un domājis, ka mirs; un viņš pārdomāja, vai šajā pēdējā vājprātīgajā skrējienā augšup viņš nav nodarījis sev paliekošus kaitējumus.

Fabers pārbaudīja ari savas lietas. Bundžiņa ar fotonegatlviem joprojām bija piesaitēta pie viņa krūtīm, duncis piesprādzēts pie kreisās rokas, un viņa dokumenti un nauda bija aizlienētās pidžamas jakas kabatā.

Fabers nostūma segas sāņus un pieslējās sēdus, nolaidis kājas uz grīdas. Uznāca un atkal pārgāja neliels reibonis. Viņš piecēlās. Bija svarīgi neļaut sev psihiski justies kā invalidam. Viņš uzvilka ritasvārku un devās uz vannasistabu.

Kad viņš atgriezās, gultas kājgalī izmazgātas un izgludinātas bija viņa paša drēbes apakšveļa, kombinezons un krekls. Pēkšņi viņš atcerējās, ka bija piecēlies kaut kad no rīta un redzējis sievieti vannasistabā kailu; tas bija savāds atgadījums, un viņš nebija pārliecināts, ko tas nozīmē. Viņš atcerējās, ka sieviete bija ļoti skaista. Par to viņš bija pilnīgi pārliecināts.

Fabers lēnām apģērbās. Viņš labprāt būtu noskuvies, taču pirms skuvekļa aizņemšanās no plaukta vannasistabā nolēma palūgt saimnieka atļauju; daži vīrieši pret saviem skuvekļiem mēdz izjust tādas pašas privātīpašnieciskas tieksmes kā pret savām sievām. Tomēr viņš atļāvās izmantot bērna bakelīta ķemmi, ko atrada kumodes augšējā atvilktnē.

Fabers bez jebkāda lepnuma ielūkojās spogulī. Viņš nebija augstās domās par sevi. Fabers apzinājās, ka dažām sievietēm viņš šķiet pievilcīgs, bet citām ne, un viņš pieņēma, ka tā ir ar vairumu vīriešu. Protams, viņam bija bijis vairāk sieviešu nekā vairumam vīriešu, taču to viņš attiecināja uz savu iekāri, nevis izskatu. Atspulgs spogulī vēstīja viņam, ka viņš izskatās pieņemami, un tas arī bija viss, kas viņam pašlaik bija jāzina.

Fabers izgāja no guļamistabas un lēni kāpa lejup pa kāpnēm. Viņš atkal sajuta vājuma uzplūdus un atkal piespieda sevi tos pārvarēt, sagrābjot kāpņu margas un apzināti liekot vienu kāju priekšā otrai, līdz sasniedza apakšstāvu.

Fabers apstājās pie dzīvojamās istabas durvīm un, nesadzirdējis nekādu skaņu, devās uz virtuvi. Viņš pieklauvēja un iegāja. Jauno cilvēku pāris sēdēja pie galda un beidza ēst vakariņas.

Viņam ienākot, sieviete piecēlās. Jūs esat piecēlies! viņa iesaucās. Vai esat pārliecināts, ka jums to vajadzēja darīt?

Fabers atļāva aizvest sevi līdz krēslam. Paldies, viņš teica. Jums tiešām nevajadzētu mudināt mani izlikties slimam.

-     Nedomāju, ka jūs apjēdzat, kādas šaushias esat pārdzīvojis, viņa teica. Vai gribat ēst?

-     Es lieki izmantoju jūsu viesmīlību…

-    Nepavisam. Nekļūstiet muļķīgs. Es jums paglabāju karstu zupu.

Fabers teica: Jūs esat tik laipni, un es pat nezinu jūsu vārdus.

-      Deivids un Lusija Rouzi. Sieviete ielēja zupu bļodā un nolika to uz galda Fabera priekšā. Vai nogriezīsi maizi, Deivid?

-     Mani sauc Henrijs Beikers. Fabers nezināja, kāpēc tā teica; viņam nebija dokumentu uz šāda vārda. Henrijs Fabers bija vīrs, ko meklē policija, tāpēc viņam būtu vajadzējis izmantot savu Džeimsa Beikera identitāti, taču nez kāpēc viņš vēlējās, lai šī sieviete sauc viņu par Henriju, kas bija tuvākais angļu ekvivalents viņa īstajam vārdam Heinrihs.

Fabers iemalkoja zupu un pēkšņi jutās izsalcis kā vilks. Viņš ātri notiesāja visu zupu, tad maizi. Kad viņš bija beidzis, Lusija iesmējās. Smejoties viņa izskatījās piemīlīga, mute bija plaši atvērta, atsedzot līdzenus, baltus zobus, un acu kaktiņos ievilkās jautras grumbiņas.

-    Vēl? viņa piedāvāja.

-     Liels paldies.

-     Redzu, ka tā nāk jums par labu. Jūsu vaigos atgriežas sārtums.

Fabers konstatēja, ka fiziski jūtas jau labāk. Viņš pieklājības pēč piespieda sevi otru porciju ēst lēnāk, izbaudīt to.

Deivids apvaicājās: Kā tas gadījās, ka jūs vētras laikā bijāt jūrā? Šī bija pirmā reize, kad viņš ierunājās.

-     Neuzmācies viņam, Deivid…

-     Ir jau labi, Fabers aši atbildēja. Biju muļķis, tas ari viss. ŠI bija pirmā brīvdiena, ko varēju izmantot zvejai kopš kara sākuma, un es vienkārši negribēju ļaut laikapstākļiem to sabojāt. Vai jūs esat zvejnieks?

Deivids pakratīja galvu. Aitkopis.

-    Vai jums ir daudz strādnieku?

-     Tikai viens vecais Toms.

-    Uz salas droši vien ir ari citas aitu fermas.

-    Nē. Mēs dzīvojam šajā galā, Toms dzīvo otrā, un pa vidu nav nekā cita kā vienīgi aitas.

Fabers pamāja. Labi foti labi. Sieviete, kroplis, bērns un večuks… nu jau viņš jutās daudz spēcīgāks.

-     Kā jūs uzturat sakarus ar cietzemi? jautāja Fabers.

-     Katru otro nedēļu ierodas laiva. Tai jābūt klāt šopirmdien, taču, ja vētra turpināsies, tā neieradīsies. Toma mājā ir radioraidītājs, bet to mēs drīkstam izmantot tikai avārijas gadījumā. Ja es domātu, ka jūs kāds meklē vai jums nepieciešama steidzama medicīniskā palīdzība, man to vajadzētu izmantot. Taču domāju, ka pašlaik pēc tā nav nekādas vajadzības. Nav lielas jēgas neviens nevar ierasties paņemt jūs no salas, līdz vētra nepāriet, un tad, kad tas notiks, laiva ieradīsies tāpat.

-    Protams. Fabera balss tonis noslēpa viņa sajūsmu. Problēma, kā sazināties ar zemūdeni, viņu bija urdījusi visu laiku. Fabers bija redzējis parastu radioaparātu Rouzu dzīvojamā istabā, un nepieciešamības gadījumā viņš prastu to pārbūvēt par raidītāju. Taču tas, ka Tomam ir īsts raidītājs, padarīja visu daudz vienkāršāku… Kāpēc Tomam vajadzīga radiostacija?

-     Viņš ir Karaliskā novērotāju korpusa loceklis. Aberdīna tika bombardēta 1940. gada jūlijā. Nebija gaisa trauksmes brīdinājuma. Bija piecdesmit kritušo un ievainoto. Tad viņi arī nolīga Tomu. Tas ir labi, jo viņš dzird labāk nekā redz.

-     Domāju, ka bumbvedēji nāca no Norvēģijas.

Es arī tā domāju.

Lusija piecēlās. Iesim otrā istabā.

Abi vīrieši viņai sekoja. Fabers vairs nejuta ne vājumu, ne sliktu dūšu. Viņš pieturēja Deividam dzīvojamās istabas durvis, un Deivids piestūmās tuvāk kamīnam. Lusija piedāvāja Faberam brendiju. Viņš atteicās. Lusija ielēja dzērienu vīram un sev.

Fabers atlaidās sēdeklī un atļāvās nopētīt laulāto pāri. Lusija tiešām bija visai satriecoša: viņai bija ovāla seja, tālu viena no otras novietotas acis neparastā, kaķa acīm līdzīgā dzintarkrāsā un kupli, tumši rudi mati. Zem zvejas vīru svītera un maisam līdzīgajām biksēm bija jaušams ļoti skaists un apaļīgs ķermenis. Ja viņa uzvilktu zīda zeķes un, teiksim, kokteiļkleitu, viņa varētu izskatīties ļoti apburoša. Ari Deivids bija patīkams gandrīz jauks, ja nebūtu ļoti tumšas bārdas rugāju. Viņa mati bija gandrīz pilnīgi melni, un pēc ādas viņu varētu noturēt par Vidusjūras piekrastes iedzīvotāju. Ja viņam būtu rokām proporcionālas kājas, viņš būtu gara auguma. Fabers iedomājās, ka šīs rokas droši vien ir spēcīgas un muskuļotas no invalīdu krēsla riteņu stumšanas daudzu gadu garumā.

Simpātisks pārītis taču ar viņiem kaut kas nepavisam nebija kārtībā. Fabers nebija nekāds laulības dzīves eksperts, taču apmācība pratināšanas paņēmienos bija viņam iemācījusi lasīt nedzirdamo ķermeņa valodu no sīkiem žestiem noprast, kad cilvēks baidās, uzticas, kaut ko slēpj vai melo. Lusija un Deivids gandrīz nemaz neskatījās viens uz otru. Viņi vairāk sarunājās ar Faberu nekā savā starpā. Viņi riņķoja viens ap otru kā tītari, cenšoties atstāt sev priekšā dažus jardus brīvas teritorijas. Spriedze starp viņiem bija neiedomājama. Viņi bija kā Čērčils un Staļins, kas spiesti uz laiku cīnīties cieši blakus un par varītēm apspiest dziļu naidu. Fabers prātoja, kāda gan trauma varētu būt viņu atsvešinātības pamatā. Šis piemīlīgais mazais namiņš noteikti ir emocionālās spriedzes katalizators, neraugoties uz paklājiem un spilgtajām krāsām, ziedu ornamentiem rotātajiem atzveltnes krēsliem, kamīna liesmām un ierāmētajiem akvareļiem pie sienām. Dzīvot vieniem pašiem, kad vienīgā sabiedrība ir bērns un vecs virs, un starp viņiem vēl šī spriedze… tas viņam atgādināja kādu Londonā redzētu lugu, kuras autors bija kaut kāds amerikānis, vārdā Tenesijs, uzvārdu Fabers neatcerējās…

Deivids strauji izdzēra savu brendiju un paziņoja: Man jāliekas gultā. Atkal sāp mugura.

Fabers piecēlās. Piedodiet, es jūs aizkavēju.

Deivids ar mājienu lika viņam apsēsties. Nemaz ne. Jūs esat gulējis visu dienu, droši vien negribēsiet tūlīt likties atpakaļ gultā. Turklāt esmu pārliecināts, ka Lusija labprāt papļāpātu. Es vienkārši esmu samocījis muguru mugurai, zināt, slodze jādala ar kājām.

Lusija teica: Tad jau labāk šovakar iedzer divas tabletes. Viņa paņēma pudelīti no grāmatu skapja augšējā plaukta, izkratīja divas tabletes un iedeva tās vīram.

Deivids norija tās bez uzdzeršanas. Nu, tad teikšu arlabunakti. Viņš izstūmās pa durvīm.

-    Arlabunakti, Deivid.

-     Arlabunakti, Rouza kungs.

Pēc brīža Fabers dzirdēja, ka Deivids velkas augšup pa kāpnēm un pabrīnījās, kā viņam tas izdodas.

Lusija ierunājās, it kā lai apslāpētu Deivida radītos trokšņus. Kur jūs dzīvojat, Beikera kungs?

-     Lūdzu, sauciet mani par Henriju. Es dzīvoju Londonā.

-     Neesmu bijusi Londonā jau daudzus gadus. Droši vien no tās nekas daudz nav palicis pāri.

-     Tā ir mainījusies, taču ne jau tik ļoti, kā jums šķiet. Kad jūs pēdējo reizi tur bijāt?

-    Četrdesmitajā gadā. Lusija ielēja sev vēl glāzi brendija. Kopš mēs te ieradāmies, es uz sauszemes esmu bijusi tikai vienu reizi, un tas bija tad, kad dzemdēju. Tagad jau nevar neko daudz ceļot, vai ne?

-     Kas lika jums pārcelties uz šejieni?

-             Hm… Lusija apsēdās, iemalkoja dzērienu un lūkojās ugunī.

-    Varbūt man nevajadzētu…

-             Būs jau labi. Mēs cietām autoavārijā mūsu kāzu dienā. Tur arī Deivids zaudēja kājas. Viņš mācījās par iznīcinātāja pilotu… šķiet, toreiz mēs abi gribējām aizbēgt. Domāju, tā bija kļūda, taču, kā mēdz teikt, tobrīd tā likās laba doma.

-             Tas ir pamatots iemesls, lai veselīgs vīrietis justu aizvainojumu.

Lusija apveltīja Faberu ar asu skatienu. Jūs nu gan esat vērīgs.

-             Tas taču ir acīmredzams. Fabers ierunājās ļoti klusu. Tāpat arī tas, ka jūs esat nelaimīga.

Lusija nervozi samirkšķināja acis. Jūs saskatāt pārāk daudz.

-             Tas nemaz nav grūti. Kāpēc tad jūs to turpināt, ja tas nepalīdz?

-             īsti nezinu, ko jums atbildēt. Vai pati sev, nodomāja Lusija. Kāpēc tik atklāti ar viņu runāju? Vai gribat klišejas? Kāds viņš bija agrāk… laulības zvēresti… bērns… karš… Ja ir vēl kāda cita atbilde, es nespēju rast tai vārdus.

-            Varbūt vainas apziņa, teica Fabers. Bet jūs taču domājat par to, ka varētu viņu pamest?

Lusija, lēni šūpojot galvu, uzlūkoja Faberu. Kā jūs tik daudz zināt?

-            Četru uz šīs salas pavadīto gadu laikā jūs esat zaudējusi spēju izlikties. Turklāt no malas ir daudz labāk redzams.

-    Vai jūs esat bijis precējies?

-    Nē. To jau es arī gribu teikt.

-             Kāpēc tad ne? Es domāju, jums jau nu gan vajadzētu būt precētam.

Tagad bija Fabera kārta novērst skatienu un lūkoties ugunī. Tiešām, kāpēc ne? Viņa parastā atbilde pašam sev bija viņa profesija. Taču viņš, protams, nevarēja to teikt sievietei, un tas tāpat bija vienīgi iegansts. Es neticu pats sev, ka varētu

kādu tā mīlēt. Vārdi bija izsprukuši bez apdoma kā Fabers pārsteigts ievēroja un viņš prātoja, vai tā ir patiesība. Pēc mirkļa viņš minēja, kā Lusija tikusi garām viņa aizsargmūrim tajā pašā laikā, kad viņam jau likās, ka ir Lusiju atbruņojis.

Kādu brīdi neviens no viņiem nerunāja. Uguns sāka izdzist. Dažas nomaldījušās lietus piles uzmeklēja ceļu caur skursteni un izčūkstēja dziestošajās oglēs. Nelikās, ka vētra grasītos rimties. Fabers pieķēra sevi domājam par pēdējo sievieti, kas viņam bijusi. Kā viņu sauca? Ģertrūde. Tas bija pirms septiņiem gadiem, taču Fabers tagad uguns uzplaiksnījumos iztēlojās viņu: apaļa vācietes seja, gaiši mati, zaļas acis, skaistas krūtis, pārāk plati gurni, tuklas kājas, neglītas pēdas; nepiespiestas sarunas ātrvilcienā, mežonīga un neizsmeļama kāre pēc seksa… Viņa bija tam glaimojusi, apbrīnojot viņa prātu (kā viņa teica) un pielūdzot viņa ķermeni (to nemaz nevajadzēja teikt). Viņa rakstīja vārdus estrādes dziesmām un lasīja tos Faberam nabadzīgā pagrabstāva dzīvoklītī Berlīnē, tas nebija nekāds ienesīgais amats. Fabers tagad iztēlojās šo sievieti nekārtīgā guļamistabā guļam kailu un mudinām viņu darīt kaut ko dīvainu un erotisku; darīt viņai pāri, pieskarties pašam sev, gulēt pilnīgi nekustīgi, kamēr viņa mīlējās… Fabers viegli pakratīja galvu, lai padzītu atmiņas. Šādas domas viņam nebija ienākušas prātā visu atturībā pavadīto gadu laikā. Šīs vīzijas bija satraucošas. Viņš palūkojās uz Lusiju.

-    Jūs bijāt tālu prom, sieviete ar smaidu teica.

-     Atmiņas, atteica Fabers. Tās runas par mīlestību…

-     Man nevajadzēja jūs apgrūtināt.

-    Jūs tā nedarāt.

-    Vai atmiņas ir labas?

-     Ļoti labas. Un jūsējās? Jūs arī par kaut ko domājāt.

Lusija atkal pasmaidīja. Es biju nākotnē, nevis pagātnē.

-     Un ko jūs tur ieraudzījāt?

Likās, ka Lusija jau gatavojās atbildēt, taču tad pārdomāja. Tas notika divas reizes. Acīs bija redzams satraukums.

-    Es redzu, kā jūs atrodat citu vīrieti, teica Fabers. Runājot viņš domāja. Kāpēc es to daru? Viņš ir vājāks un mazāk pievilcīgs par Deividu, taču jūs viņu daļēji mīlat tieši šī vājuma dēļ. Viņš ir gudrs, taču ne bagāts; iejūtīgs, taču ne sentimentāls; maigs, mīlošs…

Pirkstu ciešāks satvēriens lika brendija glāzei Lusijas rokā sasprāgt gabalos. Lauskas sabira viņas klēpī un uz paklāja, taču viņa nepievērsa tām uzmanību. Fabers piegāja pie Lusijas krēsla un nometās viņas priekšā ceļos. Viņas īkšķis asiņoja. Fabers saņēma viņas roku.

-    Jūs esat savainojusies.

Lusija palūkojās Faberā. Viņa raudāja.

-    Man ļoti žēl, sieviete noteica.

Brūce bija tikai ārēja. Lusija no bikšu kabatas izņēma kabatlakatiņu, lai apturētu asinis. Fabers atlaida viņas roku un sāka uzlasīt stikla lauskas, nožēlodams, ka nav noskūpstījis sievieti brīdī, kad bija tāda izdevība. Lauskas viņš salika uz kamīna malas.

-     Negribēju jūs uztraukt, viņš teica. (Vai viņš to tiešām negribēja?)

Lusija noņēma kabatlakatiņu no brūces un aplūkoja savu īkšķi. Tas vēl asiņoja. (Jā, tu mani uztrauci. Un, Dievs zina, tev taisnība.)

-     Pārsēju, ierosināja Fabers.

-    Virtuvē.

Fabers atrada leikoplasta rullīti, šķēres un spraužamadatu. Viņš ielēja mazā bļodiņā karstu ūdeni un atgriezās dzīvojamā istabā.

Fabera prombūtnes laikā Lusija kaut kā bija izdzēsusi asaru pēdas sejā. Viņa sēdēja pasīva un sašļukusi, kamēr Fabers iegremdēja viņas īkšķi karstajā ūdenī, nosusināja un uzlika uz brūces šauru leikoplasta strēmeli. Visu laiku Lusija vēroja nevis viņa rokas, bet seju, taču viņas pašas sejas izteiksme bija neizdibināma.

Fabers pabeidza darbu un strauji piecēlās kājās. Tas bija muļķīgi viņš bija aizgājis par tālu. Laiks atkāpties. Domāju, ka labāk iešu gulēt, viņš teica.

Lusija pamāja.

-     Man ļoti žēl…

-     Beidziet atvainoties, Lusija teica. Tas jums nepiestāv.

Viņas tonis bija ass. Fabers domāja, ka ari viņa jūt, viss

aizgājis pārāk tālu.

-    Vai jūs vēl paliksiet? jautāja Fabers.

Lusija pakratīja galvu.

-             Nu tad… Fabers pavadīja viņu caur halli un augšup pa kāpnēm, vienlaikus vērojot, kā viņa kāpj, liegi šūpojoties gurnos.

Uz mazā laukumiņa kāpņu galā sieviete pagriezās un klusi teica: Arlabunakti.

-    Arlabunakti, Lusij.

Sieviete mirkli uzlūkoja Faberu. Viņš pasniedzās pēc tās rokas, taču sieviete aši aizgriezās, iegāja guļamistabā un, vairs neatskatoties, aizvēra durvis, atstājot Faberu stāvam un domājam, kas notiek viņas prātā un vēl jo vairāk kas notiek viņa paša prātā.

22

Blogss bīstami ātri traucās cauri naktij viņam piekomandētajā automašīnā Sunbeam Talbot ar forsētu dzinēju. Kalnainie un līkumainie Skotijas ceļi lietū bija slideni un dažās zemākajās vietās pat vairāku collu dziļumā atradās zem ūdens. Lietus straumēm gāzās pār vējstiklu. Atklātākajās pakalnu virsotnēs vētras stipruma vējš draudēja nopūst mašīnu no ceļa staignajā ceļmalā. Jau kuro jūdzi Blogss sēdēja, saliecies sēdekli uz priekšu, lūkodamies caur stikla tīrītāju atbrīvoto nelielo laukumiņu, sasprindzinot acis, lai saskatītu ceļu, kamēr starmeši cīnījās ar blīvo lietu. Tieši ziemeļos no Edinburgas viņš sabrauca trīs trušus; kad riepas samala mazos ķermenīšus, trieciens uzdzina nelabumu. Viņš nepalēnināja gaitu, bet pēc kāda laika sāka prātot, vai ir normāli, ka truši naktī izlien no alām.

No saspringuma Blogsam sāka sāpēt galva, un sēdēšana saliektā stāvoklī izraisīja muguras sāpes. Viņš bija ari izsalcis. Blogss atvēra logu, lai aukstais gaiss palīdzētu neiemigt, taču iekšā gāzās tik daudz ūdens, ka viņš bija spiests logu nekavējoties aizvērt. Viņš domāja par Adatu jeb Faberu, jeb kā nu tam tagad labpatiktos sevi dēvēt: smaidošs, jauns vīrietis sporta šortos ar uzvaras kausu rokās. Nūjā, pagaidām šajā distancē uzvarētājs bija Fabers. Viņš apdzina sekotājus par četrdesmit astoņām stundām, un viņam bija tā priekšrocība, ka Adata vienīgais zināja savu maršrutu. Blogss labprāt sacenstos ar šo vīru, ja vien likmes nebūtu tik augstas, tik sasodīti augstas.

Blogss domāja, kā viņš rīkotos, ja nonāktu aci pret aci ar šo vīru. Man būtu viņš jānošauj uzreiz, domāja Blogss, pirms viņš nav nogalinājis mani. Fabers bija profesionālis, un ar šādiem cilvēkiem jokot nedrīkst. Vairums spiegu bija amatieri apjukuši labā vai kreisā flanga revolucionāri, cilvēki, kas gribēja baudīt spiegošanas iedomāto spožumu, naudaskāri vīrieši, mīlaskāras sievietes vai šantāžas upuri. Nedaudzie profesionāļi tiešām bija ļoti bīstami žēlsirdība viņiem nepiemita.

Kad Blogss iebrauca Aberdīnā, līdz rītausmai vēl bija palikusi stunda vai divas. Nekad savā mūžā viņš nebija bijis tik pateicīgs liktenim par ielu apgaismojumu, lai cik aptumšots un maskēts tas arī būtu. Viņam nebija ne mazākās nojausmas, kur atrodas policijas iecirknis, un uz ielas nebija neviena, kam pajautāt ceļu, tāpēc viņš braukāja pa pilsētu, līdz ieraudzīja pazīstamo zilo spuldzi (ari aptumšotu).

Blogss novietoja automašīnu un zem lietus straumēm ieskrēja ēkā. Tur viņu jau gaidīja. Bija piezvanījis Godlimens, un Godlimens tagad jau bija tiešām augstas pakāpes virsnieks. Blogsu ieveda Alana Kinseida kabinetā. Alans Kinseids bija galvenais detektīvs inspektors vecumā ap piecdesmit pieciem gadiem. Telpā bija vēl trīs citi policisti. Blogss paspieda visiem roku un acumirklī aizmirsa viņu vārdus.

Kinseids teica: Jūs nu gan no Kārlailas esat atskrējis sasodīti ātri.

-     Pa ceļam gandrīz nositos, attrauca Blogss un apsēdās. Ja varētu sadabūt kādu sviestmaizi…

-    Protams, Kinseids pabāza galvu pa durvīm un kaut ko nokliedzās. Tūlīt būs, viņš paziņoja Blogsam.

Kabinetā bija pelēcīgas sienas, dēļu grīda un vienkāršas mēbeles: galds, daži krēsli un dokumentu skapis. Kabinets bija pilnīgi bezpersonisks nekādu gleznu, nekādu rotājumu, nekā, kas liecinātu par personības klātbūtni. Uz grīdas bija paplāte ar netīrām tējas krūzēm, un gaiss no smēķu dūmiem bija tāds, ka cirvi varēja pakārt. Oda pēc vietas, kur vīri strādājuši visu nakti.

Kinseidam bija mazas ūsiņas, plāni, sirmi mati un acenes. Šis liela auguma un inteliģenta izskata vīrs runāja ar vietējo akcentu, un tas nozīmēja, ka viņš, tāpat kā Blogss, kāpis pa karjeras kāpnēm kaut ari no vira vecuma bija skaidrs, ka viņa kāpiens bijis lēnāks nekā Blogsam.

Blogss jautāja: Cik daudz jūs par to visu zināt?

-    Ne pārāk, atteica Kinseids. Taču jūsu priekšnieks Godlimens stāstīja, ka Londonas slepkavības esot paši nenozīmīgākie no šī vīra noziegumiem. Tāpat mēs zinām, no kuras nodaļas jūs nākat, tā ka varam kaut ko secināt par šo Faberu…

-     Ko jūs līdz šim esat paveikuši? jautāja Blogss.

Kinseids uzcēla kājas uz galda. Viņš te ieradās pirms divām dienām, vai ne? Tad ari mēs sākām viņu meklēt. Mums bija fotogrāfijas es domāju, ka tās ir katram policistam visā valstī.

-Jā-

-     Mēs pārbaudījām viesnīcas un naktspatversmes, staciju un autoostu. Mēs to darījām ļoti rūpīgi, lai gan tad vēl nezinājām, ka viņš atbraucis uz šejieni. Būtu lieki teikt, ka mēs neieguvām nekādus rezultātus. Protams, mēs visu pārbaudīsim vēlreiz, taču es domāju, ka viņš nekavējoties ir pametis Aberdīnu.

Ienāca kāda sieviete policiste un ienesa tasi tējas un ļoti biezu sviestmaizi ar sieru. Blogss pateicās un kārīgi metās virsū sviestmaizei.

Kinseids turpināja: Mūsu cilvēks bija dzelzceļa stacijā jau pirms pirmā rīta vilciena atiešanas. Tāpat arī autoostā. Tātad, ja viņš atstājis pilsētu, viņš ir vai nu nozadzis mašīnu, vai kādu apturējis. Mums nav ziņojumu par zagtām mašīnām, tāpēc es domāju, ka viņš ir apturējis…

-    Viņš varētu būt devies jūrā, teica Blogss ar pilnu muti rupjmaizes.

-     No tām laivām, kas todien atstāja ostu, neviena nebija gana liela, lai ar to varētu doties prom no cietzemes. Protams, pec tam vairs neviena laiva nepameta ostu vētras dēļ.

-     Laivu zādzības?

-     Ziņojumu nav.

Blogss paraustīja plecus. Ja jau nav nekādu izredžu iziet jūrā, laivas īpašnieki varētu arī neatnākt uz ostu un šādā gadījumā laivas zādzība varētu palikt nepamanīta līdz vētras beigām.

Viens no policistiem teica: Vienas mums trūka, šef.

-    Trūka gan, piekrita Kinseids.

-    Varbūt ostas priekšniekam vajadzētu pārbaudīt visas parastās pietauvošanās vietas, ierosināja Blogss.

-    Piekritu, teica Kinseids. Viņš jau grieza telefona numuru. Pēc brīža viņš runāja klausulē. Kaptein Duglas? Kinseids. Jā, es zinu, ka kārtīgi cilvēki šādā laikā guļ. Bet jūs vēl neesat dzirdējis pašu ļaunāko es gribu izvest jūs pastaigāties lietū. Jā, jā, jūs sapratāt pareizi… Kinseids ar roku aizsedza klausules mikrofonu. Vai esat dzirdējis baumas par jūrnieku rupjo valodu? Tā ir tīra patiesība. Tad viņš atkal pievērsās klausulei. Apstaigājiet visas regulārās pietauvošanās vietas un pievērsiet uzmanību visiem kuģiem, kas neatrodas savā parastajā vietā. Izņemot tos, par kuriem jūs zināt, ka tie neatrodas ostā attaisnojošu iemeslu dēļ. Paziņojiet man visu pārējo nosaukumus un pieraksta vietas. Un īpašnieku telefona numurus, ja jums tie ir zināmi. Jā. Jā, es zinu… Divkārtīgi. Nu labi, pudeli. Un lai tev labs rīts, vecais draugs! Kinseids nolika klausuli.

Blogss pasmaidīja. Sālīti?

-    Ja es izdarītu to, ko viņš man ieteica darīt ar savu steku, es laikam vairs nemūžam nevarētu apsēsties, Kinseids kļuva nopietns. Viņam vajadzēs kādu pusstundu, bet pēc tam mums vajadzēs pāris stundu, lai pārbaudītu visas pieraksta vietas. Tas ir to vērts, lai gan es joprojām domāju, ka Fabers ir apturējis kādu automašīnu.

-     Es jau ari, atteica Blogss.

Atvērās durvis, un ienāca kāds civildrēbēs tērpies pusmūža vīrietis. Kinseids un viņa policisti piecēlās, un Blogss sekoja viņu piemēram.

Kinseids teica: Labrīt, ser. Šis ir Blogsa kungs. Blogsa kungs Ričards Porters.

Abi apmainījās rokasspiedieniem. Porteram bija sarkana seja un rūpīgi koptas ūsas. Viņš bija tērpies divrindu kamieļvilnas krāsas mētelī. Sveicināti. Es esmu tas idiots, kas aizveda jūsu čali līdz Aberdīnai. Galīgs ārprāts. Viņam vairs nebija vietējā akcenta.

Blogss teica: Sveicināti! Pirmais iespaids bija tāds, ka Porters ir tieši tāds stulbenis, kurš varētu pārvest spiegu pāri pusei valsts. Tomēr Blogss nojauta arī to, ka idiotiskā sirsnība varētu slēpt asu prātu. Viņš centās būt iecietīgs ari viņš dažu pēdējo stundu laikā bija pieļāvis nepiedodamas kļūdas.

-    Dzirdēju par pamesto morisu. Es to cilvēku paņēmu tajā pašā vietā.

-     Vai esat redzējis fotogrāfiju?

-Jā. Nu, protams, es to čali nevarēju aplūkot pārāk labi, jo lielākā daļa brauciena notika tumsā. Taču es viņu pietiekami labi saskatīju kabatas lukturīša gaismā tad, kad mēs abi bijām noliekušies zem motora pārsega, un arī pēc tam, kad mēs iebraucām Aberdlnā tad jau bija atausis rīts. Ja es pirms tam būtu redzējis fotogrāfiju, es teiktu, ka tas bija viņš.

-     Tā ir, teica Blogss. Viņš mirkli apdomājās, prātodams, kādu derīgu informāciju varētu gūt no šī vīra. Kāds iespaids jums radās par Faberu?

Porters atbildēja uzreiz: Ja jau runājam par to, viņš man likās pārguris, nervozs un nolemtības pilns. Turklāt viņš nebija ari skots.

-     Kā jūs raksturotu viņa akcentu?

-     Neitrāls. Kā no Anglijas pamatskolas. Neatbilstošas drēbes, ja saprotat, ko es domāju. Viņš bija ģērbies kombinezonā. To es ari aptvēru tikai vēlāk.

Kinseids pārtrauca sarunu, piedāvādams tēju. Visi to pieņēma. Policists devās uz durvīm.

-     Par ko jūs runājāt?

-     Ak, ne par ko īpašu.

-     Bet jūs taču pavadījāt kopā vairākas stundas…

-     Lielāko ceļa gabalu viņš gulēja. Viņš salaboja mašīnu tas bija tikai atvienojies vads, taču man jāsaka, ka esmu bezspēcīgs, kad jātiek galā ar mašīnām, un pēc tam viņš man paskaidroja, ka viņa paša mašīna esot saplīsusi Edinburgā, bet viņam jātiekot uz Banfu. Vēl viņš teica, ka negribot braukt caur Aberdīnu, jo viņam neesot caurlaides aizliegtajām zonām. Baidos, ka es… es teicu, lai viņš par to pārlieku neuztraucas. Teicu, ka es par viņu galvošu, ja mūs apturēs. Ziniet, es jūtos kā galīgs muļķis taču man likās, ka esmu viņam pateicību parādā. Viņš, ziniet, izpestīja mani no nepatikšanām.

-    Jūs neviens nevaino, ser, iebilda Kinseids.

Blogsam bija cits viedoklis, taču viņš to neizpauda. Tā vietā viņš teica: Ir ļoti maz cilvēku, kas tikušies ar Faberu un var aprakstīt viņa ārieni. Vai jūs varētu padomāt un sīki aprakstīt, kāds viņš jums likās?

-    Viņš modās kā kareivis, teica Porters. Viņš bija pieklājīgs un likās inteliģents. Ciešs rokasspiediens. Es vienmēr ievēroju rokasspiedienu.

-    Vai vēl kaut kas?

-    Bija kaut kas brīdī, kad viņš pamodās… Portera sārtā seja savilkās grumbās. Viņš pielika labo roku pie kreisās piedurknes, lūk, šādi. Porters parādīja.

-     Tas jau ir kaut kas, noteica Blogss. Tur viņš glabā savu dunci. Maksts ir piedurknē.

-     Baidos, ka tas ir viss.

-    Viņš teica, ka braucot uz Banfu. Tas nozīmē, ka viņš uz turieni nebrauc. Varu derēt, ka jūs pateicāt viņam, uz kurieni braucat jūs, pirms viņš pateica, uz kurieni dodas viņš.

-     Droši vien, pamāja Porters. Jā, jā.

-     Vai nu Aberdīna bija viņa galamērķis, vai arī pēc tam, kad jūs viņu izlaidāt, viņš devās uz dienvidiem. Tā kā viņš apgalvoja, ka dodas uz ziemeļiem, viņš droši vien tā nedarīja.

-    Dažkārt šāda dubulta minēšana nenoved ne pie kā laba, teica Kinseids.

-    Bet citreiz noved. Kinseids pavisam noteikti nebija muļķis. Vai jūs viņam teicāt, ka esat pilsētas domes loceklis?

-Jā.

-    Tieši tāpēc viņš jūs nenogalināja.

-    Ko? Mīļais Dievs!

-    Viņš saprata, ka jūsu pazušanu ievēros.

Atkal atvērās durvis. Ienākušais vīrietis teica: Es saņēmu jūsu informāciju, un tā bija sasodīti vērtīga.

Blogss pasmīnēja. Tas, bez šaubām, bija ostas priekšnieks maza auguma vīriņš ar īsi apcirptiem, gaišiem matiem, lielu pīpi zobos, tērpies vējjakā ar misiņa pogām.

Kinseids mudināja: Nāciet iekšā, kaptein. Kā jums izdevās nesamirkt? Jums nevajadzētu iet ārā lietū.

Porters teica: Labrīt, kaptein.

-    Labrīt, jūsu augstība.

Kinseids jautāja: Kas jauns?

Kapteinis noņēma cepuri un nokratīja no tās lietus piles. Ir pazudusi Marija II, viņš teica. Es redzēju, kā tā ienāk ostā pēcpusdienā, kad sākās vētra. Neredzēju, ka tā būtu izgājusi no ostas, taču zinu, ka todien tā vēlreiz nebūtu uzvilkusi buras. Tomēr šķiet, ka tā ir noticis.

-    Kam pieder tā laiva?

-            Temam Hāfpenijam. Es viņam piezvanīju. Viņš laivu atstājis piestātnē tās dienas rītā un kopš tā laika vairs nav to redzējis.

-    Kas tā bija par laivu? apvaicājās Blogss.

-            Neliela zvejas laiva, sešdesmit pēdu gara un vidū plata. Maza, apaļa laiviņa. Motors iekšā. Nav nekāda īpaša stila šejienes zvejnieki neko daudz nevadās no reklāmas katalogiem.

-            Ļaujiet uzdot jautājumu, teica Blogss. Vai šī laiva varētu būt pārcietusi vētru?

Kapteiņa roka ar sērkociņu, ko viņš gatavojās pielikt pīpei, apstājās pusceļā. Ja pie stūres būtu ļoti prasmīgs jūrnieks varbūt. Varbūt arī ne.

-    Cik tālu viņš varētu būt ticis, pirms sākās vētra?

-            Ne pārāk dažas jūdzes. Marija II nebija pietauvota vēl līdz vakaram.

Blogss piecēlās, apgāja ap krēslu un atkal apsēdās. Tad kur viņš tagad ir?

-    Visticamāk, jūras dibenā, sasodītais stulbenis. Nevarēja noliegt, ka kapteinis šos vārdus izteica ar zināmu labpatiku.

Blogss nespēja gūt apmierinājumu no pieņēmuma, ka Fabers būtu miris. Tas neļāva neko secināt. Neapmierinātība izplatījās pa ķermeni, un viņš sajuta nemieru, pat niezi. Apjukumu. Blogss pakasīja zodu viņam bija jānoskujas. Es tam ticēšu tad, kad redzēšu, viņš teica.

-    Jūs to neredzēsiet.

-     Lūdzu, aiztaupīsim minējumus, teica Blogss. Mēs no jums gribam informāciju, nevis pesimismu. Pārējie vīri telpā pēkšņi atcerējās, ka, neraugoties uz jaunību, Blogss te bija vecākais pēc dienesta pakāpes. Ja jums nav iebildumu, pārskatīsim variantus. Pirmais: viņš no Aberdīnas aizbraucis pa sauszemi, bet Mariju II nozadzis kāds cits. Šajā gadījumā viņš tagad droši vien jau sasniedzis savu ceļamērķi, taču vētras dēļ nav varējis atstāt valsti. Jau tagad viņu meklē visi iespējamie policijas spēki, un tas arī ir viss, ko mēs varam darīt šajā gadījumā.

Otrais: viņš vēl ir Aberdīnā. Arī šādā gadījumā esam darījuši visu iespējamo mēs viņu meklējam.

Trešais: viņš atstājis Aberdīnu pa jūru. Domāju, ka esam vienisprātis, ka šī ir pati skarbākā iespēja. Sadalīsim to pa apakšpunktiem. Trīs A: viņš kaut kur ir atradis patvērumu vai kaut kur cietis avāriju uz sauszemes vai uz kādas salas. Trīs B: viņš ir miris. Tā nav, un, protams, jāmin variants trīs C: viņš ir pārkāpis uz kādu citu kuģi iespējams, zemūdeni pirms vētras sākuma… viņam, visticamāk, nav bijis laika, bet varbūt tomēr bija. Un, ja viņš noķēris zemūdeni, tad viss cauri, tāpēc šo variantu varam arī aizmirst.

-     Ja viņš atradis patvērumu, turpināja Blogss, vai arī cietis kuģa avāriju, mēs agrāk vai vēlāk atradīsim pierādījumus Mariju II vai tās gabalus. Mēs tūlīt varam pārmeklēt piekrasti, kā arī jūru, tiklīdz laikapstākļi kļūs tik labi, lai varētu pacelties lidmašīna. Ja ari viņš guļ okeāna dibenā, mums tomēr var izdoties atrast peldošus laivas gabalus.

Tāpēc mūsu darbība jāvērš trijos virzienos. Mēs turpinām jau iesākto meklēšanu; mēs uzsākam jaunu meklēšanu piekrastē, virzoties uz ziemeļiem un dienvidiem no Aberdlnas; un mēs gatavojamies meklēšanai no gaisa, tiklīdz uzlabojas laikapstākļi.

Runājot Blogss bija sācis staigāt šurp un turp pa telpu. Tagad viņš apstājās un palūkojās apkārt. Jautājumi?

Vēlā vakara stunda bija nogurdinājusi viņus. Blogsa pēkšņie enerģijas uzplūdi izrāva visus no tirpinošās letarģijas. Kāds paliecās uz priekšu un saberzēja rokas, cits sasēja kurpju auklas, vēl kāds uzvilka jaku. Viņi gribēja iet un strādāt. Nebija nekādu komentāru, nekādu jautājumu.

23

Fabers bija nomodā. Varbūt viņa ķermenim vajadzēja miegu, neraugoties uz to, ka viņš gultā bija pavadījis visu dienu; taču viņa prāts bija neiedomājami darbīgs tas pārskatīja iespējas, veidoja scenārijus… prāts domāja par sievietēm un par mājām.

Tagad, kad izkļūšana jau bija tik tuvu, atmiņas par mājām kļuva gandrīz vai sāpīgi saldas. Viņš domāja par tādām lietām kā desiņas, kas būtu pietiekami resnas, lai tās ēstu, sagrieztas šķēlēs, par automašīnām ceļa labajā pusē, tiešām lieliem kokiem, bet visvairāk par dzimto valodu stingriem un precīziem vārdiem, skarbiem līdzskaņiem un tīriem patskaņiem, darbības vārdu teikuma beigās, kur tam pienākas būt, pabeigtību un jēgu tajā pašā orgasmam līdzīgajā galīgumā.

Domas par orgasmiem atkal atsauca prātā Ģertrūdi; viņas seju apakšā, skūpstu izsmērēto kosmētiku, baudkārē cieši aizvērtās acis, kas pēc tam atveras, lai priekā ielūkotos viņa acīs, nebeidzamās elsās plati atvērto muti, kas teica: "Jā, mīļais, jā…"

Tas bija muļķīgi. Jau septiņus gadus Fabers bija dzīvojis kā mūks, taču viņai nebija nekāda iemesla dzīvot tāpat. Viņai pēc Fabera noteikti bijis dučiem vīriešu. Varbūt viņa ir pat mirusi viņu sabombardējuši britu Karaliskie gaisa spēki vai noslepkavojis kāds maniaks, jo viņas deguns bijis puscollu par garu, vai arī viņu aptumšošanas apstākļos nobraukusi kāda mašīna. Lai nu kā, viņa diez vai atcerētos Faberu. Droši vien viņš to nemūžam vairs neredzēs. Taču viņa bija svarīga. Viņa nozīmēja kaut ko… kaut ko tādu, par ko ir vērts padomāt.

Parasti Fabers neatļāvās ieslīgt sentimentā. Vispār viņa raksturā bija nosliece uz cietsirdību, un viņš to izkopa tālāk.

Tā viņu aizsargāja. Taču tagad viņš bija tik tuvu veiksmei un jutās atbrīvots. Ne jau tiktāl, lai zaudētu modrību, bet vismaz, lai nedaudz pafantazētu.

Kamēr turpinājās vētra, tā viņu sargāja. Pirmdien viņš vienkārši sazināsies no Toma radiostacijas ar zemūdeni, un zemūdenes kapteinis iesūtīs līcī glābšanas laivu, tiklīdz laiks noskaidrosies. Ja vētra mitēsies pirms pirmdienas, varētu rasties nelieli sarežģījumi, proti, piegādes laiva. Deivids un Lusija, protams, gaidīs, ka viņš kāps tajā, lai nonāktu uz sauszemes.

Lusija ielauzās Fabera domās kā dzīvīgs un krāsains tēls, ko viņš īsti nespēja kontrolēt. Viņš redzēja sievietes satriecošās dzintarkrāsas acis, kas bija viņu vērojušas, kamēr viņš pārsēja tās īkšķi; viņas auguma aprises, kad tā kāpa pa kāpnēm viņam pa priekšu, tās varēja nojaust pat tad, kad viņa bija tērpusies bezveidīgā vīriešu apģērbā; viņas smagnējās un apaļīgās krūtis, kad viņa kaila stāvēja vannasistabā; iedomu tēli fantāzijā turpināja darboties sieviete pārliecās pār apsaitējamo īkšķi un noskūpstīja Faberu uz lūpām, uz kāpnēm pagriezās un apskāva viņu, panāca pretī no vannasistabas un uzlika viņa rokas uz savām krūtīm.

Fabers nemierīgi grozījās mazajā gultā, nolādēdams iztēli, kas sūtīja viņam sapņus, kādus viņš nebija redzējis kopš skolas gadiem. Tajā laikā, pirms vēl bija nobaudījis seksu, viņš bija izstrādājis detalizētus seksa scenārijus, kuros darbojās par viņu vecākas sievietes, ar kurām viņš sastapās ikdienā: stingrā internāta pārzine; profesora Nagela tumšmatainā, kalsnā, intelektuālā sieva; ciema pārdevēja, kas mēdza lietot sarkanu lūpu krāsu un par savu vīru runāja ar nicinājumu. Dažkārt Fabers orģiju fantāzijās mēdza apvienot visas trīs. Pēc tam kad piecpadsmit gadu vecumā viņš pēc klasiskiem piemēriem kāda Rietumprūsijas meža puskrēslā bija pavedinājis mājkalpotājas meitu, viņš turpināja iztēloties orģijas, jo tās bija daudz labākas par skarbo realitāti. Jauno Heinrihu tas ļoti satrauca: kur tad palika apžilbinošā ekstāze, sajūta, kāda rodas, lidinoties kā putnam padebešos, burvīgā divu ķermeņu saplūšana vienā?

Fantāzijas kļuva sāpīgas un atgādināja viņam par nespēju vērst tās īstenībā. Vēlāk, protams, īstenība kļuva patīkamāka, un viņš secināja, ka ekstāzi sniedz nevis vīrieša prieks par sievieti, bet gan abu prieks vienam par otru. Šo secinājumu viņš izstāstīja vecākajam brālim, kas to uzskatīja par banālu, par dzīves patiesību, nevis jaunatklājumu, un labu laiku tā uzskatīja arī Fabers.

Beidzot viņš tomēr kļuva par labu mīlnieku. Sekss likās interesants un ari fiziski patīkams. Faberam nekad īsti nepadevās pavedināšanas māksla… negribējās sastapties ar konkurenci. Taču viņš bija īsts lietpratējs, kad vajadzēja sniegt un saņemt seksa priekus, nelolojot liekas cerības, ka viss atkarīgs tikai no tehnikas. Dažas sievietes viņu ļoti iekāroja, un tas, ka Faberam par to nebija ne jausmas, padarīja viņu vēl iekārojamāku.

Fabers centās atcerēties, cik sieviešu viņam ir bijis: Anna, Grietiņa, Ingrīda, tā amerikāniete, tās divas palaistuves Štutgartē… viņš nespēja atcerēties visas, taču nebūs vairāk par divdesmit. Un, protams, Ģertrūde.

Taču, kā viņš domāja, neviena no tām nebija tik skaista kā Lusija. Fabers uzbudinājumā noelsās. Viņš bija ļāvis šai sievietei sev tuvoties tikai tāpēc, ka bija jau tik tuvu mājām un tik ilgu laiku ir bijis piesardzīgs. Viņš sadusmojās pats uz sevi. Tas neiekļāvās nekādos rāmjos; nedrīkst pavisam atslābināties, kamēr uzdevums nav izpildīts. Vēl ne.

Problēma ir, kā izvairīties no braukšanas atpakaļ ar piegādes laivu. Prātā nāca dažādi risinājumi: varbūt pats labākais būtu neitralizēt salas iedzīvotājus, pašam sagaidīt laivu un nosūtīt laivas vadītāju atpakaļ ar kādu izdomātu stāstu. Viņš varētu teikt, ka ir atbraucis apciemot Rouzus ar citu laivu, ka viņš ir Rouzu radinieks vai putnu vērotājs… jebkas. Problēma bija pārāk sīka, lai pašlaik tai pievērstu lielu uzmanību. Vēlāk, kad laikapstākļi uzlabosies, viņš kaut ko izdomās.

Nopietnu problēmu īstenībā nemaz nebija. Jūdzēm tālu no krasta vientuļa sala, kurā dzīvo četri cilvēki, tā bija ideāla slēptuve. No šī brīža atstāt Britu salas būs vienkāršāk nekā izlauzties no bērnu rotaļu sētiņas. Domājot par situācijām, kādas viņš jau bija piedzīvojis, par nogalinātajiem cilvēkiem pieciem zemessargiem, Jorkšīras puisi vilcienā, abvēra sūtni tagad viņam veicās itin labi.

Večuks, kroplis, sieviete un bērns… Viņus nogalināt būs tik vienkārši.

Arī Lusija gulēja nomodā. Viņa klausījās. Bija tik daudz, ko klausīties. Laiks ārā bija kā orķestris: lietus bungoja pa jumtu, vējš pūta flautu mājas jumta dzegās, jūra ar krastu izpildīja glisando. Runāja arī pati vecā māja, krakšķot savienojumu vietās, kad pretojās vētras triecieniem. Istabā bija vēl citas skaņas Deivida lēnā, vienmērīgā elpa, kas, viņam guļot dziļā miegā zāļu iedarbībā, draudēja pāriet krākšanā, tomēr nesasniedzot tādu pakāpi; straujākie un seklākie Džo elpas vilcieni, kurš bija omulīgi izlaidies uz saliekamās gultas pie attālākās sienas.

Aizmigt man neļauj troksnis, nodomāja Lusija; taču uzreiz pēc tam -, ko gan es cenšos apmuļķot? Bezmiega cēlonis bija Henrijs, kas bija uzlūkojis viņas kailo ķermeni un maigi pieskāries viņas rokām, pārsienot īkšķi, un tagad guļ gultā blakusistabā, cieši aizmidzis. Varbūt.

Lusija saprata, ka svešinieks nav viņai pārāk daudz pastāstījis par sevi tikai to, ka nav precējies. Lusija nezināja, kur viņš dzimis, no akcenta neko nevarēja noprast. Viņš pat nebija devis ne mazāko mājienu par savu nodarbošanos, lai gan Lusija varēja iedomāties, ka viņš ir profesionālis, varbūt zobārsts vai karavīrs. Viņš nebija tik garlaicīgs, lai būtu jurists, bija pārāk inteliģents, lai būtu žurnālists, un ārsts nespētu paturēt savu profesiju noslēpumā ilgāk par piecām minūtēm. Viņš nebija pietiekami bagāts, lai būtu advokāts, bet bija pārāk kautrīgs, lai būtu aktieris. Lusija drīzāk domāja par armiju.

Lusija prātoja, vai šis vīrietis dzīvo viens. Varbūt kopā ar māti? Ar kādu sievieti? Ko viņš valkā tad, kad nenodarbojas ar zveju? Vai viņam ir automašīna? Jā, varbūt, turklāt diezgan neparasta. Viņš droši vien mēdz braukt ļoti ātri.

Šī doma atsauca atmiņās Deivida divvietīgo sporta mašīnu, un viņa cieši aizvēra acis, lai atbrīvotos no murgu tēliem. Domā par ko citu, domā par ko citu.

Viņa atkal domāja par Henriju un saprata pieņēma patiesību: viņa gribēja ar to mīlēties.

Tā bija tāda vēlme, kas viņas lietu sistēmā attiecās uz vīriešiem, nevis sievietēm. Sieviete var uz īsu brīdi satikt vīrieti un secināt, ka viņš ir pievilcīgs, var vēlēties iepazīt viņu labāk, pat iemīlēties viņā; taču sieviete nedrīkst izjust momentānu fizisku tieksmi, ja nu vienīgi viņa nav… normāla.

Lusija centās sev iestāstīt, ka tas ir smieklīgi; viņai bija vajadzīgs mīlēties ar savu vīru, nevis kopoties ar pirmo sastapto vīrieti. Lusija mēģināja sev iestāstīt, ka viņa jau nu tāda nav.

Taču tai pašā laikā bija patīkami rotaļāties ar domām. Deivids un Džo bija cieši iemiguši; nekas netraucēja izkāpt no gultas, šķērsot kāpņu laukumiņu, ieiet viņa istabā, ieslīdēt gultā blakus viņam…

Nebija nekādu šķēršļu, ja nu vienīgi raksturs, laba audzināšana un cienījama izcelsme.

Ja nu viņa kādreiz to darīs ar kādu, tad šis kāds būs līdzīgs Henrijam. Viņš būs laipns, maigs un domās par viņu, viņš nenicinās Lusiju par to, ka viņa piedāvā sevi kā tāda mauķele no Soho.

Lusija pagrozījās gultā, pasmaidot par savu muļķību; kā gan lai viņa zinātu, vai vīrietis viņu nenicinās? Viņa to pazina tikai vienu dienu, un lielāko šīs dienas daļu vīrietis bija pavadījis miegā.

Tomēr būtu jauki ļaut vīrietim vēlreiz sevi aplūkot, redzēt viņa sajūsmas pilno skatienu kopā ar zināmu jautrības piedevu. Būtu patīkami sajust viņa rokas, pieskarties viņa ķermenim, piespiesties viņa siltajai ādai.

Lusija aptvēra, ka ķermenis reaģē uz prāta radītajiem tēliem. Viņa izjuta vajadzību pieskarties sev, tomēr pretojās tai, kā jau bija darījusi četrus gadus. Es vismaz neesmu izžuvusi kā veca vecene, viņa nodomāja.

Lusija pakustināja kājas un sajuta, kā caur viņu izstrāvo siltums. Tas jau kļuva nejēdzīgi. Bija laiks gulēt. Šonakt viņa vienkārši nevarēja mīlēties ne ar Henriju, ne ar kādu citu.

Ar šādu domu viņa izkāpa no gultas un devās uz durvīm.

Fabers sadzirdēja soļus kāpņu laukumiņā un automātiski reaģēja.

Viņa prāts mirklī atbrīvojās no laiskajām, baudkārajām domām, kādas bija tajā iezagušās. Viņš nolaida kājas uz grīdas un ar plūstošu kustību izslīdēja no palagiem, tad nedzirdami šķērsoja telpu un nostājās tumšākajā stūrī pie loga, labajā rokā satvēris dunci.

Fabers dzirdēja, kā atveras durvis, dzirdēja kādu ienākam iekšā, tad durvis atkal aizvērās. Šajā brīdī viņš vairāk domāja nekā reaģēja. Slepkava būtu atstājis durvis vaļā, lai varētu ātrāk aizbēgt, un Faberam likās, ka ir neskaitāmi iemesli, kāpēc slepkavam nebūtu iespējams atrast viņu šeit.

Šo domu Fabers atmeta līdz šim viņš bija izdzīvojis, paļaudamies uz vienu iespēju no tūkstoša. Vējš uz bridi apklusa, un Fabers sadzirdēja apslāpētu nopūtu, tikko sadzirdamas elsas blakus viņa gultai, kas ļāva viņam precīzi noteikt ienācējas atrašanās vietu. Viņš virzījās uz priekšu.

Viņš piespieda iebrucēju pie gultas ar seju uz leju, pielicis nazi pie rīkles un iespiedis celi muguras apakšdaļā, līdz aptvēra, ka tā ir sieviete, un pēc dažām sekundes daļām viņš to pazina. Fabers atlaida tvērienu, pasniedzās līdz galdiņam blakus gultai un ieslēdza lampu.

Lampiņas blāvajā apgaismojumā sievietes seja izskatījās bāla. •

Fabers noslēpa nazi, pirms sieviete bija to pamanījusi. Viņš atgrūdās no sievietes ķermeņa. Es ļoti atvainojos, viņš teica. Es…

Sieviete pagriezās uz muguras un pārsteigta uzlūkoja vīrieti, kad viņš jāteniski uzkāpa tai virsū. Tas bija vardarbīgi, taču vīrieša spējā reakcija viņu uzbudināja kā vēl nekad. Lusija sāka ķiķināt.

-     Es domāju, ka tas ir kāds laupītājs, teica Fabers, apzinoties, ka droši vien izklausās smieklīgi.

-     Un no kurienes, ja drīkstu jautāt, tad varētu ierasties šis laupītājs? Lusijas vaigos atgriezās sārtums, un viņa piesarka.

Lusijai mugurā bija ļoti vaļīgs, vecmodīgs flaneļa naktskrekls, kas sedza augumu no kakla līdz potītēm. Viņas tumši rudie mati bija nekārtīgi izklājušies pa Fabera spilvenu. Sievietes acis likās ļoti lielas un lūpas bija miklas.

-    Tu esi ārkārtīgi skaista, klusi teica Fabers.

Lusija aizvēra acis.

Fabers noliecās pār viņu un noskūpstīja viņas lūpas. Tās uzreiz pavērās, un sieviete atbildēja skūpstam. Viņa ar pirkstu galiņiem noglāstīja Fabera plecus, kaklu un ausis. Sieviete sakustējās zem viņa.

Viņš gribēja skūpstīt sievieti ilgi, izpētīt viņas muti un saglabāt intimitātes sajūtu, taču saprata, ka nav laika maiguma izpausmēm. Sieviete pasniedzās viņa pidžamas biksēs un cieši saspieda viņa daiktu. Viņa klusi ievaidējās un sāka smagi elsot.

Joprojām skūpstīdams sievieti, Fabers aizsniedza lampu un izslēdza to. Viņš atvirzījās no sievietes un novilka pidžamas jaku. Ātri, lai sieviete nesāktu domāt, ko viņš dara, Fabers norāva pie krūtīm piesaitēto bundžiņu, ignorējot sāpes, kad lipīgā lente tika norauta no ādas. Fabers paslidināja fotonegatīvus zem gultas. Viņš arī atsprādzēja maksti no kreisā delma un nometa dunci.

Fabers uzvilka sievietes naktskrekla malu līdz gurniem.

-     Ātri, viņa teica. Ātri.

Fabers ar savu ķermeni nolaidās līdz viņai.

Pēc tam Lusija neizjūta ne mazāko vainas apziņu. Tikai piepildījumu, apmierinājumu, pārsātinājumu. Viņa bija dabūjusi to, pēc kā tik ļoti bija ilgojusies. Viņa gulēja nekustīgi, aizvērusi acis, glāstīja spurainos matiņus uz vīrieša skausta, izbaudot asos dūrienus rokās.

Pēc brīža viņa ierunājās: Es tā steidzos…

-    Viss vēl nav beidzies, teica vīrietis.

Lusija tumsā sarauca pieri. Vai tad tu nebeidzi? viņa brīnījās.

-     Nē, nebeidzu vis. Tu jau ari tik tikko.

Sieviete pasmaidīja. Izlūdzos pierādīt pretējo.

Vīrietis ieslēdza gaismu un uzlūkoja sievieti. Nu, paskatīsimies.

Fabers pašļūca zemāk gultā, ielika galvu starp sievietes gurniem un noskūpstīja viņas vēderu. Mēle slīdēja iekšā un ārā viņas nabā. Sieviete nodomāja, ka tas ir samērā patīkami. Vīrieša galva slīdēja zemāk. Viņš taču noteikti negrib mani skūpstīt tur. Taču viņš tā darīja. Un viņš ne tikai skūpstīja. Vīrieša lūpas ievilka sevī viņas maigās krokas. Sievieti gandrīz ķēra šoks, kad vīrieša mēle sāka iedziļināties maigajā šķirbiņā, un pēc tam viņš ar pirkstiem paplēta tās lūpas, lai dziļi ielauztos viņā… Beidzot vīrieša nemierīgā mēle atrada kādu mazu, jutīgu vietiņu, tik mazu, ka viņa pat nebija zinājusi, ka tāda pastāv; tik jutīgu, ka vīrieša pieskāriens sākumā radīja sāpes. Tomēr sieviete piemirsa sākotnējo šoku, kad viņu pārņēma pati satraucošākā sajūta, kādu viņa jelkad bija izjutusi. Nespējot pretoties, viņa kustināja gūžas augšup un lejup, ātrāk un ātrāk, berzējot savu slideno miesu pār vīrieša muti, zodu, degunu, pieri, pilnībā iegrimusi savā baudā. Tā auga augumā, barojoties pati no sevis, līdz prieks viņu bija pārņēmis pavisam, un sieviete pavēra muti, lai skaļi iekliegtos, bet šajā brīdī vīrietis uzlika uz viņas sejas plaukstu. Tomēr sieviete turpināja iekšķīgi kliegt, kamēr orgasms aizvien turpinājās, rodot kulmināciju sprādzienam līdzīgā izpausmē, atstājot sievieti tik iztukšotu, ka likās viņa nekad mūžā vairs nespēs piecelties.

Šķita, ka viņai uz bridi aptumšojas prāts. Viņa miglaini apzinājās, ka vīrietis joprojām guļ starp viņas kājām, bārdas rugājiem apaugušais vaigs duras pret viņas gurnu iekšpusi, lūpas kustas maigi un valdzinoši.

Beidzot viņa teica: Tagad es zinu, ko domājis Lorenss.

Fabers pacēla galvu. Es nesaprotu.

Lusija nopūtās. Nemaz nezināju, ka tas var būt tā. Tas bija mīļi.

-    Bija?

-     Ak Dievs, man vairs nav spēka…

Fabers nomainīja pozu, uz ceļiem aptupās jāteniski virs sievietes krūtīm, un viņa saprata, ko viņš vēlas, un jau otro reizi viņu pārņēma šoks; tas vienkārši bija pārāk liels… taču pēkšņi viņa gribēja tā darīt, viņai vajadzēja paņemt to mutē. Lusija pacēla galvu, lūpas sakļāvās ap to, un vīrietis klusi ievaidējās.

Fabers turēja sievietes galvu rokās, kustinot to uz priekšu un atpakaļ, klusi vaidēdams. Lusija palūkojās uz viņa seju. Viņš savukārt nenovērsa skatienu no sievietes, uzsūcot sevī skatu, kā viņa to dara. Lusija apsvēra, ko darīs tad, kad viņš… beigs… un nolēma, ka viņai vienalga, jo viss pārējais ar šo vīrieti bija tik labi. Viņa zināja, ka izbaudīs arī to.

Taču tā nenotika. Kad sievietei jau likās, ka vīrietis sāk zaudēt kontroli, viņš apstājās, pavirzījās nost, apgūlās uz viņas un atkal iegāja viņā. Šoreiz viss notika ļoti lēni un atbrīvoti, līdzīgi jūras bangu ritmam pludmalē. Viņš palika plaukstas zem sievietes gūžām un satvēra viņas dibena apaļumus, sieviete ielūkojās viņa sejā un zināja, ka tagad, tieši tagad viņš ir gatavs atmest paškontroli un pazust sievietē. Un tas Faberu satrauca vairāk par visu pasaulē, tāpēc tad, kad viņš beidzot izlieca muguru, viņa seja saviebās sāpju grimasē un no viņa krūšu dziļumiem atskanēja vaids. Sieviete apvija kājas ap viņa gurniem un ļāvās ekstāzei, un tad, pēc laba laika, viņa sadzirdēja Lorensa solītās trompetes un šķīvjus.

Pēc tam abi ilgi klusēja. Lusija juta karstumu, it kā viņa kvēlotu; šādu karstumu viņa nebija izjutusi visā savā mūžā. Kad viņu elpa nomierinājās, Lusija sadzirdēja vētru. Henrijs smagi gulēja uz viņas, taču viņa negribēja, lai viņš kustētos… Lusijai patika vīrieša svars un viņa baltās ādas vieglais sviedru aromāts. Laiku pa laikam viņš pakustināja galvu, lai paberzētu lūpas pret sievietes vaigu.

Henrijs bija ideāls vīrietis, ar ko mīlēties. Viņš par Lusijas ķermeni zināja vairāk nekā viņa pati. Viņa ķermenis bija ļoti skaists… plats un muskuļots plecu apvidū, šaurs gurnos, ar garām, spēcīgām, spalvainām kājām. Lusijai likās, ka viņam ir dažas rētas, taču par to viņa nebija pārliecināta. Stiprs, maigs un patīkams. Ideāls. Bet Lusija ari zināja, ka nekad neiemīlēsies šajā vīrietī, nekad nebēgs kopā ar viņu un neapprecēsies ar viņu. Viņa nojauta, ka dziļi šajā vīrietī ir kaut kas diezgan auksts un ciets viņa reakcija un paskaidrojums, kad Lusija bija ienākusi vīrieša istabā, bija neparasti (viņa pat negribēja par to domāt) kāda viņa daļa ziedojās kaut kam citam… Viņai vīrietis jātur izstieptas rokas attālumā un jālieto piesardzīgi, kā narkotika.

Nebija jau tā, ka viņai būtu pārāk daudz laika, lai izveidotos pieradums, jo galu galā nepaies vairāk par vienu dienu, kad viņš būs prom.

Lusija pakustējās, un vīrietis mirklī novēlās no viņas un apgūlās uz muguras. Lusija paslējās uz elkoņa un aplūkoja viņa kailo ķermeni. Jā, viņam bija rētas viena gara uz krūtīm un maza, zvaigznītei līdzīga zīme tas varētu būt apdegums uz gurna. Lusija ar plaukstu paberzēja vīrieša krūtis.

-    Dāmai tas nepiedienas, viņa teica, taču es gribu tev pateikties.

Fabers pasniedzās, lai pieskartos sievietes vaigam, un pasmaidīja. Tu esi īsta dāma.

-    Tu nezini, ko esi izdarījis. Tu esi…

Fabers uzlika pirkstu uz sievietes lūpām. Es zinu, ko esmu izdarījis.

Lusija iekoda viņa pirkstā, tad uzlika viņa roku uz savas krūts. Viņš sataustīja krūtsgaliņu. Lusija teica: Lūdzu, izdari to vēlreiz.

-     Nedomāju, ka es to spēšu, viņš atteica.

Taču viņš to spēja.

Lusija atstāja Faberu pāris stundu pēc saullēkta. No otras guļamistabas atskanēja neliels troksnis. Šķita, ka viņa pēkšņi atcerējās, ka viņai šajā mājā ir virs un dēls. Fabers gribēja Lusijai pateikt, ka tam nav nozīmes, ka ne viņam, ne viņai nav ne mazākā iemesla pārdzīvot par to, ko zina vai nojauš viņas vīrs; taču Fabers turēja mēli aiz zobiem un lāva viņai iet. Sieviete vēl reizi apveltīja Faberu ar ļoti mitru skūpstu, tad piecēlās, izlīdzināja uz ķermeņa saburzīto naktskreklu un izgāja no istabas.

Fabers viņu maigi vēroja. Lusija nu gan ir kaut kas īpašs, viņš domāja. Vīrietis gulēja uz muguras un lūkojās griestos. Viņa bija samērā naiva un gluži nepieredzējusi, taču tajā pašā laikā ļoti laba. Es varbūt pat varētu viņā iemīlēties, domāja Fabers.

Viņš piecēlās un izņēma no gultas apakšas filmas bundžiņu un nazi maksti. Fabers prātoja, vai paturēt tos pie ķermeņa. Viņam pa dienu var sagribēties pamīlēties ar sievieti. Viņš izlēma paturēt dunci bez tā viņš justos kails un noslēpt bundžiņu kaut kur citur. Viņš uzlika to uz kumodes un apsedza ar dokumentiem un kabatas portfeli. Viņš ļoti labi apzinājās, ka pārkāpj noteikumus, taču bija pārliecināts, ka šis ir viņa pēdējais uzdevums, un viņš jutās pelnījis baudīt sievieti. Bez tam diezin vai būtu kāda starpība, ja sieviete vai viņas vīrs ieraudzītu uzņēmumus ja arī saprastu to jēgu, kas bija maz ticams, ko gan viņi varētu iesākt?

Fabers atgūlās gultā, tad atkal piecēlās. Gadiem ilgais treniņš vienkārši neļāva viņam uzņemties šādu risku. Viņš ielika bundžiņu un dokumentus jakas kabatā. Tagad viņš varēja atpūsties jau mierīgāk.

Fabers izdzirdēja bērna balsi, tad Lusijas soļus, kāpjot lejup pa kāpnēm, tad Deividu, kas iestūmās vannasistabā. Būtu jāceļas augšā un jābrokasto kopā ar pārējiem. Viss bija kārtībā. Viņš tāpat vairs negribēja ilgāk gulēt.

Fabers nostājās pie lietus kapātā loga un vēroja trakojam stihiju, līdz izdzirdēja atveramies vannasistabas durvis. Tad viņš uzvilka pidžamas jaku un gāja noskūties, bez atļaujas izmantodams Deivida skuvekli.

Likās, ka tagad tam vairs nav nozīmes.

24

Ervins Rommels jau no sākuma zināja, ka sastrīdēsies ar Heincu Guderianu. * »

Ģenerālis Guderians bija tieši tāds aristokrātisks prūšu virsnieks, kādus Rommels necieta ne acu galā. Viņš to pazina jau labu laiku. Jaunībā viņi abi bija komandējuši Goslaras iznicinātāju bataljonu un pēc tam vēlreiz tikušies Polijas kampaņas laikā. Rommels, pametot Āfriku, bija ieteicis Guderianu, lai tas stātos viņa vietā, zinot, ka ciņa ir zaudēta; šis manevrs cieta neveiksmi, jo tolaik Guderians bija kritis Hitlera nežēlastībā, un ieteikums tika noraidīts uzreiz.

Kā likās Rommelam, tad ģenerālis bija tāds cilvēks, kurš, sēžot "Kungu klubā", mēdz uzlikt uz ceļiem zīda kabatlakatiņu, lai pasargātu iegludinātās bikšu vīles. Virsnieks viņš bija tāpēc, ka viņa tēvs bija virsnieks un vectēvs bija bijis bagāts. Skolotāja dēls Rommels, četru gadu laikā pakāpies no pulkvežleitnanta līdz feldmaršalam, ienīda militāristu kastu, kurai nekad nebija piederējis.

Tagad viņš pāri galdam uzlūkoja ģenerāli, kas malkoja franču Rotšildiem rekvizēto brendiju. Guderians un viņa drauģelis ģenerālis fon Geirs bija ieradušies Rommela štābā Larošā Gijonā Francijas ziemeļos, lai paziņotu Rommelam, kā izvietot karaspēku. Rommela reakcija uz šādiem apmeklējumiem svārstījās robežās no neiecietības līdz niknumam. Pēc viņa domām, ģenerālštāba uzdevums bija piegādāt ticamu informāciju un regulārus krājumus, un no savas pieredzes Āfrikā viņš zināja, ka ģenerālštābs nespēja pildīt nevienu no šiem uzdevumiem.

Guderianam bija īsi apcirptas gaišas ūsas, un viņa acu kaktiņus klāja dziļas krunkas, tāpēc likās, ka viņš visu laiku smīn.

Viņš bija gara auguma un patīkams, tādējādi nepavisam nebūdams nesimpātisks, maza auguma, neglīts un plikpaurains virs par kādu Rommels uzskatīja pats sevi. Likās, ka viņš jūtas labi, un ikviens vācu ģenerālis, kas šajā kara stadijā varēja justies labi, noteikti bija stulbenis. Tam attaisnojums nebija ari tikko pabeigtā maltīte vietējā teļa gaļa un vīns no Francijas dienvidiem.

Rommels palūkojās pa logu un vēroja lietus lāses pilam no liepām pagalmā, gaidot, kad Guderians sāks runāt. Kad Guderians beidzot ierunājās, bija skaidrs, ka viņš prāto, kā labāk izteikt savu domu, un ir nolēmis iet aplinku ceļu.

Turcijā, iesāka Guderians, britu devītā un desmitā armija kopā ar turku armiju grupējas pie Grieķijas robežas. Dienvidslāvijā koncentrējas partizāni. Franču armija Alžlrijā gatavojas iebrukt Rivjērā. Liekas, ka krievi gatavo amfībiju iebrukumu Zviedrijā. Itālijā sabiedrotie ir gatavi iesoļot Romā. Ir vēl ari sīkāki signāli Krētā nolaupīts kāds ģenerālis, Lionā noslepkavots kāds izlūkošanas virsnieks, Rodas salā noticis uzbrukums radaru postenim, Atēnās ar abrazīvu smērvielu sabojāta un iznicināta kāda lidmašīna, Sagvāgā notikusi desanta operācija, Boloņā pie Sēnas noticis sprādziens skābekļa rūpnīcā, Ardēnos nolaists no sliedēm vilciens, Busēnos aizdedzināts benzīna rezervuārs… es varētu vēl turpināt. Aina ir skaidra. Okupētajās teritorijās nemitīgi notiek sabotāža un nodevība; pie mūsu robežām mēs visur redzam gatavošanos iebrukumam. Neviens no mums nešaubās, ka šajā vasarā notiks plaša sabiedroto ofensīva, un tikpat droši varam būt par to, ka visa šī rosīšanās domāta, lai mēs skaidri nevarētu zināt, no kurienes nāks uzbrukums.

Ģenerālis ieturēja pauzi. Šī skolmeistara stilā sniegtā lekcija kaitināja Rommelu, un viņš izmantoja izdevību, lai pārtrauktu ģenerāli. Tieši tāpēc mums ir ģenerālštābs lai apstrādātu šādu informāciju, izvērtētu ienaidnieka aktivitātes un paredzētu viņa nākamos gājienus.

Guderians iecietīgi pasmaidīja. Tāpat mums jāapzinās šādas zīlēšanas robežas. Esmu pārliecināts, ka jums ir savas domas par to, no kurienes sāksies uzbrukums. Tādas ir mums visiem. Mums savā stratēģijā jārēķinās ar iespēju, ka mūsu minējumi var būt nepareizi.

Tagad Rommels saprata, kur virzīti ģenerāla aplinku argumenti, un apspieda vēlēšanos izkliegt savu neapmierinātību, pirms tika izteikts slēdziens.

-     Jūsu pakļautībā ir četras bruņotas divīzijas, turpināja Guderians. 2. tanku divīzija pie Amjēnas, 116. pie Ruānas, 21. pie Kajenas un 2. SS divīzija pie Tulūzas. Ģenerālis Geirs jums jau ieteica tās visas kopā grupēt labu gabalu no krasta, lai ātri varētu sasniegt jebkuru vietu. Un tiešām, šī kara viltība ir viens no mūsu politikas principiem. Tomēr jūs ne tikai pretojāties fon Geira ieteikumam, bet pat pārvietojāt 21. divīziju tieši uz Atlantijas piekrasti…

-     Un ari pārējās trīs jāpārvieto uz piekrasti pēc iespējas ātrāk, eksplodēja Rommels. Kad jūsējie reiz kaut ko iemācīsies? Sabiedrotie kontrolē gaisa telpu. Tiklīdz iebrukums būs uzsākts, nekādas lielas bruņojuma pārvietošanas vairs nebūs. Mobilas operācijas vairs nav iespējamas. Ja jūsu vērtīgie tanki atradīsies Parīzē tad, kad sabiedrotie izcelsies krastā, tie ari paliks Parīzē tos pienaglos pie zemes Karaliskie gaisa spēki -, līdz sabiedrotie maršēs pa Sanmišela bulvāri. Es to zinu man viņi to jau ir nodarījuši. Divreiz. Viņš apstājās, lai ievilktu elpu. Sagrupēt mūsu bruņojumu kā mobilu rezervi nozīmē padarīt to nelietojamu. Nebūs nekāda pretuzbrukuma. Iebrukums jāsagaida piekrastē, kur armija ir visneaizsargātākā, un tā jāiedzen atpakaļ jūrā.

Kad Rommels sāka skaidrot pats savu aizsardzības stratēģiju, piesarkums no viņa sejas pazuda. Es esmu izveidojis zemūdens šķēršļus, ko pastiprina Atlantijas nocietinājumi, izvietotie minu lauki un pāļi, kas sadzīti katrā pļaviņā, kura varētu tikt izmantota, lai nosēdinātu lidmašīnu mūsu aizmugurē. Viss mans karaspēks ir iesaistīts aizsardzības ierakumu rakšanā, kad nenotiek mācības.

Manas bruņotās divīzijas jāpārvieto uz piekrasti. Rezerves karaspēks no jauna jāizvieto Francijā. Devītā un desmitā SS divīzija jāatvelk no austrumu frontes. Visai mūsu stratēģijai jābūt vērstai uz to, lai neļautu sabiedrotajiem nostiprināties piekrastē, io, tiklīdz viņiem tas izdosies, kauja būs zaudēta… varbūt pat viss karš.

Guderians paliecās uz priekšu, un viņa acis sažmiedzās kaitinošā pussmīnā. Jūs laikam gribat, lai mēs aizsargājam Eiropas piekrasti no Tromso Norvēģijā visapkārt Ibērijas pussalai un līdz Romai. Kur mēs ņemsim tik daudz armiju?

-    Šo jautājumu vajadzēja uzdot 1938. gadā, nomurmināja Rommels.

Pēc šīs piezīmes iestājās apjukuma pilns klusums, un vēl šokējošāk bija tas, ka piezīme nāca no Rommela lūpām. Viņš bija plaši pazīstams ar savu apolitiskumu.

Saspringto klusumu pārtrauca fon Geirs: Un kā jums šķiet, no kurienes sāksies uzbrukums, feldmaršala kungs?

Rommels jau bija gaidījis šo jautājumu. Pavisam nesen es biju Padekalē teorijas pārliecināts piekritējs. Tomēr pēdējo reizi, kad es tikos ar fīreru, mani pārliecināja viņa argumenti par labu Normandijai. Tāpat mani pārliecina arī viņa instinkts, bet vēl vairāk plaši pazīstamā nekļūdība. Tāpēc es uzskatu, ka mūsu tanki galvenokārt jāizvieto gar Normandijas piekrasti, varbūt vienu divīziju novietojot pie Sommas ietekas un šo pēdējo atbalstītu spēki, kas neietilpst manā grupējumā.

Guderians pakratīja galvu. Nē, nē, nē. Tas ir pārāk riskanti.

-     Es gatavojos izteikt šo argumentu Hitleram, draudēja Rommels.

-    Tad jums tas jādara, teica Guderians, jo es nepiekritīšu jūsu plānam, ja nu vien…

-    Ja? Rommels bija pārsteigts, ka ģenerālis varētu mainīt savu pozīciju.

Guderians pagrozījās krēslā, nevēlēdamies piekāpties tik stūrgalvīgam pretiniekam kā Rommels. Jums droši vien ir zināms, ka fīrers gaida ziņojumu no kāda neparasti spējīga aģenta Anglijā.

-     Es atceros, pamāja Rommels. No Adatas.

-    Jā. Viņam ir dots uzdevums novērtēt Patona komandētās Savienoto Valstu Pirmās armijas grupas spēku Anglijas austrumu daļā. Ja viņš atklās un es esmu pārliecināts, ka atklās, to, ka šī armija ir liela, spēcīga un gatava doties uzbrukumā, turpināšu jums iebilst. Bet, ja viņš atklātu, ka PSVAG kaut kādā mērā ir blefs neliela armija, kas maskējas par uzbrukuma karaspēku, tad atzīšu jūsu taisnību un jūs dabūsiet savus tankus. Vai pieņemat manu kompromisu?

Rommels piekrītot pamāja ar savu lielo galvu. Tad jau viss atkarīgs no Adatas.

PIEKTĀ DALA

i

25

Lusija pēkšņi aptvēra, ka māja ir šausmīgi maza. Kad viņa aptecēja parasto mājas soli iekūra plīti, vārīja auzu putru, uzkopa telpas, ģērba Džo -, viņai likās, ka sienas spiež. Galu galā tur jau bija tikai četras telpas, ko savienoja neliels gaitenītis ar kāpņu telpu; nebija iespējams pakustēties, neuzduroties kādam citam. Ja apstājās un ieklausījās, varēja dzirdēt, ko kurš dara: Henrijs laiž ūdeni mazgājamā bļodā, Deivids šļūc lejup pa kāpnēm, Džo dzīvojamā istabā strostē savu rotaļu lāci. Lusija būtu gribējusi kādu laiku pabūt viena, pirms tiekas ar cilvēkiem; bija vajadzīgs laiks, lai nakts notikumi nogulsnētos viņas atmiņā, atkāptos no domu priekšplāna, lai viņa bez apzinātas piepūles spētu izturēties normāli.

Lusijai likās, ka krāpšana viņai nepadodas pārāk labi. Tā viņai neiznāca dabiska. Viņai nebija tādas pieredzes. Lusija centās atcerēties vēl kādu gadījumu savā dzīvē, kad būtu krāpusi kādu tuvu cilvēku, bet nespēja tādu atminēties. Nebija jau tā, ka viņa dzīvotu pēc tik augstiem principiem, pati doma par melošanu viņu nemaz tik ļoti neuztrauca. Galvenais bija tas, ka viņai nekad nebija gadījies iemesls būt negodīgai.

Deivids un Džo apsēdās pie virtuves galda un sāka ēst. Deivids klusēja, Džo pļāpāja bez mitas, vienkārši priecādamies par to, ka prot veidot vārdus. Lusijai negribējās ēst.

-    Vai tu neēdīsi? nevērīgi apvaicājās Deivids.

-    Es jau nedaudz ieēdu. Nu, lūk, pirmie meli. Nebija nemaz tik briesmīgi.

Vētra klaustrofobiju padarīja vēl ļaunāku. Lietus bija tik spēcīgs, ka Lusija no virtuves loga tik tikko spēja saskatīt šķūni. Ieslodzījuma izjūtu vēl saasināja tas, ka loga vai durvju atvēršana bija vesels pasākums. Zemās, tēraudpelēkās debesis un miglas lēveri radīja pastāvīgu mijkrēsli. Dārzā lietus plūda straumēm starp kartupeļu stādu rindām un dārzeņu lauciņš bija pārvērties par seklu dīķi. Zvirbuļu ligzda zem pamestās nojumes jumta bija aizskalota, un putni satraukumā spurdza iekšā un ārā no pažobelēm.

Lusija sadzirdēja, kā Henrijs kāpj lejup pa kāpnēm, un uzreiz jutās labāk. Kaut kāda iemesla dēļ viņa bija samērā pārliecināta, ka šim vīram krāpšana padodas ļoti labi.

-    Labrīt! Fabers sirsnīgi teica. Ratiņkrēslā sēdošais Deivids pacēla acis un laipni pamāja. Lusija darbojās ap plīti. Fabers ievēroja, ka viņas sejā ir ierakstīta vainas apziņa, un iekšēji nostenējās. Taču šķita, Deivids neievēro sievas sejas izteiksmi. Fabers sāka domāt, ka Deivids ir samērā truls… vismaz attiecībā pret savu sievu…

-     Sēdieties un ieēdiet brokastis, Lusija teica.

-     Ļoti pateicos.

-      Baidos, ka nevaru piedāvāt aizvest jūs uz baznīcu. Psalmu dziedāšana pa radio ir labākais, kas mums pieejams, ierunājās Deivids.

Fabers saprata, ka ir svētdiena. Vai jūs esat cītīgi baznīcas apmeklētāji?

-     Nē, atteica Deivids. Un jūs?

-     Nē.

-    Zemniekam svētdiena ir tāda pati diena kā visas pārējās, turpināja Deivids. Es braukšu uz otru salas galu apraudzīt savu aitu ganu. Varat braukt līdzi, ja vēlaties.

-    Jā, es to gribētu, atbildēja Fabers. Tas dotu iespēju izlūkot situāciju. Viņam būs jāzina ceļš uz māju, kur atrodas raidītājs. Vai gribat, lai es sēžos pie stūres?

Deivids asi viņu uzlūkoja. Tīri labi tieku galā pats. Iestājās saspringts klusuma brīdis. Šādā laikā var gremdēties vienīgi atmiņās par ceļu. Mums būs daudz drošāk, ja pie stūres būšu es.

-    Protams. Fabers sāka ēst.

-     Man ir vienalga, uzstāja Deivids. Negribu, lai jūs braucat līdzi, ja domājat, ka tas būtu pārāk…

-    Tiešām, es to gribu.

-            Vai izgulējāties labi? Neiedomājos, ka jūs vēl varētu būt saguris. Ceru, Lusija jūs neaizkavēja pārāk ilgi.

Fabers centās piespiest sevi neskatīties uz Lusiju, taču ar acs kaktiņu viņš pamanīja, ka sieviete pēkšņi piesarkst.

-             Es jau vakar visu dienu gulēju, viņš teica, cenšoties piesaistīt Deivida acu skatienu sev.

No tā nebija nekādas jēgas. Deivids skatījās uz savu sievu. Viņš zināja. Sieviete pagrieza muguru.

Tagad Deivids būs naidīgi noskaņots, un naids jau bija pusceļš uz aizdomām. Kā Fabers bija nospriedis iepriekš, tas nebija bīstami, taču varētu būt kaitinoši.

Likās, ka Deivids ir ātri saņēmies. Viņš atstūma krēslu no galda un pieripoja pie mājas aizmugures durvīm. Izbraukšu džipu no šķūņa, Deivids teica galvenokārt pats sev. Viņš noņēma no āķa eļļjaku un pārvilka to pār galvu, tad atvēra durvis un izstūmās ārā.

Tajos nedaudzajos mirkļos, kamēr durvis bija vaļā, vētra iebrāzās virtuvē un grīda kļuva slapja. Kad durvis aizvērās, Lusija notrīsēja un sāka slaucīt ūdeni no grīdas plātnēm.

Fabers pasniedzās un pieskārās viņas rokai.

-             Nedari tā, teica Lusija, ar galvas mājienu norādot uz Džo.

-    Tu izturies muļķīgi, Fabers viņai teica.

-    Es domāju, ka viņš zina, sieviete atbildēja.

-             Taču, ja tu bridi padomātu, tad īstenībā tev taču būtu vienalga, zina viņš vai ne, pareizi?

-     Man nedrīkst būt vienalga.

Fabers paraustīja plecus. Ārā nepacietīgi atskanēja džipa taure. Lusija pasniedza Faberam eļļjaku un zābaku pāri.

-     Nerunājiet par mani, viņa teica.

Fabers uzvilka ūdensnecaurlaidīgo apģērbu un devās uz galvenajām durvīm. Lusija viņam sekoja, aizverot virtuves durvis Džo deguna priekšā.

Uzlicis roku uz kliņķa, Fabers pagriezās un noskūpstīja sievieti, un viņa rīkojās tā, kā gribēja, cieši atbildēja vīrieša skūpstam, tad pagriezās un iegāja atpakaļ virtuvē.

Fabers izskrēja cauri lietum, pāri dubļu jūrai un ielēca džipā blakus Deividam, kas tūlīt sāka braukt.

Mašīna bija speciāli pielāgota, lai bezkājainais vīrietis varētu ar to braukt. Tai bija rokas gāze, automātiskā ātrumkārba un rokturis uz stūres aploces, lai mašīnu varētu stūrēt ar vienu roku. Saliekamais ratiņkrēsls ieslīdēja īpašā nodalījumā aiz vadītāja sēdekļa. Tureklī virs priekšējā loga karājās bise.

Deivids brauca prasmīgi. Par ceļu viņam bija taisnība tā bija tikai viršu josla, un tos džipa riepas izrāva no zemes. Lietusūdens pildīja dziļās grambas. Mašīna buksēja dubļos. Likās, ka Deivids izbauda braucienu. Starp viņa lūpām karājās cigarete, un visa viņa stāja bija nevajadzīgi bravūrīga. Varbūt, iedomājās Fabers, braukšana viņam aizstāj lidošanu.

-        Ar ko jūs nodarbojaties, kad nezvejojat? Deivids apvaicājās ar cigareti zobos.

-     Esmu civildienesta ierēdnis, Fabers atteica.

-     Kādā jomā?

-     Finansēs. Esmu tikai sīka skrūvīte aparātā.

-     Valsts kasē?

-     Pārsvarā.

-     Interesants darbs? nemitējās Deivids.

-     Samērā. Fabers apkopoja enerģiju, lai sacerētu stāstu.

-     Es mazliet zinu, cik vajadzētu maksāt kādam konkrētam dzelzim, un lielāko daļu laika pavadu, rūpēdamies par to, lai nodokļu maksātājiem nerastos pārāk lieli izdevumi.

-     Kaut kāda konkrēta inženierzinātņu joma?

-    Viss no papīru saspraudēm līdz lidmašīnu dzinējiem.

-       Nūjā. Mēs jau visi sniedzam savu ieguldījumu kara gaitā, kā nu katrs protam.

Tā, protams, bija apzināti nekrietna piezīme, un Deividam nebija ne mazākās nojausmas, kāpēc Fabers uz to neatbild.

-     Esmu pārāk vecs, lai karotu, Fabers rāmi bilda.

-    Vai piedalījāties pirmajā karā?

-     Par jaunu.

-     Esat laimīgi ticis cauri.

-     Bez šaubām.

Ceļš veda diezgan tuvu klints malai, taču Deivids nesamazināja ātrumu. Faberam iešāvās prātā, ka vīrietis varētu būt izdomājis nogalināt viņus abus. Viņš pasniedzās pēc turekļa.

-    Vai es braucu pārāk ātri? apvaicājās Deivids.

-     Šķiet, jūs pazīstat ceļu.

-    Jūs izskatāties nobijies.

Fabers palaida to gar ausīm, un Deivids nedaudz samazināja ātrumu, acīmredzami apmierināts, ka viņam izdevies kaut ko pierādīt.

Fabers ievēroja, ka sala ir samērā plakana un kaila. Reljefā bija vērojami viegli pacēlumi un kritumi, bet līdz šim viņš vēl nebija redzējis nevienu pakalnu. Augājs pārsvarā bija zāle ar dažām papardēm un krūmiem, taču tikai ar nedaudziem kokiem; sala bija pakļauta laikapstākļiem. Deivida Rouza aitas nu gan ir rūdītas, nodomāja Fabers.

-    Vai esat precējies? Deivids pēkšņi jautāja.

-     Nē.

-     Gudrs cilvēks.

-     Ak, nezinu gan.

-            Varu derēt, ka Londonā vienam pašam jums iet zaļi. Nemaz nerunājot par…

Faberam nekad nebija paticis familiārais, nievājošais tonis, kādā daži vīrieši mēdz runāt par sievietēm. Viņš strauji pārtrauca: Domāju, jums ir ārkārtīgi paveicies ar sievu…

-     Ak tā? -Jā-

-    Tomēr nekādas dažādības, vai ne?

-            Man nav bijis nekādas iespējas atklāt monogāmijas labumus. Fabers nolēma vairs neko neteikt, jo viss viņa teiktais tikai lēja eļļu ugunī. Nebija nekādu šaubu, ka Deivids kļūst kaitinošs.

-             Man jāsaka, ka jūs neizskatāties pēc valsts grāmatveža. Kur tad salocītais lietussargs un katliņš?

Faberam izdevās izspiest sīku smaidiņu.

-     Un jūs izskatāties par daudz sportisks, lai būtu spalvas grauzējs.

-     Es braucu ar velosipēdu.

-    Jūs noteikti esat gana sīksts, ja jau pārdzīvojāt to vētru.

-     Paldies.

-     Tāpat jūs neizskatāties pārāk vecs, lai nebūtu armijā.

Fabers pagriezās un paskatījās uz Deividu. Uz kurieni jūs

stūrējat? viņš vēsi noprasīja.

-     Esam jau klāt, Deivids paziņoja.

Fabers palūkojās pa priekšējo logu un ieraudzīja māju, kas bija ļoti līdzīga Lusijas mājai, ar mūra sienām, šīfera jumtu un maziem lodziņiem. Tā stāvēja pakalna galā tas bija vienīgais pakalns, ko Fabers bija redzējis uz salas, un nebija nekāds dižais. Māja radīja neatlaidības un dzīvesprieka iespaidu. Rāpjoties kalnā pie tās, džips nobrauca garām nelielai priežu un egļu audzei. Fabers brīnījās, kāpēc māja nav būvēta koku aizsegā.

Blakus mājai auga vilkābele ar dubļu notraipītiem ziediem. Deivids apturēja automašīnu. Fabers vēroja, kā viņš atloka ratiņkrēslu un pārceļas no vadītāja sēdekļa krēslā; viņš noteikti būtu noraidījis piedāvājumu palīdzēt.

Viņi iegāja mājā pa dēļu durvīm bez slēdzenes. Priekšnamā viņus apsveica melnbalts kollijs mazs suns ar platu galvu, tas luncināja asti, bet nerēja. Mājas plānojums bija tāds pats kā Lusijas mājai, taču gaisotne te bija citāda šī māja bija kaila, bez prieka un ne pārāk tīra.

Deivids devās pa priekšu uz virtuvi, kur aitu gans vecais Toms sēdēja pie vecmodīgas, ar malku kurināmas plīts un sildīja rokas. Viņš piecēlās.

-     Šis ir Toms Makavitijs, iepazīstināja Deivids.

-     Prieks jūs redzēt, Toms pieklājīgi teica.

Fabers paspieda viņa roku. Toms bija neliela auguma drukns vīrs, kura seja atgādināja vecu, nobrūnējušu čemodānu. Viņš valkāja audekla cepuri un smēķēja ļoti lielu mežrozes koka pīpi ar vāciņu. Toma rokasspiediens bija stingrs un roku āda raupja kā smilšpapīrs. Viņam bija ļoti liels deguns. Faberam nācās piepūlēties, lai saprastu, ko viņš saka; Toma skotu akcents bija ļoti jūtams.

-     Ceru, ka netraucēju, teica Fabers. Es tikai izbraucu pastaigā.

Deivids piestūmās pie galda. Nedomāju, Tom, ka šorīt mēs daudz paveiksim, paskaties ārā!

-    Jā gan. Tomēr pirms tam iedzersim tēju.

Toms ielēja stipru tēju trijās krūzēs un piešāva katrai mazliet viskija. Trīs vīri apsēdās un klusējot malkoja tēju; Deivids smēķēja cigareti, Toms maigi sūca savu milzīgo pīpi, un Fabers bija pārliecināts, ka tie abi šādi kopā pavada milzumu laika smēķējot, sildot rokas un klusējot.

Kad visi bija beiguši dzert tēju, Toms salika krūzes seklajā akmens izlietnē, un viņi gāja ārā pie džipa. Fabers apsēdās aizmugurē. Šoreiz Deivids brauca lēni, un suns lēkšoja blakus, bez redzamām pūlēm turoties līdzās. Bija redzams, ka Deivids ļoti labi pazīst apkārtni, jo droši stūrēja pa atklāto pļavu, ne reizi neiegrimstot staignajā muklājā. Izskatījās, ka aitām ir ļoti žēl pašām sevis. Ūdenim pilot no vilnas, tās bija saspiedušās kopā ieplakās vai cieši pie kazenāju krūmiem, vai aizvēja puses nogāzēs, pārāk izmisušas, lai ganītos. Pat jēri likās nomākti un slēpās aiz mātēm.

Fabers vēroja suni, kad tas apstājās, brīdi ieklausījās un tad aizskrēja prom.

Toms arī bija vērojis suni. Bobs kaut ko ir atradis, viņš teica.

Džips kādu ceturtdaljūdzi sekoja sunim. Kad viņi apstājās, Fabers dzirdēja jūru; viņi bija tuvu pie salas ziemeļu malas. Suns bija apstājies pie kādas nelielas aizas malas. Kad vīri izkāpa no mašīnas, viņi sadzirdēja to, ko bija saklausījis suns, izmisīgu aitas blēšanu. Viņi piegāja pie aizas un palūkojās lejup.

Dzīvnieks gulēja uz sāniem kādas divdesmit pēdas zemāk, bīstami balansējot uz stāvā krasta, viena priekškāja bija saliekta nedabiskā leņķī. Toms, piesardzīgi sperot soļus, nokāpa lejā pie aitas un izmeklēja kāju.

-     Šovakar būs aitas cepetis! viņš sauca.

Deivids sadabūja džipā bisi un noslidināja to lejā pie Toma. Toms izbeidza aitas mokas.

-     Vai tu gribi piesiet to virvē? sauca Deivids.

-    Jā ja mūsu viesis būtu ar mieru nākt man palīgā.

-            Protams, atsaucās Fabers. Viņš nokļuva lejā tajā vietā, kur stāvēja Toms. Viņi katrs satvēra pa aitas kājai un vilka beigto dzīvnieku atpakaļ augšup pa nogāzi. Fabera eļļjaka ieķērās kādā ērkšķainā krūmā, un viņš gandrīz pakrita, kad ar skaļu plīsuma skaņu atbrīvoja audumu.

Viņi iemeta aitu džipā un brauca tālāk. Fabera plecs bija ļoti slapjš, un viņš saprata, ka ir noplēsis lielāko daļu jakas muguras. Baidos, ka būšu sabojājis šo skaisto lietusmēteli, viņš teica.

-    Tas bija to vērts, attrauca Toms.

Drīz viņi atgriezās Toma mājā. Fabers novilka eļļjaku un pats savu slapjo jaku, un Toms nolika to žāvēties pie plīts. Fabers apsēdās tai cieši blakus.

Toms nolika tējkannu, tad devās augšstāvā pēc jaunas viskija pudeles. Fabers un Deivids sildīja slapjās rokas.

Bises šāviens lika abiem vīriem salēkties. Fabers izskrēja priekšnamā un devās augšup pa kāpnēm. Deivids viņam sekoja, apturot ratiņkrēslu kāpņu apakšā.

Fabers atrada Tomu nelielā telpā kailām sienām, izliekušos pa logu un kratot dūri pret debesīm.

-     Netrāpīju, teica Toms.

-     Kam jūs netrāpījāt?

-     Ērglim.

Deivids lejā iesmējās.

Toms nolika bisi blakus kartona kārbai. Viņš no kastes izņēma jaunu viskija pudeli un pirmais devās lejup pa kāpnēm.

Deivids jau bija atgriezies virtuvē un ieņēmis vietu tuvu pie siltuma avota. Šī aita ir pirmā, ko mēs šogad esam zaudējuši, viņš teica, domās atgriezdamies pie beigtās aitas.

-    Jā gan, novilka Toms.

-     Šovasar nožogosim to aizu.

-    Jā gan.

Fabers sajuta izmaiņas gaisotnē; tā vairs nebija tāda kā iepriekš. Viņi arvien vēl sēdēja dzerdami un smēķēdami, taču Deivids šķita nemierīgs. Fabers divreiz pieķēra viru viņu vērojam.

Beidzot Deivids teica: Atstāsim tevi sadalīt avi, Tom.

-    Jā gan.

Deivids un Fabers izgāja ārā. Toms nepiecēlās, bet suns pavadīja viņus līdz durvīm.

Pirms džipa motora iedarbināšanas Deivids noņēma bisi no turekļa virs priekšējā loga, pārlādēja un nolika atpakaļ. Mājupceļā viņu piemeklēja kārtējā garastāvokļa maiņa diezgan pārsteidzoša un viņš kļuva pļāpīgs. Esmu lidojis ar Spitfire, jaukas mantiņas. Četri bliežamie katrā spārnā amerikāņu Browning, šauj tūkstoš divsimt sešdesmit reizes minūtē. Fričiem, protams, labāk patīk lielgabali viņu 109. meršiem ir tikai divi automāti. Lielgabals nodara lielākus bojājumus, bet mūsu brauniņi ir ātrāki un precīzāki.

-    Tiešām? Fabers pieklājīgi pajautāja.

-     Vēlāk viņi ar lielgabaliem aprīkoja Hurricane, taču tieši Spitfire vinnēja cīņā par Angliju.

Faberu kaitināja Deivida plātīšanās. Cik ienaidnieka lidmašīnas jūs esat notriecis?

-     Es zaudēju kājas vēl mācību laikā.

Fabers uzlūkoja Deivida seju tā bija neizteiksmīga, taču likās tik saspringta, ka draudēja pārplīst āda.

-     Nē, es vēl neesmu nogalinājis nevienu vācieti, teica Deivids.

Fabers kļuva ļoti modrs. Viņam nebija ne mazākās jausmas, ko varētu būt secinājis vai atklājis Deivids, taču tagad nebija gandrīz nekādu šaubu, ka šis vīrs saprot, ka notiek kas nelāgs, un tā nebija tikai Fabera kopā ar viņa sievu pavadītā nakts. Fabers mazliet pagriezās iesāņus, lai palūkotos uz Deividu, atspērās ar lcāju pret transmisijas tuneli grīdā, viegli uzlika labo roku uz kreisā delma. Viņš nogaidīja.

-     Vai jūs interesē lidmašīnas? Deivids jautāja.

-     Nē.

-             Šķiet, lidmašīnu vērošana ir kļuvusi par nacionālo izpriecu. Gluži kā putnu vērošana. Cilvēki pērk grāmatas, pēc kurām pazīt lidmašīnas. Pavada veselas pēcpusdienas, guļot uz muguras un ar teleskopiem lūkojoties debesīs. Domāju, ka arī jūs varētu būt tāds entuziasts.

-     Kāpēc?

-     Ko, lūdzu?

-     Kāpēc jūs domājat, ka es varētu būt tāds entuziasts?

-             Ak, nemaz nezinu. Deivids apturēja džipu, lai aizdegtu cigareti. Viņi atradās salas vidū, piecas jūdzes no Toma mājas, un vēl bija atlikušas piecas līdz Lusijas mājai. Deivids nometa sērkociņu uz grīdas. Varbūt tās filmiņas dēļ, ko atradu jūsu jakas kabatā…

Runājot viņš meta aizdegto cigareti Fabera sejā un pasniedzās pēc bises virs priekšējā loga.

26

Sids Kripss palūkojās pa logu un pie sevis nolamājās. Pļava bija pilna ar amerikāņu tankiem to bija vismaz astoņdesmit. Sids saprata, ka ir karš un tamlīdzīgi, taču, ja būtu pajautājuši viņam, viņš armijai būtu piedāvājis citu pļavu, kur zāle nav tik lekna. Tagad kāpurķēžu pēdas jau būs sabojājušas viņa labākās ganības.

Sids apāva zābakus un devās ārā. Laukā bija daži jeņķu kareivji, un viņš pie sevis prātoja, vai tie ir pamanījuši bulli. Nonācis uz kāpnītēm, viņš apstājās un pakasīja galvu. Tur notika kaut kas jocīgs.

Tanki nebija samīdījuši zāli. Tie nebija atstājuši pēdas. Taču amerikāņu kareivji taisīja tanku pēdas ar kādu rīku, kas līdzinājās ecēšām.

Kamēr Sids centās to visu aptvert, bullis pamanīja tankus. Tas bridi uz tiem blenza, tad pakārpīja zemi un metās skriešus. Bullis gatavojās uzbrukt tankam.

Stulbais lops, salauzīsi galvaskausu, nomurmināja Sids.

Arī kareivji vēroja bulli. Likās, viņiem tas šķiet varen jocīgi.

Bullis ar visu sparu ietriecās tankā, viņa ragi caurdūra bruņu tērauda plāksnēm klāto tanka sānu. Sids no visas sirds cerēja, ka britiem ir izturīgāki tanki nekā amerikāņiem.

Kamēr bullis atbrīvoja ragus, atskanēja skaļa šņākoņa. Tanks saplaka kā pārdurts balons. Amerikāņu kareivji krita cits citam ap kaklu un smējās kā negudri.

Tas viss bija samērā dīvaini.

Persivals Godlimens ātri soļoja pāri Parlamenta laukumam, nesdams rokā lietussargu. Zem lietusmēteļa viņam bija tumšs, svītrains uzvalks, un melnās kurpes bija nospodrinātas žilbinošā mirdzumā vismaz līdz brīdim, kad tām nācās iziet ārā lietū. Ne jau katru dienu, turklāt ne jau katru gadu, viņam bija privāta pieņemšana pie mistera Čērčila.

Katrs armijas karjerists nervozētu, nesot tik sliktas ziņas valsts bruņoto spēku virspavēlniekam. Godlimens nenervozēja viņš sev iestāstīja, ka pārliecinātam vēsturniekam nav ko baidīties no karavīriem un politiķiem, ja nu vienīgi viņu skatījums uz vēsturi ir vēl radikālāks nekā pašam Godlimenam. Tātad nevis nervozs, bet uztraucies. Acīmredzami uztraucies.

Godlimens domāja par pūlēm, tālredzību, rūpību, naudu un cilvēku darbu, kas bija ieguldīts Austrumanglijā izvietotās pavisam neīstās Savienoto Valstu Pirmās armijas grupas izveidošanā: četri simti no audekla un sastatnēm izgatavoto desanta kuģu, kas, peldot uz eļļas mucām, drūzmējās ostās un upju grīvās; rūpīgi izgatavotie piepūšamie tanku, artilērijas, smago automašīnu, pussmago automašīnu un pat munīcijas noliktavu mānekļi; vietējo laikrakstu vēstuļu slejās publicētās vietējo iedzīvotāju sūdzības par morāles pagrimumu pēc tam, kad apkārtnē ieradušies tūkstošiem amerikāņu zaldātu; neīstais eļļas doks Duvrā, ko bija projektējis Lielbritānijas prasmīgākais arhitekts un no kartona un vecām notekcaurulēm uzbūvējuši kinostudiju speciālisti; rūpīgi viltotie ziņojumi, ko uz Hamburgu sūtīja vācu aģenti, kurus bija "pārregulējusi" XX Komiteja; un nebeidzamā pļāpāšana pa radio, kas tika raidīta īpaši Vācijas noklausīšanās posteņiem un sastāvēja no profesionālu rakstnieku apkopotiem ziņojumiem, kuru starpā bija tādi kā "1/5 Karalienes Karaliskā Pulka kareivju ziņo par vairākām civilām sievietēm, droši vien nelikumīgi iekļuvušām bagāžas vilcienā. Ko mēs ar viņām darīsim vai vedīsim līdzi uz Kalē?"

Bez šaubām, sasniegts bija daudz. Viss liecināja par to, ka vācieši ir uzķērušies. Un tagad visa smalkā krāpšana bija pakļauta riskam viena nolādēta spiega dēļ spiega, kuru Godlimenam nebija izdevies notvert. Un tas, protams, bija visas komandas darbības rezultātu rādītājs.

Godlimena sīkie putna soļi mēroja Vestminsteras bruģi līdz nelielajai ieejai Lielās Džordža ielas 2. numurā. Bruņotais sargs, kas stāvēja pie smilšu maisu sienas, izpētīja viņa pasi un ar mājienu lika ienākt. Godlimens šķērsoja vestibilu un pa kāpnēm devās lejup uz Čērčila pazemes štābu.

Tas bija tāpat kā nokāpt zem karakuģa klāja. Ar četru pēdu dzelzsbetona griestiem no bumbām aizsargātajā komandpunktā bija tērauda starpsienu durvis un jumta sijas no seniem baļķiem. Kad Godlimens iegāja karšu telpā, no konferenču telpas aizmugurē iznāca bariņš jaunu cilvēku ar nopietnām sejām. Pēc brīža viņiem sekoja adjutants un pamanīja Godlimenu.

Jūs esat ļoti precīzs, ser, teica adjutants. Viņš ir gatavs jūs pieņemt.

Godlimens iegāja mazajā, omulīgajā konferenču telpā. Uz grīdas bija paklāji, bet pie sienas karaļa portrets. Elektriskais ventilators gaisā kūla tabakas dūmus. Čērčils sēdēja veclaicīga spoguļgluda galda galā. Uz galda pašā vidū atradās fauna statuete Čērčila personīgi izveidotā vāciešu maldināšanas tēla Londonas Kontroles nodaļas simbols.

Godlimens nolēma neatdot godu.

Čērčils aicināja: Sēdieties, profesor!

Godlimens pēkšņi ievēroja, ka Čērčils nebūt nav liela auguma cilvēks, taču viņš sēdēja kā liels vīrs pleci uzrauti, elkoņi uz krēsla roku balstiem, zods nolaists, kājas izplestas. Viņš bija ģērbies melni svītrainā tērpā kā advokāts īsa, melna žakete un svītrainas, pelēkas bikses komplektā ar zili plankumotu kaklasaiti un mirdzoši baltu kreklu. Par spīti stīvajai ārienei un apaļajam vēderam, roka, kas turēja pildspalvu, bija smalka, ar tieviem pirkstiem. Viņa sejas krāsa bija sārta kā zīdainim. Otra roka turēja cigāru, un uz galda blakus dokumentiem bija glāze, pildīta ar kaut ko, kas atgādināja viskiju.

Čērčils rakstīja piezīmes uz drukāta ziņojuma malām, un rakstot viņš palaikam kaut ko noņurdēja. Lielais vīrs tiešām neizraisīja Godlimenā godbijību. Kā miera laika valstsvīrs Čērčils, pēc Godlimenā domām, būtu kaut kas līdzīgs katastrofai. Tomēr šim vīram piemita diža karavadoņa īpašības, un to dēļ Godlimens viņu ļoti cienīja. (Čērčils mēdza kautrīgi noliegt, ka ir britu lauva, sakot, ka viņam vienkārši dota iespēja rēkt; Godlimens domāja, ka šāds pašvērtējums ir gandrīz precīzs.)

Tagad viņš izklaidīgi pacēla skatienu. Domāju, nav šaubu, ka tas nolādētais spiegs ir atklājis, kas mums padomā?

-     Nekādu, ser, atbildēja Godlimens.

-    Vai jūs domājat, ka viņš ticis prom?

-    Mēs sekojām viņam līdz Aberdīnai. Ir gandrīz pilnīgi droši zināms, ka viņš aizbraucis pirms divām naktīm ar zagtu laivu droši vien, lai dotos uz tikšanos Ziemeļjūrā. Tomēr tad, kad izcēlās vētra, viņš nevarēja būt ticis pārāk tālu no ostas. Viņš var būt saticies ar zemūdeni pirms vētras izcelšanās, taču tas ir maz ticams. Visticamāk, viņš ir noslīcis. Man ļoti žēl, ka nevaru piedāvāt noteiktāku informāciju…

-    Man arī, teica Čērčils un pēkšņi likās dusmīgs, kaut ari ne uz Godlimenu. Viņš piecēlās no krēsla un piegāja pie sienas pulksteņa, kā hipnotizēts lūkodamies iegravētajā uzrakstā Viktorija R. I., Darba ministrija, 1889. gads. Tad, it kā piemirsis, ka telpā atrodas Godlimens, viņš sāka soļot šurpu turpu gar galdu, kaut ko murminot pie sevis. Godlimens spēja izšķirt vārdus, un saklausītais viņu pārsteidza. Lielais virs bubināja: Šis druknais tēls, viegli sakumpis, soļo šurpu turpu, pēkšņi neapzinoties kāda cita klātbūtni, tikai pats savas domas… Bija tā, it kā Čērčils izspēlētu kādu Holivudas scenāriju, ko pats soļodams sacer.

Priekšnesums beidzās tikpat pēkšņi, kā bija sācies, un, ja arī lielais vīrs apzinājās, ka ir uzvedies ekscentriski, viņš to nekā neizpauda. Viņš apsēdās, pasniedza Godlimenam papīra loksni un teica: Šī ir Vācijas virspavēlniecības pagājušās nedēļas kaujas pavēle.

Godlimens lasīja:

Krievijas fronte: 122 kājnieku divīzijas 25 tanku divīzijas 17 dažādas divīzijas

Itālija un Balkāni: 37 kājnieku divīzijas 9 tanku divīzijas 4 dažādas divīzijas

Rietumu fronte: 64 kājnieku divīzijas 12 tanku divīzijas 12 dažādas divīzijas

Vācija: 3 kājnieku divīzijas

1 tanku divīzija 4 dažādas divīzijas

Čērčils teica: No šīm divpadsmit rietumos izvietotajām tanku divīzijām tikai viena tiešām atrodas Normandijas piekrastē. Lielās SS divīzijas Das Reich un Ādolf Hitler atrodas attiecīgi Tulūzā un Briselē, un nav nekādu pazīmju, ka tās gatavotos kustēt no vietas. Ko jūs no tā varat secināt, profesor?

-    Rādās, ka mūsu apmāna un slēpšanas plāni norit sekmīgi, atbildēja Godlimens, apjaušot to uzticību, kādu Čērčils viņam dāvā. Līdz šim brīdim Normandiju nebija pat pieminējis ne viņš, ne Godlimena tēvocis pulkvedis Terijs vai kāds cits, lai gan viņš pats bija tik daudz secinājis, zinot par mākslinieciski veidoto armiju, kas it kā gatavojās doties uz Kalē. Protams, viņam vēl nebija zināma iebrukuma diena D diena -, un viņš bija laimīgs, ka to nezina.

-    Absolūti sekmīgi, teica Čērčils. Vācieši ir apjukuši un nedroši, un viņu minējumi par mūsu nolūkiem ir pilnīgi nepareizi. Un tomēr, Čērčils ieturēja pauzi, lai panāktu efektu, un tomēr, par spīti tam visam… Viņš paņēma no galda vēl vienu papīra loksni un lasīja skaļi. "Mūsu izredzes nostiprināties piekrastē, it īpaši pēc tam, kad vācieši būs sagaidījuši papildspēkus, ir tikai piecdesmit pret piecdesmit."

Čērčils nolika cigāru, un viņa balss kļuva gandrīz maiga. Bija vajadzīga visas angliski runājošās pasaules apmēros lielākās civilizācijas pēc Romas impērijas laikiem kopējā militārā un rūpnieciskā vara četru gadu laikā, lai iegūtu šis izredzes piecdesmit pret piecdesmit. Un, ja šis spiegs izkļūs no valsts, mēs zaudēsim pat tās. Tas nozīmē, ka mēs zaudēsim visu.

Čērčils bridi uzlūkoja Godlimenu, tad ar trauslo, balto .roku paņēma pildspalvu. Nenāciet pie manis ar varbūtībām, profesor. Atvediet man Adatu!

Čērčils nolaida galvu un sāka rakstīt. Pēc brīža Godlimens piecēlās un klusi izgāja no telpas.

27

Cigarešu tabakas degšanas temperatūra ir 800 grādi pēc Celsija. Tomēr oglīti cigaretes galā parasti aptver plāns pelnu slānltis. Lai radītu apdegumu, cigarete jāpatur piespiesta pie ādas sekundes lielāko daļu vienkāršs pieskāriens būs tikko sajūtams. Tas attiecas ari uz acīm mirkšķināšana ir cilvēka ķermeņa straujākā neapzinātā reakcija. Cigaretes met tikai amatieri, un Deivids Rouzs bija amatieris pilnīgi izmisis un pēc rīcības izslāpis amatieris. Profesionāļi tādus ignorē.

Fabers ignorēja aizdegto cigareti, ko viņa virzienā meta Deivids Rouzs. Viņam bija taisnība, jo cigarete uzplaiksnīja pret viņa pieri un nokrita uz džipa metāla grīdas. Fabers centās sagrābt Deivida bisi, bet tā bija kļūda. Viņš mirklī saprata, ka būtu vajadzējis izvilkt dunci un nodurt Deividu; Deivids būtu varējis Faberu nošaut pirmais, taču nekad agrāk nebija mērķējis ar šaujamieroci uz cilvēku, nemaz nerunājot par kāda nogalināšanu, tā ka viņš gandrīz noteikti vilcinātos, un šajā brīdī Fabers būtu varējis nogalināt viņu. Fabers secināja, ka šādā nepiedodamā kļūdā vainojama viņa nesenā ieslīgšana humānismā. Šī būs pēdējā reize.

Abas Deivida rokas atradās uz bises vidusdaļas kreisā roka uz stobra, labā ap aizslēgu un bija atvilkušas bisi kādas sešas collas no turekļa, kad Fabers ar vienu roku sagrāba stobra galu. Deivids rāva bisi pie sevis, taču kādu brīdi Fabera tvēriens turēja bisi nomērķētu uz priekšējo stiklu.

Fabers bija spēcīgs vīrietis, taču Deivids bija ārkārtīgi spēcīgs. Viņa pleci, rokas un plaukstas bija pārvietojušas viņa ķermeni un ratiņkrēslu jau četrus gadus un muskuļi bija stipri attīstīti. Turklāt viņš ar abām rokām bija aptvēris bisi, bet Fabers to turēja tikai ar vienu roku neērtā leņķī. Deivids atkal parāva bisi šoreiz noteiktāk, un stobra gals izslīdēja no Fabera tvēriena.

Šajā bridi, kad bise bija nomērķēta uz Fabera vēderu un Deivida pirksts saliecās ap gaili, Fabers sajuta nāvi.

Viņš parāvās uz priekšu un katapultējās no sēdekļa. Galva atsitās pret džipa audekla jumtu, kad bise eksplodēja ar troksni, kas apdullināja ausis un radīja fiziskas sāpes acu dobumos. Logs pasažiera pusē sašķīda sīkos gabaliņos, un lietus lija iekšā pa tukšo rāmi. Fabers atliecās un atkrita atpakaļ nevis pats savā sēdeklī, bet uzkrita virsū Deividam. Viņš pielika abas rokas pie Deivida rīkles un saspieda īkšķus.

Deivids centās dabūt bisi starp viņu ķermeņiem, lai izšautu no otra stobra, taču ierocis bija pārāk garš. Fabers ielūkojās Deivida acis un redzēja… ko? Prieku. Nu, protams, šim vīram beidzot bija dota iespēja cīnīties par savu valsti. Tad Deivida sejas izteiksme mainījās, viņš sajuta skābekļa trūkumu un sāka cīnīties pēc elpas.

Deivids atlaida vaļīgāk bisi un atvirzīja abus elkoņus tik tālu atpakaļ, cik vien spēja, tad ar spēcīgu dubultsitienu trieca zem Fabera ribām.

Fabers sāpēs savieba seju, taču turēja rokas ap Deivida rīkli, apzinoties, ka spēj izturēt Deivida sitienus ilgāk, nekā tam nepieciešams, lai tiktu pie elpas.

Droši vien Deivids bija iedomājies to pašu. Viņš sakrustoja delmus starp abu ķermeņiem un atgrūda Faberu; tad, kad attālums starp abiem jau bija tikai dažas collas, viņš pacēla abas rokas un, sitot uz leju un uz ārpusi, atbrīvojās no Fabera roku tvēriena. Deivids savilka labo dūri un sita lejup ar spēcīgu, taču neprasmīgu sitienu, tas trāpīja pa Fabera vaiga kaulu un lika izsprāgt asarām viņa acīs.

Fabers atbildēja ar sitienu sēriju pa ķermeni. Deivids turpināja dauzīt Fabera seju. Viņi bija pārāk tuvu kopā, lai īsā laikā nodarītu nopietnus miesas bojājumus viens otram, taču bijā jūtams, ka Deivids ir spēcīgāks.

Gandrīz ar apbrīnu Fabers saprata, ka Deivids ir pareizi izvēlējies cīņas laiku un vietu. Viņa priekšrocības bija pārsteigums, bise un ierobežotā telpa, kurā izšķirošais pārsvars bija Deivida muskuļiem, toties nebija nekāda labuma no Fabera labākas līdzsvara izjūtas un lielākām manevrēšanas spējām. Un tiešām, vienīgā viņa pieļautā kļūda bija bravūra un tā bija saprotama par atrasto filmas bundžiņu, kas ļāva Faberam nojaust briesmas.

Fabers nedaudz pārvietoja savu svaru, un viņa gurns pieskārās ātrumu pārslēgam, ieslēdzot to braukšanas stāvoklī. Dzinējs joprojām darbojās, un mašīna rāvās uz priekšu, izsitot Faberu no līdzsvara. Deivids izmantoja izdevību, lai sistu kreiso taisno, kas drīzāk veiksmes nekā aprēķina dēļ trāpīja Faberam tieši pa zodu un pārmeta viņu pāri džipa kabīnei. Viņa galva triecās pret A veida balstu, viņš ar plecu atsitās pret durvju rokturi, durvis atvērās, un viņš ar atmugurisku kūleni izvēlās no mašīnas, piezemējoties ar seju dubļos.

Kādu mirkli Fabers bija pārāk apdullis, lai spētu pakustēties. Atvēris acis, viņš neredzēja neko citu kā vien zilus zibens uzplaiksnījumus uz miglaini sarkana fona. Viņš dzirdēja rēcam džipa motoru. Fabers pakratīja galvu, lai atbrīvotos no uguņošanas iedomās, un pieslējās uz elkoņiem un ceļgaliem. Džipa motora skaņa attālinājās un tad atkal tuvojās. Fabers pagrieza galvu skaņas virzienā, un, krāsām izšķīstot un izzūdot acu priekšā, saskatīja, ka mašīna triecas viņam virsū.

Deivids gribēja viņu sabraukt.

Kad priekšējais buferis atradās tikai kādu jardu no Fabera sejas, viņš metās sāņus. Viņš sajuta vēja šalku. Džipam aizrēcot garām, automašīnas spārns iebelza pa viņa izstiepto kāju, mašīnas apvidus riepas uzplēsa purvaino augsni un meta dubļus. Fabers divreiz apvēlās slapjajā zālē, tad uzslējās uz viena ceļa. Kāja sāpēja. Viņš redzēja, kā džips apgriežas ciešā lokā un atkal tuvojas viņam.

Caur priekšējo stiklu Fabers redzēja Deivida seju. Jaunais vīrietis bija saliecies uz priekšu, sakumpis pār stūri, lūpas bija atsegušas zobus mežonīgā, gandrīz vājprātīgā smīnā… acīmredzot izmisušais kareivis tagad iztēlojās sevi Spitfire kabīnē, saules aizsegā piķējot uz ienaidnieka lidmašīnu ar visiem astoņiem automātiem, kas raida 1260 šāvienus minūtē.

Fabers tuvojās klints malai. Džips uzņēma ātrumu. Fabers apzinājās, ka vismaz kādu brīdi viņš nespēj paskriet. Viņš palūkojās pāri klints malai tur bija klinšaina, gandrīz vertikāla nogāze līdz niknajai jūrai, kas plosījās kādas simt pēdas zemāk. Džips tuvojās viņam taisnā līnijā pa klints malu. Fabers meklēja kādu klintsradzi vai vismaz atbalstu kājām. Tāda nebija.

Džips atradās aptuveni četru vai piecu jardu attālumā, un tā ātrums bija kādas četrdesmit jūdzes stundā. Tā riteņi neatradās tālāk kā divas pēdas no klints malas. Fabers nometās zemē un izsvieda kājas tukšumā, balstot ķermeņa svaru uz elkoņiem un ieķeroties kraujas malā.

Riteņi pagāja viņam garām dažu collu attālumā. Pēc dažiem jardiem viena riepa tiešām pārslīdēja pār kraujas malu. Kādu brīdi Fabers jau domāja, ka mašīna pārkritīs klints malai un iekritīs jūrā dziļi lejā, taču trīs pārējie riteņi izvilka džipu drošībā.

Zeme zem Fabera rokām sāka slīdēt. Garāmbraucošā džipa radītās vibrācijas bija izraisījušas zemes brukšanu. Fabers juta, ka noslīd kādu gabaliņu zemāk. Simts pēdu dziļumā lejā starp klintīm virda jūra. Fabers, cik vien spēja, izstiepa vienu roku un ierakās ar pirkstiem dziļi mīkstajā zemē. Viņš juta, ka lūst nags, taču neņēma to vērā. Viņš ierakās zemē ar otru roku. Iekrampējis abas rokas zemē, viņš vilkās uz augšu. Tas notika mokoši lēni, taču beidzot galva nonāca vienā augstumā ar rokām, gurni sasniedza cietu pamatu, un viņš spēja apgriezties un aizvelties prom no malas.

Džips atkal apgriezās. Fabers skrēja tam pretī. Kāja sāpēja, taču, kā viņš nosprieda, tā nebija lauzta. Deivids piedeva gāzi nākamajam uzbrukumam. Fabers pagriezās un sāka skriet perpendikulāri džipa braukšanas virzienam, tā piespiežot Deividu sagriezt stūri un ievērojami samazināt gāzes padevi.

Fabers apzinājās, ka ilgi tā vairs neizturēs; viņš noteikti nogurs ātrāk par Deividu. Šim bija jābūt pēdējam izrāvienam.

Fabers sāka skriet ātrāk. Deivids stūrēja, lai viņu pārtvertu, tēmēdams uz kādu punktu Faberam priekšā. Fabers sāka skriet atpakaļ, un džips meta līkločus. Tagad tas jau bija diezgan tuvu. Fabers metās sprintā, un viņa kurss lika Deividam riņķot arvien mazākos apļos. Starp viņiem bija atlikuši tikai kādi daži jardi, kad Deivids beidzot saprata, kas Faberam padomā. Viņš centās pagriezt stūri, taču bija jau par vēlu. Fabers metās pie džipa un uzlēca uz tā, ar seju lejup piezemējoties uz audekla jumta.

Fabers gulēja tur dažas sekundes, cenšoties atgūt elpu. Savainotā kāja dega kā ugunīs, plaušas smeldza.

Džips joprojām brauca. Fabers izvilka dunci no maksts piedurknē un iegrieza garu, robainu griezienu audekla jumtā, audums noslīga uz leju, un Fabers atradās ar seju pret Deivida pakausi.

Deivids palūkojās uz augšu un atpakaļ, viņa sejā parādījās pārsteigums. Fabers atvilka roku atpakaļ, lai durtu…

Deivids piedeva gāzi un apgrieza stūri otrādi. Džips drāzās uz priekšu un saslējās uz diviem riteņiem, griežoties apkārt. Faberam ar pūlēm izdevās saglabāt līdzsvaru. Mašīna, joprojām uzņemot ātrumu, atkrita atpakaļ uz četriem riteņiem, tad atkal saslējās uz diviem. Dažus pēdējos jardus tā bīstami svārstījās, riteņiem grimstot pie mirkušajā zemē, un tad apgāzās uz sāniem ar šņirkstošu troksni.

Fabers tika aizmests vairākus jardus no mašīnas. Viņš neveikli piezemējās, no trieciena zaudējis elpu. Pagāja vairākas sekundes, līdz viņš spēja pakustēties.

Vājprātīgā braukšana bija atkal novedusi džipu bīstami tuvu klints malai.

Fabers ieraudzīja savu dunci zālē dažu jardu attālumā. Viņš to pacēla, tad pagriezās pret džipu.

Deividam bija kaut kā izdevies dabūt sevi un savu ratiņkrēslu caur saplēsto jumtu ārā no mašīnas, un tagad viņš sēdēja krēslā un stūmās gar klints malu. Fabers, skrienot viņam pakal, atzinīgi novērtēja viņa drosmi.

Deivids noteikti bija sadzirdējis soļus aiz muguras, jo tieši īsi pirms tam, kad Fabers panāca ratiņkrēslu, tas apstājās kā zemē iemiets un apcirtās apkārt; un Fabers Deivida rokā pamanīja smagu uzgriežņa atslēgu.

Fabers satvēra ratiņkrēslu un apsvieda to apkārt. Viņa pēdējā doma bija, ka viņi abi kopā ar krēslu varētu nonākt jūrā tur lejā bet tad atslēga trāpīja Faberam pa galvu un viņš zaudēja samaņu.

Kad Fabers atkal nāca pie samaņas, ratiņkrēsls gulēja uz sāniem viņam blakus, taču Deivids nebija redzams. Fabers piecēlās un apjucis palūkojās apkārt.

-    Šeit.

Balss nāca no kādas vietas aiz klints malas. Droši vien Deivids ir vēl paguvis iesist viņam ar atslēgu, iekams izlidojis no krēsla un pārkritis pāri malai. Fabers uz vēdera pielīda pie klints malas un palūkojās pāri.

Deivids ar vienu roku bija pieķēries kādam krūmam, kas auga tieši zem kraujas pārkares. Otra roka bija iekrampējušies kādā nelielā klints plaisā. Viņš karājās saspringti, gluži tāpat, kā pirms tam bija karājies Fabers. Deivida bravūra bija zudusi.

-    Dieva dēļ, velc mani augšā, viņš aizsmakušā balsī sauca.

Fabers pieliecās viņam tuvāk. Kā tu uzzināji par filmu? -

viņš jautāja.

-     Palīdzi, lūdzu.

-     Pastāsti par filmu.

-    Ak Dievs. Deivids pielika visas pūles, lai koncentrētos. Kad tu gāji uz Toma nojumi, tu atstāji savu jaku žūstam virtuvē. Toms uzkāpa augšstāvā, lai paņemtu vēl viskiju, bet es pārmeklēju tavas kabatas un atradu negatīvus…

-    Un tas bija pietiekami spēcīgs pierādījums, lai tu mēģinātu mani nogalināt?

-    Tas, bet arī tas, ko tu darīji ar manu sievu manā mājā… tā neuzvestos neviens anglis…

Fabers nespēja aizturēt smieklus. Beigu beigās šis vīrietis tomēr bija puika. Kur tagad atrodas negatīvi?

-     Manā kabatā…

-    Atdod tos man, un es pacelšu tevi augšā.

-     Tev nāksies tos paņemt es nevaru atlaist rokas. Pasteidzies…

Fabers apgūlās uz vēdera un pasniedzās lejup zem Deivida eļļjakas līdz jakas krūšu kabatiņai. Fabers atviegloti nopūtās, kad viņa pirksti pieskārās filmas bundžiņai, un viņš to piesardzīgi izvilka. Viņš aplūkoja filmas; likās, ka tur ir visas. Fabers ielika bundžiņu jakas kabatā, aizpogāja atloku un atkal pasniedzās pie Deivida. Vairs nekādu kļūdu.

Fabers satvēra krūmu, pie kura bija pieķēries Deivids, un ar mežonīgu tvērienu izrāva to.

Deivids iekliedzās: Nē! un izmisīgi meklēja, kur pieķerties, kamēr viņa otra roka neglābjami slīdēja ārā no klints plaisas.

-     Tas nav godīgi, viņš kliedza, un tad viņa roka jau atlaida klints izcilni.

Šķita, ka Deivids bridi sastingst gaisā, bet tad krīt lejup, pa ceļam divas reizes atsitoties pret klinti, līdz ar plunkšķi iekrīt ūdenī.

Fabers brīdi palika vērojam, lai pārliecinātos, ka Deivids vairs neuzpeld. Nav godīgi? Nav godīgi? Vai tad tu nezini, ka ir karš?

Dažas minūtes Fabers nolūkojās jūrā. Brīdi viņam likās, ka saskata ūdens virspusē dzeltenas eļļjakas atspulgu, taču tā jau bija prom, pirms viņš paguva pievērst uzmanību. Bija tikai jūra un klintis.

Pēkšņi Fabers jutās šausmīgi noguris. Apziņā cita pēc citas uzplaksnījās gūtās traumas: savainotā kāja, puns uz galvas, brūces uz visas sejas. Deivids Rouzs bija zināmā mērā stulbenis, arī plātībnieks un slikts vīrs savai sievai, un viņš bija lūdzis žēlastību; taču viņš, būdams drosmīgs vīrs, bija miris par savu dzimteni un tas bija viņa ziedojums.

Fabers prātoja, vai viņa paša nāve būs tik skaista.

Viņš novērsās no klints malas un gāja pie džipa, kas gulēja uz sāniem.

28

Persivals Godlimens jutās spirgts, izlēmīgs un pat tas viņam gadījās reti iedvesmots.

Visu pārdomājis, viņš jutās neomulīgi. Uzmundrinājuma vārdi bija domāti vienkāršajai tautai, bet intelektuāļi uzskatīja sevi par imūniem pret iedvesmojošām runām. Un tomēr, kaut arī viņš zināja, ka lielā vīra priekšnesums bija rūpīgi iestudēts, runas kāpumi un kritumi jau iepriekš paredzami kā simfonijā, tomēr runa bija viņu iespaidojusi gluži kā skolas kriketa komandas kapteini, kas pēdējā brīdī pirms spēles uzklausa trenera pārliecinošos vārdus.

Godlimens atgriezās savā kabinetā, degdams nepacietībā kaut ko darīt.

Viņš iemeta lietussargu turētājā, pakāra slapjo lietusmēteli un aplūkoja sevi spogulī skapīša durvju iekšpusē. Bez šaubām, kaut kas bija mainījies sejā kopš brīža, kad viņš bija kļuvis par vienu no Anglijas spiegu ķērājiem. Pirms dažām dienām rokās bija pagadījusies viņa paša 1937. gada fotogrāfija, kur viņš bija redzams kopā ar studentu grupu kādā seminārā Oksfordā. Tolaik viņš tiešām izskatījās vecāks nekā tagad bālu ādu, matiem šķipsnās, nevīžīgi skuvies un pensionāra slikti piegulošajā apģērbā. Matu šķipsnu vairs nebija; tagad viņš bija gandrīz plikpaurains, ja neņem vērā mūka tonzūrai līdzīgos īsos matiņus ap galvvidu. Viņa apģērbs bija kā biznesmenim, nevis skolotājam. Viņam likās bet varbūt, viņš domāja, tas ir tikai fantāzijas auglis -, ka viņa žokļa līnija kļuvusi stingrāka, acu skatiens gaišāks, un viņš tagad skuvās rūpīgāk.

Godlimens apsēdās pie galda un aizsmēķēja cigareti. Lūk, šī jaunā parādība gan nebija laba; viņam bija sācies klepus, viņš bija centies atmest smēķēšanu un atklājis, ka ir izveidojies zināms pieradums. Taču kara laikā Anglijā smēķēja gandrīz visi, pat dažas sievietes. Nūjā, viņas darīja vīriešu darbu viņām bija atļauti arī vīriešu netikumi. Dūmi iestrēga Godlimena rīklē un lika klepot. Viņš nodzēsa cigareti pret bundžas vāku, ko izmantoja par pelnu trauku (ar traukiem bija grūtības).

Sliktākais, iedvesmojoties uz neiespējamā paveikšanu, prātoja Godlimens, ir tas, ka iedvesma nesniedz nekādas norādes uz praktiskiem līdzekļiem. Viņš atcerējās savu koledžas tēzi par kāda mazpazīstama viduslaiku mūka Koka Tomasa klejojumiem. Godlimens bija sev izvirzījis necilo, taču grūto uzdevumu izzināt mūka ceļojuma maršrutu piecu gadu laikā. Bija kāds grūti izdibināms periods astoņu mēnešu garumā, kad mūks atradās vai nu Parīzē, vai Kenterberijā, taču Godlimens nespēja noteikt, kurā no šīm vietām, un tas apdraudēja visa darba vērtību. Viņa izmantotajos dokumentos vienkārši nebija vajadzīgās informācijas. Ja mūka apmešanās kādā vietā nebija dokumentēta, tad nebija nekādas iespējas izdibināt, kur viņš tajā laikā bijis, tas ari viss. Savā jaunības optimismā jaunais Godlimens bija atteicies ticēt, ka informācijas varētu nebūt, un strādājis pēc pieņēmuma, ka kaut kur jābūt dokumentiem par to, kā Tomass pavadījis šos mēnešus par spīti labi zināmajam faktam, ka nav dokumentēts lielākais vairums no tā, kas noticis viduslaikos. Godlimens bija argumentējis ja reiz Tomasa nebija ne Parīzē, ne Kenterberijā, viņam bijis jāatrodas ceļā starp abām; un tad viņš kādā Amsterdamas muzejā bija uzgājis kuģu reģistrus, kuros bija teikts, ka Tomass uzkāpis uz kuģa, kas gājis uz Duvru, bet kuģis vētrā novirzījies no kursa un beigās cietis katastrofā Īrijas piekrastē. Šis vēsturisko pētījumu paraugdemonstrējums bija atnesis Godlimenam profesora grādu.

Šādā veidā viņš varētu domāt, risinot jautājumu par to, kas noticis ar Faberu.

Visticamāk, Fabers ir noslīcis. Ja ne, tad tagad viņš droši vien jau ir Vācijā. Neviena no šīm iespējām neprasīja no Godlimena nekādu darbību, tāpēc tās nebija jāņem vērā. Viņam vajadzēja pieņemt, ka Fabers ir dzīvs un kaut kur ir sasniedzis zemi.

Godlimens izgāja no kabineta un devās stāvu zemāk uz karšu telpu. Tur jau bija viņa tēvocis pulkvedis Terijs; viņš ar cigareti mutē stāvēja pie Eiropas kartes. Godlimens secināja, ka pēdējā laikā šī ir izplatīta aina Kara Padomē: vecāki vīri kā transā blenž kartēs, cenšoties izskaitļot, vai karš tiks uzvarēts vai zaudēts. Tas ir tāpēc, ka visi plāni jau ir sastādīti, milzīgā mašīna iedarbināta, un tiem, kas pieņem lielos lēmumus, vairs neatliek nekas cits kā nogaidīt un pārliecināties, vai viņiem bijusi taisnība.

Terijs pamanīja viņu ienākam un jautāja: Kā tad gāja pie lielā vīra?

-    Viņš dzēra viskiju, atbildēja Godlimens.

-    Viņš dzer visu dienu, taču šķiet, tas neatstāj uz viņu nekādu iespaidu, attrauca Terijs. Ko viņš teica?

-     Viņš grib Adatas galvu uz šķīvja. Godlimens šķērsoja telpu pie Lielbritānijas kartes un pielika pirkstu pie Aberdīnas. Ja tu sūtītu zemūdeni, lai uzņemtu bēguļojošu spiegu, tad kur, pēc tavām domām, būtu tuvākā vieta, kur zemūdene droši varētu tuvoties krastam?

Terijs nostājās viņam blakus un palūkojās kartē. Es negribētu pienākt tuvāk par trim jūdzēm. Taču labāk es apstātos desmit jūdzes no krasta.

-    Pareizi. Godlimens ar zīmuli novilka divas līnijas paralēli krastam, attiecīgi trīs un desmit jūdzes attālu. Un tagad, ja tu būtu amatieris jūrnieks, kas dotos jūrā mazā zvejas laivā, cik tālu tu brauktu, līdz sāktu nervozēt?

-    Tu gribi jautāt, kāds būtu ar laivu braucamais saprātīgais attālums?

-    Tieši tā.

Terijs paraustīja plecus. Jautā jūrniekiem. Es teiktu, ka piecpadsmit vai divdesmit jūdžu.

-     Piekrītu. Godlimens novilka loku divdesmit jūdžu rādiusā ar centru Aberdīnā. Tātad, ja Fabers ir dzīvs, viņš ir vai nu atgriezies uz cietzemes, vai atrodas kaut kur šajā

rajonā. Viņš norādīja zonu, ko ierobežoja paralēlās līnijas un loks.

-     Šajā zonā nav zemes.

-     Vai mums ir lielāka mēroga karte?

Terijs atvilka kādu atvilktni un izvilka sīkāku Skotijas karti. Viņš izklāja to uz kumodes. Godlimens pārkopēja zīmuļa līnijas no mazākā mēroga kartes uz lielāko.

Zonā joprojām nebija zemes.

-            Bet skaties, teica Godlimens. Tieši blakus desmit jūdžu robežai austrumu virzienā bija gara, šaura sala.

Terijs ieskatījās ciešāk. Vētru sala, viņš lasīja. Cik piemērots nosaukums.

Godlimens uzsita knipi. Vai varētu būt…

-    Vai tu vari kādu turp aizsūtīt?

-            Kad norims vētra. Blogss atrodas tajā galā. Es sadabūšu viņam lidmašīnu. Viņš varēs pacelties gaisā tajā pašā brīdī, kad laiks kļūs labāks. Godlimens devās uz durvīm.

-    Vēlu veiksmi! Terijs sauca viņam nopakaļ.

Godlimens, lēkdams pār diviem pakāpieniem uzreiz, uzskrēja stāvu augstāk un iegāja kabinetā. Viņš pacēla telefona klausuli. Sadabūjiet, lūdzu, Blogsa kungu Aberdīnā.

Gaidot viņš kricelēja uz dzēšlapas, cenšoties uzzīmēt salu. Tās forma līdzinājās spieķa augšgalam, ar līkumu rietumu galā. Tā varētu būt kādas desmit jūdzes gara un varbūt kādu jūdzi plata. Godlimens prātoja, kāda gan varētu izskatīties šī vieta kaila klints vai plaukstoša lauksaimnieku kopiena? No turienes Faberam joprojām varēja būt iespēja sazināties ar zemūdeni; Blogsam salā bija jānonāk pirms zemūdenes.

-            Es sadabūju Blogsa kungu, paziņoja centrāles telefona operatore.

-     Fred?

-     Sveiks, Persij.

-             Es domāju, ka viņš atrodas uz salas, ko sauc par Vētru salu.

-             Nē, neatrodas vis, atbildēja Blogss. Mēs viņu tikko arestējām. (Tā viņam likās.)

Duncis bija deviņas collas garš, ar gravētu rokturi un īsu, paresnu atduri. Tā adatai līdzīgā smaile bija ārkārtīgi asa. Pēc Blogsa domām, tas izskatījās pēc ļoti efektīva nogalināšanas rīka. Tas nesen bija uztrīts.

Blogss un galvenais inspektors detektīvs Kinseids stāvēja un lūkojās uz dunci, neviens negribēja tam pieskarties.

-     Viņš centās noķert autobusu uz Edinburgu, teica Kinseids. Biļešu kasē viņu pamanīja kāds policijas konstebls un prasīja viņam identifikācijas dokumentu. Viņš nometa koferi un metās bēgt. Autobusa konduktore iesita viņam pa galvu ar biļešu aparātu. Viņam vajadzēja desmit minūtes, lai atjēgtos.

-     Paskatīsimies uz viņu, teica Blogss.

Viņi pa gaiteni devās uz kamerām. Šajā, norādīja Kinseids.

Blogss palūkojās pa durvju actiņu. Vīrs sēdēja uz ķebļa kameras attālajā stūrī, atspiedis muguru pret sienu. Viņa kājas bija sakrustotas, acis aizvērtas, rokas sabāztas kabatās. Viņš jau agrāk ir sēdējis cietumā, piezīmēja Blogss. Vīrietis bija gara auguma, ar iegarenu, patīkamu seju un tumšiem matiem. Tas varētu būt vīrietis no fotogrāfijas, taču to droši nevarēja apgalvot.

-     Gribat ieiet? jautāja Kinseids.

-     Pēc mirkļa. Kas vēl bez dunča bija viņa koferī?

-     Kramplauža amata rīki. Diezgan daudz naudas mazās banknotēs. Pistole un nedaudz munīcijas. Melnas drēbes un kurpes ar rievotām gumijas zolēm. Divsimt cigarešu Lucky Strike.

-     Nekādu fotogrāfiju vai filmu negatīvu?

Kinseids pakratīja galvu.

-     Sūdi, Blogss izjusti noteica.

-     Pēc dokumentiem viņš ir Piters Frederikss no Vemblijas Midlseksā. Apgalvo, ka esot bez darba palicis atslēdznieks, kas meklē darbu.

-    Atslēdznieks? Blogss skeptiski novilka. Pēdējo četru gadu laikā Lielbritānijā nav neviena atslēdznieka bezdarbnieka. Domājams, spiegam vajadzētu to zināt. Tomēr…

Kinseids jautāja: Vai pratināšana jāsāk man, vai to darīsiet jūs?

-    Jums.

Kinseids atvēra durvis, un Blogss viņam sekoja. Vīrs kameras stūri vienaldzīgi pavēra acis. Pozu viņš nemainīja.

Kinseids apsēdās pie maza, vienkārša galdiņa. Blogss atspiedās pret sienu.

Kinseids jautāja: Kāds ir jūsu īstais vārds?

-     Pīters Frederikss.

-     Ko jūs darāt tik tālu no mājām?

-     Meklēju darbu.

-     Kāpēc jūs neesat armijā?

-    Vāja sirds.

-     Kur jūs bijāt dažu pēdējo dienu laikā?

-     Šeit, Aberdīnā. Pirms tam Dandijā, vēl pirms tam Pērtā.

-     Kad jūs ieradāties Aberdīnā?

-     Aizvakar.

Kinseids palūkojās uz Blogsu, tas pamāja. Jūsu stāsts ir muļķīgs, teica Kinseids. Atslēdzniekiem nav jāmeklē darbs. Valstī to nepietiek. Labāk sāciet stāstīt patiesību.

-     Es jau stāstu patiesību.

Blogss izvilka no kabatas visu sīknaudu un iesēja to kabatlakatā. Viņš stāvēja un vēroja, nesakot ne vārda un šūpojot labajā rokā sīknaudas sainīti.

-          Kur ir filma? jautāja Kinseids, kam šādā apjomā informāciju bija sniedzis Blogss, kaut arī neizstāstot, kas filmā redzams.

Vīrieša sejas izteiksme palika nemainīga. Es nezinu, par ko jūs runājat.

Kinseids paraustīja plecus un palūkojās uz Blogsu.

Blogss teica: Pie tavas kājas.

-     Ko, lūdzu?

-     Pie tavas KĀJAS!

Vīrs nevērīgi piecēlās.

-     Pasper soli uz priekšu.

Viņš pagāja divus soļus tuvāk galdam.

-     Vārds?

-     Pīters Frederikss.

Blogss panāca nost no sienas un iesita vīrietim ar smago kabatlakatu. Sitiens trāpīja precīzi pa deguna kaulu, un vīrietis iekliedzās. Viņš pielika rokas pie sejas.

Blogss viņam iesita vēlreiz tieši pa to pašu vietu. Šoreiz vīrietis saļima uz viena ceļa un viņa acīs sariesās asaras.

-     Kur ir filma?

Vīrietis pakratīja galvu.

Blogss uzrāva viņu kājās, iespēra ar celi pavēderē, iesita pa vēderu. Ko tu izdarīji ar negatīviem?

Vīrs nokrita zemē un apvēmās. Blogss iespēra viņam pa seju. Atskanēja spalgs krakšķis. Kas ir ar zemūdeni? Kur norunāta tikšanās? Kāds ir signāls, nolādēts…

Kinseids no aizmugures satvēra Blogsu. Pietiek, viņš teica. Šis ir mans iecirknis, un es varu pievērt acis tikai līdz zināmam brīdim, vai zināt…

Blogss pagriezās pret viņu. Mums te nav darīšana ar parastu kramplauzi. Es esmu no MI5 un darīšu jūsu iecirknī to, kas man ienāks prātā. Ja arestētais nomirs, par to atbildēšu es. Viņš atkal pievērsās vīram uz grīdas, kurš asinīm klātu seju blenza uz viņu un Kinseidu, it kā nespētu noticēt notiekošajam. Par ko jūs runājat? viņš vārgā balsī jautāja.

-     Ko tas nozīmē?

Blogss uzrāva viņu kājās. Tu esi Heinrihs Rūdolfs Hanss fon Millers-Gīders, dzimis Olnā 1900. gada 26. maijā, zināms ari kā Henrijs Fabers, Vācijas izlūkdienesta pulkvežleitnants. Pēc trim mēnešiem tevi pakārs par spiegošanu, ja vien tu neizrādīsies mums noderīgāks dzīvs nekā miris. Sāciet kļūt noderīgs, pulkvedi Miller-Gīder.

-    Nē, vīrs iebilda. Nē, nē! Es esmu zaglis, nevis spiegs. Lūdzu! Viņš liecās prom no Blogsa paceltās dūres. Es varu to pierādīt…

Blogss atkal iesita vīrietim, un Kinseids iejaucās otrreiz.

-    Pagaidiet… Labi, Frederiks,-ja tas ir jūsu vārds pierādiet, ka esat zaglis.

-             Pagājušajā nedēļā es aptīrīju trīs mājas Jubilejas Puslokā, gārdza virs. Es paņēmu kādas piecsimt mārciņas vienā un nedaudz dārglietu otrā briljanta gredzenus un dažas pērles un no trešās es nedabūju neko, jo tur bija suns… jums jāzina, ka es stāstu patiesību, jums taču ziņoja, vai ne? Ak jēziņ…

Kinseids palūkojās uz Blogsu. Visas šīs laupīšanas ir notikušas.

-     Viņš par tām varēja izlasīt avīzē.

-     Par trešo netika rakstīts.

-            Var jau būt, ka viņš tās paveicis, tomēr viņš vienlaikus var būt ari spiegs. Ari spiegi prot zagt. Blogss jutās pretīgi.

-            Bet tas notika pagājušajā nedēļā jūsu virs tad bija Londonā, vai ne?

Blogss bridi klusēja. Tad viņš noteica: Nu labi, pie velna, un izgāja.

Pīters Frederikss caur asiņu plīvuru palūkojās uz Kinseidu. No kurienes viņš ir, no draņķa gestapo, vai? viņš jautāja.

Kinseids cieši palūkojās viņā. Priecājies, ka tu tiešām neesi tas, ko viņš meklē.

-    Nu? Godlimens noprasīja klausulē.

-            Viltus trauksme. Tālsarunu līnijā Blogsa balss izklausījās kropļota un sprakšķoša. Sīks zaglēns, kam nepaveicās tāpēc, ka viņam līdzi ir duncis un viņš izskatās līdzīgs Faberam…

-     Atpakaļ uz izejas punktu, noteica Godlimens.

-    Tu kaut ko teici par salu.

-            Jā. Vētru sala tā atrodas kādas desmit jūdzes no krasta uz austrumiem no Aberdīnas. To var atrast tikai liela mēroga kartē.

-     Kāpēc tu esi pārliecināts, ka viņš ir tur?

-            Es neesmu pārliecināts. Mums joprojām jāpārbauda visas pārējās versijas citas pilsētas, piekraste viss. Taču, ja viņš nozaga laivu, to…

-     Mariju II.

-            Jā. Ja viņš to nozaga, tad viņa tikšanās, iespējams, bija norunāta šīs salas apkārtnē; un, ja man ir taisnība šajā ziņā, tad viņš ir vai nu noslīcis, vai cietis avāriju pie šīs salas…

-     Nu labi, tur ir sava jēga.

-    Kāds tur pie jums laiks?

-     Nekādu pārmaiņu.

-             Kā tev šķiet, vai ar lielu kuģi tu varētu nokļūt uz tās salas?

-             Domāju, ka var pievārēt jebkuru vētru, ja vien kuģis ir pietiekami liels. Taču tajā salā jau nav ostas, vai ne?

-             Labāk noskaidro, taču domāju, ka tev taisnība. Tagad klausies… netālu no Edinburgas ir Karalisko gaisa spēku iznīcinātāju bāze. Kamēr tu nokļūsi tur, likšu tev sagatavot hidroplānu. Izlido, tiklīdz vētra sāk mitēties. Tāpat arī sagatavo vietējo krasta apsardzi, lai tā ir gatava rīkoties jebkurā brīdī, nezinu, kurš tur nokļūs pirmais.

-             Taču, ja arī zemūdene gaida, līdz beigsies vētra, tad tā nokļūs tur pirmā, teica Blogss.

-            Tev taisnība. Godlimens aizsmēķēja cigareti, meklēdams iedvesmu. Nu, mēs varam likt flotes korvetei riņķot ap salu un censties uztvert Fabera radiosignālu. Kad vētra beigsies, korvete var nosūtīt uz salu laivu.

-     Kā būtu ar dažiem iznicinātājiem?

-            Jā. Tikai, gluži tāpat kā tev, tiem nāksies nogaidīt, līdz vētra mitējas.

-     Ilgi jau tā vairs nevar turpināties.

-     Ko saka skotu meteorologi?

-            Vismaz vēl vienu dienu. Taču atceries, ka visu laiku, kamēr mēs esam piesaistīti pie zemes, arī viņš nekur netiek.

-    Ja vien viņš ir tur. -Jā-

-            Nu labi, noteica Godlimens. Mums bus korvete, krasta apsardze, daži iznīcinātāji un hidroplāns. Tagad labāk dodies ceļā. Piezvani man no Rosaitas. Esi piesardzīgs.

-     Centīšos.

Godlimens nolika klausuli. Pelnu traukā novārtā pamestā cigarete bija nodegusi līdz īsam nodegulim.

29

Guļot uz sāniem, džips izskatījās spēcīgs, bet bezpalīdzīgs, gluži kā ievainots zilonis. Dzinējs bija apstājies. Fabers spēcīgi pagrūda mašīnu, un tā majestātiski atkrita atpakaļ uz visiem četriem riteņiem. Cīņu tā bija pārcietusi ar pavisam niecīgiem bojājumiem. Protams, bija sabojāts audekla jumts Fabera dunča griezums bija pārvērties par garu šķēlumu no vienas puses līdz otrai. Priekšējais spārns, kas bija ieracies zemē un apturējis mašīnu, ticis salocīts. Starmetis tajā pusē sadragāts. Tās pašas puses logu sašķaidījis bises šāviens. Priekšējais stikls brīnumainā kārtā bija vesels.

Fabers ietrausās vadītāja sēdeklī, ieslēdza ātrumkārbu neitrālā stāvoklī un mēģināja iedarbināt starteri. Tas vienreiz apgriezās un apklusa. Viņš mēģināja vēlreiz, un motors ierūcās. Viņš bija pateicīgs par to, jo nebūtu varējis izturēt garo gājienu kājām.

Fabers brīdi sēdēja mašīnā un pārlūkoja savus ievainojumus. Viņš piesardzīgi pieskārās labajai potītei; tā bija krietni pietūkuši. Varbūt bija lauzts kauls. Labi, ka džips bija konstruēts cilvēkam bez kājām, jo Fabers nespētu nospiest bremzes pedāli. Puns pakausī likās milzīgs, vismaz golfa bumbiņas lielumā; pieskaroties tam, roka kļuva lipīga no asinīm. Atpakaļskata spogulī Fabers nopētīja savu seju. Tā sastāvēja no vienām vienīgām nelielām skrambām un lieliem nobrāzumiem kā zaudētāja seja pēc boksa mača.

Eļļjaku Fabers bija atstājis Toma mājā, tāpēc viņa paša jaka un kombinezons bija izmircis lietū un notriepts ar dubļiem. Viņam ļoti drīz jānokļūst siltumā un sausumā.

Fabers satvēra stūri cauri rokai izšāvās dedzinošas sāpes; viņš bija piemirsis atrauto nagu. Viņš to aplūkoja. Tas bija pats nepatīkamākais no viņa ievainojumiem. Viņam būs jāvada mašīna ar vienu roku.

Fabers sāka lēni braukt un atrada to, kam, pēc viņa domām, vajadzēja būt ceļam. Uz salas nebija jābaidās apmaldīties vajadzēja tikai sekot klints malai, līdz nokļūst līdz Lusijas mājai.

Faberam bija jāizdomā meli, lai paskaidrotu Lusijai, kas noticis ar viņas vīru. Fabers zināja, ka tik tālu viņa nevarēja sadzirdēt bises šāvienu. Viņš, protams, varētu pastāstīt Lusijai patiesību viņa tur tāpat neko nevarētu līdzēt. Tomēr, ja viņa sāktu radīt sarežģījumus, viņam nāktos sievieti nogalināt, un to viņam negribējās. Lēni braucot pa klints augšmalu cauri lietusgāzei un kaucošajam vējam, viņš brīnījās par savu jauno īpašību, šiem sirdsapziņas pārmetumiem. Šī bija pirmā reize, kad viņš nevēlējās nogalināt. Ne jau tāpēc, ka viņš būtu amorāls, tieši otrādi. Viņš bija sev iestāstījis, ka viņa veiktās slepkavības no morāles viedokļa ir tādas pašas kā nāve kaujas laukā, un viņa jūtas sekoja prātam. Pēc nogalināšanas viņam vienmēr bija fiziska reakcija vemšana -, taču tas bija kaut kas neizskaidrojams, un tam viņš nepievērsa uzmanību.

Tad kāpēc viņš nevēlējās nogalināt Lusiju?

Šīs izjūtas, kā viņš nosprieda, līdzinājās tām, kas bija viņam likušas nosūtīt Luftvajfei kļūdainus norādījumus par Sv. Pola katedrāles atrašanās vietu, tā bija tieksme pasargāt kaut ko skaistu. Lusija bija ievērības cienīga radība, kuru, kā jebkuru mākslas darbu, pildīja mīlestība un izsmalcinātība. Fabers varēja būt slepkava, bet ne svētuma apgānītājs. Tiklīdz viņa prātā bija ienākusi šī doma, tā likās diezgan īpaša. Bet spiegi jau vispār ir īpaši cilvēki.

Viņš atcerējās dažus spiegus, kurus abvērs bija savervējis kopā ar viņu: Oto, āriešu milzi, kas veidoja smalkas papīra skulptūriņas japāņu origami stilā un ienīda sievietes; Fridrihu, mazo un viltīgo matemātikas ģēniju, kas uzbruka ēnām un ko piecas dienas māca depresija, ja viņš zaudēja šaha spēlē; Helmūtu, kam patika lasīt grāmatas par verdzību Amerikā un kas drīz iestājās SS… katrs atšķirīgs, katrs īpašs. Ja viņiem bija kopīgs kaut kas konkrēts, Fabers nezināja, kas tas varētu būt.

Likās, viņš brauc arvien lēnāk un lēnāk un lietus un migla kļūst arvien necaurredzamāki. Fabers sāka uztraukties par klints malu kreisajā pusē. Viņam bija ļoti karsti, taču palaikam uznāca drebuļu lēkmes. Viņš aptvēra, ka ir skaļi runājis par Oto, Fridrihu un Helmūtu, un jutās kā delīrijā. Fabers centās nedomāt ne par ko citu kā vienīgi par to, kā noturēt džipu taisnā virzienā. Vēja troksnis pieņēma it kā zināmu ritmu un kļuva iemidzinošs. Kādā mirklī viņš atjēdzās, ka stāv uz vietas un blenž jūrā bez mazākās nojausmas par to, pirms cik ilga laika apstājies.

Likās, ka pagāja stundas, līdz skatam parādījās Lusijas māja. Fabers stūrēja tās virzienā un domāja: man jāatceras nobremzēt, pirms ietriecos sienā. Durvīs stāvēja kāds siluets un cauri lietum skatījās uz viņu. Viņam vajadzēja pietiekami ilgi kontrolēt sevi, lai spētu viņai samelot. Viņam bija jāatceras, bija jāatceras…

Kad džips atgriezās mājās, bija jau vēla pēcpusdiena. Lusija bija sākusi uztraukties par to, kas noticis ar abiem vīriešiem, tajā pašā laikā dusmojoties, ka tie nav pārradušies mājās uz viņas pagatavotajām pusdienām. Dienai izdziestot, Lusija arvien ilgākus brīžus bija pavadījusi pie logiem cerībā viņus saskatīt.

Kad džips pa lēzeno nogāzi piebrauca pie mājas, bija skaidrs, ka kaut kas nav kārtībā. Tas kustējās šausminoši lēni, līkločiem, un mašīnā bija tikai viens cilvēks. Tas piebrauca tuvāk, un Lusija ievēroja, ka priekšgals ir iedauzīts un viens starmetis izsists.

Ak Dievs!

Mašīna ar rāvieniem apstājās mājas priekšā, un Lusija redzēja, ka iekšā sēdošā figūra ir Henrijs. Viņš nepakustējās, lai izkāptu. Lusija izskrēja lietū un atvēra vadītāja puses durvis.

Henrijs sēdēja ar atpakaļ atgāztu galvu un pusaizvērtām acīm. Roka bija uz bremzes roktura. Seja bija asiņaina un saskrambāta.

-     Kas noticis? Kas noticis?

Fabera roka noslīdēja no bremzes, un džips pakustējās uz priekšu. Lusija pārliecās pāri vīrietim un ieslēdza ātrumkārbu neitrālā stāvoklī.

-    Deivids palika Toma mājā… es atpakaļceļā cietu avāriju… Šķita, ka runāšana Henrijam sagādā milzīgu piepūli.

Tagad, kad Lusija zināja, kas noticis, viņas izbīlis pagaisa. Nāc iekšā, viņa asi teica. Neatlaidība viņas balsī nonāca līdz Fabera apziņai. Viņš pagriezās pret sievieti, izlika kāju uz kāpšļa, lai izkāptu, un uzreiz nogāzās zemē. Lusija redzēja, ka viņa potīte uztūkuši kā balons.

Lusija palika rokas zem vīrieša padusēm un uzvilka viņu kājās. Pārnes svaru uz otras kājas un balsties pret mani. Sieviete aplika vīrieša labo roku sev ap kaklu un pa pusei ievilka, pa pusei ienesa viņu iekšā.

Džo skatījās, iepletis acis, kamēr Lusija palīdzēja Henrijam nonākt dzīvojamā istabā un uzdabūja viņu uz dīvāna. Vīrietis gulēja uz muguras ar aizvērtām acīm. Viņa drēbes bija slapjas un dubļainas.

Lusija norīkoja: Džo, kāp augšā un uzvelc pidžamu, lūdzu.

-     Bet es vēl nenoklausījos pasaku. Vai viņš ir miris?

-    Viņš nav miris, viņš ir cietis autoavārijā, un šovakar pasakas tev nebūs. Uz priekšu.

Zēns izdvesa protestējošu skaņu, un Lusija viņu draudīgi uzlūkoja. Viņš aizgāja.

Šūšanas groziņā Lusija uzmeklēja lielās šķēres un pārgrieza Henrija drēbes sākumā jaku, tad kombinezonu, tad kreklu. Viņa samulsusi sarauca pieri, ieraudzījusi pie kreisās rokas piesprādzēto nazi makstī; viņa nodomāja, ka tas ir kāds speciāls rīks zivju tīrīšanai vai kas līdzīgs. Kad Lusija mēģināja to noņemt, vīrietis atstūma viņas roku. Sieviete paraustīja

plecus un pievērsās vīrieša zābakiem. Kreiso varēja novilkt bez pūlēm, taču vīrietis sāpēs iekliedzās, kad Lusija pieskārās labajam.

-    Tas jānovelk, Lusija teica. Tev jābūt brašam.

Tad vīrieša sejā parādījās dīvains smaids un viņš pamāja. Lusija pārgrieza saites, maigi, bet noteikti saņēma zābaku abās rokās un noāva to. Šoreiz vīrietis neizdvesa ne skaņas. Lusija pārgrieza zeķes gumiju un novilka arī to.

Ienāca Džo. Viņš ir apakšbiksēs!

-            Viņa drēbes ir viscaur slapjas. Lusija iedeva zēnam vakara skūpstu. Liecies gultā, mīļumiņ. Es vēlāk tevi sasegšu.

-    Tad iedod buču lācītim.

-    Arlabunakti, lācīt.

Džo izgāja. Lusija atkal pievērsās Henrijam. Vīrieša acis bija atvērtas, un viņš smaidīja. Viņš teica: Tad iedod buču Henrijam.

Lusija noliecās pār viņu un noskūpstīja saskrambāto seju. Tad viņa piesardzīgi pārgrieza vīrieša apakšbikses.

No uguns nākošais karstums ātri nožāvēja Fabera kailo ādu. Lusija iegāja virtuvē un piepildīja bļodu ar karstu ūdeni un pielēja nedaudz antiseptiska līdzekļa, lai apmazgātu Fabera brūces. Viņa atrada vates rullīti un atgriezās dzīvojamā istabā.

-             Šī ir otrā reize, kad tu parādies pie durvīm pusdzīvs, konstatēja Lusija, ķērusies pie sava uzdevuma.

-             Parastais signāls, noskaldīja Henrijs. Vārdi skanēja strupi.

-     Ko?

-    Kalē gaida spoku armiju…

-    Henrij, par ko tu runā?

-    Katru piektdienu un pirmdienu…

Lusija beidzot saprata, ka Henrijs murgo. Necenties runāt, viņa teica. Viņa nedaudz pacēla vīrieša galvu, lai notīrītu sakaltušās asinis ap punu.

Pēkšņi vīrietis pielēca sēdus, nikni uzlūkoja Lusiju un noprasīja: Kas šodien par dienu? Kas šodien par dienu?

-     Svētdiena, nomierinies.

-     Labi.

Pēc tam vīrietis apklusa un lāva Lusijai noņemt nazi. Viņa apmazgāja tā seju, apsaitēja pirkstu, kam bija norauts nags, un uzlika apsēju potītei. Pabeigusi viņa apstājās un bridi nolūkojās vīrietī. Likās, viņš guļ. Lusija pieskārās garajai rētai uz viņa krūtīm un zvaigžņveida zīmei uz gurna. Lusija nosprieda, ka zvaigzne ir dzimumzīme.

Lusija pārmeklēja Fabera kabatas, pirms izsvieda sapluinītās drēbes. Nekā daudz tur nebija mazliet naudas, Fabera dokumenti, ādas kabatas portfelis un filmas bundžiņa. Lusija to visu sakrāva nelielā kaudzītē uz kamīna malas blakus vīrieša zivju nazim. Būs viņam jāiedod dažas Deivida drēbes.

Lusija atstāja Faberu un devās augšstāvā apraudzīt Džo. Zēns bija aizmidzis un ar izplestām rokām gulēja uz sava lācīša. Lusija noskūpstīja zēna maigo vaigu un apsedza viņu. Tad viņa izgāja ārā un iebrauca džipu šķūnī.

Virtuvē Lusija ielēja sev ko iedzert un tad sēdēja, un vēroja Henriju, vēlēdamās, kaut vīrietis pamostos un atkal viņu samīļotu.

Kad Henrijs pamodās, bija jau gandrīz pusnakts. Viņš atvēra acis, un sejā atspoguļojās visa izteiksmju virkne, kas sievietei tagad jau bija pazīstama, sākumā bailes, tad piesardzīga telpas izpēte, tad atvieglojums. Pēkšņa impulsa vadīta, viņa jautāja: No kā tu baidies, Henrij?

-     Nesaprotu, ko tu gribi teikt.

-     Kad pamosties, tu vienmēr izskaties nobijies.

-    Nezinu. Henrijs paraustīja plecus, un likās, ka šī kustība dara viņam sāpes. Ak Dievs, es nu gan esmu sadauzīts.

-     Vai negribi man pastāstīt, kas notika?

-    Jā, ja ieliesi man brendiju.

Lusija no bufetes paņēma brendija pudeli. Vari dabūt kaut ko no Deivida drēbēm.

-     Pēc kāda brīža… ja vien tevi tas nemulsina.

Lusija smaidot pasniedza vīrietim glāzi. Baidos, ka man tas patīk.

-    Kas noticis ar manām drēbēm?

-    Man vajadzēja tās no tevis nogriezt. Es tās izmetu.

-        Cerams, ka ne manus dokumentus. Henrijs pasmaidīja, taču virspusējais smaids slēpa vēl kādas citas emocijas.

-         Uz kamīna malas. Lusija norādīja ar žestu. Vai tas nazis domāts zivju tīrīšanai vai kam tamlīdzīgam?

Fabera labā roka tuvinājās kreisās rokas delmam, kur bija atradusies maksts. Kam tamlīdzīgam, viņš atbildēja. Likās, ka mirkli viņš jūtas neomulīgi, tad ar redzamu piepūli atslāba un iemalkoja dzērienu. Tas ir labs.

Pēc brīža sieviete jautāja: Un tātad?

-    Ko?

-         Kā tev izdevās pazaudēt manu vīru un sasist manu džipu?

-        Deivids izlēma pa nakti palikt pie Toma. Dažas aitas bija nokļuvušas nepatīkamā vietā, ko viņi sauc par Aizu…

-    Es zinu to vietu.

-          …un kādas sešas vai septiņas ir savainotas. Tās visas atrodas Toma virtuvē, tiek pārsietas un ceļ milzīgu traci. Lai nu kā, Deivids ierosināja, lai es braucu atpakaļ un paziņoju tev, ka viņš paliek pie Toma. Es tiešām nesaprotu, kā man izdevās iekļūt avārijā. Mašīna ir sveša, ceļa nemaz tā pa īstam nav, es pret kaut ko atsitos, sāku slīdēt, un džips apgāzās uz sāniem. Detaļas… Fabers paraustīja plecus.

-        Tu noteikti brauci diezgan ātri kad nokļuvi šeit, tu biji šausmīgā stāvoklī…

-        Domāju, ka es nedaudz pamētājos pa džipu. Sasitu galvu, izmežģīju potīti…

-         Zaudēji pirksta nagu, sašķaidīji seju un gandrīz saķēri plaušu karsoni. Tu tiešām esi kā uzburts uz nelaimēm.

Fabers nostatīja kājas uz grīdas, piecēlās un piegāja pie kamīna malas.

-         Tavas atveseļošanās spējas ir neiedomājamas, teica sieviete.

Fabers sprādzēja nazi pie delma. Mēs, zvejnieki, esam ļoti veselīgi. Un kā ar tām drēbēm?

Lusija piecēlās un nostājās cieši tuvu Faberam. Kam tev drēbes? Laiks iet gulēt.

Fabers pievilka Lusiju sev klāt, piespiežot viņu savam kailajam ķermenim, un cieši noskūpstīja. Sieviete glāstīja viņa gurnus.

Pēc brīža vīrietis atrāvās nostāk. Viņš paņēma savas lietas no kamīna malas, satvēra sievietes roku un tad klibodams veda viņu augšstāvā uz gultu.

30

Platais un baltais autobānis kā čūska vijās caur Bavārijas ieleju augšup kalnos. Feldmaršals Gerds fon Rundštets rāms un saguris zvilnēja ādas sēdeklī dienesta mersedesa aizmugurē. Savā sešdesmit deviņu gadu vecumā viņš apzinājās, ka viņam pārāk patīk šampanietis, bet ne pārāk patīk Hitlers. Viņa kalsnajā, sērīgajā sejā atspoguļojās karjera, kas bija ilgāka un neparastāka nekā jebkuram citam Hitlera virsniekam; viņš bija kritis nežēlastībā vairāk reižu, nekā spēja atminēties, tomēr fīrers vienmēr bija aicinājis viņu atpakaļ.

Automašīnai braucot cauri sešpadsmitā gadsimta Berhtesgādenes ciemam, viņš prātoja, kāpēc gan vienmēr atgriežas komandā pēc tam, kad Hitlers viņam piedevis. Nauda viņam nenozīmēja neko; viņš jau bija sasniedzis iespējami augstāko dienesta pakāpi; Trešajā Reihā spožumam nebija nekādas vērtības, un feldmaršals uzskatīja, ka šajā karā nav iespējams plūkt laurus.

Tieši Rundštets pirmais bija nosaucis Hitleru par "Bohēmijas kaprāli". Mazais vīriņš nenieka nejēdza no vācu militārajām tradīcijām, ne arī neraugoties uz viņa iedvesmas uzplaiksnījumiem no kara stratēģijas. Ja viņam šāda jēga būtu, viņš nebūtu uzsācis šo neuzvaramo karu. Rundštets bija Vācijas uzticamākais karavīrs, un to viņš bija apliecinājis Polijā, Francijā un Krievijā, taču viņš neloloja cerības par uzvaru.

Tajā pašā laikā viņam nebija nekā kopīga ar mazo ģenerāļu grupiņu, kura kā viņš zināja plānoja Hitlera gāšanu. Viņš izlikās tos neredzam, taču Fahneneid[5] katra vācu kareivja asinszvērests viņā bija iesakņojies pārāk dziļi, lai ļautu pievienoties sazvērniekiem. Un tieši tāpēc, kā viņam likās, viņš turpināja kalpot Trešajam Reiham. Neatkarīgi no tā, vai viņa valstij ir taisnība vai nav, tā bija apdraudēta, un feldmaršalam nebija citas iespējas, kā vien to aizsargāt. Es esmu kā vecs kavalērijas zirgs, viņš domāja. Ja es paliktu malā, man būtu kauns.

Pašlaik Rundštets komandēja piecas armijas Rietumu frontē. Viņa pakļautībā bija pusotra miljona viru. Armijas nebija tik spēcīgas, cik varētu būt, dažas divīzijas bija tikai nedaudz labākas par Krievijas frontes invalīdu patversmēm, trūka bruņojuma, un zemākajās dienesta pakāpēs bija daudz nevācu izcelsmes iesaukto -, taču Rundštets nevarētu pieļaut sabiedroto ienākšanu Francijā, ja vien izmantotu savus spēkus ar apdomu.

Tieši par šo spēku izvietojumu viņam tagad bija jārunā ar Hitleru.

Mašīna rāpās augšup pa Kēlšteinštrāsi, līdz ceļš izbeidzās pie milzīgām bronzas krāsas durvīm Kēlšteina kalna sānā. SS apsargs pieskārās kādai pogai, durvis ar dūkoņu atvērās, un auto iebrauca garā marmora tuneli, ko apgaismoja bronzas laternas. Tuneļa galā šoferis apturēja mašīnu. Rundštets piegāja pie lifta un apsēdās vienā no ādas sēdekļiem, lai paceltos četrsimt četrdesmit pēdas augstāk līdz Adlerhorst "Ērgļa ligzdai".

Vestibilā Ratenhubers paņēma Rundšteta pistoli un lika uzgaidīt. Rundštets ar nepatiku aplūkoja Hitlera porcelānu un apsvēra savu sakāmo.

Pēc dažiem mirkļiem gaišmatainais miesassargs atgriezās, lai pavadītu feldmaršalu uz apspriežu telpu.

Šī vieta Rundštetam atgādināja astoņpadsmitā gadsimta pili. Sienas klāja eļļas gleznas un gobelēni, tur bija Vāgnera biste un milzīgs pulkstenis ar bronzas ērgli. Skats pa logu bija tiešām ievērības cienīgs; varēja redzēt Zalcburgas pakalnus un Untersberga kalna virsotni, kur, kā vēsta leģenda, imperatora

Fridriha Barbarosas mirstīgās atliekas gaida, kad varēs celties no kapa un glābt tēvzemi. Telpā īpaši zemnieciska izskata krēslos sēdēja pats Hitlers un tikai trīs viņa tuvākie virsnieki flotes komandieris Rietumu frontē admirālis Teodors Kranke, štāba komandieris Alfrēds Jodls un Hitlera adjutants admirālis Karls Jesko fon Putkamers.

Rundštets atdeva godu, un viņam tika ierādīts krēsls. Livrejā tērpies sulainis atnesa šķīvi ar ikru sviestmaizēm un glāzi šampanieša. Hitlers stāvēja pie lielā loga un lūkojās ārā, salicis rokas aiz muguras. Nepagriezies viņš strupi teica: Rundštets ir pārdomājis. Tagad viņš piekrīt Rommelam, ka sabiedrotie iebruks Normandijā. Tieši tā man visu laiku sacīja mans instinkts. Tomēr Kranke joprojām domā par Kalē. Rundštet, izstāstiet Krankem, kā jūs nonācāt pie sava slēdziena.

Rundštets norija siekalas un nokāsējās dūrē. Ir divi momenti: jauna informācija un viens jauns apsvērums, iesāka Rundštets. Pirmkārt, informācija. Apkopojot informāciju par pēdējām sabiedroto bombardēšanām Francijā, ir nešaubīgi skaidrs, ka sabiedroto galvenais mērķis ir sagraut visus tiltus pār Sēnu. Ja viņi gatavotos izcelties krastā Kalē, Sēnai nebūtu nekādas nozīmes; turpretī, ja viņi izceltos Normandijā, visiem mūsu rezerves spēkiem būtu jāpārceļas pār Sēnu, lai nonāktu sadursmes vietā.

Otrkārt, apsvērums. Esmu pārdomājis, kā es iebruktu Francijā, ja komandētu sabiedroto spēkus. Esmu secinājis, ka mans pirmais mērķis būtu izveidot placdarmu, caur kuru kā caur piltuvi ātri varētu iepludināt karaspēku un bruņojumu. Tāpēc pirmais trieciens ir gaidāms kādas lielas un ietilpīgas ostas rajonā. Dabiska izvēle būtu Šerbūra. Normandijai par labu liecina gan bombardēšanas vietu izvēle, gan stratēģiskās prasības, nobeidza Rundštets. Viņš pacēla glāzi, iztukšoja, un sulainis atgriezās, lai piepildītu to no jauna.

Jodls iebilda: Visa mūsu izlūkošana norāda uz Kalē…

Un mēs tikko esam sodījuši abvēra šefu par nodevību, viņu pārtrauca Hitlers. Kranke, vai feldmaršala argumenti jūs pārliecināja?

-    Nē, atbildēja admirālis. Ari es esmu apsvēris, kā īstenotu iebrukumu, ja būtu pretējā pusē, taču es esmu ņēmis vērā ari vairākus ar navigāciju saistītus faktorus, tos mūsu kolēģis Rundštets varētu ari neizprast. Es domāju, ka viņi uzbruks tumsas aizsegā, mēness gaismā, paisuma laikā, lai tiktu pāri Rommela zemūdens šķēršļiem, kā ari vietā, kur nav klinšu, zemūdens akmeņu un straumju. Normandijā? Nemūžam.

Hitlers nepiekrītot pakratīja galvu.

Jodls teica: Ir vēl kāda neliela informācija, kas man liekas svarīga. No Anglijas ziemeļiem uz Hovu dienvidaustrumu piekrastē ir pārcelta gvardes bruņotā divīzija, lai pievienotos ģenerāļa Patona komandētajai Savienoto Valstu Pirmās armijas grupai. To mēs uzzinājām no pārtverta radioziņojuma pa ceļam bija samainīta bagāža, viena vienība bija pievākuši otras galda piederumus, un tie stulbeņi par to strīdējās ēterā. Tā ir tāda plānprātīga britu divīzija vienas vienīgas zilās asinis to komandē ģenerālis sers Allens Henrijs Šafto Adērs. Esmu pārliecināts, ka viņi nebūs tālu no kaujas degpunkta, kad tā sāksies.

Hitlera rokas nervozi notrīcēja un seja raustījās neizlēmībā.

-     Ģenerāļi! viņš uzkliedza, es te saņemu vai nu pretrunīgus padomus, vai nesaņemu vispār nekādus. Jums man jāsaka viss…

Ar sev raksturīgo pārdrošību Rundštets pārtrauca vadoni.

-    Mans fīrer, jums šeit Vācijā ir četras lieliskas tanku divīzijas, kam nav ko darīt. Ja es saprotu pareizi, tās nemūžam nespēs nokļūt Normandijā īstajā laikā, lai dotu pretsparu iebrukumam. Es lūdzu jūs nosūtīt tās uz Normandiju un nodot Rommela pakļautībā. Ja mums nav taisnība un iebrukums sāksies Kalē, tās vismaz būs pietiekami tuvu, lai iesaistītos kaujā vēl tās sākumposmā…

-    Es nezinu es nezinu! Hitlera acis iepletās, un Rundštets pārdomāja, vai kārtējo reizi atkal nav atļāvies par daudz.

tagad pirmo reizi ierunājās Putkamers. Mans fīrer, šodien ir svētdiena…

-     Nu un tad?

-     Rītvakar zemūdene var uzņemt mūsu izlūku. Adatu.

-    Ak jā, vismaz kāds, kam var uzticēties.

-             Protams, viņš jebkurā brīdī var ziņot pa radio, kaut arī tas būtu bīstami…

Rundštets teica: Nav laika atlikt lēmumus. Ir dramatiski pieaudzis gan gaisa uzbrukumu, gan diversiju un sabotāžas gadījumu skaits. Iebrukums var notikt jebkurā brīdī.

-             Nepiekrītu, iebilda Kranke. Laikapstākļi nebūs piemēroti līdz pat jūnija sākumam…

-    Tas nemaz nav pārāk tālu…

-             Pietiek! nokliedzās Hitlers. Esmu pārdomājis. Mani tanki paliks Vācijā pagaidām. Otrdien, kad mums jau vajadzētu būt ziņām no Adatas, es pārdomāšu par šo spēku izvietojumu. Ja Adatas sniegtā informācija būs par labu Normandijai un es domāju, ka tā būs, es pārvietošu tankus.

Rundštets klusi apvaicājās: Un ja nu viņš neziņos?

-    Ja viņš neziņos, es tāpat to pārdomāšu.

Rundštets piekrītoši pamāja. Ar jūsu atļauju es atgriezīšos savā postenī.

-    Ejiet.

Rundštets piecēlās, militāri atsveicinājās un atstāja telpu. Liftā ar vara sienām, krītot četrsimt pēdu dziļumā uz pazemes garāžu, viņa kuņģis sāka griezties otrādi, un viņš pie sevis prātoja, vai šo sajūtu izraisa krišanas ātrums vai doma, ka viņa valsts liktenis atrodas viena vienīga spiega rokās, kura atrašanās vieta nav zināma.

SESTĀ DALA

9

31

Lusija modās lēni. Viņa pamazām, nesteidzīgi caur apziņas zuduma slāņiem atraisījās no dziļā miega siltās aizmirstības, gabaliņu pa gabaliņam apzinoties apkārtējo pasauli: sākumā silto, stingro vīrieša ķermeni sev blakus; tad Henrija gultas svešumu; vētras troksni ārā, tikpat niknu un nerimstošu kā vakar un aizvakar; vīrieša ādas vieglo smaržu; pašas roku uz vīrieša krūtīm, viņa kājai pārmesto savējo, it kā gribot viņu paturēt šeit, savas krūtis piespiestas viņa sānam; dienasgaismu, kas spiežas cauri acu plakstiņiem; vienmērīgo, mierīgo elpu, kas maigi plūda viņas sejā; un tad pēkšņi kā mīklas atrisinājumu apjēgu, ka viņa kā noziedzniece un laulības pārkāpēja guļ kopā ar vīrieti, kuru sastapusi tikai pirms četrdesmit astoņām stundām un ka viņi kaili atrodas gultā viņas vīra mājā. Jau otro reizi.

Lusija atvēra acis un ieraudzīja Džo. Mans Dievs… viņa ir aizgulējušies.

Džo saburzītā pidžamā stāvēja pie gultas ar izspūrušiem matiem un saplēstu lupatu lelli padusē, sūkāja īkšķi un platām acīm uzlūkoja mammu un svešo vīrieti, kas apskāvušies guļ gultā. Lusija nespēja izprast Džo sejas izteiksmi, jo šajā diennakts laikā viņš mēdza ar platām acīm uzlūkot gandrīz visu, itin kā pasaule ik rītu būtu jauna un brīnumu pilna. Lusija klusēdama skatījās uz dēlu, nezinot-, ko lai saka.

Tad Henrija dziļā balss teica: Labrīt.

Džo izņēma īkšķi no mutes, pateica: Labrīt, apgriezās un izgāja no guļamistabas.

7 Nolādēts, nolādēts, noteica Lusija.

Henrijs ieslīdēja dziļāk gultā, līdz viņa seja bija vienā līmenī ar sievietes seju, un noskūpstīja viņu. Viņa roka ieslīdēja starp sievietes gūžām, tverot ar īpašnieka tvērienu.

Lusija atgrūda vīrieti. Dieva dēļ, izbeidz.

-     Kāpēc?

-     Džo mūs redzēja.

-    Un tad?

-    Zini, viņš prot runāt. Agrāk vai vēlāk viņš kaut ko izstāstīs Deividam. Ko lai es daru?

-     Neko. Vai tam ir kāda nozīme?

-     Protams, ir.

-    Ņemot vērā to, kāds viņš ir, neredzu jēgu. Tev nav jājūtas vainīgai.

Lusija pēkšņi aptvēra, ka Henrijam vienkārši nav ne mazākās nojausmas par sarežģīto saistību un pienākumu mudžekli, kas veido laulību, jebkuru laulību, bet it īpaši viņas. Tas nav tik vienkārši, viņa teica.

Lusija izkāpa no gultas un šķērsoja kāpņu laukumiņu uz savu guļamistabu. Viņa uzvilka biksītes, bikses un svīteri, tad atcerējās, ka ir iznīcinājusi visas Henrija drēbes un ka viņam jāiedod kaut kas no Deivida apģērba. Viņa atrada apakšveļu un zeķes, adītu kreklu un puloveru ar V veida kakla izgriezumu, un beidzot kāda čemodāna pašā apakšā bikšu pāri, kuras nebija apgrieztas līdz ceļgaliem un tur atšūtas. Visu laiku Džo viņu klusēdams vēroja.

Lusija ienesa drēbes otrā guļamistabā. Henrijs bija iegājis vannasistabā noskūties. Viņa caur durvīm uzsauca: Tavas drēbes ir uz gultas.

Lusija nokāpa lejā, iekūra virtuvē plīti un uzlika vārīties katliņu ar ūdeni. Viņa nolēma brokastīs izvārīt olas. Lusija pie virtuves izlietnes nomazgāja Džo seju, sasukāja viņa matus un ātri apģērba. Tu šorīt neko nerunā, viņa moži teica. Džo neatbildēja.

Henrijs ienāca un apsēdās pie galda tik dabiski, it kā tā būtu darījis katru ritu jau daudzus gadus. Lusija jutās ļoti savādi, redzot Henriju Deivida apģērbā, pasniedzot viņam brokastu olu, uzliekot režģi ar grauzdētām maizītēm uz galda viņa priekšā.

Pēkšņi Džo jautāja: Vai mans tētis ir miris?

Henrijs paskatījās uz zēnu, taču neko neteica.

Lusija teica: Nerunā muļķības. Viņš ir Toma mājā.

Džo nepievērsa viņai uzmanību un runāja ar Henriju: Tev ir mana tēta drēbes, un tev ir mana mamma. Vai tagad tu būsi mans tētis?

Lusija nomurmināja: No bērna mutes…

-             Vai tu vakar redzēji manas drēbes? apvaicājās Henrijs.

Džo pamāja.

-            Nu, tad jau tu saproti, kāpēc man vajadzēja aizņemties tava tēta drēbes. Es tās viņam atdošu, kad tikšu pats pie savām.

-    Vai tu atdosi arī manu mammu?

-    Nu, protams.

Lusija teica: Ēd olu, Džo.

Bērns, acīmredzami apmierināts, ķērās pie brokastīm. Lusija nekustīgu skatienu raudzījās pa virtuves logu. Šodien laiva neatnāks, viņa teica.

-    Vai tu par to priecājies? jautāja Henrijs.

Lusija palūkojās viņā. Nezinu.

Lusijai negribējās ēst. Viņa izdzēra tasi tējas, kamēr Džo un Henrijs ēda. Pēc tam Džo devās augšstāvā rotaļāties un Henrijs nokopa galdu. Liekot traukus izlietnē, viņš jautāja: Vai tu baidies, ka Deivids nodarīs tev pāri? Fiziski?

Lusija pakratīja galvu, sakot "nē".

-            Tev viņš jāaizmirst, turpināja Henrijs. Tu jau tāpat gatavojies viņu atstāt. Kāpēc tad tu raizējies par to, vai viņš zina vai ne?

-            Viņš ir mans vīrs. Tas kaut ko nozīmē. Tas, kāds viņš ir bijis kā vīrs… nu, tas viss… nedod man tiesības viņu pazemot.

-            Domāju, ka tas dod tev tiesības neņemt vērā, vai viņš ir pažemots vai ne.

-            Šo jautājumu nevar atrisināt ar loģikas palīdzību. Vienkārši es tā jūtos.

Henrijs padodoties pacēla rokas. Labāk aizbraukšu pie Toma un noskaidrošu, vai tavs vīrs nevēlas atgriezties mājās. Kur mani zābaki?

-     Dzīvojamā istabā. Sadabūšu tev jaku. Lusija uzkāpa augšstāvā un skapī sameklēja vecu Deivida jātnieku jaku. Tā bija no smalka, pelēkzaļa tvīda, loti eleganta, ar iešūtu vidukli un slīpiem kabatu atlokiem. Lai apģērba gabals kalpotu ilgāk, Lusija bija uzšuvusi uz elkoņiem ādas ielāpus; šādas drēbes mūsdienās vairs nekur nevarēja nopirkt. Lusija nonesa jaku dzīvojamā istabā, kur Henrijs āva kājās zābakus. Viņš bija aizsaitējis kreiso un tagad piesardzīgi bāza savainoto kāju labajā zābakā. Lusija nometās ceļos, lai viņam palīdzētu.

-     Pampums ir nogājis, viņa teica.

-    Tā sasodītā kāja joprojām sāp.

Beidzot pa abiem izdevās uzvilkt zābaku kājā, taču viņi to atstāja vaļā un izvilka saiti. Henrijs mēģināja piecelties.

-     Būs labi, viņš teica.

Lusija palīdzēja Henrijam uzvilkt jaku. Plecos tā bija stipri par šauru. Mums vairs nav nevienas eļļjakas, viņa teica.

-    Tad es samirkšu. Henrijs pievilka Lusiju sev klāt un spēcīgi noskūpstīja. Lusija viņu apskāva un brīdi cieši turēja.

-     Šodien brauc uzmanīgāk, viņa teica.

Henrijs pasmaidīja un pamāja, vēlreiz ātri noskūpstīja sievieti un izgāja ārā. Lusija noskatījās, kā viņš aizklibo līdz šķūnim, un palika stāvot pie loga, līdz viņš iedarbināja džipu, izbrauca pa lēzeno slīpumu un nozuda skatienam. Kad Henrijs bija aizbraucis, Lusija izjuta atvieglojumu, bet vienlaikus arī tukšumu.

Lusija sāka ieviest mājā kārtību, klāt gultas un mazgāt traukus, tīrīt un uzkopt, taču viņai nebija darbaprieka. Viņa izjuta nemieru. Lusija uztraucās par to, ko iesākt ar savu dzīvi, atcerējās senus ģimenes strīdus, nespējot pievērst domas kaut kam citam. Kārtējo reizi viņai likās, ka mājas sienas viņu smacē. Kaut kur ārā bija lielā pasaule, pasaule, kurā plosījās karš un bija varonība, pasaule, pilna krāsu un cilvēku, miljoniem cilvēku; viņa vēlējās atrasties šis pasaules virpulī, satikt jaunas sejas, redzēt pilsētas un dzirdēt mūziku. Lusija ieslēdza radio tas bija veltīgi, kārtējā ziņu pārraide lika viņai izjust vēl lielāku atsvešinātību, nevis mazināja to. Skanēja reportāža no kādas kaujas Itālijā, pārtikas un citu preču ierobežojumi bija kļuvuši nedaudz brīvāki, Londonas dunča slepkava vēl nebija atrasts, Rūzvelts bija teicis runu. Sendijs Makfersons sāka spēlēt ērģeles, un Lusija izslēdza radio. Nekas no dzirdētā, viņu neskāra viņa dzīvoja citā pasaulē.

Lusijai gribējās kliegt.

Viņai bija jātiek ārā no šīs mājas, par spīti nejaukajam laikam. Tā būtu tikai simboliska bēgšana… galu galā ne jau mājas mūra sienas bija tās, kas turēja viņu ieslodzījumā, taču simbols bija labāks par neko. Lusija atveda Džo no augšstāva, ar zināmām grūtībām šķirot viņu no alvas zaldātiņu pulka, un ievīstīja dēlēnu ūdensnecaurlaidīgā apģērbā.

-     Kāpēc mums jāiet ārā? noprasīja Džo.

-     Paskatīties, vai nebrauc laiva.

-     Tu teici, ka šodien tā neatbrauks.

-     Varbūt tomēr.

Viņi uzlika galvā spilgti dzeltenas kapuces un, sasējuši tās zem zoda, izgāja pa durvīm.

Vējš brāzmaini triecās pret viņiem, izsitot Lusiju no līdzsvara tā, ka viņa sagrīļojās. Dažu sekunžu laikā seja bija tik slapja, it kā viņa būtu iebāzusi to bļodā ar ūdeni, un matu gali, kas spraucās ārā no cepures, pieplaka pie vaigiem un eļļjakas pleciem. Džo priekā iekliedzās un ielēca peļķē.

Viņi pa klints virsotni aizgāja līdz līča galam un nolūkojās, kā milzīgās Ziemeļjūras viļņi triecas iznīcībā, lai izšķīstu pret klintīm un liedaga smiltīs. Vētra bija izrāvusi ūdensaugus ar visām saknēm no sazin kādām dzīlēm un kaudzēm izmetusi uz smiltīm un klintīm. Māte un dēls it kā iekļāvās nemitīgajā viļņu kustībā. Viņi bija tā darījuši arī agrāk; jūra abus nomierināja, un Lusija pēc tam nekad nebija īsti pārliecināta, cik ilgi viņi klusējot bija vērojuši stihiju.

Tomēr šoreiz ierasto mieru pārtrauca kaut kas, ko pamanīja Lusija. Sākumā tas bija tikai krāsas plankums viļņu ieplakā, tik izplūdis, ka Lusija nebija pārliecināta, tieši kādā krāsā tas bija, tik sīks un tāls, ka viņa uzreiz sāka šaubīties, vai vispār ir to redzējusi. Lusija mēģināja to saskatīt vēlreiz, taču vairs neredzēja, un viņas skatiens atgriezās pie līča un nelielās laivu piestātnes, kur drazas krājās kaudzēs tikai tāpēc, lai pēc mirkļa tās atkal aizskalotu nākamais lielais vilnis. Pirmajā jaukajā dienā pēc vētras viņa un Džo aizies pārmeklēt liedagu, lai redzētu, kādus dārgumus šoreiz izmetusi jūra, un atgrieztos mājās ar dīvainas krāsas akmentiņiem, nezināmas izcelsmes koka gabaliem, lieliem gliemežvākiem un saliektiem sarūsējušā metāla gabaliem.

Lusija atkal ieraudzīja krāsas plankumu, šoreiz jau daudz tuvāk, un tagad tas palika redzams jau vairākas sekundes. Tas bija spilgti dzeltens kā visas viņu eļļjakas. Lusija centās to saskatīt caur lietus straumēm, taču nespēja noteikt, kas tas ir, līdz priekšmets atkal pagaisa skatam. Tagad straume nesa to tuvāk, gluži kā visas pārējās drazas, nokraujot tās smiltīs kā vīrs, kas izliek savu kabatu saturu uz galda.

Tā bija eļļjaka, Lusija to pazina, kad jūra jaku pacēla viļņa galotnē un parādīja viņai trešo un pēdējo reizi. Vakar Henrijs bija pārradies bez savējās, taču kā tā bija nokļuvusi jūrā? Vilnis sašķīda pār piestātni un izmeta priekšmetu uz nogāzes koka dēļiem, un tad Lusija saprata, ka tā nav Henrija eļļjaka, jo jakas īpašnieks vēl atradās tajā. Šausmu kliedzienu aizpūta vējš, tā ka pat viņa pati to nesadzirdēja. Kas viņš bija? No kurienes? Vēl kāda kuģa avārija?

Lusijai likās, ka cilvēks vēl varētu būt dzīvs. Viņai bija jāiet un jāpaskatās. Lusija pieliecās un iekliedza Džo ausī: Paliec tepat stāvi mierīgs nekusties! Tad viņa skrēja lejup pa nogāzi.

Nonākusi pusceļā, Lusija aiz muguras sadzirdēja soļus. Viņai sekoja Džo. Nogāze bija šaura un slidena, bija gana bīstami. Lusija apstājās, pagriezās un pacēla bērnu uz rokām. Tu, palaidņa puika, es tev teicu, lai tu gaidi! Lusijas skatiens mirkli šaudījās starp cilvēka ķermeni lejā un drošo klints virsotni. Kādu brīdi viņa uztraukti svārstījās, pieņemot grūtu lēmumu, tad saprata, ka ķermeni jebkurā brīdī var aizskalot jūra, un turpināja ceļu lejup, nesot rokās Džo.

Ķermeni pārklāja kāds sīkāks vilnis, un tad, kad ūdens atkāpās, Lusija jau bija pietiekami tuvu, lai saskatītu, ka tas ir vīrietis un ka viņš sabijis jūrā pietiekami ilgi, lai ūdens būtu padarījis nepazīstamus viņa vaibstus. Tas nozīmēja, ka viņš ir miris. Lusija viņam nekā nevarēja palīdzēt, un viņa negrasījās riskēt ar savu un dēla dzīvību, lai glābtu līķi. Viņa jau gribēja griezties un doties atpakaļ, kad kaut kas uztūkušajā sejā likās pazīstams. Lusija neizpratnē blenza uz to, cenzdamās salīdzināt slīkoņa sejas vaibstus ar kaut ko savā atmiņā; un tad viņa pēkšņi pazina seju un viņu sagrāba spējas, paralizējošas bailes; likās, ka aizžņaudzas rīkle, un viņa čukstus izdvesa:

-     Nē, Deivid, nē!

Nedomājot par briesmām, Lusija gāja uz priekšu. Vēl viens sīkāks vilnis saplīsa pret ceļgaliem, piešļācot zābakus ar jūras ūdens putām, taču viņa to neievēroja. Džo locījās viņas rokās, lai varētu paskatīties uz priekšu. Lusija iekliedza bērna ausī:

-    Neskaties! un piespieda viņa seju sev pie pleca. Džo sāka raudāt.

Lusija nometās ceļos pie nedzīvā ķermeņa un pieskārās atbaidošajai sejai. Tas bija Deivids. Šaubu nebija. Viņš bija miris, turklāt jau labu laiku. Kādas šausminošas vajadzības dēļ, lai būtu pavisam droša, Lusija pacēla eļļjakas malu un aplūkoja kāju stumbeņus.

Nāves faktu bija neiespējami pieņemt. Dažbrīd Lusija bija vēlējusies, kaut Deivids būtu miris, taču šīs izjūtas bija radījusi vainas apziņa un bailes, ka tiks atmaskota viņas neuzticība. Bēdas, bailes, atvieglojums viss spurdza sievietes domās līdzīgi putniem, un neviena no šīm izjūtām negribēja piezemēties uz kāda zara.

Lusija būtu palikusi nekustīgi stāvot, taču nākamais vilnis bija lielais. Tā spars notrieca sievieti no kājām, un viņa pamatīgi sarijās jūras ūdeni. Lusijai kaut kā izdevās noturēt Džo un palikt uz slīpuma, un tad, kad vilnis atkāpās, viņa saņēmās, piecēlās kājās un bēga no okeāna alkatīgā tvēriena.

Visu ceļu līdz klints virsotnei Lusija veica neatskatoties. Nonākusi vietā, kur varēja redzēt kotedžu, viņa ieraudzīja, ka ārpusē stāv džips. Henrijs bija atgriezies.

Joprojām turot rokās Džo, Lusija klupdama un krizdama metās skriešus, izmisīgi vēloties dalīties savās sāpēs ar Henriju, sajust viņa rokas ap sevi un ļaut viņam sevi mierināt. Elpa pārgāja saraustītās elsās, un asaras viņas sejā nemanāmi sajaucās ar lietu. Lusija skrēja uz mājas aizmuguri, iebrāzās virtuvē un strauji nometa Džo uz grīdas.

Henrijs nevērīgi paziņoja: Deivids nolēma palikt pie Toma vēl vienu dienu.

Lusija neticīgi un apstulbusi blenza uz Henriju, un tad, joprojām neticot, viņa visu saprata.

Deividu bija nogalinājis Henrijs.

Secinājums nāca līdzīgi sitienam pa vēderu, liekot sāpēs sarauties, apjauta sekoja pēc sekundes daļas. Kuģa avārija, savādais nazis, kam viņš bija tik ļoti pieķēries, avārija ar džipu, ziņas par Londonas dunča slepkavu pēkšņi viss saskanēja kā ar finiera zāģīti izzāģēti mozaīkas gabaliņi, kas pasviesti gaisā un tagad neticamā veidā nokrīt uz zemes, veidojot pilnīgu attēlu.

Nebrīnies taču, Henrijs smaidot teica. Viņiem tur ir daudz darāmā, kaut arī es atzīstu, ka īpaši nemudināju viņu atgriezties mājās.

Toms. Viņai bija jātiek līdz Tomam. Tas zinātu, kas darāms; viņš aizsargātu Lusiju un Džo, līdz ierastos policija, Tomam ir suns un bise.

Bailēm atkāpties lika skumju vilnis par Henriju, kuram viņa bija ticējusi, kurā bija gandrīz iemīlējusies; protams, tāda Henrija nemaz nebija viņa bija to tikai izdomājusi. Sirsnīgā, stiprā, kaislīgā vīrieša vietā viņa tagad savā priekšā redzēja briesmoni, kas sēdēja, smaidīja un vēsā mierā nodeva sievai izdomātas ziņas no viņas vīra, ko pats bija noslepkavojis.

Lusija ar varu piespieda sevi nedrebēt. Saņēmusi Džo roku, viņa izgāja no virtuves priekšnamā un ārā pa fasādes durvīm. Viņa iekāpa džipā, apsēdināja Džo sev blakus un iedarbināja motoru.

Taču tur jau bija arī Henrijs, nevērīgi uzlicis kāju uz kāpšļa un turēdams rokās Deivida bisi. Kurp tu dodies?

Ja Lusija tagad sāktu braukt, Henrijs varētu šaut (kāds gan instinkts šoreiz bija viņam licis ņemt bisi līdzi uz mājām?) un, kaut arī pati būtu gatava riskēt, viņa varētu apdraudēt Džo. Lusija teica: Nolikšu džipu.

-    Tev vajadzīga Džo palīdzība?

-     Viņam patīk pabraukāties. Beidz mani pratināt!

Henrijs paraustīja plecus un pakāpās atpakaļ.

Lusija uz bridi palūkojās Henrijā, kā viņš tik vienkārši valkā Deivida jātnieka jaku un tur rokās viņa bisi, un prātoja, vai Henrijs tiešām šautu, ja viņa vienkārši brauktu prom. Tad Lusija atminējās to ledaino vēsumu, ko viņa bija pamanījusi jau pašā sākumā, un saprata, ka šī galīgā nolemtība, šī nežēlība ļautu viņam darīt itin visu.

Ar šausminošu noguruma sajūtu Lusija ieslēdza atpakaļgaitu un atmuguriski iebrauca šķūnī. Viņa izslēdza motoru, izkāpa un kopā ar Džo atgriezās mājā. Viņai nebija ne jausmas, ko lai saka Henrijam, kā lai rīkojas viņa klātbūtnē, kā noslēpj to, ko zina, ja vien viņa jau nebija sevi nodevusi.

Lusijai nebija nekāda plāna.

Bet šķūņa durvis viņa tomēr atstāja vaļā.

32

-             Te ir tā vieta, Pirmais, paziņoja kapteinis un nolaida tālskati.

Kapteiņa pirmais palīgs lūkojās ārā cauri lietum un jūras putām. Nav vis nekāds labais kūrorts, ko? Tīri pavēsi, es teiktu.

-             Tiešām. Kapteinis bija vecā kaluma flotes virsnieks ar sirmu bārdu, kurš bija gājis jūrā jau pirmā kara laikā ar Vāciju. Tomēr viņš bija iemācījies laist gar ausīm sava pirmā palīga familiāro runas veidu, jo pretēji visām bažām puika bija izrādījies lielisks jūrnieks.

"Puikam", kam jau bija pāri trīsdesmit un kas pēc šī kara standartiem jau bija vecs jūras vilks, nebija ne mazākās nojausmas par to, kāda augstsirdība viņam tiek izrādīta. Viņš turējās pie treliņa, sasprindzinot spēkus, kad korvete pacēlās pa viļņa stāvo pusi, iztaisnojās tā korē un atkal nira ieplakā. Kad nu esam šeit, kapteiņkungs, ko mēs darīsim?

-     Riņķosim ap salu.

-     Ļoti labi, kapteiņkungs.

-     Un turi acis vaļā, vai neredzi zemūdeni.

-             Diez vai šitādā laikā te kāda parādītos tuvu ūdens virspusei un pat tad, ja tā notiktu, mēs to pamanītu tikai tad, kad tā jau būtu spļāviena attālumā.

-            Vētra beigsies šonakt vēlākais rīt. Kapteinis sāka bāzt pīpē tabaku.

-    Vai jūs tā domājat?

-     Esmu pārliecināts.

-    Jūrnieka instinkts, vai?

-     Laika prognoze.

Korvete apmeta loku ap zemesragu, un viņi ieraudzīja nelielu līcīti ar laivu piestātni. Klints virsotnē pret vēju maza un spītīga slējās neliela māja.

Kapteinis norādīja uz to. Izsēdināsim tur desantu, tiklīdz vien varēsim.

Pirmais palīgs pamāja. Un tomēr…

-     Ko?

-              Es teiktu, ka katrs loks ap salu mums prasītu, kādu stundu.

-     Un tad?

-            Un tad, ja nu vien mums trakoti paveicas un mēs atrodamies īstajā vietā tieši īstajā laikā…

-             Zemūdene uzpeldēs, paņems pasažieri un atkal ienirs, bet mēs pat neredzēsim vilnīšus uz ūdens, kapteinis nobeidza.

-Jā-

Kapteinis aizsmēķēja pīpi ar tādu prasmi, kas liecināja par ilgstošu pieredzi pīpju aizsmēķēšanā jūrā vētras laikā. Viņš pāris reižu nopakšķināja, tad ievilka kuplu dūmu. Ne jau mums par to jāuztraucas, viņš noteica un izpūta dūmus caur nāsīm.

-    Tas nu gan nav neko labs citāts.

-     Kāpēc?

-     Tas atgādina Pavieglo Brigādes bēdīgo likteni.

-            To es nezināju. Kapteinis turpināja pakšķināt. Tā varētu būt viena no izglītības trūkuma priekšrocībām, kā man šķiet.

Salas austrumu galā bija vēl viena neliela mājiņa. Kapteinis nopētīja to tālskatī un pamanīja, ka uz tās ir liela profesionāla izskata radioantena. Spārk! viņš nokomandēja. Pacentieties sazināties ar to māju. Pamēģiniet Karaliskā novērotāju korpusa frekvenci.

Kad māja bija pazudusi skatam, radists sauca: Neatbild, kapteiņkungs.

-             Būs jau labi, Spārk, kapteinis noteica. Tas nav pārāk svarīgi.

Krasta apsardzes kutera komanda sēdēja zem klāja Aberdlnas ostā, spēlēja acīti uz puspensa monētām un uzjautrinājās par gara vājumu, kāds, šķiet, neglābjami pavada augstu dienesta pakāpi.

-     Vēl vienu, teica Džeks Smits. Viņš bija lielākā mērā skots, nekā varētu spriest pēc viņa vārda.

Alberts Perišs "Tievais", resns londonietis, kas nonācis tik tālu no mājām, iedalīja viņam kārti.

-     Pietiek, teica Smits.

Tievais paskatījās savās kārtīs. Pusotra penija! viņš tēlotā izbrīnā iesaucās. Atliek vien cerēt, ka dzīvošu pietiekami ilgi, lai to notērētu.

Smits noslaucīja aizsvīdušo iluminatoru un palūkojās uz laivām, kas ostā lēkāja augšup un lejup. Pēc tā, kā vecais ārdās, varētu domāt, ka mums jādodas uz Berlīni, nevis tepat uz Vētru salu.

-    Vai tad tu nezināji? Mēs taču esam sabiedroto iebrukuma priekšpulks. Tievais apgrieza desmitnieku, iedalīja sev kungu un teica: Eju uz acīti.

Smits turpināja: Vienalga, kas tas čalis ir dezertieris, vai? Ja gribat zināt manas domas, tad tas ir armijas policijas, nevis mūsu darbs.

Tievais sajauca kavu. Es jums pateikšu, kas viņš ir, izbēdzis karagūsteknis.

-     Nūjā.

-    Labi, varat manī neklausīties. Taču tad, kad mēs viņu savāksim, pievērsiet uzmanību viņa akcentam. Tievais nolika kārtis. Paklau, kādas laivas iet uz Vētru salu?

-    Tikai pārtikas piegādātājs, kāds teica.

-    Tātad vienīgais veids, kā viņš var nokļūt uz sauszemi, ir ar pārtikas piegādātāja laivu. Armijas policijai vajadzētu tikai nogaidīt, kad Čārlijs dosies savā parastajā braucienā uz salu, un saņemt viņu ciet tad, kad viņš nokāpj no laivas šajā galā. Mums nav nekādas jēgas te tupēt, gaidīt, kad varēs pacelt enkuru, un mērkaķa ātrumā nesties uz turieni, tiklīdz laiks

noskaidrosies, ja vien… Viņš ieturēja melodramatisku pauzi.

-    Ja vien viņš no salas nevar tikt prom citādi.

-     Kā tad?

-    Ar zemūdeni, lūk, kā.

-     Muļķības, novilka Smits. Pārējie tikai nosmējās. Tievais izdalīja vēlreiz. Šoreiz vinnēja Smits, bet visi pārējie

zaudēja. Šiliņš no manis, noteica Tievais. Domāju, ka atvaļināšos un pārcelšos uz to jauko mazo namiņu Devonā. Protams, mēs viņu nenoķersim.

-     Dezertieri?

-     Karagūstekni.

-     Kāpēc gan ne?

Tievais piesita pie deniņiem. Kustini taču savu muļķa pauri. Kad vētra beigsies, mēs būsim te, bet zemūdene salas līča dibenā. Kurš tad tur nokļūs pirmais? Friči.

-    Tad kāpēc mēs to darām? vaicāja Smits.

-             Tāpēc, ka tie, kas dod pavēles, nav apveltīti ar tik asu prātu kā jūsu padevīgais kalps Alberts Perišs. Smejieties veseli! Viņš izdalīja vēlreiz. Jūsu likmes, kungi. Redzēsiet, ka man taisnība. Kas tas, Smitiņ, vai penijs? Gorblimij, netrako. Vai zināt ko? Lieku pieci pret vienu, ka no Vētru salas mēs atgriezīsimies ar tukšām rokām. Kurš grib derēt? Desmit pret vienu? Ko? Desmit pret vienu?

-     Neviens, noteica Smits. Dali kārtis. Tievais izdalīja kārtis.

Eskadriļas komandieris Pīterkins Blenkinsops (viņš bija mēģinājis saīsināt Pīterkinu uz Pīteru, taču viņa padotie to vienmēr kaut kā izdibināja), taisns kā svece, stāvēja pie kartes un uzrunāja klausītājus. Lidosim grupās pa trim, viņš iesāka.

-    Pirmie trīs pacelsies gaisā, tiklīdz laikapstākļi atļaus. Mūsu mērķis, viņš pieskārās kartei ar rādāmo kociņu, atrodas šeit. Vētru sala. Ieradušies tur, mēs divdesmit minūtes riņķosim nelielā augstumā un meklēsim zemūdeni. Pēc divdesmit minūtēm atgriezīsimies bāzē. Viņš ieturēja pauzi. Tie no

jums, kam piemīt loģiskas domāšanas spēja, tagad jau būs nonākuši pie secinājuma: lai nodrošinātu nepārtrauktu novērošanu, otrai triju lidmašīnu grupai jāizlido tieši divdesmit minūtes pēc pirmās, un tā tālāk. Vai ir jautājumi?

Aviācijas vecākais leitnants Longmens jautāja: Ser?

-     Longmen?

-     Kas mums jādara, ja ieraugām to zemūdeni?

-    Protams, jāsadod tai suta. Nometiet pāris granātu! Sarīkojiet jandāliņu!

-    Bet mēs esam iznīcinātāji, ser, mēs neko daudz nevaram iesākt, lai apturētu zemūdeni. Tas taču būtu darbs karakuģiem, vai ne?

Blenkinsops nopūtās. Kā parasti, tie no jums, kas domā, ka zina labāku veidu, kā uzvarēt karu, ir mīļi aicināti rakstīt tieši Vinstonam Čērčila kungam Dauningstrītā 10, Londonā, Dienvidrietumi viens. Tātad vai ir kādi jautājumi, nevis stulba kritika?

Jautājumu nebija.

Kara pēdējos gados ir radies jauns Karalisko gaisa spēku virsnieku paveids, domāja Blogss, sēdēdams pie kamīna mīkstā krēslā lidojumu vadības telpā, klausīdamies, kā pa cinkotā skārda jumtu bungo lietus, un laiku pa laikam iesnauzdamies. Kara sākumā britu kara piloti bija likušies nelabojami dzīvespriecīgi ar savu studentu slengu, mūžīgo dzeršanu, nenogurdināmību un cēlo nevērību pret liesmojošo nāvi, kuras acīs tiem nācās skatīties diendienā. Šis skolaspuiku varoņgars bija izrādījies nepietiekams, lai izvadītu viņus cauri turpmākajiem gadiem, kad karš aizveda viņus tālu no mājām; uzsvars no brašu gaisa karotāju individuālā lepnuma pārbīdījās uz mehānisku un vienmuļu bombardēšanas uzdevumu pildīšanu. Viņi joprojām dzēra un runāja žargonā, taču tagad likās vecāki, skarbāki, ciniskāki, tagad viņos vairs nebija nekā no "Toma Brauna skolas gadiem". Blogss atcerējās, ko pats bija nodarījis nabaga kramplauzim Aberdīnas policijas kamerā, un saprata tas noticis ar mums visiem.

Lidotāji bija ļoti nerunīgi. Visi sēdēja ap Blogsu: daži kā viņš pats snauduļoja, citi lasīja grāmatas vai spēlēja galda spēles. Kāds briļļains navigators stūrī mācījās krievu valodu.

Kad Blogss caur puspievērtiem plakstiņiem pētīja telpu, ienāca vēl kāds pilots, un Blogss uzreiz nodomāja, ka šo vīru karš nav padarījis vecāku. Viņam bija veco laiku platais smaids un svaiga seja, kas izskatījās tā, ka skuveklis tai nav nepieciešams biežāk kā reizi nedēļā. Viņa jaka bija vaļā, un rokā viņš nesa ķiveri. Pilots devās taisni pie Blogsa.

-     Detektīvs inspektors Blogss?

-    Tas esmu es.

-    Varen forši. Esmu jūsu pilots Čārlzs Kalders.

-    Tas priecē. Blogss paspieda viņa roku.

-            Pūķis gatavs, un motors dūc kā bitīte. Tas ir hidroplāns domāju, ka jūs to zināt.

-Jā-

-            Varen forši. Mes nolaidīsimies jūrā, kā ar taksi piebrauksim kādus desmit jardus no krasta, un es jūs izlaidīšu laiviņā.

-    Tad jūs gaidīsiet, līdz es atgriežos.

-    Tā gan. Nu, tagad mums vajag vienīgi labu laiku.

-Jā. Paklau, Čārlz, es tam čalim esmu dzinies pakaļ pa visu valsti sešas dienas un naktis, tāpēc tagad mazliet pagulēšu, kamēr ir tāda iespēja. Jums taču nebūs iebildumu.

-            Protams, ne! Pilots apsēdās un izvilka no jakas apakšas biezu grāmatu. Lāpu robus izglītībā, viņš teica. "Karš un miers".

Blogss noteica: Varen forši, un aizvēra acis.

Persivals Godlimens un viņa tēvocis pulkvedis Terijs plecu pie pleca sēdēja karšu telpā, dzēra kafiju un birdināja cigarešu pelnus ugunsdzēsēju spainī, kas atradās starp viņiem uz grīdas. Godlimens jau sāka atkārtoties.

-            Nevaru iedomāties, ko vēl mēs varētu darīt, viņš piezīmēja.

-    To tu jau teici.

-             Korvete jau ir tur, un iznicinātāji ir tikai dažu minūšu attālumā, tā ka zemūdene būs zem uguns, tiklīdz parādīsies virs ūdens.

-    Ja to pamanīs.

-             Tiklīdz būs iespējams, korvete izsēdinās desantu. Drīz pēc tam tur ieradīsies Blogss, un krasta apsardze nodrošinās aizmuguri.

-            Un neviens no viņiem nevar būt drošs, ka ieradīsies tur laikā.

-            Es zinu, Godlimens smagi noteica. Esam darījuši visu, ko varējām, bet vai ar to pietiek?

Terijs aizkūpināja kārtējo cigareti. Un kā ar salas iedzīvotājiem?

-             Ak jā. Tur ir tikai divas mājas. Vienā dzīvo aitkopis un viņa sieva tiem ir mazs bērns -, un otrā dzīvo vecs aitu gans. Aitu ganam ir radiostacija Karaliskais novērotāju korpuss -, taču nevaram viņu sadzīt rokā. Viņš ir vecs.

-            Tas par to aitkopi izklausās cerīgi, Terijs noteica. Ja viņš ir apķērīgs puisis, viņam pat varētu izdoties aizturēt mūsu spiegu.

Godlimens pašūpoja galvu. Tas nabaga zellis ir invalīdu ratiņos.

-     Mīļais Dievs, mums nu gan ne pārāk veicas, vai ne?

-            Nē, teica Godlimens. Rādās, ka mūziku šoreiz pasūta Adata.

33

Lusija bija gandrīz nomierinājusies. ŠI izjūta pārņēma viņu pamazām kā sāpju remdēšanas līdzekļa ledainais pieskāriens, nomērdējot emocijas un liekot saasināties prātam. Reizes, kad viņu mirkli paralizēja doma, ka jāatrodas vienā mājā ar slepkavu, kļuva retākas, un viņu pārņēma aukstasinīga modrība, tas viņu pašu pārsteidza.

Aptekot mājas soli, slaukot grīdu ap Henriju, kamēr viņš sēdēja dzīvojamā istabā un lasīja kādu romānu, Lusija domāja, vai viņš varētu būt ievērojis, kā mainījušās viņas jūtas. Henrijs bija ļoti vērīgs; viņš nepalaida garām gandrīz neko, un sadursmē par džipu viņā bija vērojama acīmredzama piesardzība, ja ne pat tiešas aizdomas. Viņš noteikti noprata, ka Lusiju kaut kas šokējis. Viņa taču bija satraukta jau pirms Henrija aizbraukšanas par to, ka Džo bija pārsteidzis viņus gultā… Henrijs varētu domāt, ka tas arī ir viss, kas nav kārtībā.

Tomēr Lusiju nepameta savāda sajūta, ka Henrijs precīzi zina, kas notiek viņas galvā, taču labāk izliekas, ka viss kārtībā.

Lusija izkāra veļu uz veļas žāvētāja virtuvē. Piedod, viņa teica, bet es nevaru mūžīgi gaidīt, līdz mitējas lietus.

Henrijs bez intereses uzmeta skatienu veļai. Tas nekas, viņš teica un atgriezās dzīvojamā istabā.

Starp slapjajiem apģērba gabaliem bija pilns komplekts tīru, sausu drēbju Lusijai.

Pusdienās Lusija pagatavoja dārzeņu pīrāgu pēc askētiskas receptes. Viņa aicināja Džo un Faberu pie galda un pasniedza ēdienu.

Deivida bise bija ieslieta virtuves stūrī. Man nepatīk, ka mājā ir pielādēta bise, teica Lusija.

-    Pēc pusdienām izneslšu to ārā. Pīrāgs ir garšīgs.

-     Man negaršo, sūdzējās Džo.

Lusija paņēma bisi un nolika uz Velsas virtuves skapja. Domāju, ka tā var palikt, kamēr vien Džo netiek tai klāt.

Džo paziņoja: Kad izaugšu liels, es šaušu vāciešus.

-             Es vēlos, lai šo pēcpusdienu tu ej gulēt, Lusija teica zēnam. Viņa iegāja dzīvojamā istabā un no pudelītes bufetē izņēma vienu no Deivida miega tabletēm. Divas tabletes bija spēcīga deva 160 mārciņu smagam vīrietim, tāpēc ar ceturtdaļu tabletes vajadzētu pietikt, lai pēcpusdienā iemidzinātu 50 mārciņu smagu zēnu. Lusija uzlika tableti uz gaļas dēlīša, pārgrieza to uz pusēm, tad vēlreiz uz pusēm. Ceturtdaļu tabletes viņa ielika karotē, sadrupināja to ar otras karotes aizmuguri un iejauca pulveri nelielā piena glāzē. Lusija pasniedza glāzi Džo. Es gribu, lai tu izdzer to līdz pēdējai pilītei.

Fabers bez komentāriem vēroja visu notiekošo.

Pēc pusdienām Lusija iekārtoja Džo uz dīvāna ar grāmatu kaudzi blakus. Zēns, protams, vēl neprata lasīt, taču visus stāstus bija dzirdējis tik daudzas reizes, ka zināja tos no galvas un varēja šķirstīt grāmatu lappuses, skatīties uz attēliem un pēc atmiņas citēt vārdus no kādas lappuses.

-    Vai gribi kafiju? Lusija apvaicājās Faberam.

-    īstu kafiju? Fabers pārsteigts pārvaicāja.

-     Man ir nelieli krājumi.

-    Jā, lūdzu!

Kamēr Lusija gatavoja kafiju, Fabers viņu vēroja. Lusija domāja, vai Fabers nojauš, ka viņa varētu censties iebarot miega zāles arī tam. Lusija dzirdēja no blakusistabas atskanam Džo balsi:

-    Es jautāju: "Vai kāds ir mājās?" ļoti skaļi sauca Pūks.

-    Nē! atbildēja kāda balss…

-            un Džo sirsnīgi iesmējās kā arvien pie šī joka. Ak Dievs, domāja Lusija, lūdzu neļauj nodarīt pāri Džo…

Lusija ielēja kafiju un apsēdās iepretī Faberam. Viņš pasniedzās pāri galdam un saņēma sievietes roku. Brīdi viņi sēdēja klusumā, malkojot kafiju un klausoties lietū un Džo balsī.

-        Cik ilgs laiks vajadzīgs, lai notievētu? Pūks uztraukts prasīja.

-    Domāju, kāda nedēļa.

-    Bet es nevaru te palikt nedēļu!

Zēna balss sāka izklausīties miegaina un tad apklusa. Lusija piegāja viņam klāt un apsedza ar segu. Viņa pacēla grāmatu, kas viņam no pirkstiem bija izslīdējusi uz grīdas. Bērnībā tā bija piederējusi Lusijai, un arī viņa stāstus zināja no galvas. Titullapā māte savā kaligrāfiskajā rokrakstā bija ierakstījusi: "Lusijai četru gadu vecumā ar mīlestību no mammas un tēta." Viņa nolika grāmatu uz bufetes.

Lusija atgriezās virtuvē. Viņš guļ.

-        Un…? Fabers pastiepa roku. Lusija sevi piespieda to saņemt. Vīrietis piecēlās, un sieviete viņam pa priekšu uzkāpa augšā pa kāpnēm un iegāja guļamistabā. Viņa aizvēra durvis, tad pār galvu novilka svīteri.

Kādu brīdi vīrietis stāvēja nekustīgi un aplūkoja sievietes krūtis. Tad viņš sāka izģērbties.

Lusija iekāpa gultā. Līdz šim viņa nebija pārliecināta, vai spēs izturēt šo daļu izlikties, ka izbauda viņa ķermeni, izjūtot vienīgi bailes, pretīgumu un vainas izjūtu.

Vīrietis iekāpa gultā un apskāva viņu.

Pēc neilga brīža Lusija secināja, ka viņai vairs nemaz nav jāizliekas.

Dažus mirkļus Lusija gulēja Henrija roku apskāvienos, brīnīdamās, kā tas var būt, ka kāds vīrietis spēj darīt to, ko viņš tikko bija darījis, un mīlēt sievieti tā, kā tikko bija darījis.

Taču skaļi viņa jautāja: Vai negribi tasi tējas?

-     Nē, paldies.

-     Nu, es gan. Lusija izstaipījās un piecēlās. Kad Fabers sakustējās, viņa uzlika roku uz viņa plakanā vēdera un teica: Nē, paliec tepat. Uznesīšu tēju augšā. Man ar tevi vēl viss nav galā.

Vīrietis pasmaidīja. Tu tiešām atgūsti savus četrus zaudētos gadus.

Tiklīdz Lusija bija tikusi ārā no istabas, smaids kā maska nokrita no viņas sejas. Sirds dauzījās krūtīs, kad viņa ātri kāpa lejup pa kāpnēm. Virtuvē viņa skaļi uzmeta tējkannu uz plīts un nedaudz pagrabināja traukus, tad sāka vilkt mugurā drēbes, ko bija noslēpusi starp slapjo veļu. Lusijas rokas trīcēja tā, ka viņa tik tikko spēja aizpogāt bikses.

Lusija izdzirdēja augšstāvā nokrakšķam gultu un sastinga uz vietas, ieklausoties un domājot: "Paliec turpat!" Taču Fabers bija vienīgi pagriezies uz otriem sāniem.

Lusija bija gatava. Viņa iegāja dzīvojamā istabā. Džo gulēja dziļā miegā un grieza zobus. Mīļais Dievs, neļauj viņam pamosties. Lusija pacēla bērnu. Zēns miegā kaut ko murdēja, kaut ko par Kristoferu Robiņu. Lusija cieši aizvēra acis un pavēlēja Džo klusēt.

Sieviete cieši ievīstīja zēnu segā, atgriezās virtuvē un pasniedzās uz Velsas trauku skapja pēc bises. Tā izslīdēja no viņas tvēriena un uzkrita uz plaukta, sašķaidot vienu šķīvi un divas tasītes. Troksnis bija apdullinošs. Lusija sastinga uz vietas.

-     Kas tur notiek? no augšstāva sauca Fabers.

-    Man nokrita zemē tasīte, Lusija atkliedza. Viņa nespēja nomaskēt balss trīsas.

Gulta atkal iekrakšķējās, un bija dzirdams, kā uz grīdas virs viņas nobūkšķ kājas. Taču griezties atpakaļ jau bija par vēlu. Lusija paķēra no grīdas bisi, atvēra mājas aizmugures durvis un, cieši piespiedusi Džo sev klāt, skrēja uz šķūni.

Pa ceļam viņu uz mirkli pārņēma šausmas vai viņa ir atstājusi džipā atslēgas? Noteikti ir, viņa taču vienmēr tā dara.

Lusija paslīdēja slapjajos dubļos un pakrita uz ceļiem. Viņa sāka raudāt. Uz mirkli pārņēma kārdinājums palikt turpat, ļaut vīrietim sevi panākt un nogalināt tāpat, kā viņš bija nogalinājis Lusijas viru, taču tad viņa atcerējās bērnu savās rokās, piecēlās un metās skriet.

Lusija iejoņoja šķūni un atrāva vaļā džipa pasažiera puses durvis. Viņa nolika Džo uz sēdekļa. Zēns noslīdēja uz sāniem. Lusija ievaidējās: Ak Dievs! Viņa uzslēja Džo sēdus, un šoreiz puisēns tādā stāvoklī ari palika. Sieviete apskrēja apkārt mašīnai otrā pusē un ielēca iekšā, nometot bisi uz grīdas sev starp kājām.

Lusija pagrieza starteri.

Tas ieklepojās un apklusa.

Lūdzu, lūdzu!

Viņa pagrieza vēlreiz.

Motors ierūcās.

Fabers izskrēja pa mājas aizmugures durvīm.

Lusija piedeva motoram apgriezienus un ieslēdza ātrumkārbu braukšanai uz priekšu. Likās, ka džips izlido no šķūņa ar lēcienu. Lusija iespieda gāzes rokturi līdz galam.

Riteņi uz mirkli buksēja dubļos, tad atkal guva saķēri. Džips uzņēma ātrumu ārkārtīgi gausi. Lusija brauca prom no Fabera, taču viņš ar basām kājām pa dubļiem dzinās pakaļ džipam.

Lusija saprata, ka viņš pamazām tuvojas.

Viņa no visa spēka spieda gāzes rokturi, gandrīz pārlaužot tievo sviru. Izmisumā gribējās kliegt. Fabers jau bija tikai kāda jarda attālumā, gandrīz viņai blakus, un skrēja kā sportists, rokas kustējās kā virzuļi, basās kājas kūla dubļaino zemi, vaigi bija piepūsti, kailās krūtis cilājās.

Kad automātiskā ātrumkārba pārslēdzās, dzinējs iekaucās un sekoja rāviens, tad jauns jaudas vilnis.

Lusija vēlreiz pameta skatienu sāņus. Likās, Fabers saprot, ka ir gandrīz zaudējis, un lēcienā nira uz priekšu. Ar kreiso roku viņš sagrāba durvju rokturi un ar labo krusteniski satvēra kreiso. Džipa vilkts, viņš dažus soļus paskrēja tam blakus, kājām tik tikko skarot zemi. Lusija blenza vīrieša sejā, kas bija tik tuvu, tā sasprindzinājumā bija sarkana, saviebusies sāpēs, dzīslas uz spēcīgā kakla piepūlē bija pietūkušas.

Pēkšņi Lusija zināja, kas viņai jādara.

Viņa noņēma roku no stūres, pasniedzās pa vaļējo logu un ar rādītājpirksta garo nagu iedūra vīrieša acī.

Fabers atlaida tvērienu un nokrita zemē, ar rokām satvēris seju.

Attālums starp viņu un džipu strauji pieauga.

Lusija aptvēra, ka raud kā bērns.

Divas jūdzes no savas mājas Lusija pamanīja ratiņkrēslu.

Tas stāvēja klints virsotnē kā piemineklis, metāla rāmim un biezajām gumijas riepām spītējot nebeidzamajam lietum. Lusija tuvojās tam no seklas ieplakas un redzēja tā melno siluetu, ko ietvēra šīfera pelēkā debess un verdošā jūra. Tas izskatījās ievainots; tā izskatās vētrā kritis koks vai māja ar izsistiem logiem; it kā pasažieris būtu no krēsla izrauts ar varu.

Lusija atcerējās pirmo reizi, kad bija redzējusi krēslu slimnīcā. Tas jauns un spīdīgs bija stāvējis blakus Deivida gultai, viņš prasmīgi bija tajā iesvempies un izrādoties stūmies šurpu un turpu pa palātu. Tas ir viegls kā pūciņa, ražots no lidmašīnu sakausējuma, viņš bija teicis ar kvēlu entuziasmu un strauji braucis starp gultu rindām. Deivids bija apstājies palātas galā ar muguru pret Lusiju, un pēc mirkļa viņa bija nostājusies vīram aiz muguras un ieraudzījusi, ka viņš raud. Lusija bija nometusies ceļos viņam blakus un klusējot turējusi viņa rokas.

Tā bija pēdējā reize, kad viņa bija spējusi vīru mierināt.

Klints virsotnē lietus un sāļais vējš drīz saēdīs metāla sakausējumu un galu galā tas sarūsēs un sadrups, gumija izjuks, ādas sēdeklis sapūs.

Lusija pabrauca garām, nesamazinot ātrumu.

Trīs jūdzes tālāk, nonākot pusceļā starp abām mājām, mašīnai izbeidzās degviela.

Lusija pārvarēja paniku un centās domāt saprātīgi, līdz džips noraustījās un apstājās.

Viņa atcerējās kaut kur lasījusi, ka kājāmgājēja ātrums ir četras jūdzes stundā. Henrijs bija sportisks, taču viņš bija savainojis potīti, un, kaut arī likās, ka tā ir ātri sadzijusi, skriešana pakaļ džipam noteikti ir atkal tai kaitējusi. Lusija lēsa, ka viņa ir labu stundu tam priekšā.

(Lusijai nebija ne mazāko šaubu, ka Henrijs nāks viņai pakaļ; Henrijs tikpat labi kā viņa zināja, ka Toma mājā ir raidītājs.)

Lusijai vēl bija milzums laika. Džipa aizmugurē bija pusgalona degvielas kanna tieši šādiem gadījumiem. Viņa izkāpa no mašīnas, neveikli izvilka kannu no aizmugures nodalījuma un atvēra degvielas tvertnes vāciņu.

Tad Lusija atkal padomāja, un pie viņas atnākusi iedvesma pārsteidza ar savu velnišķīgumu.

Lusija atkal aizvēra vāciņu un piegāja mašīnai no priekšas. Viņa pārliecinājās, ka aizdedze ir izslēgta, un pacēla motora pārsegu. Viņa nebija nekāda mehāniķe, taču spēja atpazīt sadalītāja vāku un izsekot vadiem, kas ved uz motoru. Lusija stabili novietoja degvielas kannu blakus dzinēja blokam un noņēma tā vāku.

Darbarīku komplektā bija aizdedzes sveces atslēga. Lusija izskrūvēja sveci, vēlreiz pārbaudīja, ka aizdedze izslēgta, un ielika sveci degvielas kannas atverē, nostiprinot to tur ar līmlenti. Tad viņa aizvēra motora pārsegu.

Kad Henrijs nāks garām, viņš noteikti pamēģinās iedarbināt džipu. Viņš ieslēgs aizdedzi, iedarbosies starteris, svece radīs dzirksteli, un pusgalons degvielas eksplodēs.

Lusija nebija droša, kādus postījumus tas nodarīs, taču jutās pārliecināta, ka tas palīdzēs.

Pēc stundas Lusija jau nožēloja savu pārgudrību.

Izmalusies cauri dubļiem, izmirkuši līdz ādai, ar gulošo bērnu kā lieko svaru pār plecu, viņa nevēlējās neko vairāk kā apgulties un nomirt. Visu pārdomājot, muļķīgās lamatas sāka likties apšaubāmas un riskantas benzīns aizdegtos, nevis eksplodētu; ja kannas atverē nebūtu pietiekami daudz gaisa, tas pat nevarētu aizdegties; un pats ļaunākais bija tas, ka Henrijam varētu rasties aizdomas par lamatām, viņš varētu ielūkoties zem pārsega, izjaukt spridzekli, ieliet degvielu tvertnē un braukt viņai pakaļ.

Lusija apsvēra domu par apstāšanos, lai atvilktu elpu, taču nosprieda, ka tad, ja viņa apsēstos, viņa nevarētu vairs piecelties.

Tagad jau viņai būtu jābūt redzamai no Toma mājas. Nebija iespējams, ka varētu apmaldīties, pat tad, ja viņa iepriekš neskaitāmas reizes nebūtu mērojusi šo ceļu, visa sala vienkārši nebija tik liela, lai tajā apmaldītos.

Lusija pazina biezokni, kur viņa un Džo reiz bija redzējuši lapsu. Tātad viņa atrodas kādu jūdzi no Toma mājas. Ja nebūtu lietus, viņa to jau redzētu.

Lusija pārcēla Džo uz otra pleca, pārlika bisi no vienas rokas otrā un piespieda sevi spert soli pēc soļa.

Kad caur lietus segu beidzot bija saskatāma māja, Lusija bija gatava atvieglojumā kliegt. Viņa atradās tai tuvāk, nekā bija domājusi, varbūt kādu ceturtdaļjūdzi attālu.

Pēkšņi Džo šķita vieglāks, un, kaut arī pēdējais ceļa gabals bija jāveic pret kalnu pret vienīgo pauguru uz salas -, Lusijai likās, ka viņa to pieveic acumirklī.

Tom! viņa sauca, tuvojoties ieejas durvīm. Tom, Tom!

Lusija izdzirdēja suņa atbildes rejas.

Viņa iegāja pa fasādes durvīm. Tom, ātri! Bobs satraukti locījās gar viņas kājām, nikni riedams. Toms nevarēja būt nekur tālu droši vien saimniecības ēkā. Lusija uzkāpa augšstāvā un noguldīja Džo Toma gultā.

Raidītājs atradās guļamistabā tā bija sarežģīta izskata konstrukcija, kas sastāvēja no vadiem, pogām un slēdžiem. Tur bija kaut kas, kas izskatījās pēc Morzes atslēgas; Lusija izmēģinot tai pieskārās, un atskanēja pīkstiens. No tālām atmiņām varbūt no kāda pusaudzes gados lasīta grāvēja uzpeldēja doma par Morzes signālu SOS. Lusija atkal pieskārās atslēgai: trīs īsi, trīs gari, trīs īsi signāli.

Kur ir Toms?

Lusija izdzirdēja troksni un pieskrēja pie loga.

Kalnup mājas virzienā rāpās džips.

Henrijs bija atklājis muļķīgās lamatas un piepildījis tvertni ar benzīnu.

Kur ir Toms?

Lusija izdrāzās no guļamistabas ar domu skriet un klauvēt pie saimniecības ēkas durvīm, taču kāpņu augšgalā apstājās. Bobs stāvēja otras tukšās guļamistabas durvīs.

Nāc šurpu, Bob, Lusija aicināja. Suns nekustējās ne no vietas un rēja. Lusija piegāja pie suņa un noliecās, lai paņemtu viņu līdzi.

Tad viņa ieraudzīja Tomu.

Toms gulēja uz muguras, uz guļamistabas grīdas kailajiem dēļiem, acis nekustīgi blenza griestos, cepure, otrādi apmesta, mētājās uz grīdas aiz viņa galvas. Jaka bija vaļā, un uz krekla zem tās bija sīks asins plankumiņš. Blakus viņa rokai bija viskija glāze, un Lusija pieķēra sevi, ka domā mirklim pavisam nepiemērotas domas: es nezināju, ka viņš dzer tik daudz.

Lusija palūkoja Toma pulsu.

Toms bija miris.

Domā, domā.

Vakar Henrijs bija atgriezies viņas mājā saskrambāts, it kā būtu piedalījies kautiņā. Tas noteikti noticis tad, kad viņš nogalināja Deividu. Šodien viņš ieradās šeit, Toma mājā, "lai paķertu līdzi Deividu", kā viņš pats apgalvoja. Taču, protams, viņš zināja, ka Deivida tur nav. Tad kāpēc viņš bija mērojis šo ceļu? Acīmredzot, lai nogalinātu Tomu.

Tagad viņa bija pilnīgi viena.

Lusija saņēma suni aiz kaklasiksnas un atvilka nost no saimnieka ķermeņa. Pēkšņa impulsa vadīta, viņa atgriezās un aizpogāja jaku pār mazo dunča brūcīti, kas bija nogalinājusi Tomu. Tad viņa aizvēra durvis, atgriezās fasādes puses guļamistabā un palūkojās pa logu.

Džips piebrauca mājas priekšā un apstājās. Un no tā izkāpa Henrijs.

34

Lusijas briesmu signālu sadzirdēja uz korvetes.

-    Kaptein, ziņoja Spārks, es tikko uztvēru SOS signālu no salas.

Kapteinis sarauca pieri. Mēs nespējam palīdzēt, kamēr nevaram nolaist ūdeni laivu, viņš teica. Vai viņi vēl kaut ko teica?

-    Ne vārda. Signāls pat netika atkārtots.

-    Neko nevaram palīdzēt, atkārtoja kapteinis. Nosūtiet signālu uz cietzemi un ziņojiet par to. Un turpiniet klausīties.

-    Klausos, kapteiņkungs.

Signālu uztvēra arī MI8 noklausīšanās postenis kāda Skotijas kalna galā. Radists, jauns vīrietis ar ievainojumiem vēderā, kas invaliditātes dēļ bija atvaļināts no Karaliskajiem gaisa spēkiem, centās uztvert Vācijas flotes signālus no Norvēģijas un ignorēja SOS signālu. Pēc piecām minūtēm viņa maiņa beidzās, un viņš tomēr minēja par uztverto signālu savam komandierim.

-    Tas tika noraidīts tikai vienu reizi, viņš teica. Varbūt kāds zvejas kuģis no Skotijas piekrastes var jau gadīties, ka šādā laikā kāds mazs kuģis ir nonācis nelaimē.

-    Atstāj to manā ziņā, teica komandieris. Paziņošu flotei. Un domāju, ka būtu vērts informēt Vaitholu. Reglaments, vai zini.

-     Paldies, ser.

Karaliskajā novērotāju korpusā valdīja kaut kas līdzīgs panikai. Protams, SOS nebija īstais signāls, kāds novērotājam būtu jānosūta, ieraugot ienaidnieka lidmašīnu, taču visi zināja, ka Toms ir vecs, un kas gan var paredzēt, ko viņš uztraukumā var nosūtīt? Tāpēc tika iedarbinātas gaisa trauksmes sirēnas un izsludināta trauksme visos pārējos posteņos, visā Skotijas austrumu piekrastē tika izripināti ārā zenītlielgabali un radists drudžaini mēģināja sazināties ar Tomu.

Tomēr neparādījās nekādi vācu bumbvedēji, un Kara Padome vēlējās zināt, kāpēc izsludināta vispārēja trauksme, ja debesīs nav nekā cita kā vien dažas dubļainas zosis.

Tā vismaz viņiem tika ziņots.

Signālu sadzirdēja arī krasta apsardze.

Viņi būtu reaģējuši, ja signāls būtu nosūtīts pareizajā frekvencē un ja viņi spētu noteikt raidītāja atrašanās vietu, un ja šī vieta atrastos saprātīgā attālumā no krasta.

Signāls bija pienācis novērotāju korpusa frekvencē, un viņi pareizi noteica, ka tas nāk no vecā Toma. Viņi domāja, ka jau tā dara visu, ko spēj šajā situācijā, lai ari kāda, pie velna, šī situācija būtu.

Kad jaunumi sasniedza kāršu spēlmaņus uz kutera Aberdīnas ostā, Tievais izdalīja kārtis kārtējai acītes partijai un teica: Es jums pateikšu, kas noticis. Vecais Toms notvēris karagūstekni un sēž viņam uz galvas, gaidot, kad ieradīsies armija un aizvāks to maitasgabalu.

Muļķības, noteica Smits, un šis viedoklis tika pieņemts ar vispārēju piekrišanu.

Signālu uztvēra arī zemūdene U-505.

Tā atradās vairāk nekā trīsdesmit jūras jūdzes no Vētru salas, taču Veismans ķemmēja ēteru, lai redzētu, ko tur var atrast. Viņš cerēja, ka neticamā kārtā izdosies izdzirdēt Glena Millera ierakstus no Lielbritānijā dislocētā amerikāņu bruņoto spēku raidīšanas tīkla, un viņa uztvērējs bija noregulēts pareizajā viļņu garumā pareizajā laikā. Veismans šo informāciju nodeva kapteiņleitnantam Hēram, piebilstot: Tā nav mūsu vīra frekvence.

Majors Vols, tikpat kaitinošs kā vienmēr, teica: Tad jau tas neko nenozīmē.

Hērs nepalaida garām iespēju viņu labot. Kaut ko tas nozīmē, viņš precizēja. Tas nozīmē, ka virspusē var notikt kaut kāda darbība tad, kad mēs pacelsimies.

-    Taču maz ticams, ka tā varētu sagādāt mums raizes.

-    Maz ticams, piekrita Hērs.

-    Tātad tam nav nozīmes.

-    Tam droši vien nav nozīmes.

Par to abi strīdējās visu ceļu līdz salai.

Un notika tā, ka piecu minūšu laikā flote, Karaliskais novērotāju korpuss, MI8 un krasta apsardze zvanīja Godlimenam, lai pavēstītu par SOS signālu.

Godlimens piezvanīja Blogsam. Tas beidzot bija iegrimis dziļā miegā lidojumu vadības centrā pie kamīna. Spalgais telefona zvans viņu uzmodināja, un Blogss pietrūkās kājās, domādams, ka lidmašīnas ir gatavas pacelties.

Klausuli pacēla kāds pilots, divreiz pateica klausulē "jā" un pasniedza klausuli Blogsam. Jūs prasa kāds Godlimena kungs.

-    Sveiks, Persij.

-    Fred, kāds no salas tikko noraidījis SOS signālu.

Blogss pakratīja galvu, lai aizgainītu pēdējās miega paliekas. Kas?

-            Mēs nezinām. Bija tikai viens signāls, tas netika atkārtots, un šķiet, ka viņi vispār neko neuztver.

-    Tomēr tagad vairs nav pārāk daudz šaubu.

-    Nē. Vai tev tur viss gatavs?

-    Viss, izņemot laiku.

-    Vēlu veiksmi.

-    Paldies.

Blogss nolika klausuli un pievērsās jaunajam pilotam, kas aizvien vēl lasīja "Karu un mieru". Labas ziņas, viņš teica. Tas maitasgabals noteikti ir uz salas.

-    Varen forši, attrauca pilots.

35

Fabers aizvēra džipa durvis. Viņam mugiirā atkal bija Deivida jātnieka jaka. No kritiena bikses bija viscaur notraipītas ar dubļiem, un slapjie mati pielipuši pie galvas. Viņš viegli piekliboja ar labo kāju.

Lusija atkāpās no loga, izskrēja no guļamistabas un metās lejā pa kāpnēm. Bise bija uz grīdas priekšnamā, kur viņa bija to nometusi. Lusija to pacēla. Pēkšņi tā likās ļoti smaga. Patiesībā Lusija nekad nebija šāvusi no bises un viņai nebija nekādas nojausmas, kā pārbaudīt, vai bise ir pielādēta. Ja Lusijai būtu laiks, viņa spētu to izdomāt, taču laika nebija.

Lusija dziļi ievilka elpu un atvēra ieejas durvis. Stāvi! viņa nokliedzās. Viņas balss tonis bija augstāks, nekā viņai gribētos, un balss izklausījās spalga un histēriska.

Fabers mīļi pasmaidīja un turpināja iet uz priekšu.

Lusija notēmēja uz viņu bisi, turot stobru kreisajā rokā un laidi labajā. Pirksts bija uz gaiļa. Es tevi nogalināšu! viņa kliedza.

-    Nemuļķojies, Lusij, Fabers maigi teica. Kā gan tu spētu man nodarīt pāri? Pēc visa tā, ko esam kopā darījuši? Vai tad mēs nemīlējām viens otru, vismaz nedaudz…

Tā bija taisnībā. Lusija bija centusies sev iestāstīt, ka nevar Henrijā iemīlēties, un arī tā bija taisnība, taču viņa bija izjutusi kaut ko pret viņu. Ja tā ari nebija mīlestība, tad kaut kas ļoti līdzīgs.

-     Tu šo pēcpusdienu zināji par mani, viņš teica un tagad jau bija trīsdesmit jardu attālumā, bet tad tev tas bija vienalga, vai ne?

Daļēji tā bija taisnība. Uz mirkli Lusija gara acīm ļoti dzīvi skatīja, kā sēž jāteniski uz vīrieša, piespiedusi viņa jutekliskās rokas pie savām krūtīm, un tad viņa saprata, ko Fabers dara.

Lusij, mēs varam to pārrunāt, mēs joprojām varam būt viens otram…

Viņa nospieda gaili.

Atskanēja ausis plosošs šāviens, un ierocis salēcās Lusijas rokās, ar laidi atsitienā nobrāžot gurnu. Lusija gandrīz izmeta bisi no rokām. Viņa nekad nebija iedomājusies, ka sajūta, šaujot no bises, ir šāda. Kādu brīdi viņa bija kā kurla.

Šāviens aizgāja augstu virs Fabera galvas, taču viņš pieliecās, apgriezās un līkločiem skrēja atpakaļ uz džipu. Lusiju pārņēma kārdinājums izšaut vēlreiz, taču viņa atjēdzās tieši īstajā laikā, aptvērusi: ja viņš zinās, ka abi stobri ir tukši, viņu vairs nekas nekavēs apgriezties un nākt atpakaļ.

Fabers atrāva džipa durvis, ielēca tajā un aizdrāzās lejup pa kalnu.

Lusija zināja, ka viņš atgriezīsies.

Taču pēkšņi viņa izjuta prieku, gandrīz jautrību. Viņa bija uzvarējusi pirmajā raundā bija Faberu padzinuši…

Taču viņš atgriezīsies.

Tomēr Lusijai bija priekšrocības. Viņa bija mājā, un viņai bija bise. Un viņai bija laiks sagatavoties.

Sagatavoties. Lusijai jābūt gatavai. Nākamo reizi Fabers nenāks tik atklāti. Viņš noteikti mēģinās Lusiju kaut kā pārsteigt.

Lusija cerēja, ka Henrijs nogaidīs līdz tumsai, tas dotu viņai laiku…

Sākumā bija jāpārlādē bise.

Lusija iegāja virtuvē. Toms mēdza visu glabāt virtuvē pārtiku, ogles, darbarīkus, krājumus -, un viņam bija tāda pati bise kā Deividam. Viņa zināja, ka abi ieroči ir vienādi, jo Deivids bija izpētījis Toma bisi un tad pasūtījis sev tādu pašu. Abiem vīriem bija paticis ilgi sarunāties par ieročiem.

Lusija atrada Toma bisi un munīcijas kasti. Abas bises un kasti viņa nolika uz virtuves galda.

Lusija bija pārliecināta, ka mehānismi ir vienkārši; saskaroties ar kādu mehānismu, sievietes ir neprasmīgas baiļu, nevis muļķības dēļ.

Lusija darbojās ar Deivida bisi, vēršot stobru projām no sevis, līdz tā vidū atvērās. Tad viņa pārdomāja, ko bija darījusi, lai to atvērtu, un vēl dažas reizes pavingrinājās.

Tas izrādījās pārsteidzoši vienkārši.

Lusija pielādēja abas bises. Tad, lai pārliecinātos, ka visu ir izdarījusi pareizi, viņa nomērķēja Toma bisi pret virtuves sienu un nospieda gaili.

Nobira apmetums, Bobs sāka riet kā traks, un viņa atkal nobrāza gurnu un palika kurla. Taču viņa bija bruņota.

Viņai jāatceras, ka gaiļi jāspiež mierīgi, lai bise neraustītos un viņa neaizšautu garām mērķim. Vīriešiem to droši vien māca armijā.

Ko tālāk? Viņai vajadzētu apgrūtināt Henrija iekļūšanu mājā.

Protams, nevienām durvīm nebija atslēgu; ja uz šīs salas tiktu aplaupīta kāda no abām mājām, būtu pilnīgi skaidrs, ka vainīgais dzīvo otrā mājā. Lusija parakņājās Toma darbarīku kastē un atrada spīdīgu, asi uztrītu cirvi. Viņa nostājās uz kāpnēm un sāka cirst margas.

No darba viņai sāka sāpēt rokas, taču pēc piecām minūtēm viņai bija seši īsi stipra, izkaltēta ozolkoka gabali. Viņa uzmeklēja āmuru un naglas un pienagloja fasādes un aizmugures durvīm priekšā latas trīs latas katrām durvīm, četras naglas katrai latai. Kad tas bija paveikts, plaukstas bija sarāvuši krampji un āmurs likās smags kā svina gabals, taču darbs vēl nebija galā.

Lusija sadabūja vēl sauju spīdīgo četrcollu naglu un apstaigāja visus mājas logus, tos aiznaglojot. Ar jaunatklājuma prieku viņa saprata, kāpēc vīrieši vienmēr tur naglas mutē, tas ir tāpēc, ka darbam vajadzīgas abas rokas, bet, ja naglas liek kabatā, tās duras miesā…

Kad Lusija bija pabeigusi, bija jau satumsis. Viņa neieslēdza gaismu.

Protams, Fabers joprojām var iekļūt mājā, bet viņš vismaz nevarēs ienākt klusi. Viņam nāksies kaut ko salauzt, tā pievēršot Lusijas uzmanību, un tad viņa būs gatavībā ar bisēm.

Lusija ar abām bisēm uzkāpa augšstāvā, lai palūkotos, ko dara Džo. Viņš joprojām, segā ievīstīts, aizmidzis gulēja Toma gultā. Lusija uzvilka sērkociņu, lai aplūkotu viņa seju. Miega zāles bija pilnīgi iedarbojušās, taču sejas krāsa bija vidēji sārta, temperatūra likās normāla un elpa vienmērīga. Tā arī turpini, puika, nočukstēja Lusija. Pēkšņie maiguma uzplūdi padarīja niknumu pret Henriju vēl stiprāku.

Lusija nemierīgi klīda pa māju, pa logiem cieši ielūkojoties tumsā, un suns viņai visur sekoja. Lusija nēsāja līdzi tikai vienu bisi, otru atstājusi kāpņu augšgalā, taču cirvi viņa aizkabināja aiz jostas.

Lusija atcerējās raidītāju un vēl vairākas reizes noraidīja SOS signālu. Viņai nebija ne mazākās nojausmas, vai kāds klausās un vai radiostacija vispār darbojas. No Morzes alfabēta viņa vairāk neko nezināja, tāpēc nevarēja noraidīt vēl kaut ko.

Lusijai ienāca prātā, ka Toms varbūt nemaz nezināja Morzes alfabētu. Viņam taču kaut kur jābūt grāmatai? Ja vien viņa varētu kādam paziņot, kas te notiek… Lusija pārmeklēja māju, izlietojot desmitiem sērkociņu, pārbijusies ik reizi, kad kādu no tiem aizdedza kāda apakšstāva loga redzamības zonā. Viņa neatrada neko.

Nu labi, varbūt viņš zināja Morzes alfabētu.

Bet kāpēc viņam tas būtu vajadzīgs? Viņam uz sauszemi bija jānoraida tikai ziņojums, ka tuvojas ienaidnieka lidmašīnas, un nebija nekāda iemesla, kāpēc lai šo informāciju nenosūtītu pa radio… kāda bija tā frāze, ko lietoja Deivids? …au clair.

Lusija atgriezās guļamistabā un atkal palūkojās uz radiostaciju. Galvenā korpusa vienā pusē, noslēpies no viņas iepriekšējā paviršā skata, bija mikrofons.

Ja Lusija varētu runāt ar viņiem, viņi varētu runāt ar Lusiju.

Cita cilvēka balss skaņa normālas, psihiski veselas, cietzemes balss pēkšņi likās pati iekārojamākā lieta pasaulē.

Lusija paņēma mikrofonu un sāka eksperimentēt ar slēdžiem.

Bobs klusi ierūcās.

Lusija nolika mikrofonu un tumsā pastiepa roku pie suņa. Kas tas ir, Bob?

Suns atkal ierūcās. Lusija juta, ka tā ausis ir saslējušās stāvus gaisā. Viņa bija pārbijusies līdz nāvei pārliecība par sevi, kas bija radusies pēc stāšanās pretī Henrijam ar bisi, pēc iemācīšanās to pārlādēt, pēc durvju nosprostošanas un logu aiznaglošanas… tā visa pazuda kā nebijusi pēc modrā suņa rūciena.

Lejā, viņa nočukstēja. Klusi.

Lusija saņēma suņa kaklasiksnu un ļāva tam vest viņu lejup pa kāpnēm. Viņa tumsā taustījās pēc margām, aizmirsusi, ka pati ir tās sacirtusi, lai aizbarikādētos, un gandrīz zaudēja līdzsvaru. Tad viņa to atkal atguva un mēģināja izsūkt no pirksta skabargu.

Suns priekšnamā apstājās, tad ierūcās skaļāk un vilka Lusiju uz virtuvi. Viņa pacēla suni un turēja ciet tā purnu, lai apklusinātu. Tad viņa lavījās durvju virzienā.

Lusija palūkojās logā, bet acu priekšā nebija nekā cita kā vien dziļa tumsa.

Lusija ieklausījās. Logs nokrakšķēja sākumā gandrīz nedzirdami, tad skaļāk. Henrijs centās iekļūt mājā. Bobs dziļi rīklē draudīgi ierūcās, taču laikam saprata pēkšņo Lusijas spiedienu ap purnu.

Nakts kļuva mierīgāka. Lusija saprata, ka vētra gandrīz nemanāmi rimstas. Likās, ka Henrijs ir licis mieru virtuves logam. Viņa pārgāja uz dzīvojamo istabu.

' Lusija izdzirdēja to pašu krakšķi, vecajam kokam pretojoties spiedienam. Tagad Henrijs likās jau apņēmīgāks; atskanēja trīs slāpēti būkšķi, it kā viņš sistu pret loga rāmi ar roku.

Lusija nolika suni zemē un satvēra bisi. Varbūt tā bija tikai iztēle, bet gandrīz varēja izšķirt logu kā pelēku taisnstūri melnajā tumsā. Ja Henrijs atvērs logu, viņa nekavējoties šaus.

Atskanēja spēcīgāks sitiens. Bobs nikni un skaļi ierējās. Lusija ārā sadzirdēja šļūcošu troksni.

Tad atskanēja balss.

-     Lusij?

Viņa iekoda lūpā.

-     Lusij?

Henrijs runāja tajā pašā balsī, kā bija runājis gultā, dziļā, maigā, intīmā.

-     Lusij, vai tu mani dzirdi? Nebaidies. Es negribu nodarīt tev pāri. Runā ar mani, lūdzu.

Lusija apspieda vēlēšanos tūlīt un uz vietas nospiest abus gaiļus tikai tāpēc, lai apklusinātu šo šausminošo skaņu un iznīcinātu atmiņas, ko tā viņai nesa.

-    Lusij, mīļā… Viņai likās, ka saklausa apslāpētus šņukstus. Lusij, viņš man uzbruka man nācās viņu nogalināt… Es nogalināju savas valsts dēļ, tev nevajag mani par to ienīst…

Ko, pie velna, tas nozīmē? Tas izklausījās pēc vājprāta. Vai Henrijs varētu būt traks un slēpis to divu tuvības dienu laikā? Īstenībā viņš likās vairāk pie pilna prāta nekā vairums cilvēku un tomēr viņš bija izdarījis slepkavību… lai gan Lusij ai nebija ne jausmas par apstākļiem… Pagaidi… viņa sāka atmaigt, un tieši to, protams, viņš vēlējās panākt.

Lusijai radās doma.

-     Lusij, tikai runā ar mani…

Lusijai uz pirkstgaliem ielavoties virtuvē, Henrija balss pagaisa. Bobs viņu noteikti brīdinātu, ja Henrijs neaprobežotos tikai ar runāšanu. Viņa pameklēja Toma darbarīku kastē un atrada knaibles. Lusija piegāja pie virtuves loga un ar pirkstu galiņiem uzmeklēja triju pašas iedzīto naglu galviņas. Piesardzīgi, tik klusi, cik vien iespējams, viņa tās izvilka. Darbs prasīja visus viņas spēkus.

Kad naglas bija izvilktas, Lusija atgriezās dzīvojamā istabā un ieklausījās.

-     …neradi man sarežģījumus, un es likšu tevi mierā…

Tik klusi, cik vien spēja, Lusija izcēla virtuves logu. Viņa

ielavījās dzīvojamā istabā, pacēla suni un atkal atgriezās virtuvē.

-     …nodarīt tev pāri būtu pats pēdējais pasaulē…

Lusija reizi vai divas noglāstīja suni un nomurmināja: Es

to nedarītu, ja tā nevajadzētu, puisīt. Tad viņa izstūma suni pa logu.

Lusija ātri aizvēra to, atrada naglu un ar trim straujiem sitieniem iedzina to citā vietā.

Viņa nosvieda āmuru, paķēra bisi un ieskrēja dzīvojamā istabā, nostājās blakus logam un piespiedās pie sienas.

-     …dodu tev pēdējo iespēju!

Atskanēja Boba skrējiena skaņa, kam sekoja šausminoši, baisi rējieni, kādus Lusija nekad nebija dzirdējusi no aitu suņa; tad šļūcoša skaņa un cilvēka kritiena troksnis. Viņa dzirdēja Henrija gārdzošo un rēcošo elpu; tad atkal Boba skrējienu, sāpju kliedzienu, lamāšanos svešā valodā, vēlreiz šausminošo rējienu.

Trokšņi kļuva apslāpēti un attālinājās, tad pēkšņi beidzās. Lusija nogaidīja, piespiedusies pie sienas blakus logam un sasprindzinājusi dzirdi. Viņa gribēja iet apraudzīt Džo, gribēja atkal pamēģināt darboties ar raidītāju, gribēja ieklepoties, taču viņa neiedrošinājās pakustēties. Viņai domās šaudījās asiņaini skati, iedomājoties, ko Bobs varētu būt nodarījis Henrijam, un viņa ļoti alka dzirdēt suni elsojam pie durvīm.

Lusija paskatījās uz logu… tad saprata, ka viņa skatās uz logu; viņa varēja to redzēt, un ne tikai nedaudz gaišākas pelēkās loga aprises, bet arī rāmja koka krustu. Vēl bija nakts, bet tikai īsu brīdi, un Lusija zināja ja paskatītos ārā, varētu redzēt, ka debesis vairs nav necaurredzami melnas, un tajās jau tik tikko manāms rīta gaismas blāvums. Kuru katru brīdi ausīs rīts, viņa varēs saskatīt mēbeles istabā, un Henrijs vairs nevarēs pārsteigt viņu tumsā…

Dažas collas no Lusijas sejas atskanēja plīstoša stikla šķindoņa. Viņa atlēca sāņus. Lusija sajuta sīkas, asas sāpes vaigā, pieskārās tam un saprata, ka viņu sagriezusi lidojoša stikla šķemba. Viņa satvēra bisi, gaidot, kad Henrijs kāps iekšā pa logu. Nekas nenotika. Pagāja kāda minūte vai divas, kamēr viņa prātoja, kas izsitis logu.

Lusija pameta skatienu uz grīdu. Starp stikla lauskām bija kaut kas liels un melns. Lusija secināja, ka var to saskatīt labāk, ja lūkojas iesāņus, nevis tieši uz to. Kad viņa tā darīja, varēja redzēt pazīstamā suņa ķermeņa aprises.

Lusija aizvēra acis, tad novērsa skatienu. Viņa vairs nespēja izjust nekādas emocijas. Lusijas sirdi bija notrulinājušas visas pieredzētās šausmas un nāve: sākumā Deivids, tad Toms, tad bezgalīgā spriedze visa nakts aplenkuma garumā… Viņa sajuta vienīgi izsalkumu. Visu iepriekšējo dienu viņa bija pārāk nervoza, lai ēstu, un tas nozīmēja, ka kopš pēdējās ēdienreizes pagājušas vismaz kādas trīsdesmit sešas stundas. Tagad, lai cik arī nepiemēroti un smieklīgi tas būtu, viņa secināja, ka ilgojas pēc sviestmaizes ar sieru.

Logā parādījās kaut kas cits.

Lusija to saskatīja ar acs kaktiņu, tad pagrieza galvu, lai uzlūkotu tieši.

Tā bija Henrija roka.

Lusija kā hipnotizēta blenza uz to; roka ar gariem pirkstiem, bez gredzeniem, balta zem dubļu kārtas, ar rūpīgi koptiem nagiem un plāksteri ap rādītājpirksta galu; roka, kas bija viņai intīmi pieskārusies, spēlējusi uz viņas ķermeņa kā uz mūzikas instrumenta; roka, kas bija iedūrusi dunci vecā aitu gana sirdī.

Roka izlauza stikla gabalu, tad vēl vienu, palielinot caurumu rūtī. Tad tā pasniedzās iekšā līdz elkonim un taustījās ap palodzi, meklējot vietu, kur pieķerties.

Cenšoties izturēties pilnīgi klusi, Lusija mokoši lēni pārlika bisi kreisajā rokā un ar labo izvilka aiz jostas aizbāzto cirvi, pacēla to augstu virs galvas un no visa spēka trieca lejup pret Henrija roku.

Viņš to bija sajutis vai sadzirdējis vēja šalkoņu, vai saskatījis spokaini izplūdušu kustību aiz loga, jo strauji atrāva roku sekundes daļu agrāk, pirms cirtiens sasniedza mērķi.

Cirvis iecirtās palodzes kokā un tur iesprūda. Kādu mirkļa daļiņu Lusija domāja, ka nav trāpījusi; tad no ārpuses atskanēja sāpju kliedziens, un viņa blakus cirvja asmenim uz krāsotā koka kā kāpurus ieraudzīja divus nocirstus pirkstus.

Lusija izdzirdēja skrejošus soļus.

Viņa izvēmās.

Tad viņu pēkšņi pārņēma nogurums, kam sekoja pašnožēlas uzplūdi. Dievs zina, ka viņa ir cietusi pietiekami, vai tad ne? Pasaulē ir policisti un kareivji, lai tiktu galā šādā situācijā, nevar taču gaidīt, lai parasta mājsaimniece un māte bezgalīgi atvairītu slepkavas uzbrukumus. Kurš varētu viņu vainot, ja viņa tagad padotos? Kurš varētu godīgi apgalvot, ka būtu to paveicis labāk, izturējis vairāk, saglabājis spēkus vēl kaut minūti ilgāk?

Ar viņu bija cauri. Tagad bija jāiesaistās tiem ārpasaulei, policistiem un kareivjiem, lai kas arī būtu radio savienojuma otrā galā. Viņa to vairs nespēj…

Lusija novērsa skatienu no dīvainajiem priekšmetiem uz palodzes un smagi kāpa augšup pa kāpnēm. Viņa paņēma abus ieročus līdzi guļamistabā.

Džo, paldies Dievam, vēl gulēja. Visu nakti viņš gandrīz nebija pakustējies svētlaimīgā neziņā par apokalipsi, kas notiek ap viņu. Lusija kaut kā varēja noteikt, ka tagad viņa miegs vairs nav tik dziļš, kaut kas viņa sejā un elpošanā ļāva viņai noprast, ka drīz viņš modīsies un gribēs brokastis.

Tagad Lusija ilgojās pēc vecās, ierastās dzīves piecelties no rīta, pagatavot brokastis, apģērbt Džo, veikt vienkāršus, apnicīgus, drošus mājas darbus: mazgāt veļu, uzkopt māju, griezt zaļumus dārzā un pagatavot tēju… Šķita neticami, ka viņā varēja būt tik neapmierināta ar Deivida mīlestības trūkumu, garajiem, garlaicīgajiem vakariem, bezgalīgo, blāvo ainavu, ko veidoja virši un lietus…

Šī dzīve nekad vairs neatgriezīsies.

Lusija bija gribējusi pilsētas, mūziku, cilvēkus, idejas. Tagad vēlme pēc tā visa bija viņu pametusi un viņa nespēja aptvert, kā reiz varējusi pēc tā ilgoties. Lusijai likās, ka miers ir viss, ko cilvēciskai būtnei vajadzētu prasīt.

Lusija apsēdās pie raidītāja un pētīja tā slēdžus un pogas. Viņa paveiks vēl tikai šo pēdējo, tad atpūtīsies. Lusija pielika milzu pūles un piespieda sevi domāt analītiski vēl tikai mazu brītiņu. Nebija nemaz tik daudz iespējamo slēdžu un pogu kombināciju. Viņa atrada slēdzi ar diviem stāvokļiem, pārslēdza to un paklikšķināja Morzes atslēgu. Nekādas skaņas nebija. Varbūt tas nozīmēja, ka tagad ir ieslēgts mikrofons.

Lusija pievilka to sev tuvāk un runāja tajā. Hallo, hallo, vai mani kāds dzird? Hallo?

Bija kāds slēdzis, kam augšā bija rakstīts "Raidīt" un apakšā "Uztvert". Ja pasaule gribētu viņai atbildēt, tad acīmredzot slēdzis jāpārslēdz stāvoklī "Uztvert".

Lusija jautāja: Hallo, vai kāds klausās? un pārslēdza slēdzi uz "Uztvert".

Nekā.

Tad: Atsaucieties, Vētru sala, dzirdu jūs skaļi un skaidri.

Tā bija vīrieša balss. Viņš izklausījās jauns un stiprs, spējīgs un pārliecinošs, dzīvs un normāls.

Atsaucieties, Vētru sala, mēs mēģinām jūs izsaukt visu nakti… kur, pie velna, jūs bijāt?

Lusija pārslēdza uz "Raidīt", centās runāt un izplūda asarās.

36

Persivalam Godlimenam sāpēja galva no pārlieku daudzajām cigaretēm un pārāk maz miega. Viņš bija iedzēris mazliet viskija, lai varētu izturēt ilgo, uztraukumu pilno nakti savā kabinetā, un tā bija kļūda. Tagad viņu nomāca viss laika apstākļi, viņa kabinets, viņa darbs, karš. Pirmo reizi kopš nokļūšanas šajā amatā viņš secināja, ka ilgojas pēc putekļainām bibliotēkām, nesalasāmiem manuskriptiem un viduslaiku latīņu valodas.

Ienāca pulkvedis Terijs, uz paplātes nesot divas tases tējas.

-   Šeit neviens neguļ, viņš līksmi teica. Pulkvedis apsēdās.

-   Kuģa cepumus? Viņš piedāvāja Godlimenam šķīvi. Godlimens atteicās no cepumiem un iedzēra tēju. Tā viņu

uz mirkli uzmundrināja.

-        Es tikko saņēmu zvanu no lielā vīra, teica Terijs. Viņš stāv naktssardzē kopā ar mums.

-     Nevaru iedomāties, kāpēc, īgni noteica Godlimens.

-     Viņš ir uztraukts. Iezvanījās telefons.

-     Godlimens.

-     Man te, ser, ir Karaliskais novērotāju korpuss Aberdīnā. -Jā-

Atskanēja jauna balss, kāda jauna vīrieša balss. Šeit Karaliskais novērotāju korpuss Aberdīnā, ser. -Jā-

-    Vai es runāju ar Godlimena kungu?

-    Jā. Mīļais Dievs, tie armijas tipi nu gan nesteidzas.

-        Mēs beidzot sazinājāmies ar Vētru salu, ser… tas nav mūsu parastais novērotājs, ser. Īstenībā tā ir sieviete.

-     Un ko viņa teica?

-    Vēl neko, ser.

-     Ko jūs ar to domājat? Godlimens apspieda nikno nepacietību.

-    Viņa tikai… nu, raud, ser.

Godlimens vilcinājās. Vai varat savienot mani ar viņu?

-Jā. Pagaidiet. Iestājās pauze, kuras laikā atskanēja vairāki klikšķi un dūkoņa. Tad Godlimens izdzirdēja raudam kādu sievieti.

Viņš jautāja: Hallo, vai jūs mani dzirdat?

Raudas turpinājās.

Līnijā atgriezās jaunais vīrietis un teica: Viņa jūs nedzirdēs, līdz pārslēgsies uz "Uztvert", ser, jā, viņa to izdarīja. Turpiniet.

Godlimens teica: Sveicināta, jaunā dāma. Kad es būšu beidzis runāt, es teikšu "Beidzu", tad jūs pārslēgsieties uz "Raidīt", lai runātu ar mani, un jūs teiksiet "Beidzu", kad jūs būsiet beigusi. Vai sapratāt? Beidzu.

Atskanēja sievietes balss. Ak, paldies Dievam, ka tur ir kāds pie pilna prāta, jā, es sapratu. Beidzu.

-     Tātad, Godlimens laipni teica, izstāstiet, kas jums tur notiek. Beidzu.

-    Pirms divām nē, trijām dienām šeit kāds vīrs cieta kuģa avārijā. Es domāju, ka tas ir tas dunča slepkava no Londonas, viņš noslepkavoja manu vīru un mūsu aitu ganu, un tagad viņš ir ārpus mājas, un man te ir mans mazais zēns… Esmu aiznaglojusi logus, šāvusi uz viņu no bises, aizbarikādējusi durvis un uzrīdījusi viņam suni, bet viņš nogalināja suni, un es cirtu viņam ar cirvi, kad viņš centās iekļūt mājā pa logu, un es vairs nespēju, tāpēc lūdzu, Dieva dēļ, nāciet šurp. Beidzu.

Godlimens uzlika plaukstu uz klausules mikrofona. Viņa seja bija balta kā krīts. Jēzu Kristu… Taču, runājot ar sievieti, viņa balss bija mundra. Jums jācenšas vēl mazliet izturēt, viņš iesāka. Ceļā pie jums ir jūrnieki, krasta apsardze, policisti un visi iespējamie cilvēki, taču viņi nevar nokļūt pie jums, līdz nenorimst vētra… Un tagad ir kaut kas tāds, ko es gribu, lai jūs izdarāt, un es nevaru jums teikt, kāpēc jums tas jādara, to cilvēku dēļ, kas mūs varbūt noklausās,

taču varu jums pateikt, ka tas ir absolūti svarīgi… Vai dzirdat mani skaidri? Beidzu.

-    Jā, turpiniet. Beidzu.

-    Jums jāiznicina jūsu raidītājs. Beidzu.

-    Ak nē, lūdzu…

-            Jā, teica Godlimens, bet tad saprata, ka sieviete vēl pārraida.

-    Es to nedarīšu… es nevaru… Tad atskanēja kliedziens. Godlimens noprasīja: Halo, Aberdīna, kas notiek? Atgriezās jaunais vīrietis. Raidītājs joprojām raida, ser,

bet viņa nerunā. Mēs neko nedzirdam.

-    Viņa kliedza.

-    Jā, to mēs dzirdējām.

Godlimens brīdi vilcinājās. Kāds jums tur laiks?

-    Lietus, ser. Jaunais vīrietis izklausījās samulsis.

-            Es te necenšos uzturēt sarunu, strupi izmeta Godlimens. Vai kaut kas liecina par to, ka vētra varētu mitēties?

-            Dažu pēdējo minūšu laikā tā ir mazliet nomierinājusies, ser.

-             Labi. Sazinieties ar mani nekavējoties, kad tā sieviete atgriezīsies ēterā.

-    Ļoti labi, ser.

Godlimens teica Terijam: Dievs vien zina, kas tai meitenei tur jāpārcieš.!. Viņš sažņaudza telefona klausuli.

Pulkvedis sakrustoja kājas. Ja vien viņa iznīcinātu raidītāju, tad…

-    Tad mums vienalga, vai viņš to nogalina?

-    To pateici tu.

Godlimens runāja klausulē: Savienojiet fnani ar Blogsu Rosaitā.

Blogss satrūcies pamodās un ieklausījās. Ārā ausa rīts. Ieklausījās arī visi lidojumu centrā. Viņi neko nedzirdēja. Tieši tajā jau ari viņi ieklausījās klusumā.

Lietus bija beidzis bungot pa skārda jumtu.

Blogss piegāja pie loga. Debesis bija pelēkas ar gaišu joslu pie austrumu apvāršņa. Vējš pēkšņi bija rimies, un lietus vietā bija tikai viegla smidzināšana.

Piloti sāka vilkt mugurā jakas un likt galvā ķiveres, saitēt zābakus, aizdegt pēdējās cigaretes.

Ieskanējās rupors, un kāda balss nodārdēja pār lidlauku: Ātrāk! Ātrāk!

Iezvanījās telefons. Piloti to ignorēja un spiedās ārā pa durvīm. Blogss pacēla klausuli. Jā?

-        Te Persijs, Fred. Mēs tikko sazinājāmies ar salu. Viņš nogalinājis abus vīriešus. Sievietei pagaidām ir izdevies šo viru aizturēt, taču viņa pavisam noteikti vairs nespēj izturēt…

-     Lietus beidzies. Mēs ceļamies gaisā, teica Blogss.

-     Pasteidzieties, Fred. Atā.

Blogss nolika klausuli un sāka meklēt pilotu. Čārlzs Kalders bija noslldzis miegā pār "Karu un mieru". Blogss viņu rupji sapurināja. Mosties, guļava, mosties!

Kalders atvēra acis.

Blogss būtu varējis viņam iesist. Mosties, uz priekšu, vētra beigusies!

Pilots pielēca kājās. Varen forši, viņš teica.

Viņš izskrēja pa durvīm, un Blogss viņam sekoja, kratīdams galvu.

Glābšanas laiva iekrita ūdenī ar pistoles šāvienam līdzīgu skaņu un plašu šļakatu vālu. Jūra vēl ne tuvu nebija mierīga, taču šeit, līča sniegtajā daļējā aizsardzībā, kārtīgai laivai pieredzējušu jūrnieku rokās nebija nekāda riska.

Kapteinis teica: Turpini, Pirmais.

Pirmais palīgs stāvēja pie treliņa kopā ar trim pārējiem jūrniekiem. Viņam pie sāniem bija apjozta pistole ūdensnecaurlaidīgā makstī. Uz priekšu, viņš nokomandēja.

Četri vīri norāpās pa kāpnēm un ielēca laivā. Pirmais palīgs apsēdās priekšgalā, bet trīs jūrnieki izvilka airus un sāka airēt.

Dažus mirkļus kapteinis vēroja, kā viņi pamazām tuvojas piestātnei. Tad viņš atgriezās uz tiltiņa un pavēlēja korvetei turpināt riņķot ap salu.

Spalgas zvana skaņas pārtrauca kāršu spēli uz kutera.

Tievais teica: Es jau domāju, ka kaut kas mainījies. Mēs vairs tā nešūpojamies augšup un lejup. īstenībā esam gandrīz miera stāvokli. Man tūlīt piemetīsies jūras slimība.

Neviens viņā neklausījās, komanda steidzās uz saviem posteņiem, daži skrienot aiztaisīja glābšanas vestes.

Ar rēkoņu ieslēdzās dzinēji, un kuģis sāka viegli drebēt.

Uz klāja Smits bija nostājies kuģa priekšgalā un pēc apakšā pavadītās diennakts izbaudīja svaigo gaisu un ūdens šļakatas sejā.

Kad kuteris atstāja ostu, viņam pievienojās Tievais.

-    Te nu mēs atkal esam, komentēja Tievais.

-     Es zināju, ka tieši tad atskanēs zvans, teica Smits.

-    Vai zini, kāpēc?

-     Saki man.

-    Man bija dūzis un kungs. Bankas turētāja acīte.

Kapteiņleitnants Verners Hērs ielūkojās pulkstenī. Trīsdesmit minūtes.

Majors Vols pamāja. Kāds ārā laiks?

-           Vētra beigusies, Hērs negribīgi atbildēja. Viņš labprātāk būtu paturējis šo informāciju pie sevis.

-    Tad mums jāpaceļas virspusē.

-    Ja jūsu vīrs tur būtu, viņš būtu sūtījis mums signālu.

-     Karā nevar uzvarēt ar hipotēzēm, kaptein, teica Vols.

-    Es stingri uzstāju, lai mēs paceļamies virspusē.

Kamēr zemūdene bija gulējusi dokā, bija notikusi skarba vārdu pārmaiņa starp Hēra priekšnieku un Vola priekšnieku; uzvarējis bija Vola priekšnieks. Hērs aizvien vēl bija zemūdenes kapteinis, taču viņam netieši tika pateikts, ka viņam vajadzētu sasodīti labu iemeslu nākamajā reizē, kad viņš ignorētu majora Vola stingros ieteikumus.

-    Mēs pacelsimies tieši sešos, atbildēja kapteinis Hērs.

Vols atkal pamāja un novērsa skatienu.

37

Plīstoša stikla skaņa, tad it kā degbumbas sprādziens:

Hhhuuuump…

Lusija nometa mikrofonu. Apakšstāvā kaut kas notika. Viņa paķēra bisi un metās lejup.

Dzīvojamā istaba bija liesmās. Uguns centrs bija ap saplēstu burku uz grīdas. Henrijs, izmantojot benzīnu no džipa, bija izgatavojis sava veida bumbu. Liesmas izplatījās pār Toma nodilušo paklāju un laizīja viņa vecā trīsdaļīgā mēbeļu komplekta pārklāju malas. Aizdegās kāds spalvu spilvens, un liesmas pacēlās pret griestiem.

Lusija paķēra spilvenu un izsvieda pa izsisto logu, apdedzinot roku. Viņa norāva mēteli, nometa uz paklāja un sāka to mīdīt ar kājām. Tad viņa atkal to pacēla un apklāja puķēm izrakstīto dīvānu.

Vēlreiz atskanēja plīstošu stiklu troksnis.

Tas nāca no augšstāva.

Lusija iekliedzās: Džo!

Viņa nometa mēteli un metās augšup pa kāpnēm uz guļamistabu.

Fabers ar Džo klēpī sēdēja uz gultas. Bērns bija atmodies, sūkāja īkšķi un, kā parasti no rītiem, platām acīm pētīja apkārtni. Fabers glāstīja viņa sajauktos matus.

Nomet bisi uz gultas, Lusij.

Lusijas pleci nolaidās, un viņa darīja tā, kā lika Fabers. Tu uzrāpies pa mūri un iekāpi pa logu, viņa truli noteica.

Fabers izlaida Džo no klēpja. Ej pie māmiņas.

Džo skrēja pie Lusijas, un viņa to paņēma rokās.

Fabers paņēma abas bises un devās pie radiostacijas. Labo roku viņš turēja kreisajā padusē, un tur uz viņa jakas bija liels, sarkans asins plankums. Viņš apsēdās. Tu mani savainoji, viņš teica. Tad viņš pievērsa uzmanību raidītājam.

Pēkšņi tas ierunājās: Atsaucieties, Vētru sala.

Fabers pacēla mikrofonu. Hallo?

-    Vienu mirkli.

Iestājās pauze, tad atskanēja cita balss. Lusija tās īpašnieku pazina kā vīrieti no Londonas, kas bija licis viņai iznīcināt raidītāju. Viņš būs vilies Lusijā. Balss teica: Hallo, te atkal Godlimens. Vai dzirdat mani? Beidzu.

Fabers teica: Jā, es jūs dzirdu, profesor. Vai pēdējā laikā esat redzējis kādu labu katedrāli?

-     Ko? Vai tas ir…

-       Jā. Fabers pasmaidīja. Kā jums iet? Tad smaids spēji pameta viņa seju, it kā rotaļu laiks būtu beidzies, un viņš sāka darboties ar raidītāja frekvenču pogu.

Lusija apgriezās un izgāja no telpas. Viss cauri. Tagad viņai neatlika nekas cits kā gaidīt, kad Fabers viņu nogalinās. Viņa nespēja aizbēgt viņai vairs nebija spēka, un Fabers to acīmredzot zināja.

Lusija palūkojās pa logu. Vētra bija beigusies. Kaucošā vētra bija samazinājusies līdz stiprai brīzei, vairs nelija, un debesu austrumu pamale bija gaiša, solot saulainu laiku. Jūra…

Lusija sarauca pieri un paskatījās vēlreiz.

Jā, mans Dievs, tā bija zemūdene.

Iznīciniet raidītāju, tas vīrs bija teicis.

Pagājušo nakti Henrijs bija lamājies svešā valodā… "Es to darīju savas valsts dēļ," viņš bija teicis.

Un savos murgos viņš bija kaut ko runājis" par spoku armijas gaidīšanu Kalē…

Iznīciniet raidītāju.

Kāpēc lai kāds zvejā ņemtu līdzi bundžiņu ar fotonegatīviem?

Lusija visu laiku bija domājusi, ka Henrijs nav pie pilna prāta.

Zemūdene bija vācu zemūdene, Henrijs bija kaut kāds vācu aģents… Spiegs? Tieši pašlaik viņš pa radio mēģina sazināties ar šo zemūdeni…

Iznīciniet raidītāju.

Viņai nebija tiesību padoties, viņa to nedrīkstēja tagad, kad bija visu sapratusi. Viņa zināja, kas darāms. Viņa labprāt būtu aizvedusi Džo kaut kur prom, kur viņš to neredzētu, tas Lusiju uztrauca vairāk par sāpēm, kuras, kā viņa zināja, viņai nāksies izjust, taču vairs nebija laika. Henrijs noteikti jebkurā brīdī atradīs savu frekvenci, un tad jau varētu būt par vēlu…

Viņai bija jāiznīcina raidītājs, taču raidītājs atradās augšstāvā pie Henrija, viņam bija abas bises, un viņš noteikti nogalinās Lusiju.

Viņai padomā bija tikai viens veids, kā to izdarīt.

Lusija nolika vienu no Toma virtuves krēsliem telpas vidū, uzkāpa uz tā, pasniedzās augšup un izskrūvēja spuldzīti.

Viņa nokāpa no krēsla, piegāja pie durvīm un ieslēdza gaismu.

Vai tu maini spuldzīti? jautāja Džo.

Lusija uzkāpa uz krēsla, mirkli vilcinājās, tad iebāza trīs pirkstus tukšajā patronā.

Sekoja trieciens, agonijas mirklis, un pēc tam apziņa zuda.

Fabers dzirdēja kritiena troksni. Viņš raidītājā bija atradis īsto frekvenci, pārslēdzis slēdzi uz "Raidīt" un paņēmis mikrofonu. Viņš jau gatavojās runāt, kad atskanēja troksnis. Uzreiz pēc tam raidītāja lampiņas izdzisa.

Fabera seja niknumā pietvīka. Viņa bija salaidusi īssavienojumā visas mājas elektrības ķēdi. Fabers nebija iedomājies, ka viņai varētu piemist tādas izdomas spējas.

To sievišķi vajadzēja nogalināt jau agrāk. Kas man lēcies? Fabers nebija vilcinājies nekad, ne reizi, iekams nebija saticis šo sievieti.

Viņš paņēma vienu no bisēm un kāpa lejā.

Bērns raudāja. Lusija bez samaņas gulēja virtuves durvis. Fabers ieraudzīja tukšo spuldzes patronu un krēslu zem tās. Viņš pārsteigumā sarauca pieri.

Viņa bija to izdarījusi ar roku.

Fabers teica: Jēzus visvarenais.

Lusija atvēra acis.

Viņai sāpēja visas maliņas.

Henrijs stāvēja virs viņas ar bisi rokās. Viņš jautāja: Kāpēc tu to darīji ar roku? Kāpēc ne ar skrūvgriezi?

-    Nezināju, ka to var izdarīt ar skrūvgriezi.

Fabers pašūpoja galvu. Tu tiešām esi pārsteidzoša sieviete, viņš noteica, paceļot bisi, nomērķējot to uz Lusiju un atkal nolaižot to. Nolādēts.

Fabera skatiens pavērsās pret logu, un viņš satrūkās.

-    Tu to redzēji, viņš teica.

Lusija pamāja.

Fabers mirkli stāvēja sastindzis, tad devās uz durvīm. Secinājis, ka tās aiznaglotas, viņš ar bises laidi izsita logu un izkāpa.

Lusija piecēlās. Džo apvija rokas ap viņas kājām. Lusija nejutās pietiekami spēcīga, lai paceltu bērnu. Viņa piestreipuļoja pie loga un palūkojās ārā.

Fabers skrēja uz klints malu. Zemūdene vēl bija tur, varbūt kādu pusjūdzi no krasta. Fabers sasniedza klints malu un pārrāpās tai pāri. Viņš centīsies aizpeldēt līdz zemūdenei.

Lusijai bija viņš jāaptur.

Mīļais Dievs, es vairs nevaru…

Lusija izrāpās pa logu, cenzdamās neklausīties dēla raudas, un metās skriet pakaļ Faberam.

Sasniegusi klints malu, viņa nogūlās zemē un palūkojās pāri. Fabers atradās aptuveni pusceļā starp viņu un jūru. Fabers paskatījās augšup un ieraudzīja sievieti, uz mirkli sastinga un tad sāka virzīties ātrāk, bīstami ātri.

•Lusijas pirmā doma bija rāpties lejā viņam pakaļ. Taču ko viņa tad iesāks? Pat tad, ja viņa Faberu noķertu, viņa droši vien nespētu to apturēt.

Pamats zem viņas mazliet sakustējās. Lusija parāvās atpakaļ, baidoties, ka tas varētu nobrukt un viņa līdz ar to nokristu no klints.

Uzplaiksnījās ideja.

Lusija ar abām dūrēm sāka sist pa klinšaino pamatu. Likās, ka tas sašūpojas nedaudz vairāk un parādījās plaisa. Lusija ar vienu roku satvēra klints gabalu no ārpuses, bet otru iebāza plaisā. Viņas rokās bija krīta akmens gabals aptuveni arbūza lielumā.

Lusija palūkojās pār malu un ieraudzīja Faberu.

Viņa rūpīgi nomērķēja un palaida akmeni vaļā.

Likās, ka tas krīt ļoti lēni. Fabers redzēja to krītam un aizsedza galvu ar roku. Lusijai jau likās, ka akmens viņam netrāpīs.

Klints gabals palidoja dažas collas garām Fabera galvai un trāpīja pa viņa kreiso plecu. Fabers turējās ar kreiso roku. Likās, viņš zaudē tvērienu un brīdi bīstami balansē. Labā, ievainotā roka grāba pēc atbalsta. Tad izskatījās, ka viņš atliecas no klints sienas, vicinot rokas gaisā, līdz kājas noslīd no šaurā balsta un viņš nekustīgi karājas gaisā; un beidzot viņš kā akmens nokrita lejā uz klintīm.

Fabers neizdvesa ne skaņas.

Viņš piezemējās uz plakana klints gabala, kas rēgojās virs ūdens. Lusijai kļuva nelabi, izdzirdot skaņu, kad ķermenis atsitās pret klinti. Fabers gulēja uz muguras ar izplestām rokām, galva bija saliekta neiedomājamā leņķī.

Kaut kas no viņa sūcās akmenī, un Lusija novērsās.

Tad pēkšņi šķita, ka viss notiek vienlaikus.

Debesīs atskanēja rēkoņa, un no mākoņiem iznira trīs lidmašīnas ar Karalisko gaisa spēku apļiem uz spārniem, zemā lidojumā piķēja uz zemūdeni un apšaudīja to no saviem ložmetējiem.

Pa kalnu uz māju skriešus devās četri jūrnieki, viens no tiem sauca: Kreiso-labo-kreiso-labo-kreiso-labo!

Vēl viena lidmašīna nolaidās jūrā, no tās parādījās glābšanas laiva, un kāds vīrs glābšanas vestē sāka airēt uz klinti.

Neliels kuģis parādījās ap zemesragu un devās zemūdenes virzienā.

Zemūdene ienira.

Laiviņa atsitās pret akmeņiem klints pakājē, vīrs izkāpa un sāka pētīt Fabera ķermeni.

Parādījās kuģītis, ko Lusija atpazina kā krasta apsardzes kuteri.

Lusijai klāt pienāca viens no jūrniekiem. Vai viss kārtībā, mīļumiņ? Mājā kāda maza meitenīte raud pēc mammas…

-     Tas ir puika, atteica Lusija, man jāapgriež viņam mati.

Blogss stūrēja laiviņu virzienā uz ķermeni klints pakājē. Laiviņa atsitās pret akmeni, viņš iztrausās ārā un izkāpa uz plakanās virsmas.

Adatas galvaskauss, atsitoties pret klinti, bija sašķīdis kā stikla glāze. Ielūkojoties uzmanīgāk, Blogss redzēja, ka vīrietis ir guvis savainojumus jau pirms kritiena, viņa labā roka bija sakropļota, un kaut kas nebija kārtībā ar potīti.

Blogss pārmeklēja ķermeni. Duncis bija tur, kur viņš bija cerējis to atrast, pie kreisās rokas delma piesprādzētā makstī. Dārgas, asinīm notraipītās jakas iekškabatā Blogss atrada kabatas portfeli, dokumentus, naudu un mazu filmas bundžiņu ar divdesmit četriem 35 milimetru filmas negatīviem. Viņš tos caurskatīja pret arvien spilgtāko austošo gaismu: tie bija to fotouzņēmumu negatīvi, kuri tika atrasti aploksnēs, ko Fabers bija nosūtījis uz Portugāles vēstniecību.

Jūrnieki no klints nolaida virvi. Blogss salika Fabera mantību kabatā, tad apsēja virvi ap ķermeni. Jūrnieki uzvilka to augšā, tad nolaida virvi Blogsam.

Kad viņš bija nokļuvis virsotnē, jaunākais leitnants stādījās priekšā, un abi devās uz māju pakalna galā.

-     Mēs nekam neesam pieskārušies, negribējām iznīcināt pierādījumus, teica jūrnieku komandieris.

-             Pārāk neuztraucieties, Blogss atteica. Izmeklēšanas nebūs.

Viņiem nācās iekļūt mājā pa izsisto virtuves logu. Sieviete ar bērnu klēpi sēdēja pie galda. Blogss viņai uzsmaidīja. Viņam nenāca prātā nekas, ko varētu sacīt.

Blogss ātri apskatīja māju. Tā bija kā kaujas lauks. Blogss redzēja aiznaglotos logus, nosprostotās durvis, uguns postījumus, suni ar pārgrieztu rīkli, bises, sacirstās kāpņu margas un palodzē iecirsto cirvi blakus diviem nocirstiem pirkstiem.

Blogss domāja: kas gan šī ir par sievieti?

Viņš lika jūrniekus pie darba: vienam iztīrīt māju un atbrīvot logus un durvis, otram nomainīt pārdegušo drošinātāju, trešajam pagatavot tēju.

Blogss apsēdās sievietes priekšā un uzlūkoja viņu. Sieviete bija ģērbusies viņai nepiemērotās vīriešu drēbēs, viņas mati bija slapji, seja netīra. Par spīti visam, viņa bija ļoti skaista, ar piemīlīgām dzintarkrāsas acīm ovālajā sejā.

Blogss uzsmaidīja bērnam un klusi uzrunāja sievieti. Tas, ko jūs paveicāt, ir neiedomājami svarīgi, viņš teica. Pēc dažām dienām mēs jums to paskaidrosim, taču tagad man jums jāuzdod divi jautājumi. Vai esat ar mieru?

Sievietes acis cieši ieskatījās viņā, un pēc brīža viņa pamāja.

-    Vai Faberam izdevās pa radio sazināties ar zemūdeni?

Sieviete neizpratnē skatījās uz viņu.

Blogss bikšu kabatā sameklēja konfekti. Vai drīkstu uzcienāt zēnu ar saldumiem? Viņš izskatās izsalcis.

-     Paldies, atbildēja sieviete.

-     Un tā vai Fabers sazinājās ar zemūdeni?

-    Viņu sauca Henrijs Beikers, atteica sieviete.

-    Ak tā. Nu labi, vai viņam izdevās?

-     Nē. Es salaidu elektrību uz īso.

-              Tas bija ļoti prātīgi, teica Blogss. Kā jūs to izdarījāt?

Sieviete norādīja uz tukšo spuldzes patronu virs viņiem.

-    Ar skrūvgriezi, vai ne?

-     Nē. Tik gudra es nebiju. Ar pirkstiem.

Blogss šausmās un neticībā pavērās uz viņu. Doma par to, lai no brīvas gribas… viņš noskurinājās, cenšoties atbrīvoties no šīs domas. Un atkal nodomāja: kas gan šī ir par sievieti?… Nu labi, un kā jums šķiet, vai kāds no zemūdenes varēja redzēt, kā viņš nokrīt no klints?

Lusijas sejā parādījās saspringta izteiksme. Esmu samērā droša, ka uz klāja neviens neiznāca, viņa atbildēja. Vai viņi varēja to redzēt periskopā?

-    Nē, atbildēja Fabers. Tās ir labas ziņas, ļoti labas ziņas. Tas nozīmē, ka viņi nezina, ka Fabers ir… neitralizēts. Lai nu kā… Blogss strauji mainīja tematu. Jūs esat pārdzīvojusi ne mazāk kā karavīrs frontē. Vēl vairāk. Mums jānogādā jūs un zēns slimnīcā uz sauszemes.

-    Jā, atbildēja sieviete.

Blogss vērsās pie jūrnieku komandiera. Vai te tuvumā ir kāds transports?

-    Jā džips tajā koku pudurī.

-     Labi. Vai jūs varat aizvest šos abus līdz piestātnei un uzņemt uz sava kuģa?

-     Protams.

Blogss atkal pievērsās sievietei. Viņš pret to izjuta spēcīgu mīlestību un vienlaikus apbrīnu. Tagad viņa izskatījās trausla un bezpalīdzīga, taču Blogss zināja, ka viņa ir tikpat drosmīga un stipra, cik skaista. Par pārsteigumu viņai un arī sev viņš satvēra sievietes roku. Kad būsiet pavadījusi slimnīcā dienu vai divas, jūs sāksiet justies nomākta. Taču tā būs zīme, ka jums kļūst labāk. Es nebūšu tālu, un ārsti man paziņos. Es gribētu vēl ar jums parunāt, taču tikai tad, kad jūs to vēlēsieties. Labi?

Beidzot sieviete uzsmaidīja Blogsam, un viņš sajuta sirsnību. Jūs esat ļoti laipns, viņa teica.

Sieviete piecēlās un iznesa bērnu no mājas.

-    Laipns? Blogss pie sevis nomurmināja. Ak Dievs, kas par sievieti.

Viņš uzkāpa augšstāvā pie raidītāja un noregulēja to uz Karalisko novērotāju korpusa frekvenci.

-     Runā Vētru sala, beidzu.

-     Runājiet, Vētru sala.

-     Savienojiet mani ar Londonu.

-             Pagaidiet. Bija ilgs pārtraukums, tad atskanēja pazīstama balss. Godlimens.

-     Persij. Mēs noķērām to… kontrabandistu. Viņš ir miris.

-            Brīnišķīgi, brīnišķīgi. Godlimena balsī skanēja neslēpts triumfs. Vai viņam izdevās sazināties ar savu partneri?

-     Gandrīz droši, ka ne.

-     Ļoti labi, ļoti labi!

-            Neapsveic mani, teica Blogss. Kad es nonācu šeit, viss jau bija beidzies, atlika tikai te visu piekopt.

-     Kas…?

-     Sieviete.

-     Nolādēts. Kāda viņa ir?

Blogss pasmaidīja. Viņa ir varone, Persij.

Un Godlimens, kas tagad ari smaidīja savā galā, saprata.

38

Hitlers stāvēja pie panorāmas loga, lūkodamies uz kalniem. Viņš bija ģērbies savā baložpelēkajā formas tērpā un izskatījās noguris un nomākts. Naktī viņš bija izsaucis savu ārstu. Admirālis Putkamers atdeva godu un novēlēja labu rītu. Hitlers pagriezās un cieši paskatījās uz savu adjutantu. Šis caururbjošais skatiens vienmēr darīja Putkameru nervozu.

-     Vai Adata ir uzņemts?

-     Nē. Tikšanās vietā bija kaut kāda jezga Anglijas policija tvarstīja kontrabandistus. Un šķiet arī, Adatas tur nemaz nebija. Pirms dažām minūtēm viņš atsūtīja radiogrammu. Putkamers pasniedza papīra lapu.

Hitlers to paņēma, uzlika brilles un sāka lasīt:

JUSU TIKSANAS VIETA NEDROŠA JUS MAITAS ESMU IEVAINOTS RAIDU AR KREISO ROKU SAVIENOTO VALSTU PIRMĀS ARMIJAS GRUPA DISLOCĒTA AUSTRUMANGLIJA PATONA VADĪBA SEKOJOSA SASTAVA DIVDESMIT VIENA KĀJNIEKU DIVĪZIJA PIECAS BRUŅOTAS DIVĪZIJAS APTUVENI PIECI TUKSTOSI LIDMAŠĪNU PLUS KARAKUĢI VOSHA PSVAG UZBRUKS KALE PIECPADSMITAJA JŪNIJA SVEICIENI VILLIJAM

Hitlers atdeva radiogrammu Putkameram un nopūtās. Tātad galu galā tomēr Kalē.

-     Vai mēs šim vīram varam uzticēties? jautāja adjutants.

-     Absolūti. Hitlers pagriezās un pāri telpai aizgāja līdz krēslam. Viņa kustības bija stīvas, un likās, ka viņš cieš sāpes.

-     Viņš ir uzticams vācietis. Es pazīstu viņu. Es pazīstu viņa ģimeni…

-    Bet jūsu instinkts…

-             Ah… es teicu, ka uzticos šī vīra ziņojumam, un tā es ari darīšu. Hitlers ar žestu norādīja, ka adjutants var iet. Sakiet Rommelam un Rundštetam, ka viņi nedabūs savus tankus. Un atsūtiet to sasodīto ārstu.

Putkamers vēlreiz atdeva godu un devās pildīt pavēles.

EPILOGS

Vectētiņš trakoja, kad Vācija sakāva Angliju 1970. gada pasaules futbola čempionāta ceturtdaļfinālā.

Viņš sēdēja pie krāsainā televizora un kaut ko bārdā burkšķēja ekrāna virzienā. Blēdība! viņš paziņoja dažādajiem speciālistiem, kas tagad iztirzāja spēli. Blēdība un zagšana! Tikai tā var tikt galā ar tiem draņķa vāciešiem.

Vectētiņš nelikās mierā, līdz ieradās viņa mazbērni. Džo baltais jaguārs piebrauca pie pieticīgās mājas ar trijām guļamistabām, un tad ienāca pats Džo, savā zamša žaketē izskatīdamies pārticis, kopā ar sievu Annu un bērniem.

Džo jautāja: Vai skatījies futbolu, papu?

-            Briesmīgi, mēs bijām kā lupatas. Pēc tam kad vectētiņš bija atvaļināts no dienesta un viņam bija radies daudz brīva laika, viņš bija sācis interesēties par sportu.

-            Vācieši bija labāki, iebilda Džo. Viņi prot spēlēt futbolu. Mēs taču nevaram uzvarēt katru reizi…

-             Nestāsti man par tiem sasodītajiem vāciešiem. Blēdība un zagšana, tikai tā mēs varam viņus sakaut. Viņš pievērsās mazdēlam savā klēpī. H mēs sakāvām viņus karā, Deivij, mēs viņus kārtīgi apčakarējām.

-    Kā jūs viņus apčakarējāt? jautāja Deivijs.

-            Nu redzi, mēs likām viņiem domāt… vectēva balss kļuva klusa un noslēpumaina, un mazais zēns sajūsmā ieķiķinājās, mēs likām viņiem domāt, ka uzbruksim Kalē…

-    Tas jau ir Francijā, nevis Vācijā…

Anna pieklusināja bērnu. Ļauj vectētiņam stāstīt.

-            Lai nu kā, vectēvs turpināja, mēs likām viņiem domāt, ka mēs uzbruksim Kalē, tāpēc viņi tur novietoja visus savus tankus un zaldātus. Viņš nolika spilventiņu, kas nozīmēja

Franciju, pelnu trauku kā vācu spēkus un spalvu nazīti kā sabiedrotos. Taču mēs uzbrukām Normandijā, un tur bija palicis tikai vecais Rommels ar dažām vecām šautenēm…

-    Vai tad viņi par to neuzzināja? jautāja Deivids.

-             Gandrīz uzzināja. Patiesībā bija viens spiegs, kas to uzzināja.

-    Kas ar viņu notika?

-     Mēs viņu nogalinājām, pirms viņš paguva to pastāstīt.

-    Vai tu viņu nogalināji, vectētiņ?

-     Nē, tava vecmāmiņa.

Ienāca vecmāmiņa, nesot tējkannu. Fred Blogs, vai tu atkal baidi bērnus?

-            Kāpēc lai viņi to neuzzinātu? īgni norūca Blogss. Vai zini, viņai ir medaļa. Vecmāmiņa man nesaka, kur tā ir, jo viņai nepatīk, ka es to rādu viesiem.

Vecmāmiņa ielēja tēju. Tagad tas viss ir beidzies un aizmirsts. Viņa pasniedza vīram tasīti un apakštasīti.

Vectētiņš saņēma sievas roku un turēja to. Vēl nekas nav beidzies, viņš teica, un balsī pēkšņi ieskanējās maigums.

Viņi brīdi uzlūkoja viens otru. Vecmāmiņas skaistie mati tagad jau sirmoja, un viņa tos nēsāja, sasietus mezglā. Viņa bija apaļīgāka nekā agrāk. Taču acis joprojām bija tādas pašas lielas un dzintara krāsā, un ļoti skaistas. Šīs acis tagad atbildēja viņa skatienam, un abi iegrima atmiņās.

Klusums bija pārtraukts, kad Deivids izlēca no vectētiņa klēpja un nejauši nogāza zemē tējas tasīti.

Kena Foleta romāns "MODILJANI SKANDĀLS"

IEVADS

Mūsdienu trilleri galvenais varonis parasti izglābj visu pasauli. Tradicionālie piedzīvojumu stāsti ir pieticīgāki galvenais tēls tik vien kā izglābj savu un, iespējams, uzticama drauga vai bezbailīgas meitenes dzīvību. Mazāk sensacionālos romānos labi sacerētos vidusmēra stāstījumos, kas kalpojuši lasītājiem par galveno lasāmvielu jau ilgāk par gadsimtu uz spēles likts mazāk, tomēr tēla centieni, cīņas un lēmumi dramatiski nosaka tā likteni.

Es būtībā neticu tādai dzīvei. Patiesībā tas, vai mēs dzīvojam vai mirstam, kļūstam laimīgi vai nelaimīgi, iegūstam bagātību vai visu zaudējam, ir atkarīgs no apstākļiem ārpus mūsu kontroles. Piemēram, vairums bagātnieku savu naudu ir mantojuši. Vairums pārtikušo ļaužu ir vienkārši paveicies piedzimt turīgā valstī. Vairums laimīgo cilvēku ir piedzimuši mīlošās ģimenēs, un vairums nelaimīgo cilvēku ir cietuši no jukušiem vecākiem.

Es neesmu fatālists, tāpat arī neticu, ka dzīvē visu nosaka nejaušas sakritības. Mēs nekontrolējam savu dzīvi tā, kā šahists kontrolē šaha figūras, taču dzīve nav arī ruletes spēle. Patiesība, kā parasti, ir sarežģīta. Cilvēka likteni nosaka mehānismi, kas atrodas ārpus mūsu kontroles un dažkārt pat ārpus mūsu saprašanas, taču cilvēka pieņemtajiem lēmumiem ir sekas, pat ja tās atšķiras no paredzētajām.

Rakstot Modiljani skandālu, es centos radīt jauna veida romānu, tādu, kas attēlotu individuālās brīvības neuzkrītošu pakļaušanos spēcīgākam mehānismam. Man šis pārdrošais projekts neizdevās. Varbūt šādu romānu nav iespējams uzrakstīt pat ja Dzīvē individuālā izvēle nav noteicošā, Literatūrā, iespējams, tā ir.

Tas, ko es galu galā uzrakstīju, ir bezrūpīgs detektīvromāns; tajā dažādi, pārsvarā gados jauni cilvēki iesaistās visvisādos negodīgos darījumos, kuru sekas izrādās atšķirīgas no paredzētajām. Kritiķi grāmatu vērtēja kā dzīvīgu, satraucošu, vieglu, gaišu, jautru, vieglu (atkal) un dzirkstošu. Jutos vīlies par to, ka viņi nav pamanījuši manus nopietnos nolūkus.

Tagad es vairs grāmatu neuzlūkoju kā neveiksmi. Tā ir dzirkstoša un tādēļ nebūt ne sliktāka. Man nebūtu vajadzējis justies pārsteigtam par to, ka tā lielā mērā atšķiras no grāmatas, kuru biju iecerējis uzrakstīt. Galu galā tas tikai vēlreiz pierāda manu pārliecību.

Kens Folets 1985. gadā

Kens Folets ADATAS ACS

pask

[1] die klamotten grabažas, krāmi (vācu vai.)

[2] pedijs nievājošs īra apzīmējums

[3] 1 pinte = 0,57 litri

[4] gekauft nopircis (vācu vai.)

[5] der fahneneid karoga zvērests (vācu vai.)

Content

Folets Kens Adatas acs

PRIEKŠVĀRDS

PIRMĀ DALA

1

2

3

4

5

6

OTRĀ DALA

7

8

9

10

11

12

TREŠĀ DALA

13

14

15

16

17

18

CETURTĀ DALA

19

20

21

22

23

24

PIEKTĀ DALA

25

26

27

28

29

30

SESTĀ DALA

31

32

33

34

35

36

37

38

EPILOGS

pask